Přeložil Jarka Jones

Copyright © Irvine Welsh, 1995
Translation © Jarka Jones, 2003
Illustrations © Bedřich Glaser, 2003
Czech edition © Maťa, 2003

ISBN 80-7287-064-5

Trish, Daviemu, Lauře a Seanovi

ŽÁDNÁ TOLERANCE

Materiál použitý v této knize pochází z kampaně Žádná tolerance původem z Edinburghu. Žádná tolerance je první kampaní, která použila masová média k upoutání pozornosti na mužské násilí vůči ženám a dětem. Tato kampaň nepřipouští žádnou formu násilí páchaného na ženách a dětech.

Předmluva

Znovu čas na poděkování. Vždycky nejdříve a především Anne z důvodů, o kterých byste mohli napsat ve všech knihách na světě a stejně byste neučinili spravedlnosti ani trochu zadost.

Pak Kennymu McMillanovi a Paulovi Reekiemu za to, že mi nejenom poskytli spoustu nápadů pro tuto knihu, ale také mnoho informací, abych ji mohl dokončit. Stejně tak za odborné informace řadě dalších chlapců, kteří stávali na východní tribuně (nyní už se tam bohužel sedí). Kevinu Wiliamsovi, Barrymu Grahamovi a Sandymu McNairovi, že zaměstnali své zkoumavé oči rukopisem a poskytli mi zpětnou vazbu. Je bez diskuse, že výše uvedení nenesou odpovědnost za mnoho chyb, bez jejich zásahu by však těch sraček bylo mnohem víc.

Místnímu zastoupení města Mnichova, bez jehož laskavé přízně by tato kniha nebyla tak rychle dokončena.

Všem vydavatelům, zvláště Robinu Robertsonovi, Nickymu Eatonovi a Lesleymu Bryceovi, nejlepšímu redaktorovi v západní Evropě. Jeffovi Barrattovi v Heavenly.

Různým edinburským, glasgowským, londýnským, manchesterským, amsterodamským a dalším kamarádům, na které se vždycky můžu spolehnout, že mě, kdykoli hrozí nástup početnosti, zatáhnou do klubů nebo hospod nebo na tribunu, kde je zrovna vřava. Vy víte, koho myslím, vřelý dík každému z vás a vám všem.

Kývnutí, mrknutí, objetí a přání všeho nejlepšího všem návštěvníkům a bandám, se kterými jsem se setkal během minulého roku v klubech Pure, Yip Yap, Slam, Sativa, Back to Basics, The Ministry Sabresonic, Desert Storm, The Mazzo, The Roxy, Sunday Social a Rez. Pochvala všem DJům, že je udržují v chodu.

Obrovské díky mojí rodině, že není jako ta v téhle knize.

S hlubokou úctou

Irvine Welsh,

Amsterodam, říjen 1994

ČÁST PRVNÍ
ZTRACENÁ
IMPÉRIA

1. kapitola
DALŠÍ ZTRACENÉ IMPÉRIUM

Byl.jsem.to.já.a.Jamieson.

Jenom my.

Na téhle cestě, šílené cestě, jsme se řítili na plný plyn napříč podivnou zemí v podivným auťáku.

Jenom já a Sandy Jamieson.

Jenže voni se mě snažili rušit, snažili se mě probudit, tak jako vždycky. Nedaj si pokoj a nedaj mi pokoj. Furt musej prudit. Jak ty hajzlové začnou s těma svejma píčovinama, všecko je hned celý pokroucený a zmatený a já se musím snažit dostat hlouběji.

HLOUBĚJI. Věci se zamo                                                 nahoru — „Jenom ti                        se vracet       změříme                        začínám teplotu, Ztrácím nad tím vládu,            já       Royi. Máte když se mi do toho pletou — a       mísu, sestro

Nortonová? Velká strana, Royi, je čas na velkou stranu.“
„Ale jo, dneska ráno vypadá líp, že, sestro Devineová? Royi,
broučku, dneska ráno máš lepší barvu.“

Tak jo, ale dej tu svou zasranou pracku pryč z mý prdele.

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI————————————————————Tady dole je Sandy Jamieson můj nejlepší kamarád. Vzhledem k tomu, že je to bývalý profesionální sportovec a také zkušený lovec lidožravé zvěře, požádal jsem ho o pomoc na výpravě, která mi nedala spát už tak dlouho, kam až má paměť sahá. Ale protože moje paměť prakticky neexistuje, může to vlastně klidně být pár dní nebo taky doba od samého počátku času. Cosi mě žene k tomu, abych vymýtil jistého mrchožravého a dravého ptáka známého jako Čáp Marabu. Přeju si odstranit tohoto zlého a hnusného tvora z afrického kontinentu. Jednoho takového obrovského neřáda mám ustavičně před očima, je to hnusný a odporný exemplář, o němž nějak vím, že musí sejít mou vlastní rukou.

Mám hrozný problém si vybavit, jak jsem se vlastně spřátelil se Sandym Jamiesonem. Stejně jsem na tom se všemi ostatními událostmi. Vím, že mi ohromně pomohl, když jsem sem poprvé přijel, a to stačí. Nijak netoužím po tom, abych si vzpomněl, kde jsem byl předtím. Mám ke své minulostí odpor. Je to nechutná šmouha a já ani v nejmenším netoužím se na ni nějak soustředit. Tady a teď, Afrika a Sandy, to je má přítomnost a má budoucnost.

Cítím chladivý vzduch, který mi ovívá tvář. Obrátím se na svého kamaráda. Sedí za volantem našeho džípu a má dobrou náladu.

„Už jseš za tím volantem moc dlouho, Sandy. Ukaž, já to vezmu!“ dobrovolničím.

„Báječný!“ odpověděl Sandy a zastavil u kraje prašné cesty.

Na bradě se mi usadil nějaký obrovský hmyz. Zaplácnul jsem ho, otravu. „Fuj! Takový hmyz, Sandy! To je něco skutečně odporného.“

„To rozhodně,“ smál se a přelézal do zadní části vozu. „Bude to potěšení, narovnat ty zatracené nohy!“ usmíval se a roztahoval dlouhé opálené svalnaté nohy na zadním sedadle.

Vklouzl jsem za volant a nastartoval džíp.

Vše, co jsme se Sandym na světě měli, byl tenhle rezavý starý džíp, omezené zásoby a trocha peněz. Většina našeho majetku byla totiž nedávno vyvlastněna jedním příjemným, leč dobré mravy jaksi postrádajícím domorodým chlapíkem, kterého jsme si naivně najali jako průvodce.

Jistou dobu jsme zamýšleli využít služeb místních mladíků, ale podvyživené exempláře, na které jsme narazili, pro nás nepředstavovaly žádné nadějné vyhlídky… jinými slovy, evidentně nebyly dostatečně fit na fyzicky náročná dobrodružství, která by je se mnou a Sandym určitě neminula. Nakonec jsme si obstarali služby jednoho mazaného spratka, který si říkal Mojžíš. Což jsme považovali za dobré znamení. Jak se ukázalo, bylo tomu přesně naopak.

Mojžíš pocházel z jedné z chatrčí z chudinských osad, které lemovaly břehy jezera Torto. Ačkoli musím přiznat, že jsme nebyli v situaci, kdy bychom mohli svým sluhům štědře zaplatit, naše chování vůči Mojžíšovi si jen stěží zasloužilo reakci, které se nám od toho ničemy dostalo: ten mizera vzal roha s většinou našich peněz a zásob.

Jevilo se mi, že tento přístup „něco za nic“ je mezi nebílými rasami do značné míry zavedený, ale dávám to zcela a kategoricky za vinu bílým kolonialistům, kteří tím, že si osobovali odpovědnost za BOHA

TO

OSLEPUJÍCÍ            nahoru— — — „Royi, svítím ti

POSRANÝ se       baterkou do očí. Rozšíření

SLUNCE——— Vracím zřítelnic vypadá zřetelnější.

Dobrý. Dobrý.“

TÁHNI DO HAJZLU

„Určitě je tam větší reakce, Royi. Ale asi je to jenom reflex. Zkusím to znovu… ne… tentokrát už nic.“

Ne, protože sem na vás moc rychlej, tady mě nikdy nenajdete.

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

             HLOUBĚJI———Sandy masturbuje vzadu v džípu a ona se jen směje… co se to do prdele děje… co tady dělá ona… má tu bejt přece akorát Sandy a já… ztrácím nad tím kontrolu a slyším jenom její smích a vidím její tvář v zrcátku; její pokřivenou tvář jako z kresleného filmu, zatímco jí na blůzu stříká jeho semeno. Její tvář je jako… jako když chci… žárlím. Žárlím na Jamiesona. Nechci, aby tu seděla a smála se a provokovala ho; chce se mi křičet, neprovokuj ho, ty couro zasraná, ale musím se soustředit na cestu, protože jsem ještě nikdy předtím neřídil…

Nedokážu ze Sandyho Jamiesona spustit oči. Za jeho vlídnou, i když trochu pitomou fasádou číhá celý rod hnusných démonů. Skoro mě to nutí křičet: „Jseš akorát metafora, Jamiesone. Neexistuješ jinde než ve mně. Nemůžu být přece naštvanej na něco, co neexistuje, jseš jenom manifestace mojí viny. Jseš projekce.“

Tohle je směšné. Sandy je přece můj kamarád. Můj průvodce. Nejlepší kamarád, jakého jsem kdy měl, ale

Ale Jamiesonův penis je teď v její puse. Vršek penisu jí zevnitř vybuluje tvář. Vypadá to příšerně, ta dmoucí se zduřenina, ta deformace její tváře. Jenže Sandyho tvář je ještě horší. Celá brunátní a nafukuje se, což kontrastuje s jeho tmavou oholenou hlavou a s bělmem tmavozelených očí. „Jsem dost skutečnej,“ zalapá po dechu, „ tenhle klacek je právě teď v hlavě tvý holky.“

Zatímco se snažím udržet oči na prašné cestě plné zatáček, kterou absurdně nazývají silnicí, vidím v zrcátku čepel vyčuhující z její tváře. Zmocní se mě panika, když si uvědomím, že vůz, ve kterém jedu, se stal neoddělitelnou součástí mého vlastního těla.

Prudce klesáme a převracíme se, roztřesení se ženeme vzhůru do hučící světelné stěny. Horečnatě lapám po vzduchu, je hustý a těžký, mám pocit, jako bych měl v plicích vodu. Zaslechnu skřeky nějakého obrovského dravého ptáka, který kolem mne proletěl, tak blízko mé hlavy, až ucítím chorobný zápach zbytků zdechlin. Částečně získám jakousi vládu nad vozem, jenom abych zjistil, že ona už je pryč a Jamieson sedí na předním sedadle vedle mne.

„Bylo tam vzadu trochu těsno,“ usmívá se a posunkuje směrem za nás ke třem Japoncům v oblecích, kteří obsadili zadní sedadlo. Vzrušeně všechno fotografují a hovoří jazykem, který nepoznávám, ale nevypadá to na japonštinu. Teď je to úplně v prdeli. Je na tohle všechno Sandy ten nejlepší průvodce?

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

             HLOUBĚJI

Jasně.

Už si začínám připadat trochu šťastnější. Čím hlouběji se dostanu, čím dále jsem od nich, tím šťastněji se cítím. Výraz Sandyho Jamiesona se změnil. Připomíná už zase spíše loajálního přítele a průvodce než jízlivého protivníka. Znamená to, že jsem zase zpátky tam, kam na mě nemůžou: hluboko v říši vlastního vědomí.

Ale furt to zkoušej; cejtím je dokonce i vodsuď. Zkoušej mi strčit do prdele ňákou další trubičku nebo něco podobnýho, něco, co znamená narušení mý osobní ne ne tohle nemůžu… změň téma, zachovej si kontrolu.

Kontrola.

Sandy

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

             HLOUBĚJI———“Páni!“ vykřikl Sandy, když kolem okna spolujezdce proletěl nevítaný Čáp Marabu. Já věděl, že to byl náš pták, ale bylo těžké ho pronásledovat, protože jsem neměl ten auťák úplně pod kontrolou. Ptáka nebylo možné pronásledovat v letu, ale později se pokusíme najít jeho hnízdo na zemi a tu bestii zničit. Nicméně věci se měly tak, že jsme se pomalu snášeli dolů, s podivným hydraulickým sykotem jsme směřovali k tropickému zalesněnému terénu.

„Už to nemám vůbec pod kontrolou, Sandy,“ poznamenal jsem poraženecky. Neustále jsem totiž tahal za páky a mačkal knoflíky, ale bylo to k ničemu. Vztekle jsem rozhodil rukama. Chtěl jsem zůstat nahoře. Připadalo mi důležité nepřistát na zemi.

„Royi, máme ještě nějaké sušenky?“ zeptal se dychtivě Sandy.

Podíval jsem na balíček na palubní desce. Zbyly tam jenom tři, což znamenalo, že ten nenasytný mizera jich většinu spolykal!

„Páni, Sandy, jsi dnes hotový Otesánek,“ poznamenal jsem.

Sandy se zasmál vysokým jasným hlasem. „Nervy, řekl bych. Nemám zrovna chuť nutně přistávat, ale mohlo by tam být k mání něco pořádnýho k snědku.“

„To doufám!“ řekl jsem.

Koráb neúprosně klesal, sestupoval k čemusi, co se původně zdálo být malou osadou, ale postupně se rozšiřovalo, dále než jsme dohlédli, až jsme spatřili gigantické velkoměsto. Snášeli jsme se do staré kamenné koloniální budovy, která neměla střechu, jenom zubaté zbytky skla po obvodu naznačovaly, kde kdysi bývala.

Myslel jsem, že se náš koráb tou mezerou nemůže nikdy protáhnout, a už jsem se připravoval na srážku. Ale zdálo se, že se rozměry otvoru dokážou přizpůsobit tvaru předmětu, který se jím chystá projít. Dosedli jsme na podlahu vskutku velkolepé haly se zajímavými gotickými sochami. Zjevné šlo o nějakou veřejnou budovu, její majestátnost dávala vytušit dávné blahobytnější časy. Její ubohý současný stav pak svědčil o poněkud pokleslejší a méně civilizované přítomnosti.

„Myslíš, že sem smíme?“ zeptal se Sandy roztřeseným hlasem.

„Proč by ne. Jsme přece badatelé,“ pravil jsem.

Při vystupování z auta (neboť právě tak nyní vůz vypadal, jako normální rodinné salonní auto), zaznamenali jsme přítomnost mnoha lidí, kteří bezcílně bloumali kolem a nás si pramálo všímali. Pod nohou mi zakřupalo rozbité sklo. Začínal jsem být celkem slušně vystíhovanej. Říkal jsem si totiž, že nás domorodci možná obviní z rozbití té střechy. Byli jsme sice nevinní, ale nějaká bezskrupulózní a škodolibá banda úředníků ve zkorumpovaném režimu, což je ve větší či menší míře každý režim, by se jistě mohla chopit vnějších ukazatelů a připsat nám je na vrub. Neměl jsem však vůbec v úmyslu nastoupit zpátky do vozu. Ani Sandy ne, to bylo evidentní, jelikož byl právě zaměstnán vytahováním svého ruksaku, v němž byla polovina našich zásob. Následoval jsem jeho příkladu a přehodil si přes rameno svůj batoh.

„Tohle je ale podivné představeníčko,“ poznamenal jsem a otočil se k Jamiesonovi, který si měřil okolní dění se vzrůstající nechutí. Dva bílí muži prošli těsně kolem nás a přitom nás dokonale ignorovali. Právě jsem ze začínal bavit představou, že jsme neviditelní, když tu Sandy zařval: „No to je neskutečné! Já jsem přece ostřílený badatel a profesionální fotbalista! Žádám, aby se se mnou zacházelo sportovně!“

„To je v pohodě, Sandy,“ usmál jsem se a položil mu ruku na rameno, abych ho uklidnil.

Sandyho výbuch vzteku byl každopádně účinný. Naše přítomnost byla zaznamenána. Ovšem za tu cenu, že u částí přítomných občanů vzbudil nepřátelské postoje. Zvláště se na nás zaměřila jedna skupinka mladistvých chuligánů.

Jémináčku.

Sakra a do prdele.

„Sandy je enfant terrible britského fotbalu,“ chabě jsem se snažil vysvětlit.            nahoru —— „V po-

Pak jsem něco ucítil —— vracím se řádku, Royi?“

CEJTIL SEM NĚCO, CEJTIL SEM TO, ALE TÁHNĚTE, VY HAJZLOVÉ, A CHCÍPNĚTE, PROTOŽE TADY MĚ, VY HAJZLOVÉ, NEDOSTANETE

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

             HLOUBĚJI———“Zdejch-neme se, Sandy,“ pokynul jsem hlavou, neboť jsem zaznamenal, že nálada v davu se zhoršuje a — jdu nahoru — do prdele, zase sem ztratil kontrolu JE TO VINA TĚCH HAJZLŮ, NECHTE MĚ NA POKOJI a teď cítím, jak mě do ruky bodá zobák, může to být jedině Čáp Marabu, ale je to injekce, jsou to chemikálie, ale ne ty, které by otupily a zmrazily můj mozek, ne ty, které by mi umožnily zapomenout, protože s těmahle si pamatuju.

Můj Bože, co si do prdele dobře pamatuju…

Lexo říkal, že je důležitý, abysme neprohráli svou bitvu. Že nikdo nesmi vycouvat, že si vo to stejně ta kurva řikala. Stejně by jí to ňáký hajzlové udělali, protože se do prdele tak nosila a dělala takový drahoty. No jo, trochu dostala na čumák, ale byli sme do prdele shledaný nevinnejma, britská spravedlnost a tak. Jen prostě byla v nesprávnej čas na nesprávným místě, a stejně všecko to zavinil Lexo…

…změňme téma… Tohle nechci. Chci pokračovat v lovu Čápa. Čáp ztělesňuje veškeré tohle zlo. Když zabiju Čápa, zabiju v sobě všechno zlo. Pak budu připraven odsud vystoupit, probudit se, zaujmout své místo ve společnosti a takový ty sračky. Ha. Budou čumět, až uvidí tuhle skoro-mrtvolu, tenhle balík zbytečnýho masa a kostí prostě vstát a říct: „V pohodě hoši! Jak to jde?“

„V pohodě, synu!“

DO PRDELE! VONI SOU TADY. FURT SOU DO PRDELE TADY. FURT SI MYSLEJ, ŽE TOUŽIM PO JEJICH PŘÍTOMNOSTI. COPAK TADY DO PRDELE NEMAJ ŇÁKÝ NÁVŠTĚVNÍ HODINY?

Můj otec. Rád tě vidím, táto. Prosím, pokračuj, zatímco já dřímám.

„Jak se máš, miláčku? Co? No, sme v dalším finále. Nezdá se, že to sou už dva roky vod tý, ehm, nehody, ale dost s tim. Další finále! Jedna nula. Darren Jackson. Ale já tam nebyl. Tony jo. Já sem chtěl jít, ale nesehnal sem lístek. Viděl sem to v telce. Povidam, jedna-nula… Darren Jackson, skvělej gól. Tony nahrál komentář na kazetu, povidam, nahrál kazetu. Co, Vet?“

„Jo, jo.“

„Máš tu kazetu?“

„Co?“

„Kazetu, Vet, ptám se tě, jestli máš tu kazetu.“

„Kazetu…“

„Co je, Vet?“

„Hele, Johne, támhle je Japonka.“

„To je jenom sestra, Vet, jenom sestra. Asi to ani neni Japonka. Spíš Číňanka nebo něco. Co, synu? Povidam, jenom sestra, synu. Co, Royi? Mám pravdu, synu?“

TÁHNI A CHCÍPNI, STAREJ BLBEJ HAJZLE

„Sestra…“

„Jo, jo, čínská sestřička. Milé děvče. Co synu? Ale dnes vypadáš líp, synu. Lepší barva. Povidam, ehm, Vet, Roy už dostal lepší barvu.“

„Nikdy to nedostanou. Každej mizernej buzik to má, ale tyhle to nikdy nemaj.“

„Co?“

„AIDS. Nikdy nevidíš Japonce, co má AIDS. Je to tak. V Americe to maj. V Indii to maj. V Africe to maj. Náš Bernard to možná má. Ale voni ne. Nikdy to nedostanou.“

„O čem to do prdele mluvíš? Číňanská sestřička… milé děvčátko…“

„Víš proč? Proč to nikdy nedostanou?“

„Vet, nemá to co dělat s…“

„Protože to vynalezli! Vynalezli tu nemoc! Aby mohli vládnout světu!“

„Do prdele, seš blbá nebo co?! Takhle kecat před Royem! Nevíš, co chlapec slyší a co to s nim udělá! Jak sem řek, seš do prdele blbá? Ptám se tě! Seš do prdele blbá?“

MAMINKO, TATÍNKU, RÁD VÁS VIDIM, JE TO V PRDELI NECHCI NA POVRCH NECHCI SE PŘIBLÍŽIT K VAŠEMU VODPORNÝMU SVĚTU MUSIM JÍT HLOUBĚJI, HLOUBĚJI DOLŮ, MUSÍM LOVIT ČÁPA, ZÍSKAT KONTROLU

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

             HLOUBĚJI— — — — —
— — — — — — — — — — — — — — —Jamieson.

Nějak se nám povedlo uniknout davu na břehu a ocitli jsme se na konci sešlé chudinské čtvrti. Kolem teď už otráveného jezera se rozkládala obrovská hnijící hromada odpadků. V té špíně si hrály podvyživené děti. Některé z nich přišly k Sandymu a ke mně a žebraly, ale doopravdy nic neočekávaly. Jeden malý klučina, divoce vyhlížející stvoření s obličejem hnědým jako hořká čokoláda, na nás dychtivě zíral, aniž uhnul pohledem. Neměl na sobě nic kromě starých špinavých modrých šortek a páru obnošených bot bez ponožek.

„Jak zvláštně vyhlížející stvoření,“ usmíval se Sandy.

„Jo, podivná záležitůstka,“ řekl jsem.

Klučina se dlouze a hlasitě zasmál a zčistajasna nás poctil docela obsáhlým proslovem. Nerozuměl jsem ani slovo.

„Myslím, že je to bantusky,“ řekl smutně Sandy. „Zní to nádherně a skvěle, ale nenajdu v tom hlavu ani patu!“

Dali jsme mu nějaké drobné a Sandy vytáhl sáček sladkostí. „Kdybychom tak měli míč, mohli bychom si trochu zahrát na pláži a protáhnout se,“ řekl Sandy toužebně.

Vzhlédl jsem k oslepujícímu slunci. Celý den bylo neúprosné, ale brzy ustoupí za zelené kopce, které čněly nad Smaragdovým lesem. Byl to krásný pohled. Byl to… mé myšlenky byly přerušeny nějakými výkřiky a zvukem plechovky narážející na jílovitou udusanou cestu. Jamieson zkušeně bránil plechovku od Coca Coly před dlouhými končetinami skupiny místních bantuských dětí. „Je to tak, nezvedenci… všechno je to o vlastnictví,“ řekl jim.

Byl vždycky férový chlapík.

Ačkoli byl Sandyho zájem o sportovní trénink a vývoj mládeže dojemný, měli jsme k řešení naléhavější záležitosti. Náš auťák jsme nechali v městské hale, nehodlali jsme cestovat v něčem tak nespolehlivém. „Potřebujeme dopravní prostředek, Sandy,“ řekl jsem mu, „náš Čáp musí hnízdit tady někde blízko.“

Sandy dal dětem znamení k rozchodu. Jeden malý dareba, to naše podivné stvořeníčko, na mě rozmrzele, pronikavě zíral. Představa, že jim kazím sportovní hrátky, mi byla odporná, ale byly tu věci, které jsme museli řešit.

Sandy rázně a jednoduše přesným volejem odmrštil plechovku do jezera zamořeného odpadky. Podíval se na mne a smutně zatřásl hlavou. „Nebude to tak jednoduché, jak se domníváš, Royi. Čápi jsou nebezpeční a strašní protivníci. Jsme sami a opuštění v nepřátelském území, bez zásob a vybavení,“ vysvětloval. Pak na mě pronikavě pohlédl: „Proč je pro tebe zavraždění toho velkého Marabua tak důležité?“

Sakra a do hajzlu!

Přimělo mě to zastavit se a přemítat o své motivaci. Ano, mohl bych vykládat o duchu lovu. Mohl bych dodat škálu možných masakrů, které jsou tyto ohavné bestie schopny napáchat na dalších divoce žijících zvířatech, uvést, jak mohou rozhodit ekologii v celém regionu, jak mohou rozšířit nákazu a nemoci do zdejších vesnic. Takové zdůvodnění by samozřejmě hrálo do noty Sandyho smyslu pro dobrodružství a jeho humanitárním principům.

Ale problém je, že by to nebyla pravda. A navíc, Sandy by věděl, že lžu.

Odkašlal jsem si a odvrátil se od oslepujícího slunce. Cítil jsem se u konce s dechem, cítil jsem, jak se slova z mého hrdla vypařují, ještě než je stačím vyřknout. Pořád mám pocit, že mi něco vězí v krku. Zakašlal jsem, zázračně sebral sílu a pokračoval: „Opravdu to neumím vysvětlit, Sandy. Ani tak, aby to uspokojilo mne, natožpak aby to uspokojilo někoho jiného. Vím jen, že už jsem toho Čápa potkal, asi v minulém životě, a vím, že je to zlo. Vím, že je pro mne důležité ho zničit.“

Sandy na mě bez hnutí několik sekund zíral, paralyzován pochybnostmi a strachem.

„Věříš mi to, kamaráde?“ řekl jsem něžně.

Jeho tvář zasvítila krásným širokým úsměvem a pevně mě objal. Objetí jsem opětoval.

Odtrhli jsme se od sebe a plácli jsme si na to.

„Jdeme na toho mizeru!“ usmál se Sandy a oči se mu ocelově zaleskly odhodláním.

Přistoupili k nám dva malí černí účastníci fotbalové hry. Jejich oblečení bylo na cucky. „Homosexuál?“ zeptal se jeden z chlapců. „Vykouřim tě, ale zadarmo to nebude.“

Sandy se podíval na toho ubožáčka s vysušenými rty. „Víš, určitě se ti dobře nevede, ale prodávat bílému muži své tělo, to není řešení.“

Prohrábl dítěti vlasy a chlapec odhopkal směrem k osadě.

Pokračovali jsme po svých, nesli ruksaky a směřovali ven z vesnice na druhou stranu jezera. Vítr změnil směr a mlhavému žáru vévodil zápach z odpadků. Kolem nás se rojil odporný hmyz různých velikostí a přinutil nás rychle si postavit u cesty úkryt. Utíkali jsme totiž, seč jsme mohli, ačkoli „my“ má v tomto případě spíše význam onoho královského „my“. Musím totiž přiznat, že Sandy coby profesionální sportovec nade mnou měl ve zdatnosti a energii značně navrch a zjevně by vydržel víc.

Utábořili jsme se svými zásobami a užívali si odpočinku ve stínu na mýtině, která se rozkládala na té malebnější straně jezera. Otevřeli jsme ruksaky, abychom prozkoumali jejich obsah.

„Hmmm! Piroh s vepřovým; samozřejmě domácí,“ řekl Sandy.

„A co je tohle… jemináčku, to je sýr! Jak velký. Přivoň si, Sandy, budeš chtít okamžitě jíst.“

„Páni, nemůžu se dočkat, až se do toho zakousnu,“ usmíval se Sandy.

„A domácí chléb! Nemůžeme začít?“

„Ne, pro začátek jsou tu ještě čerstvá vařená vajíčka,“ smál jsem se.

„Páni, jediné, co nám chybí, je domácí jablečný koláč a zmrzlina,“ usmíval se Sandy, když jsme si pochutnávali na naší hostině. Pak, najednou inspirován, se ke mně obrátil a řekl: „Mám to, Royi!“

„Potřebujeme sponzora! Někoho, kdo by hon na Čápa financoval. Znám chlapíka, který by nám mohl poskytnout zásoby. Provozuje Safari park v Jambole, jede se k němu několik mil cestou na západní straně jezera.“ Ihned jsem věděl, o kom Sandy mluví.

„Dawson. Pan Lochart Dawson.“

„Ty ho znáš?“

Nezávazně jsem pokrčil rameny. „Vím o něm. Ovšem o Lochartu Dawsonovi ví většina lidí. O to se dokáže postarat.“

„Jo, náš Lochart má talent, jak se zviditelnit. Ví, jak na sebe upoutat pozornost,“ řekl Sandy s oddanou důvěrností. Nato jsem si vybavil, že Sandy zmínil, že býval Dawsonovým zaměstnancem.

Sandy měl ohledně upoutávání pozornosti pravdu. Ten chlapík uměl zařídit, aby se o něm pořád mluvilo. Momentálně plánoval rozšíření svého parku o přilehlý zábavní areál. Zda z hlediska dlouhodobé perspektivy budoucího „superparku“ uvažoval Dawson o zvířatech, bylo předmětem dohadů. Na peníze si přišel zhodnocováním nemovitostí a v této oblasti existovaly výnosnější způsoby, jak nakládat s půdou, než zřízení Safari parku. Nicméně, Dawson by se nám mohl hodit.

„U starýho dobrýho Dawsona bychom se měli báječně,“ řekl jsem horlivě.

„Vsadím se, že má dost jídla, aby nakrmil armádu!“ souhlasil Sandy.

Najednou jsme byli přerušeni chorálem frenetického krákání. Otočili jsme se a já je uviděl. Ačkoli bylo možné zaznamenat i jednu či dvě skupinky, většinou stáli na odpadcích u jezera izolováni jeden od druhého. Někteří odpočívali, ostatní se pomalu procházeli kolem. Jeden velký ďábel — rozpětí jeho křídel muselo být okolo dvou metrů a váha tak devět kilo — vystavil svá záda slunci, roztáhl křídla a ukazovali řídké vláknité černé peří.

Skvrna na krku zvířete byla načervenalá, na spodní části velkého kónického zobáku mělo bradavičnaté strupy z uschlé krve. Jeho nohy byly skvrnitě bílé a potřísněné zaschlými výkaly. Byl to obrovský mohutný mrchožrout-dravec známý jako Čáp Marabu. A nejdůležitější bylo, že ten náš.

„Podívej, Sandy!“ znovu jsem cítil, jak mi vysychá v krku, když jsem ukazoval přes jezero na horu odpadků a na velkého ptáka.

Čirá ďábelskost té kreatury vyzařující z jejích vražedných očí námi otřásla až do morku kostí.

„Tak do toho, vy zasraný hajzlové!“ zaskřehotal Čáp.

Chtělo se mi zvracet a omdlít.

Sandy vypadal zcela vyvedený z míry.

„Ty, Royi, potřebujeme víc techniky, abychom toho bastarda dostali. Zobák musí mít ostrý jak břitvu a určitě na něm má jed a infekci z hnijících zdechlin: škrábnutí by mohlo být osudné. Pojeďme za Dawsonem. Tyhle bestie sužovaly i jeho oblast, ale našel způsob, jak to vyřešit.“

TYHLE BESTIE JSOU ZABIJÁCI. JDE JIM JEN O TO,

DĚLAT BORDEL. NA NĚJAKÝ PRAVIDLA HRY

ÚPLNĚ KAŠLOU…

             nahoru —— „Tak my už

Co?                  se       deme, synku.

Jé, do prdele —— Vracím             Tvoje maminka a já.

Povidam, už vodcházíme.

MĚJ SE, SYNU! MĚJ SE, ROYI!“

„Měj se, Royi! Měj se, miláčku.“

„Jak povidá tvoje maminka, povidáme měj se. Ale uvidíme se ráno. Ráno tu budu. MĚJ SE, ROYI!“

Jo, jo, jo. Vždycky je tak zasraně hlučnej. Nejsem do prdele hluchej, ty hajzle! Někdy prostě cejtim, že by to bylo všecko zasraně moc jednodušší, kdybych prostě votevřel voči a zařval: TÁHNI!

„Když vej-deš do sálu, každá zavětří ta-dá, co můžu říct; muž vý-teč-ný a nob-les-ní

Skutečně muž, co nešetří…“

Co je do prdele tohle? Máma. Nakonec se přece jen zcvokla.

„…muž, o němž že-ny sní…“

„Co to děláš, Vet? Co to do prdele provádíš?“

„Ale Johne, dyť voni přece říkaj, že bych mu mohla zazpívat. Doktoři to fikali. Víš, muzika zasahuje jiný částí mozku. Proto nosíme ty kazety, Johne. A prostě sem myslela, že todle by bylo pro kluka eště lepší, jako živý představení. Přece se mu dycky líbilo, dyž sem mu zpívala Muž, co nešetří, dyž byl dítě, pamatuješ?“

Jo, jo, ale muzika a zpívání je něco jinýho. To sou vodlišný věcí. Jde jen vo ten tvůj zpěv, miláčku. Tomu fakt nemůžeš říkat muzika, Vet. Povidam, fakt tomu nemůžeš řikat muzika.“

„Ale Tony by k tomu moch zahrát na kytáru. Nahrát pásku, jak zpívám Muž, co nešetří, na klukův kazeťák, Johne. Johne, mohla bych to udělat.“

A DO PRDELE, CHRAŇ MĚ PÁNBŮH…

Máma byla jasně zklamaná a zase se zuřivě pohádali. Ulevilo se mi, když vodešli. Do prdele, tak se mi ulevilo. I teď mě přiváděj do rozpaků. I tady. Nemám jim co říct, nic si vo nich nemyslim. Nikdy sem si vo nich nic nemyslel, kromě toho sem se nemoh dočkat, až se vrátím k Sandymu a k našemu pronásledování Čápa. Teď slyšim jinej hlas, trochu chraplavej, ženskej hlas, hlas sestry Patricie Devineový. „Návštěva už je pryč, Royi.“

Její hlas je měkkej, mírně vzrušující. Možná, že mám ve svý malý fantazii trochu milostnýho zájmu, trošku šoustání, ne ne ne žádný šoustání se nebude konat, protože právě to způsobilo celej tendle cajdák a já sem votáčenej v tom svym rozpadajícím se organickým vehiklu a cejtim dotek Patricie Devineový.

Můžu její dotek cejtit, nebo si to jen myslim, že můžu? Slyšel sem fakt svý rodiče, nebo to byla jenom moje představivost? Nevím, a je to fuk. Všecko, co mám, sou údaje, který přijímám. Nestarám se, jestli je produkujou mý smysly, nebo moje paměť, nebo moje představivost. Odkud pocházej, je míň důležitý než fakt, že jsou. Jediná realita sou stejně obrázky a texty.

„Nevážíš skoro nic,“ řekla mi povzbudivě. Cejtim ve vzduchu mrazení. To vrchní sestra vrhá na Patricii Devineovou nevraživej pohled kvůli negativní poznámce před pacientem ve vegetativním stavu. Já, který sem vážíval i devadesát. Byla doba, kdy sem byl zralej do Tlusťošskýho Pekla (Tlusťošský Peklo, Midlothian, 8 619 obyvatel). S tlustou ženuškou, dustejma dětma a tlustým psem. Místo, kde jediný, co je hubený, je šek s výplatou.

Teď slyším, že se „Vedení“ vzdálilo a nechalo mě jenom s Devineovou Patricií. Patricie je pravděpodobně stará a utahaná, ale chci na ni myslet jako na mladou a krásnou. Ta představa přidává mýmu životu na kvalitě. A tak moc věcí momentálně nečiní. Jenom já mu přidávám na kvalitě. Tak moc a tak málo, jak chci. Jenom dyby mě s tím do prdele nechali. Nepotřebuju jejich kvality, jejich svět, to zkurvený místo, který ze mě udělalo tudle ubohou trosku. Tady sem v pohodlíčku svýho vegetování. Uvnitř ve svym tajnym světě můžu píchat, koho chci, zabít, koho se mi zlíbí, ne ne ne nic z toho, můžu dělat věci, který sem chtěl dělat, věci, který sem zkoušel tam nahoře ve skutečným světě. Žádnej návrat. Stejně, tenhle svět je pro mě dost skutečnej a zůstanu tady pěkně stranou, tady na mě nemůžou, alespoň dokud si to nevyřeším.

V poslední době to nebylo tak snadný. Postavy a události se mi vnucujou, psychický vtěrky se nezvaně cpou na mou soukromou párty. Samy se sem derou. Jako Jamieson a teď ten Lochart Dawson. Ale stejně mi to nějak dává smysl. Vim, proč sem tady. Sem tady, abych zabil Čápa. Nevim, proč to mám udělat. Ale vim, že potřebuju pomoc, a vim, že Jamieson a Dawson sou na týhle výpravě moji jediní možní spojenci.

Tohle mám místo života.

2. kapitola
SÍDLIŠTĚ

Vyrostl jsem v něčem, co nebylo ani tak rodina jako spíš genetická katastrofa. Lidi většinou žijou v domnění, že jejich domov je normální, mně bylo už vod ranýho dětství, v podstatě vod vokamžiku, kdy sem nabyl vědomí, za moji rodinu trapně a hanba.

Předpokládám, že to vycházelo z toho, že sme byli tak těsně natlačený na další domácnosti v hnusný králíkárně, kde sme žili. Byly to obecní dvoupodlažní byty v panelácích ze 60. let. Byly pětiposchoďový, s dlouhejma vodpočívadlama vtipně nazývanejma „ulice v nebi“, na kterejch nebyly ani vobchody, ani hospody, ani kostely, ani pošty, vlastně nic kromě dalších králíkáren. Ať se lidi snažili, jak chtěli, bydlení vedle dalších rodin bylo tak těsný, že jim neumožnilo vzájemně svý životy voddělovat. Na schodištích, na balkonech, ve společnejch sušárnách, skrz dveře z vroubkovanýho skla a drátů jsem cítil, jak se kolem poflakovalo to, co sme postrádali. Obecně sdílená vlastnost, který lidi, myslím, říkají normálnost.

Všecky ty pitomý články ve velkejch novinách měly tendenci poukazovat v souvislosti se sídlištěm, kde sme bydleli, hlavně na to, jak je chudinský. Možná bylo, ale podle mě pro něj byla chudoba míň charakteristická než nuda, ačkoli spolu zjevně souvisej. Ale já přesto dával přednost sterilní nudě mimo barák před tím bordelem vevnitř.

Můj fotr byl totální vymaštěnec. Úplně mimo. Jeho stará, jesli je to vůbec možný, byla eště horší. Byli hrozně dlouho zasnoubený, než se mohli vzít, vona měla nějaký nervový zhroucení, anebo lépe řečeno, měla svý první nervový zhroucení. Pak měla ty nervový zhroucení vobčas, až to dospělo do současnýho stadia — těžko říct, kdy zrovna žádný nemá.

Ve cvokhausu, kde byla, se seznámila s italským vošetřovatelem a utekla s ním do Itálie. Za několik let se vrátila zpátky s dvěma malejma dětma — mejma nevlastníma bratrama Tonym a Bernardem.

Fotr John se zasnoubil s jinou ženou. To dokazuje, že počátkem šedesátých let byly v Grantonu přinejmenším dvě bláznivý ženský. Měli před svatbou, když se moje máma, Vet (zkráceně Verity) znovu vynořila v baru Kotva. Jak táta často opakoval: Rozhlíd sem se a zachytil pohled tvý mámy, a to starý kouzlo tam furt bylo.

A bylo to. Vet mu řekla, že cestování odstranila ze svýho systému, že von je jedinej mužskej, kterýho kdy milovala, a jestli se teda, prosím, můžou vzít.

John řekl jo nebo něco, co mělo stejnej účinek, vyměnili si prsteny, on si vzal za vlastní obě italský bambina, která, jak se Vet později přiznala, byla dílem různých chlápků. Já se narodil asi rok po svatbě, zhruba za rok mě následovala sestra Kim a můj bratr Elgin dorazil zase asi o rok pozdějc. Elgin dostal jméno podle města na Vysočině. John se domníval, že tam byl brácha počatej.

Ano, byli sme hodně daleko vod toho, co si lidi představujou jako „hezkou rodinu“. Myslím, že já z toho vyšel ještě relativně dobře, ale zdůrazňuju relativně. Zatímco můj vobličej a tělo pouze naznačovaly, vo čem si lidi ze sídliště šeptali jako vo „strangovský vizáži“, z Kim a Elgina to přímo řvalo. „Strangovská vizáž“ v podstatě znamenala obličej, kterej začíná nápadným špičatým vysunutým čelem přecházejícím ve vostrým úhlu k velkejm mdlejm vočím a malýmu rozpláclýmu nosu, úzkejm ohrnutejm rtům a znovu pak k velký špičatý vyčnívající bradě. Takovej vobličej retardovanýho měsíčního muže. Mým dalším křížem byly dvě velký odstávající uši, který sem zdědil po svý jinak normálně vyhlížející matce, u ní ale byly neviditelný díky jejím dlouhejm černejm vlasům.

Moji starší nevlastní bráchové měli větší štěstí. Podobali se mý matce a zřejmě svým italským otcům. Tony vypadal jako tmavší a snědší verze fotbalisty Graema Sounesse, ale nebyl tak vošklivej, ačkoli měl sklon k tloustnutí. Bernard byl jemnej, štíhlej a připomínal gazelu, neskutečně teploušskej už vod ranýho věku.

Zbytek z nás zdědil „strangovskou vizáž“ po fotrovi, dutý hlavě číslo jedna, jak už sem řekl. Velkýmu nápadnýmu vobličeji Johna Stranga dominovaly brýle v tlustejch rámečcích se sklama, který připomínaly dno lahve vod Coca Coly. Skla ještě zvětšovala jeho pronikavý nápadný voči. Měla ten efekt, že vypadal, jako by přicházel z velký vzdálenosti — a najedou se vobjevil přímo před váma. Bylo to děsivý a zneklidňující. Kdybyste vlastnili letadlo Harrier s kolmým startem, mohli byste si pro přistávací plochu zvolit mezi jeho bradou a čelem. Obvykle nosil obrovskej hnědej koženej kabát a pod nim flintu, to když v noci hlídkoval na sídlišti se svým voddaným vlčákem Winstonem. Winston byl příšernej pes a byl sem rád, když umřel. Byl vokamžitě nahrazenej ještě děsivější bestií stejný rasy, která se taky těšila jménu Winston.

Později sem měl důvod litovat odchodu prvního Winstona ještě víc — ten druhej mě strašně pokousal. Bylo mi asi vosům a koukal sem se na telku na animovanej seriál Superboy. Rozhodl sem, že Winston Dvojka bude Superpes Krypto, a uvázal sem mu vokolo krku ručník, abych napodobil Kryptovu kapucu. Pes vyšílel, vrhnul se na mě a kousnul mě do levý nohy tak, že sem potřeboval transplantaci kůže a doteď trochu kulhám… teda, teď zrovna nechodím vůbec.

Cítím bolestivou křeč, když si to uvědomím. Vzpomínání bolí.

„Neřikej nikomu, že to byl Winston,“ vyhrožoval a žebral táta. Hrozil se, že by nám psa vodebrali. Říkal sem teda, že to byl nevyprovokovanej útok nějakýho z toulavejch psů, který se srocovali na pozemku přiléhajícím k našemu bloku. Dostalo se to do místních novin a přimělo to toryovskou radu, která nenáviděla utrácení peněz snobskejch poplatníků za cokoli, co mělo co do činění s naším sídlištěm, aby nepřejícně poslala dodávku z ochrany veřejnýho zdraví a ti provedli zátah na tlupu zvířat a zlikvidovali je. Čtyři měsíce sem nechodil do školy. To bylo z celý tý věci to nejlepší.

Jako dítě sem dělal normální věci, který děti na sídlišti dělaj: hrál fotbal a na Japonce a na vojáky, blbnul na kole, chytal včely, posedával znuděnej na schodech, mlátil menší/slabší děti, dostával nakládačku od větších/silnějších dětí. V devíti letech mě obvinili poldové z hraní fotbalu na ulici. Kopali sme míčem kolem kusu trávníku venku, na place, kterej už nepatřil k paneláku, ve kterým sme bydleli. Nebyly tam žádný cedule MÍČOVÉ HRY ZAKÁZÁNY, ale měli sme už v tom věku vědět, že sídliště bylo koncentrační tábor pro chudý a že tohle bylo zakázaný stejně jako všechno ostatní. Museli sme k soudu, kde táta mýho kámoše Briana přednesl skvělou řeč a ztrapnil soudce tak, že nás jen napomenul. Měli ste vidět poldy, vypadali jako hovada.

„Normální kriminálník v devíti letech,“ bědovávala máma. „Normální kriminálník.“

Teprve teď si zpětně uvědomuju, že byla v prdeli, protože fotr byl v tý době pryč. Říkávala, že je v práci. Ale Tony nám řekl, že je v lochu. Tony byl v pohodě. Párkrát mě zmlátil, ale taky zmlátil kohokoli, kdo se do mě navážel, pokud to nebyli jeho kámoši. Bernarda sem nenáviděl, zůstával doma a furt si hrál s mou sestřičkou Kim. Bernard byl jako Kim, Bernard byl holka.

V létě sem miloval chytání včel. Naplnili sme starý flašky od saponátů vodou a stříkali na včelu, když sála nektar z květů. Trik spočíval v tom, že se na jednu včelu musely použít dvě trysky najednou, aby jí voda dost zatěžkala křídla. Zmáčený včely sme pak sbírali do sklenic a do měkký hmoty ve spárách mezi cihlama na spodní rampě našeho paneláku sme pro ně vydlabali malý vězení. Jako dveře sme používali dřívka z nanuků. Měli sme koncentrační tábor, malinký skotský sídliště pro včely.

Jeden z mejch kámošů měl lupu. Rád sem pálil včelám křídla, dělal sem tak z nich lepší vězně. Někdy sem jim pálil ksichty. Byl to děsněj smrad, smrad pálící se včely. Chtěl sem tu lupu. Vyměnil jsem s Petem jeho lupu za Action Mana, kterej neměl ruce. Předtím sem Action Mana vyměnil s Brianem za náklaďák.

Bylo mi trapný, když k nám domů přišlo na návštěvu nějaký jiný děcko. Zdálo se, že většina z nich má lepší byt než my, vypadali sme jako póvl. Proto sem věděl, že je fotr v lochu, měli sme jen mámin plat za vobědy ve škole a uklízení. Zaplaťpánbůh, že máma dělala vobědy v jiný škole, než do který sem chodil.

Pak se táta vrátil. Dostal práci v ochrance a začal vylepšovat byt. Pořídili sme novej krb s umělým uhlím a se spirálou uvnitř umělýho trychtýře. Vypadalo to, jako kdyby vyzařoval teplo. Ve skutečnosti to nebylo nic jinýho než elektrická trubka, ale stejně. Táta byl ze začátku v pohodě, pamatuju, jak mě vzal do Easter Road na fotbálek. Nechal mě s Tonym, Bernardem a mým bratrancem Alanem v autě strýčka Jackieho před hospodou. Koupili nám kolu a hranolky. Z hospody vylezli našrot z piva a na fotbálku nám koupili pirohy a limču a další hranolky. Fotbálek mě nudil, ale líbilo se mi dostávat pirohy a hranolky. Bolely mě vzadu nohy, jako když nás máma vzala nakupovat do Leith Walk.

Pak mě táta děsně zmlátil a musel sem do nemocnice na šití. Praštil mě ze strany do hlavy a já spadnul a rozrazil si čelo vo hranu kuchyňskýho stolu. Šest stehů nad vokem. Bylo to skvělý mít stehy. Fotr nechápal, že sem dal Kim do vlasů jenom střihavky.

„Byly to jen střihavky, tati,“ prosil jsem. „Střihavky nepíchaj.“

Kim jen bulila a bulila jak šílená. Nepřestávala. Byly to jenom střihavky. Jenom střihavky. Nebylo to jako včely. Mají sice vzadu kleště, ale nepíchaj. Myslím, že se jim správně říká škvoři.

„Koukni na ni! Koukni, cos proved svý sestřičce, ty blbej hajzlíku!“ gestikuloval ke Kim. Její už tak zdeformovanej obličej se ještě víc zkroutil v předstíraný hrůze. Fotr mě pak zbušil.

Každýmu sem vo nehodě musel říkat, že sem blbnul s Tonym a spadnul. Ještě dlouho po tom mě bolela hlava.

Vzpomínám si, jak jsem jednou pozoroval mámu Vet drhnout rejžákem čtvercovej štítek na dveřích našeho dvoupodlažního bytu. Nějakej hnusák tam zkomolil tátovo jméno. Táta a strýček Jackie postupně vyšetřovali všechny vyděšený sousedy. Táta totiž vždycky vyhrožoval zastřelením všem, kdo si na nás stěžovali. Rodiče proto dycky říkali svejm dětem, aby si s námi nehrály, a stěžovali si na nás jenom ty největší šílenci.

Sousedi se děsně báli táty a strýčka Jackieho, kterej byl ve skutečnosti jenom tátův kámoš, ale říkali sme mu strejdo. Ale moje máma byla taky slušně vobávaná figura. Její otec nebo děda, nikdy si přesně nepamatuju, kterej to byl, byl válečným zajatcem v japonským táboře a vyšel z toho trochu ujetej. „Přímej důsledek jeho krutýho věznění,“ prohlašovala Vet. Ta byla celej život navočkovávaná historkama vo japonskejch zvěrstvech. Jednou četla knihu, která tvrdila, že vorientálci převezmou koncem století vládu nad světem. Pečlivě zkoumala oči mejch pár kámošů, a když na nich našla něco, co považovala za znamení „japonský krve“, prohlásila je za nevhodný.

Myslím, že mi bylo asi devět nebo deset, když jsem poprvé slyšel, jak se fotr zmínil vo Jižní Africe. Zdálo se, že jen to řek, už jsme tam byli.

„Koukni na nás, Vet. Sme tu pro lepčí věci. Já s celým tím svým džobem u vochranky. Žádný vyhlídky. Povidam, jsme tu pro lepčí věci. Tahle země šla do hajzlu. Všecky ty jejich stávky. Ani si neuměj zamíst před vlastním prahem, ty vodborářský hajzlové. Vedou zemi do záhuby. Jižní Afrika, to je místo. Povidam, Jižní Afrika. Vim, že tam maj taky problémy a tak, ale aspoň tam nemaj tu zasranou labouristickou vládu. Zjistím, jak nás tam dostat. Náš Gordon by nám pomoh, žádný strachy. Vemu nás vodsud, Vet. Sem si tím kurva jistej. Myslíš, že ne? Ptám se tě! Myslíš, že to nedokážu?“

„Žádný Japonce…“

„No jo, ale chápeš, Vet… V Jižní Africe žádný Japonci nejsou. Žádný. Protože je to země bílejch, povidam, země bílejch. Bílí tam sou v pohodě, nedělám si prdel. Povidam, v Jižní Africe sou bílí v pohodě,“ jásal táta, celej nabuzenej a pobavenej. Jeho dlouhej placatej jazyk volizoval známku, kterou lepil na dopis. Asi to byla nějaká stížnost. Furt psal stížnosti.

„No, esli tam nejsou žádný Japonci…“

„Je to Jižní Afrika. Jižní Afrika, kurva, jesli promineš ten výraz.“

„Dybych měla tak kam dát uschnout prádlo… ty Pearsonovi… furt sou v sušárně.“

„Co? Už sem to tý krávě řikal! Už sem jí to do prdele řikal! Řikam jí, až příště uvidím tvý zasraný prádlo v tý zasraný sušárně, dyž se moje žena snaží prát, všecko to pude do popelnice! Zasraný ignoranti, některý lidi, povidam, zasraný ignoranti. Ale uvidíš, Vet, v Jižní Africe budeme mít velkej barák jako Gordon. Budem sušit svý prádlo na slunci v dovopravdický zahradě, ne v ňáký betonový krabici s dírama.“

Gordon byl Johnův bratr, kterej před lety vodjel do Jižní Afriky. Johnova příchylnost k „strýčkoyi“ Jackiemu byla patrně způsobena tím, že v Jackiem viděl náhradu za bratra. Je jistý, že na pijáckejch večírcích, který často pořádal s horama chlapů a párů, který se nacpali do naší vajíčkárny, když zavřeli hospodu, byl nejšťastnější, když moh vykládat starý historky vo sobě, Gordonovi a gangu vyvolenejch, jak si von a jeho hipízácko-bítnický teddoboyácký kámoši říkali.

„Bylo by to pěkný mít vlastní vopravdovou zahradu…“ pamatuju si, jak to máma řekla. Jasně si to pamatuju.

Bylo rozhodnuto. Otcovo slovo v naší rodině vobyčejně mělo váhu. Začali sme plánovat vodjezd do Jižní Afriky.

Moc jsem neřešil, jestli se mi chce, nebo nechce vodjět. Bylo to právě nedlouho po tom, co sem zapálil svůj první vopravdickej velkej voheň. Vždycky sem měl rád vohně. Pálení vatry byly na sídlišti ty nejlepší noci roku. Oslavy Guye Fawkese, protože byly vohňostroje, ale i Den vítězství a tak Chodívali sme na pobřeží pro dřevo a taky najít další vatry na sídlišti a zaútočit na ně. Ale někdy sme byli napadený my. Paks měl klacky a šutry a zkoušels před útočníkama ubránit svůj voheň. Na sídlišti byly vždycky bitvy se šutrama. První věc, kterou sem se naučil, bylo házet šutrem. To je to, cos jako dítě dělal v Muirhousu, házels šutrama, házels je na vypatlance, do voken, na autobusy.

Aspoň bylo co dělat.

Ale muj voheň, to bylo něco jinýho. Měl sem zapálenou pochodeň a strčil sem ji na spodek vodpadkový šachty. Vznítily se vodpadky ve velkým kontejneru ve vodpadkárně v dolní části budovy. Přijely dvě požárnický auta. Můj kámoš Brian zavinil, že sem se málem posral strachy.

„Jééééééééééééé! Seberou tě Royi!“ řekl mi s očima rozšířenýma škodolibou radostí z mýho strachu.

Byl sem posranej strachy, skoro sem bulel. Brian si dál dělal prdel, ale musím mu přiznat, že nikomu nic neprásk. Poldové obešli všecky byty a vyptávali se. Můj táta nic neřek. „Nikdy těm hajzlům nic neřikejte,“ tlouk nám vždycky do hlavy. To bylo z toho, co vykládal, asi jediná věc, která dávala smysl. Byl taky z vohně šťastnej jako blecha, protože paní Pearsonová seshora měla prádlo prouzený kouřem. Vycházel z vodpadkárny do sušárny nad ní.

„Ta zasraná kráva si to zaslouží, povidam, zasraný ignorantský burani. Neměli si nárokovat zasranou sušárnu, dyž tu sou lidi, který si chtěj pověsit prádlo! To má do prdele za to!“

Došlo mi, že hlavním podezřelým ze zapálení vohně byl asi fotr. Byl šťastnej jako blecha, protože měl neprůstřelný alibi. Když voheň začal, hrál zápas v lize domina u Doocota. Byl tak nadšenej, že sem mu chtěl říct, že sem to byl já, ale vodolal sem pokušení. Ten hajzl dost rychle měnil nálady.

Někdy sme s kámošema vypadli ze sídliště, ale většinou jen dolu na pobřeží. Já, Pete, Brian, Deek (Brianův brácha) a Dennis sme přemejšleli vo tom, jak zdrhnem a pojedem tábořit jako v knížkách vod Enida Blytona. Vobvykle sme se dostali jenom k posranýmu pobřeží, měli toho dost a šli domů. Příležitostně sme šli pěšky do snobáckejch míst, jako Barnton, Cramond nebo Blackhall. Vždycky ale přišli poldové a zahnali nás domů. Lidi z velkejch baráků, baráků, který byly velký jako náš panelák, ve kterým žilo šedesát rodin; se prostě sebrali a zavolali poldy. Museli si myslet, že sme se chystali krást jabka nebo něco. Všecko, co sem ale chtěl, bylo koukat se na ptáky. Ptáci mě zajímali, půjčoval jsem si vo nich spoustu knih z knihovny. Asi jsem to zdědil po fotrovi. Taky se dovopravdy zajímal vo ptáky.

Pamatuju, že sem se zeptal táty, jestli budem, až pojedem do Jižní Afriky, bydlet ve velkým baráku jako ti v Barntonu.

„Ve většim než voni, synu, vo moc většim. Povidam, vo moc většim,“ řekl mi.

Zvláštní je, že z doby, kdy sme se chystali na cestu do Jižní Afriky, mám na Johna, svýho tátu, nejživější vzpomínky. Jak už sem naznačil, byl trochu blázen a my se ho všichni báli. Ze všeho dělal vědu a rozčiloval se kvůli prkotinám. Měl sem strach z flinty, kterou schovával pod postelí.

Jedním z mála našich společných zájmů byla televize. John vždycky vytrhnul z Daily Recordu stránky s programem televize a zakroužkoval programy, na který se bude večer koukat. Byl posedlej přírodou, vobzvlášť ho zajímala ornitologie. Voba jsme milovali přírodní dokumenty Davida Attenborougha. Nikdy nebyl tak šťastnej, jako když v telině dávali programy vo exotickejch ptácích. Byl v tý oblasti velmi kovanej. John Strang byl muž, kterej znal rozdíl mezi skořicovou kapraďovitou pěnicí a řekněme její hnědou lesíkovitou odrůdou.

„Hele! Blbost! Říkaj Luhderův bušní ťuhýk! Je to Dohertyův bušní ťuhýk! Povidám Dohertyův bušní ťuhýk! Tak jistě, jako že tohle natáčim na video!“

Byli jsme v tý lokalitě první rodina, která měla všechno klíčový spotřební zboží, jen co se vobjevilo na trhu: barevnou televizi, videopřehrávač a nakonec satelit. Táta si myslel, že nás vodliší vod vostatních rodin na sídlišti, že budem něco víc. Střední třída, říkal často.

Ve skutečnosti z nás právě tyhle věci udělaly zjevný prototyp obyvatele sídliště.

Pamatuju se na dopis, kterej napsal do BBC. Plnej samolibosti kvůli tomu, že přes všechny zdroje vědění, o kterých se domníval, že je BBC má, zkomolil jejich reportér fakta. Na odpověď byl nejdřív hrozně pyšný.

Vážený pane Strangeu,

Děkuji za Váš dopis, ve kterém poukazujete na faktickou chybu v našem programu KŘÍDLA NAD BUŠÍ, který se vysílal minulý čtvrtek.

Ačkoli tento konkrétní pořad nevyrobila BBC, coby zprostředkovatelé pro skupinu nezávislých filmových tvůrců, kteří produkovali tento pořad, přejímáme odpovědnost za takové nepřesnosti v našich přenosech.

Přestože v BBC usilujeme o správnost, co se týče všech oblastí našich vysílacích aktivit, chyby se nevyhnutelně čas od času objeví a bystří diváci s odbornými znalostmi, jako jste Vy, nám poskytují neocenitelnou službu, když nás na tyto nesrovnalosti upozorní.

Ostražitý a informovaný divák hraje klíčovou roli v zabezpečení toho, že si BBC udrží vysoké standardy vynikajících pořadů a přiměřeně plní svou povinnost, ke které se ve stanovách zavázala, jmenovitě: vzdělávat, informovat a bavit.

Ještě jednou Vám děkujeme za Váš dopis.

S pozdravem

Roger Snape

Programový vedoucí, Přírodovědné dokumenty

Fotr ten dopis ukazoval každýmu čurákovi. Ukazoval ho v hospodě, v práci, dělal u Skupiny šesti ochránců. Ale šíleně se vytočil, když mu strýček Jackie ukázal, že špatně napsali jeho jméno. Napsal Rogerovi Snapeovi dopis, že až bude někdy v Londýně, zkope ho do kuličky.

Vážený pane Snape,

Děkuji Vám za Váš dopis, kde se ukazujete být ignorantem, neboť jste nenapsal správně mé jméno. Chtěl jsem Vám jenom říci, že nemám rád lidi, kteří správně nepíší mé jméno. Je to S-T-RA-N-G. Jestli budu někdy v Londýně, rozsekám Vás… na malé kousky.

S pozdravem

John STRANG.

Jediný věci, který tátu těšily, byl alkohol a poslouchání desek s válečnými projevy Winstona Churchilla. Za jeho tlustýma čočkama se objevovaly potoky slz, jak bejval pohnutej plamennou rétorikou svýho idolu.

Ale to byly ty nejlepší časy. Nejhorší pak byly hodiny boxu, který nám dával. Vo mně si myslel, že jsem příliš nekoordinovanej, hlavně pokud šlo vo mý končetiny, a Bernarda pokládal za příliš zženštilýho. Koupil nám levný boxerský rukavice a ve vobýváku udělal ring pomocí čtyř ukradenejch dopravních kuželů, který vymezovaly jeho obvod.

Bernard měl vo box ještě menší zájem než já, ale táta nás nutil bojovat, dokud se jeden nezhroutil v slzách zoufalství a frustrace. Rukavice způsobovaly slušný škrábance, jizvy a trhliny. Zdálo se, že sme se navzájem spíš řezali než bouchali. Bernard byl starší, větší a měl těžší ruku, ale já byl zlomyslnější a rychle mi došlo, že je možný napáchat větší škodu řeznými ranami než boucháním.

„Di do toho, Royi,“ křičel táta… „do prdele neplácej ho jako buzna…“ Jeho trenérský rady byly vždycky trochu jednostranný. Před soubojem mi šeptával: „Seš Strang, synu, pamatuj si to. On se možná sice jmenuje Strang, ale Strang to neni. Von je jen posranej taliánskej bastard.“

Při jedný příležitosti, když sem udělal Bernardovi na voku modřinu a způsobil, že mu votek pysk, se John se přestal vovládat: „Di mu po tom voku, Royi! Rovnou mu to zastraný voko vyraž!“

Pokračoval sem v přímejch úderech do toho buzerantskýho rudnoucího ksichtu, tělo ztuhlý soustředěním, zatímco se Bernardovy oči plnily podrážděným neklidem.

BUM

HAJZLE S BUZERANTSKÝM KSICHTEM

BUM

TUMÁŠ TY VELKÁ PITOMÁ POSRANÁ

BUZNO

BUM

Trhavým švihem rukavice sem mu votevřel voko nad vobočím. Ucítil sem v hrudníku záchvěv strachu a chtěl sem přestat. Byla to ta krev řinoutí se mu po vobličeji. Už sem chtěl stáhnout ruce, když sem kouk na tátu, kterej na mě vrčel, ať pokračuju v boji: „ZAB HO, ŽÁDNÝ ZASRANÝ VĚZNĚ!“

Tloukl sem do ustrašený tváře mýho na duchu zlomenýho teploušskýho nevlastního bráchy. Rukavice mu spadly a já pokračoval, divoce sem se rozmachoval, povzbuzovanej Johnovým řevem. Bernard se ke mně vobrátil zády a vopustil místnost, vzlykal, vyběhl po schodišti nahoru a zamknul se na záchodě.

„Bernarde, musíš se naučit ubránit,“ samolibě se šklebil John, trochu s vobavama, že máma nebude nadšená, až se vrátí z nákupu v Leithu a vohledá škody. Z týhle konkrétní příhody sem vyšel nejlíp, ale vždycky to tak nebylo. Někdy sem to byl já, kdo se dal na ponižující ústup, zmožen bolestí a frustrací.

V takovejch chvílích sem záviděl mýmu mladšímu bráchovi Elginovi, tiše se kolíbal nebo si pobrukoval, chycenej v pasti vlastního světa, osvobozenýho od takovýho mučení. Možná, že měl Elgin ten správnej nápad, možná, že to všecko byla jen psychická obrana. Byly doby, kdy sem mu jeho autismus záviděl. Teď mám, co měl von, jeho klid a vodtržení vod toho všeho.

Pokud jde o mě a Bernarda, boje způsobily, že sme se voba báli táty a jeden druhýho sme nenáviděli.

Bernard byl

Ber, ne, na tohle nemám čas.

Sestry sou teď zpátky. Něco mi dělaj.

TOHLE JE VŽDYCKY NEPŘÍJEMNÝ

Otočit ležáka, aby neshnil…

Musím jít hlouběji.

Hlouběji.

HLOUBĚJI.

HLOUBĚJI.

Pryč vod nich.

Líp.

Teď je čas jít

      na

            lov — — — —

Je tam jeden jedinečný, bujně zelený národní park. Nikde jinde na světě takový park ve velkém městě neexistuje. Ten park, kde divoká zvířata a velcí masožravci, kteří se jimi živí, působí ve své nádheře už půl století, je vzdálen jen několik mil od centra města.

— — — Východní silnice do Nairobi musím přestat s těma sračkama hlouběji hlouběji — — — — — — —                   

Plocha parku asi osmdesáti čtverečních km je v porovnání s jinými rezervacemi

pro živočichy na světě malá,      vzhůru „prostě
ale přesto má park roz-       stoupám špatné zprá-
manité prostředí.       znovu       vy, fakt jsem
Vchod… ——       a do prdele       ze sebe udělala

blbce. Jakmile

dostal, co chtěl, byl pryč, pryč jako výstřel do noci, zpátky ve svém životě, byla jsem sama, zase. Nic mi nezůstalo. Měla jsem to vědět. Měla jsem to vědět.“

Nejsem dost hluboko. Slyším ji. Sestra Patricie Devineová. Zpovídá se mi, svýmu knězi ve vegetativním stavu, kterej nemůže žehnat ani soudit. Našel sem si perfektní roli.

„Vždycky si myslíš, že ten další bude jiný, asi jsem se nechala ovládnout emocemi, všechno jsem odhodila, četla jsem mezi řádky jenom to, co jsem tam chtěla číst. Byl tak okouzlující, tak úžasný, tak chápající, dokud mě nedostal do postele…“

Vzlyky.

„…Proč ti to říkám… proč ne… nemůžeš mě slyšet, není to, jako by ses měl ještě někdy probudit… ach Bože, je mi líto, že jsem to řekla… jsem tak smutná, nemyslela jsem to tak, chtěla jsem říct, že někteří lidé se probudí… udělá se jim líp… nejsem prostě teď sama sebou, Royi, víš, počkej, až si to srovnám v hlavě a v kalhotkách. Pustit si je do kalhotek je dost špatný, ale když se ti dostanou do hlavy…, je to jako…“

Ne

Tohle nechci

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

            HLOUBĚJI———Uáááááá!

Hlasitý nosový zvuk. Hlas dospělého Čápa vyhrožujícího lidskému vetřelci. Rozhlížím se kolem a Sandy Jamieson se nebojácně pokouší hnusného ptáka dostat.

„Chyť toho bastarda do sítě, Royi! Chyť toho hajzla!“ křičí.

Kontrola kvality mý psychiky je totálně, totálně, totálně v prdeli a všecko se změnilo a najednou stojím s míčem u nohou na fotbalovým hřišti. Zahraju ho do prázdný sítě. Pár hráčů v těch samejch dresech mě oslavuje. Vypadá to, že jeden z nich je Lexo, né kurva né, né Lexo, zkouším se zdejchnout, ale von mě nenechá jít a objímá mě drtivě jako medvěd a já vidím přes jeho rameno Jamiesona, vypadá sklesle, ruce mu unaveně odpočívají na bocích.

3. kapitola
HON NA PRAVDU

Fotr byl vždycky dobře mimo, ale zdálo se mi, že když sme se připravovali na stěhování do Jižní Afriky, začlo mu hrabat doopravdy. Asi věděl, že je zoufalec a todle je jeho poslední vrh kostkama, kterej ukáže, jestli něco udělá se svým životem. Byl zjevně nervózní, kouřil víc než kdy jindy. Vysedával dlouho do noci, buď se strýčkem Jackiem, nebo někdy i s Tonym, kterýmu bylo sice teprve čtrnáct, ale byl určitým způsobem na svůj věk dost vyspělej. Kdykoli sme byli venku a von viděl mladou holku, mumlal si: „Tý bych vymrdal prdel, že by…“

Tony se už vod ranýho věku potloukal po sídlišti s holkama. Vždycky ho ovládaly hormony, úplně zapomněl na jakýkoli další síly, jako logiku nebo svědomí, který mohly působit vopačně. Fakt, že přivede nějakou sjetou krávu do maléru, byl nevyhnutelnej, taky se to stalo. Její otec se pak přišel k nám domů domáhat spravedlnosti. John okamžitě vyletěl a začal mu vyhrožovat flintou. Pamatuju si tu hádku, protože sem se zrovna pokoušel dívat na telku na Superboye. Začátek byl v plným proudu a Superboy a jeho věrnej přítel Krypto lítali vzduchem a věnovali se tomu, čemu komentátor říkal „hon na pravdu“. Vzpomínám si, že sem shlížel na Winstona Dvojku, kterej byl stočenej do klubíčka před elektrickým krbem. Zíral sem na tu lehce dýchající bestii a přemejšlel, jak by moh bejt jeho hrudní koš snadno rozdrcenej, stačilo by se po něm proskočit v těžkejch botách. Měl sem pár těžkejch bot. Bylo vo čem přemejšlet. Zjizvená tkáň na zranění, který mi Winston Dvojka způsobil, mě zasvrběla.

Elgin seděl na pohovce s prázdným výrazem, ztracenej ve svým vlastním světě. Moje koncentrace, rozdělená mezi fantazírování vo zmasakrování psího agresora a sledování Superboye, byla přerušena hlasem mýho otce vycházejícím vod vchodovejch dveří a vodrážejícím se vod okolních betonovejch paneláků na sídlišti.

„DRŽ SI TU SVOU ZASRANOU KURVU PRYČ VOD MEJCH KLUKŮ, NEBO POPADNU FLINTU A VŠECKY VÁS KURVA POSTŘÍLÍM!! JASNÝ?!!“

Pokradmu sem se vyplížil ven, abych viděl, jak chlapík bojácně kapituloval a nechal svou dceru čelit možnostem interrupce nebo mateřství za svobodna. Konverzace s fotrem ho patrně přesvědčila, že to tak pro ni bude lepší než se přivdat do naší rodiny.

Vplížil jsem se zpátky do vobýváku a nechal otce řvát na ustupujícího muže, zatímco se každá síťovaná záclona na našem paneláku i v tom naproti pohnula. John Strang zase jede. Vo něco pozdějc přišel dovnitř, třásl se a Tony ho následoval jako vovce se slzama ve vočích. Táta se podíval na mě.

„Royi! Koukej mazat nakoupit! Cigára, štyrycet regalek.“

„Proč musim jít zas já? Proč ne Elgin?“ Byla to blbost, tohle říkat. Vyhrklo to ze mě, protože sem byl naštvanej, že mě ruší vod mýho programu v telce.

Táta se zatřásl vzteky. Posunkoval nad mým bratrem Elginem, kterej se zrovna pohupoval na gauči. Ten vycítil, že se vo něm mluví, a vydával soustavné mmmmmmmm.

„Von nemůže jít! VON DOPRDELE NEMŮŽE JÍT! Víš to sakra moc dobře, ty blbečku… používej mozek, co máš vod Boha, Royi. Povidam, zasranej mozek, co má vod Boha,“ obracel se k Vet.

„Von to není hloupej kluk…“ řekla mu máma.

„Snílek, to vo něm řikaj ve škole! Povidam, snílek. Hlava plná zasranejch komiksů!“

Cejtil sem děsivej třas, kterej mnou proběhnul, když tátovy oči zahořely nápadem: „Všecky ty blbý komiksy vyhodím! Jak by se ti to líbilo? Co? Ptám se tě! Jak by se ti to líbilo?“

„Já půjdu… já půjdu…“ fňukal jsem bezmocně.

„Myslíš, že to neudělám? Co? Myslíš, že ne? Ptám se tě! Myslíš, že ne?“

„Ježišmarjá, ne jeho komiksy, Johne,“ prosila máma. „Ne, klukovu sbírku Marvelovejch komiksů nevyhazuj.“

Bylo to v jejím zájmu, máma byla velkej fanda Stříbrnýho surfera.

„No dobře!“ zafuněl táta. „Ale nemysli si, že se nemusíš zlepšit ve škole, synu!“

Přišel ke mně, když sem si v chodbě navlíkal kabát.

„Já už jdu…“ řekl sem, vyděšenej jeho pronikavejma planoucíma vočima.

Položil mi ruce kolem ramen. Hlavu sem měl sklopenou.

„Koukej mi do vočí,“ řekl. Vzhlédl sem, ale nemohl sem přestat slzet. „Co je? Hele, synu, vim, že sem na tebe tvrdší než na vostatní. Ale je to proto, že ty máš mozek, synku. Já to vim. Jen ho nepoužíváš. Povidam, mozek,“ zaklepal si na mohutný čelo. „Taky sem měl mozek a nepoužíval sem ho. Nechceš skončit jako já,“ řekl a vypadal, že ho fakt trápí svědomí. „Jižní Afrika, všecko to bude jiný, co?“

„No jo. A budeme moct jít do Safari parku, že jo, tati?“ zeptal sem se.

„No to si piš! Seženu si práci jako strážce v národním parku. Víceméně budeme v Safari parku žít.“

„No páni,“ pravil sem se skutečným nadšením. Byl sem pořád ve věku, kdy sem v podstatě věřil ve všemohoucnost svých rodičů, ač jsem byl zahanbován jejich podivínstvím. Cestou na nákup jsem si poskakoval.

Přesto měl fotr pravdu. Byl sem snílek uzavřenej většinu času ve svým vlastním světě. Srdce sem měl pohřbený v dobrodružstvích Stříbrnýho surfera a Fantastický čtyřky a dalších. Protože sem doopravdy nikdy nikam nepatřil. Ve škole sem byl tichej, ale trable nastaly, když sem pobodal jednoho kluka kružítkem. Posmívali se mi. Říkali mi kvůli mejm uším Ušák Strang nebo Skotskej pohár. Kromě všech mejch strangovskejch defektů sem musel bejt prokletej vodstávajícíma plachtama. Vypracoval sem si jednoduchý pravidlo: jestliže jim ublížíš, nebudou se smát — a já nemůžu vystát, když se mi někdo posmívá. Naučil sem se snášet bolest. Fyzickou bolest sem mohl snášet. Jestli můžete snášet bolest, způsobíte každýmu hajzlovi potíže. Jestli můžete snášet bolest a nebojíte se a máte vztek. Bolest sem snášet mohl. Jejich posměch, ten sem snést nemohl.

Učitel a ředitel vode mě vočekávali pocit viny za to, co sem proved. Očekávali, že se jich budu bát. Nebál sem se jich. Žil sem v domě plným sociopatů, takže kárání a vyhrožování učitelů ze střední společenský třídy, který mé nazývali křivákem, ďáblem a drzou kreaturou, mě nesraly. Jen ještě víc snížily mý sebehodnocení, byly jen soustavou parametrů, kterýma mě hodnotili a který sem si musel osvojit.

Nešlo vo to, že bych ve škole prudil. Nebyl sem nic Uchyloval sem se do anonymity, jak jen sem mohl. Chtěl sem bejt neviditelnej. Chtěl sem, aby nikdo neforemnýho pokroucenýho Ušáka Stranga neviděl. Prostě sem seděl v zadní lavici a snil.

Doma sem si v ložnici honil ptáka nad kresbama Sue Stormový, Neviditelný dívky z mejch komiksů Fantastická čtyřka. Největší rajc byly vobrázky, na kterejch byla Sue unesena a uvězněna. Někdy na nich jsou dobře zřetelný kozy, zadek a rty.

Fakt by mě teď zajímalo, jestli je honba za Marabuem vo něčem tak zásadním jako hon na pravdu. Musím jit hlouběji, abych to zjistil.

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

       HLOUBĚJI — — — Teď jsem

zpátky na lovu, směřuji hlouběji, cítím horko a vidím světlo. Na tváři, v očích. Cítím teplo, prašný sladký vzduch v plicích, kašlu a zajímá mě, jestli je to poznat na mé dřímající skoro-zdechlině nahoře v jiném světě.

Vrátili jsme se do města a Sandy, vždycky se smyslem pro fair play, směnil naše fotografické vybavení za starý džíp. „Všechno, co musí dokázat, je dostat nás k Dawsonovi,“ usmíval se Sandy.

„Ale tvoje vybavení, Sandy…“ cítil jsem se hrozně, vím, jak Sandy strašně rád fotografoval. Vždycky říkal zkroušeně: kamera nikdy nelže.

„Fotky by nám nebyly proti Čápovi moc platné. Potřebujeme techniku, a Dawson je chlapík, který nám ji obstará. Na fotografování bude čas později!“

„Nemůžu se dočkat,“ řekl jsem nadšeně. „Dokážu si představit spoustu věcí, které bych si chtěl vyfotografovat!“

Našli jsme levné ubytování v chudinské částí města a strávili večer u lahvového piva u baru ve spartánské chatě.

„Máte něco k jídlu?“ zeptal se Sandy barmana.

„Máme ten nejlepší domácí piroh s hovězím a bramborovou kaší v Africe,“ řekl barman. „A také báječný jablkový drobenkový koláč úplně nasáklý šlehačkou!“

„Páni, přesně to, co nás po všem tom cestování postaví na nohy,“ řekl Sandy nedočkavě a usadili jsme se k hostině.

Navzdory barmanovu nadšení jídlo nemělo patřičnou úroveň. Té noci jsem zažil horečnatý alkoholický spánek. Ve snech mne pronásledovali Čápi. Byla tam také ona skupina mladých z velké obecní budovy. Neustále jsem se budil zbrocený potem. Jednou jsem byl zcela vyděšený, neboť mě sledovalo něco, co se nevystavilo mému pohledu, ale cítil jsem, jak se to ukrývá ve stínech. Ona věc ztělesňovala takovou hrůzu a ďábelskost, že jsem se neodvažoval vydat na milost a nemilost spánku. Nechal jsem Jamiesona, který zhluboka oddychoval, sedl jsem si za starý poškrábaný dřevěný stůl a zapisoval si do sešitu.

Příštího rána jsme se vydali na cestu. Spalující slunce změnilo tmavý kontinent v obrovskou pec. Byl jsem vyčerpaný a mrzutý. Nic se nedařilo. Moje holé nohy v khaki šortkách pálily, kdykoli se ne vlastní vinou dotkly rozpálené konstrukce džípu. Vyhnout se takovému doteku nebylo možné, protože jsme se kodrcali cestou vzhůru k Alpine Moorland, náš vehikl s náhonem na čtyři kola se soustavně snažil zdolat výmolovitý povrch příkrého svahu.

Můj pocit nepohodlí zmizel, když jsme si skoro neočekávaně všimli, že projíždíme prostředím, které mohu popsat jen jako ráj. Uvědomoval jsem si to, když jsme projížděli kouzelným pásem jalovců obecných a nohoplodů. Sjížděl jsem se kouzelnými vůněmi, které prostupovaly vzduchem. Dorazili jsme do bambusového lesa ve vysoké nadmořské výšce, s velkými roklemi, lesními mýtinami a zurčícími pstruhovými potoky.

„Není to jako v nebi?“ pokřikoval jsem na Sandyho.

„To bych řekl, Royi,“ přitakal Sandy a trhal obal od čokoládových sušenek. „Mňamky, hamky,“ usmíval se.

Minuli jsme několik stád slonů a buvolů, kteří se pásli na mýtině, a Sandy dokonce vykřikl, že viděl vzácného nosorožce dvourohého. Náš cfl byl před námi. Jedna z Dawsonových chat, číslo 1690. Ležela v srdci lesa přibližně 2 200 metrů nad mořskou hladinou.

Během naší cesty do kopce mi na obzvláště strmé části svahu Sandy podal velký joint, který kouřil. Párkrát jsem nadšeně potáhl a začal se cítit jaksi mimo. Bývá zvykem, že si při užívání takovýchto drog zachovám malou část ve středu mozku střízlivou. Ta je pak čočkou, přes kterou soustředím-li se, mohu vidět svět s určitou

jasností — — — ale to se — — —

do prdele všecko rozpadlo už po

jednom zasraným šluku… to by

se nemělo stát — — — neměl       „Čas na tvou

bych — — — — — — — — — stoupat injekci, Royi.“

Prostě Devineová, Patricia.

Sidney Devineová

Vrátím se, Sandy.

„Tvoje slečna vypadala hezky. Ještě jsem jí neviděla. Ale jsem na tomhle pokoji ještě docela nová.“

Jaká moje slečna? Ta tlustá kurva určitě není zpátky. Určitě nějakej vomyl. Už ji určitě dávno šoustá někdo jinej a maj dobrý jízdy. A já dal tý kurvě prstýnek. Blbej vtip. Vrať se do Husťošskýho Pekla, Dorie, má lásko.

Ne, nemluv o ní tak, nemluv tak o Dorii, která není skutečná, nic není do prdele skutečný

Buď v pohodě

„Myslím, že je trochu nesmělá. Ale velmi hezká. Ty se doopravdy nezdáš, viď, Royi?“

Nemám toho moc, co o sobě říct, Patricie. Ale mám toho spoustu k přemejšlení.

„Víš, Royi, slyšela jsem o tobě všechno. Byl to pro mě šok.“

„Tak, sestro Devineová, přebalte ho.“

„Ano, vrchní sestro.“

Zas tě chytla, Patricie, jak žvaníš s vegetujícím pacientem.

Do hajzlu s přebalováním.

Do hajzlu s třesením se mnou jako hráškem v hrnci… jenom hrášek

hrášek

Tohle vyžaduje HLOUBKU

H

L

O

U

B

K

U — — — — — — — — — — — — — — — — — — —

Poté, co jsme chvíli kroužili po cestě

na okraji lesa, jsme vjeli do dvora.       e

Ona chata bylo divné stavení       l

zbudované na dřevěných kůlech. e        „Pořád

Všechno přebíjel všeobjímající       d jsi docela

pach nafty z našeho vehiklu.       r těžký Royi,

Páchlo to jako nemoc       p co? Nemyslíš,

ne nemocnice— — — — — do       Tricie?“

                  „No určitě je… Bev, necítím se moc dobře, že ho takhle šoupeme na chodbu.“

„Já vím Tricie, ale jde jen o pár nocí, pak bude mít svůj pokoj zpátky. Že, Royi?“

Je mi u prdele, kam mě šoupnete. Klidně mě vyhoďte s vodpadkama, je mi to buřt, vy píči.

„Stejně si myslím, že je to strašný. Nějaký bohatý soukromý pacient potřebuje pokoj, takže oběť v dlouhodobém komatu je odložena na chodbě, než ten bohatý může zase odejít…“

„Nemocnice potřebuje od těch lidí peníze, Tricie.“

„Jo, jsem ráda, že nemám službu, až budeme muset vysvětlovat rodině, co dělá na chodbě.“

Hlouběji.

Nejde mi tady trochu vo šoustání?

Vymysli si nějakej kyprej hologram sestry Patricie Devineový a vošoustej ji ne ne ne

Dawson

Dawson, který vypadá jako tuleň zločinec s vytřeštěnejma očima ve všem tom tuku…

Jak Patricia Devineová asi vypadá

                        VLASY

                        OČI

                        ZUBY

                        PLEŤ

                        KOZY

                        ZADEK

                        PÍČA

                        NOHY

Chce to tu ženskou, ne skutečnou vosobu, jen na zašoustání jen na

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI — — — — Dawson…

hned jak jsme přijeli k chatě, se mě zmocnil a potřásal mi s teatrální vřelostí rukou. Sandyho úplně ignoroval. Několik sekund mi bez přestání zíral s předstíranou důvěrností do očí a pak zaburácel hlubokým, afektovaně upřímným hlasem: „Royi Strangu. Tolik jsem o tobě četl v novinách. Rád tě poznávám.“

„Vy také nejste žádné ořezávátko, pokud jde o publicitu, pane Dawsone,“ komentoval jsem to.

„Locharte, říkej mi Locharte,“ vyzýval mě. Několik dalších mučivých okamžiků idiotsky cenil zuby a pak se na mě ještě jednou pronikavě podíval. V jeho očích bylo něco jízlivého a manipulativního, absolutně se to neshodovalo s jeho otevřenou hovorností. Připomínal mi zoufalého starého teplouše, který zkouší své šance v baru pro nezadané a dělá to zdánlivě jen tak, ale přesto si je v každém okamžiku vědom neúprosně plynoucího času. Vteřinku nebo dvě byl trochu v nepohodě, jako kdyby mi četl myšlenky. Pak se zahihňal: „No, doufám, že se ohledně své publicity těším trochu, ehm, lepší pověsti než ty. Ale říká se, že neexistuje nic jako špatná publicita. To je rčení, ke kterému, když nic jiného, alespoň cítím sympatie.“

Ta konverzace mě začínala trochu zklamávat. „Nevěřím, že je to takhle. Málo lidem by se líbilo zažít to co já…“

„Všechna ta sebelítost, Royi! Jsem z toho velmi zklamaný,“ hučel a poplácal mě po zádech, jeho ruka vydala zvuk, jako když mokrá ryba pleskne o dlaždici. Pak mě provedl knihovnou, která vedla do prosklené terasy v zadní části chaty. Když jsme došli k francouzským oknům, vyndal z police knihu a podával mi ji.

„Pro tebe,“ usmíval se. Podíval jsem se na titul:

MLÁDÍ V ASII

Strčil jsem to do igelitky, kterou jsem nosil u sebe.

„Vidím, že s sebou máš šikovný nářadíčko,“ usmál se afektovaně. Sakra hergot, při tomhle konstatování jsem se cítil trochu stísněně. Začal jsem si totiž na něco vzpomínat, ne, nevzpomínal jsem si na myšlenku, vzpomínal jsem na pocit, začal jsem cítit něco nepřijemného a byl jsem šťastný, když přišel Sandy a přerušil ten pocit, ještě než jsem vzpomínku úplně vyvolal.

Sandy povídal něco o džípu. Náš rezavý středověký mizera vzal díky cestě k chatě docela za své, jak Sandy předpokládal.

Dawson nám s potěšením prodal za trojnásobnou cenu jeden starý kousek z Jambolského parku.

„Tenhle,“ usmíval se a pohlížel na Sandyho tak, až se zjevně ošíval, „předčí vaše nároky.“

Kromě toho, že jsme byli ošizeni při koupi džípu, byli jsme ještě přinuceni provázet Dawsona na jeho oblíbené místo v kopcích, místo, které pravidelně navštěvuje kvůli kráse okolní přírody. Museli jsme šlapat asi čtyři kilometry od Chaty číslo 1690. Bylo vedro k uzoufání, skvrny od potu vytvořily Jamiesonovi vzadu na košili velké srdce. Poukázal jsem na to a Dawson se přemrštěně souhlasně usmál ze svý motokáry. Po nohách mi stékal pot. Sandy vypadal docela svěže. Dawson, ačkoli měl motokáru, byl promočený a dýchal namáhavě a těžce. Jedno z kol jeho vozidla přejelo hada a rozmačkalo ho na cestě. Hadova hlava vyčuhovala ze strany vozíku a příšerně se na nás šklebila.

„Naneštěstí je k dispozici jenom jeden kus,“ zeširoka se usmíval Dawson, když cpal svůj pupek do motorizovaného vozíku. Zatímco sám startoval, Sandyho Jamiesona a mě s trapným nuceným vtipkováním přinutil, abychom ho následovali po svých. Dawsonova kůže měla barvu opečeného kuřete, ostře kontrastovala s chomáčem řídnoucích napomádovaných vlasů, bílýma a modrýma očima, perleťovými zuby, které neustále cenil, aby oschly. Kromě toho vypadal, že je natřený nějakým podivným průhledným olejem.

Dawson zastavil vozidlo, vysoukal se ven a zlehka se dotýkal těstovitou nohou svého území.

Ocitli jsme se v blízkosti strže s velkolepým jícnem svažujícím se dolů k proudící řece.

„Není to špatné na chlapce, který opustil domov s méně než horentní sumou deseti liber šterlinků v kapse,“ poznamenal samolibě.

Spatřil jsem u cesty mrtvou krysu. Zvedl jsem ji za ocas. Měla na sobě přisátou slizkou pijavici. Odhodil jsem ji a podíval se na Sandyho. „Přijel jsem do Afriky studovat parazity,“ řekl jsem mu, pomrkávaje směrem k Dawsonovi. Sandy vypadal trochu nejistě a gestikuloval na mne, abych radši zmlknul.

Vzpomněl jsem si, jak mi Sandy říkal, že kdysi pro Dawsona pracoval.

Prokristapána.

Naší destinací byla budova, která vypadala zvenčí zchátralá a na spadnutí, ale uvnitř byla strohá, moderní a funkční, její drsnost zmírňovalo množství velkých exotických rostlin v květináčích. Byli jsme uvítáni obtloustlou africkou ženou středního věku, která dělala kolem Locharta Dawsona speciální tyjátr.

„Tak rada vidím vas zas, paně Dáwsóne,“ usmívala se.

„Naopak Sadie, pro mne je vždy potěšením představit tvé vybrané prostředí…“ — jeho úsměv ve mně vzbuzoval pocit, že jsem snědl nebo vypil něco rozhodně nechutného — „…svým hostům…“ usmál se, obraceje se k Sandymu a ke mně.

„Víte, tohle místo patří mně, používám ho jako neformální bezplatné pohostinství pro zvláštní zákazníky s potenciálem. Zvláštní znamená ty, kteří mohou předvídat zájmy Jambolského parku s. r. o. Toto zařízení bylo postaveno speciálně na přání představenstva Jambolského parku s. r. o., jehož jsem členem.“

Dawson vlastnil osmasedmdesátiprocentní podíl Jambolského parku s. r. o.

Sandy se zrovna chystal zapálit si cigaretu, ale nechal toho, když zachytil nesouhlasný výraz na Dawsonově tváři. Dawson na mě pohlédl a vztáhl prosebně dlaně. Krátce jsem pokrčil rameny.

Na svém rameni jsem ucítil ruku africké ženy jménem Sadie. „On trochu napjatá,“ řekla. „Chce, abych našla dívku masírovat krk tobě? Možná víc než krk?“

„Och… mohl bych, prosím, dostat sklenici vody?“

Dawson nesouhlasně ohrnul spodní ret. „Ano, Sadie, vodu. I pro mě a pana Jamiesona. Dokážu si představit, že vy dva máte po svém heroickém výkonu žízeň jako velbloudi.“

„To bych řekl!“ kýval jsem souhlasně.

Sadie zmizela, ale v mžiku se vrátila s podnosem se třemi skleničkami a džbánem vody s ledem. A s ní se také objevily tři mladé bílé dívky. Vypadaly hubeně, podvyživeně a špinavě a jejich oči byly značně zakalené.

Usrkl jsem vody, která byla tak studená, až mi trnuly zuby.

„Takže ty jsi lovec jako pan Jamieson?“

„Ano, ačkoli patrně ne tak úspěšný jako Sandy…“ začal jsem.

Dawson mě přerušil s hnusným afektovaným úsměvem. „Neřekl bych právě, že pan Jamieson byl nějak zvlášť úspěšný na lovecké frontě v tropech. Co musím ale říci, je, že jsem soustavně shledával obtížným najít lovce, kteří by vypadali jako sběratelé trofejí. Jakou máš specializaci, Royi?“

„Hlavně žraloky, ale také mrchožrouty.“

Dawson povytáhl obočí a znalecky pokýval. „A vy, pane Jamiesone, pořád lovíte lidožrouty?“

„Ehm, ano,“ řekl nervózně Sandy. „Tedy, ve skutečnosti to znamená obranu před nimi. Afričtí vesničané jsou tváří v tvář lvům, když zaútočí na jejich osadu, prakticky bezmocní…“

„Ano,“ usmál se Dawson, „skoro ve všech případech má lidožrout své mládí již velice dávno za sebou a ztratil již veškerou mladickou čilost. Už se nehodlá kvůli jídlu zabývat namáhavým lovem divoké zvěře.“

„Ano, a ukořistit člověka je snadné,“ řekl Sandy, a z jeho hlasu vycházelo znepokojení vyvolané tímto uvědoměním.

„Ó ano,“ souhlasil Dawson s pomalým, potutelným kývnutím, „ó ano.“

Pak se podíval významně na Sandyho a s podivně bezvýraznou a zmrtvělou tváří řekl škádlivým hlasem, který naprosto nekorespondoval s jeho výrazem: „Rád bych se vás zeptal, pane Jamiesone, jestli máte ponětí, jakou roli hraje rituál?“

Sandy se, samozřejmě v rozpacích, podíval na mne a pak zase na Locharta Dawsona: „Jako sportovec,“ začal, ale Dawson zvedl rozteklou knedlíkovitou ruku, aby ho umlčel.

„Sportovec. Jak… anachronické. Neměl bych se s takovými věcmi obracet na sportovce.“

Jeho hlas se stal u slova sportovec hlubším a posměšným. „Úkolem rituálu je učinit věci bezpečným pro ty, kteří mají nejvíce co ztratit, když věci bezpečné nejsou. Nesouhlasíš, Royi?“

„Není to záležitost, o které bych nějak hluboce přemýšlel, Locharte, ale musím přiznat, že na první pohled existuje jistá přitažlivost.“

Dawson vypadal uražené, že jsem se s ním nehodlal do věcí pohroužit. „A co můj návrh, že sportovec je anachronismus? Tuhle záležitost jsi měl čas promyslet?“ Teď mi hází rukavici.

„Asi bych ten názor potřeboval mít trochu blíže vysvětlený, abych si troufl ho komentovat.“

„Velmi dobře,“ usmál se Dawson, zasunul si košili do kalhot a říhnul. „Tvrdím, že sport byl, stejně jako všechno ostatní, nahrazen byznysem.“

Sakra, jestli se teď nepouštím do diskuse, ačkoli jsem to neměl v úmyslu. „Přijde na to. Když má v kultuře sport místo, stane se lidem zdrojem identity. Ztrať takové zdroje identity, a máš společnost rozloženou na atomy. Sport může některými lidmi pohnout takovým způsobem, jakým to snaha o zisk nikdy nedokáže. Naše hodnoty se staly nejasnými a zdeformovanými až do takové míry, že prostředky pro seberealizaci, kupříkladu peníze, se staly samy cílem jako takovým. Ale cílem je i ocenění sportu. Jiným může být umění. Nebo dalším může být precipitace chaosu.“

Dawson se chechtal jako pneumatická vrtačka, jeho tučné tělo se při smíchu rovnoměrně otřásalo. „Ano, Royi, sport hýbe masami, ale masám se dostává významu, jen pokud jsou součástí ekonomického procesu, pokud jsou konzumenty. Sport se musí masám zabalit, volný čas se jim musí prodat způsobem, kterému rozumějí. Ano, v minulosti měli lidé rodiny, komunity. Byl tu cit pro společný život. Prostřednictvím toho rozvinuli společné chápání světa, vyvinuli odlišné kultury. Všechny tyto kultury teď ale neprojevují sympatie se systémem zisku, proto musí být nahrazeny jinými, silnějšími, bohatšími kulturami, nebo jimi být alespoň asimilovány. Rodiny a komunity musí být ještě více rozbity, musí se cestovat za prací, musí být za každou cenu potlačena jakákoli vzájemná smysluplná interakce. Musí žít, jak to říkají naši američtí přátelé, rozčleněně. Musí být ekonomicky i fyzicky rozčleněni…“

Usmál jsem se a přerušil ho: „A stará kultura nahrazena inzerenty a lidmi z marketingu, kteří lidem říkají, co se jim má líbit. Je to snadné, když nemají žádné jiné zdroje informací, např. jiné lidi ve stejných ekonomických a sociálních podmínkách. Takže prostřednictvím médií můžeš lidem v různých ekonomických a sociálních podmínkách říkat, co konzumovat. Klíčové je zvýšení možností výběru pomocí procesu rozčleňování, o kterém se zmiňuješ. Vzrůstající počet zprostředkovaných zážitků při volném čase nebo sportu nepřímo povzbudil pokles opravdové fyzické účastí, s níž souvisí přímá komunikace. Z tohoto důvodu ti jednu nebo dvě skutečně poctivé zkušenosti nahrazuje snůška sraček.“

„Ano. Ale to pouze demonstruješ moje stanovisko.“

„Nebo ty demonstruješ moje. Možná, že sport zkolonizoval kapitalismus spíše než naopak. Příkladem je nekontrolovatelná sebepropagace byznysmenů v osmdesátých letech. Mluví o sobě jako o hlavních hráčích a jejich slovní zásoba je sportovní, celé nové míčové hry, úroveň hracích polí, pohnuly se gólové pozice a tak dále.“

Dawson vypadal trochu rozladěně. „Ano Royi, ale to my jsme kolonizovali sport a ukořistili jeho jazyk…“

„Ale možná, že nadřízenost oné terminologie ilustruje, že sport a sportovní instinkt jsou svrchované a že kapitalismus není nic než druh sportu, zvrácený, podřízený druh sportu, sport s penězi…“

„V tom případě to vyvrací tvé tvrzení, že honba za ziskem nemůže být sama o sobě seberealizací, jestliže má shromažďování bohatství sportovní prvky.“

„Ne, dokazuje ho. Kapitalismus musel být naroubován na sportovní kulturu, kulturu her, aby učinil z honby za penězi úsilí, u kterého se zdá, že stojí samo o sobě za to.“

„Podívej,“ začal být Dawson pohoršený, „očividně nechápeš průběh debaty. Ale stejně je čas zalít rostliny.“

Lusknul prsty a začal se přes flanelové kalhoty hladit ve slabinách. Tři dívky podřeply nad květináči.

Dawson si rozepnul zip u kalhot a vysoukal z nich zavalitý, částečně ztopořený penis. Mocně masturboval, zatímco dívky vypouštěly horkou, kouřící moč do hlíny robustních rostlin. Prudce vyvrcholil a vypadal při tom jako muž, o kterého se pokouší srdeční záchvat, lapal po dechu jako

jako někdo jiný. Prostě někdo jiný.

PAMATUJU SI

PAMATUJU SI      nahoru na silnici k Trajektu

nahoru Chlap měl záchvat

Vracím se nahoru Záchvat na té párty

nahoru Potom, co ho strejda

nahoru nahoru Jackie praštil sklenicí

nahoru Ten kluk byl málem

nahoru v prdeli už nafurt

PAMATUJU SI tu párty, kterou sme měli v baru Trajekt pár dní před tím, než sme vyrazili do Londýna na naší cestě do Johannesburgu. Rezervovali nám vrchní bar. Byl tam každej. I my sme tam mohli: já, Kim a Gerald s limonádou, Tony měl dovolený pivo. Bylo to skvělý.

Máma zpívala Johnovi serenádu Muž, co nešetří.

Když vejdeš do sálu, každá zavětří

Co můžu říct; muž výtečný a noblesní

Skutečně muž, co nešetřííííííííí

Muž, o němž ženy sní

Chtěl bys vědět, co mi v hlavě zníííííí?

Takže ti to řeknou hned a rovnóóóóu

Zřídka se mnou muži tak pohnou

Hej, muži, co nešetří

Hej, muži, co nešetří

Chvíli nebudeš mít se mnou dlóóóóóuhou

                  La-la-la-la-la

„Pořád ještě máš hlas, Vet,“ řekl strejda Jackie.

Chtěl bys něco legrace užít, užít, užít

A co spolu trochu smíchu zažít

Nech mě ti ukázat, o čem pak budeš snít

Mohla bych ti ukázat, o čem pak budeš snít

Seděl sem v rohu s Bernardem a Kim, přežvykovali sme hranolky a pili kolu. Moc sem si to užíval. Moje máma byla dobrá zpěvačka, obzvláště když ji doprovázela kapela. Já sem popíjel, zatímco jí tleskali. Cejtil sem se jako král. Jediná vada na kráse byl Elgin. Bylo rozhodnuto, že s námi do Jižní Afriky nepojede.

Dostal místo v GORGIJSKÉM ZAŘÍZENÍ PRO ZVLÁŠTNÍ MLADÉ MUŽE. Vysvětlili nám, že se tam vo něj bude starat vodbornej personál. Bude ho navštěvovat děda a taky strejda a teta Jackie. (Přesněji řečeno se jmenovali John a Jacqueline, žádný z nich se nechtěl vzdát jména Jackie, na které byli předtím zvyklí, takže teď tak byli známi oba). Táta nám řekl, že pro Elgina jednoho dne pošleme. Kim se zhroutila, ale mně se ulevilo. Pro mě to bylo o jednu starost míň, a furt sem jich ještě měl dost.

Pamatuju si na ten večer. Všecko bylo dobrý, než to posrala máma, protože se vožrala a chovala se jako kurva. Táta praštil chlapíka, kterej po ní jel. Strýček Jackie pak praštil jeho kámoše sklenicí, přijeli poldové a večírek ukončili. Táta byl obviněn z rušení pořádku a dostal malou pokutu, ale strýček Jackie schytal šest měsíců za úmyslný ublížení na zdraví. Chlapík dostal po útoku šok a zastavilo se mu srdce. Museli ho vzkřísit lidi z ambulance. Byli naštěstí blízko, přijeli ze Západní všeobecný. Teď už tu úrazovku a záchranku zavřeli, takže kdyby se to stalo dnes, asi by umřel.

„Nikdy sem na něj do prdele ani nešáh!“ křičel Jackie nepřesvědčivě, zatímco z mužova škubajícího se těla crčela krev a von i táta byli zavřený na stanici, která byla hned vedle vchodu do hospody.

Pamatuju si, jak jsem šel domů s Tonym, Bernardem, Kim a mámou po Pennywell Road. Ten večer skončil průserem, naše poslední noc ve Skotsku. A byla to mámina vina. Nesnáším, když se ženská, která by měla mít důstojnost, chová jako kurva. Nenávidím, protože to

V žádným případě.

Hlouběji

       hlouběji. Ve skutečnosti sem eště

dostat víc nahoře, protože slyším

nemůžu Patricii Devineovou, jak

Tohle mě ruší, protože se mi říká, že mám návště-                          vu. Sem tak při vědomí,                    sem skoro vzhůru. Bo-                   jím se, že se vzbudím.

Bojím se víc než kdy jindy.

Hlas Patricie Devineový, unavenej, ale stejně trochu tvrdej. Když sme spolu sami, vypráví mi vo svým životě. Chci ji povzbudit, obejmout, chránit a milovat za všechnu tu bolest a zklamání, kterejma prošla. Chci to udělat, abych napravil svý… není tu co napravovat. Všecko to byla Lexova chyba.

Změnil sem svou představu vo tom, jak Patricie vypadá. Teď ji vidím jako trochu starší, než sem si původně představoval, dřív velmi atraktivní, teď už trochu povadlou. Asi trochu víc mejkapu a pár kil navíc. Za chirurga se nikdy neprovdala. Vypadá trochu jako ta letuška, co sem viděl v letadle do Johannesburgu, když sem poprvé letěl. Zahořklá, nezmákla se vdát za pilota. Cestuje z jedný hnusný letištní budovy do druhý, přespává v hnusnejch letištních hotelích, co postavila vláda. Všechna ta sláva spojovaná s lítáním může jít do hajzlu. Co byla? Letecká rašple. I v deseti letech už sem věděl, co byla zač.

Patricie je podobná. Po doktorech přijdou ošetřovatelé, pak asi technici. Brzo už bude u vrátnejch. Sexuálně mobilní směrem dolů. Jseš prostě jen Devineová, i když Patricie. Kdybych ti moh utřít slzy aspoň já. Ne. Znám tě teď příliš dobře. Byl bych pro tebe jen dalším zdrojem bolesti a zrady. Ty křičící zoufalství. Musela bys mít mimořádnej kus štěstí, abys zastavila ten pád, abys přerušila ten svůj smutnej cyklus.

Proč dokážu lidi vidět jen negativně, rozlišovat je jenom skrz jejich bolesti a zmařený ambice?

Protože sem

„Ano, Royi, tvoje včerejší návštěva je tu zpátky,“ říká Patricie. Ano, máme společnost. Poznám to z Patriciina tónu. Nasadila svůj hlas pro společnost. Zlatíčko, chce předstírat blízkost, ale ve skutečnosti to zní jako cokoli jinýho.

Návštěva neodpovídá. No, ale je to žena. Cejtím stopy jejího parfému. Myslím, že je cejtím. Možná si jenom představuju, že je cejtím. Ale je to známá vůně. Možná, že sem s ní někdy píchal.

Měl sem vobdobí, kdy sem přeříz spoustu ženskejch. Bylo to poté, co sem přišel na to, že všecko, co musíš dělat, je dvacet minut se chovat, jak chtěj vony. Asi tu mluvím vo určitým typu žen. Vždycky se během tý debilní sbližovací fáze vocitneš pěkně daleko vod toho, čím bys chtěl bejt. V tý době mi to dělalo dobře, protože sem byl mladší. Tohle šukací vobdobí představovalo změnu voproti tomu, co sem dělal předtím, kdy jsem si nezapíchal. Todleto místo by tedy tenkrát nebylo dobrý z mnoha různejch důvodů. Teď se to zdá jako moc dobrý místo, kde bejt, ale tamto bylo tenkrát. Teď teda pochybuju, že kdybych si zašoustal, měl bych vo sobě lepší mínění. Pochybuju, že si vůbec kdy ještě zašoustám. Ale stejně to nebylo vo sexu, ne v tý době, bylo to vo… ale do prdele, všechny ty kecy. Držme se Čápa, možná kdybych mohl zabít Čápa

Ne.

Už si nikdy nezašoustám.

Slyším sestry vodcházet, jejich boty klapou po podlaze. Jsem sám se svou dámskou přítelkyní. Zajímalo by mě, kdo to je.

„Je to zvláštní tě vidět tady, Royi. Už je to dlouho.“

Kdo do prdele seš?

„Je mi líto, že jsem posel špatných zpráv. Tvůj starý kámoš Dempsey. Alan Dempsey. Už s námi není, Royi. Myslela jsem, že bys to rád věděl.“

KDO SEŠ?

Není to dobrý. Slyším, jak vstává, její kroky odeznívají. Odchází.

Dempsey. Ali Dempsey. Demps. Totální Mimoň. Jeden z borců. Jeden borec umřel, z dalšího je ležák.

Posel špatných zpráv odchází, ale zvuk jejího odchodu přejde ve zvuk příchodu někoho jiného.

„Pudeš zpátky do svýho zasranýho pokoje, synu. Řek sem to těm hajzlům. Řikam, vy hajzlové, dejte do prdele mýho kluka zpátky na pokoj, nebo kurva vemu flintu, a až s tim skončim, budete potřebovat víc zasranejch postelí než kdy jindy!“

„Kluk tohle nemusí slyšet, Johne. Už je to vyřešený, synu. Už jsme to s nima všecko vyřešili.“

„To máš sakra pravdu, že jo. Co? Řekli sme těm hajzlům, jak se věci maj.“

„Ano, ale musíte už odejít, paní a pane Strangovi. Potřebuji Roye připravit.“

„No jo, už deme…, ale ať už si nikdo nedovoluje ho zase vysunout ven z pokoje…, jasný? Protože, jak sem řek, hned tu budu!“

„Nikdo Roye nikam nepřemisťuje, pane Strangu. Ale, prosím, ztišme hlasy, mohlo by ho to rozčilovat.“

Jo jo, tak.

„Jo, esli je vám jasný, co muj muž říká!“

„Ano, paní Strangová.“

„Ahoj, Royi!“

„Měj se, synu. Pamatuj, nedovolíme jim, aby ti něco prováděli. Povidam… měj se, Royi!“

AHOJ, TY ZASRANEJ VYPATLANČE

Sestra Beverley Nortonová mě dává do cajku. Patricii už musela skončit směna. Mluv se mnou tím svým jemným přízvukem à la Coronation Street¹, sestro Nortonová. Stejný jako Doriin… ne, nic vo Dorothy.

„Odpoledne nás přijde navštívit doktor Park, víš, Royi, zlatíčko. Musíme tě pěkně připravit, pro doktora Parka.“

Jen do toho, sestro Nortonová. Je to fuk, že je Strangoš tady. Roy Strang. Strangoš z Muirhousu. Sice teď ležák, ale furt kluk, co za něco stojí! Pořád eště borec. Z Dempseyho je teď žrádlo pro červy. A zbytek? Kdo do prdele ví? Už sem tu dva roky. Jsou asi v Saughtonu, nebo ještě hůř, v nějakým rodinným domku nebo Gumleyově barabizně značky Wimpey nebo Barratt box se starou a s fakanem, přebíraj zboží v B&Q². Seděj před telkou. Jsou z nich taky ležáci? Ne takový jako ze mě, sem bezcennej kus podléhající biologickému rozkladu, neschopnej naplnit základní smysl života a stejně tak neschopnej přejít do toho dalšího.

Dík za dětství na velkým skotským sídlišti. Dobrá přípravka na tu nudu, kterou tadle hra na život představuje. Vytáhněte ten zasranej kabel ze zástrčky.

Jak to asi Demps zabalil?

Kurva dík za Sandyho Jamiesona. Je čas

                   se vrátit

                   zpátky

                   dolů

                   pod

                   Bruci — — — — — — — — Všechno je to o dobré obsluze, vysvětluje nám Dawson a otírá si z tváře velký zbytek vydatného předkrmu.

Sandy a já jsme se s nadšením pustili do našich, ale brzy jsme zjistili, že jsme po nich docela plní.

„Neměli jsme dnes tak moc velký hlad,“ řekl Sandy.

„Viním to zpropadené horko,“ přitakal jsem, „ale mohl bych připravit jídlo jenom z domácího chleba a másla!“

Jídlo servíruje podivná kreatura, nikdy předtím jsem nikoho takového neviděl. Byla to postava zakrnělá a tajemná a její nízko posazené pozadí připouštělo množství možností, co je zač. Na raráška se to tvářilo příliš vážně, na skřítka to bylo příliš ošklivé a na elfa příliš nemotorné. Jeho zlomyslnost daleko předčila to, co by člověk mohl očekávat od jakéhokoli skřeta se sebeúctou. Dawson nás informuje, že je to jeho věrný služebník Diddy. Sandy se zkouší vyhnout očnímu kontaktu s trpajzličím sluhou, který nandává notné dávky zeleniny na Dawsonův talíř. Nelze nepoukázat na kontrast s mnohem méně mohutně vyhlížejícími porcemi, kterých se dostalo nám.

„Vzal jsem si Diddyho sem. Kdysi spravoval tuhle rezervaci. Teď je to děvečka pro všechno. Musel jsem ho sesadit z pozice výkonné autority. Byl včerejší, neschopný nás převést do další fáze. Není tomu tak, Diddy?“

Dawson pomalu vyslovoval frázi neschopný nás převést do další fáze.

„Ano, pane Dawsone,“ odpověděl uctivě Diddy.

„A jak se cítíš při servírování mého jídla, Diddy?“

„Je to čest a privilegium sloužit Jambolskému parku s. r. o., jakýmkoli způsobem mohu, pane Dawsone.“

„Děkuji ti, Diddy. Teď nás, prosím, nech o samotě. Máme k diskusi nějaké záležitosti, záležitosti pro vedení.“

Diddy vycupital ze dveří.

Dawson se zaklonil v křesle a vydal hlasité uznalé říhnutí.

„Víš, Royi, Diddy možná nemá úroveň, ale má důležitou vlastnost. Vlastnost, která není zásadní pro exekutivu, protože exekutiva se vždycky dá odměnit, zásadní jsou pěšáci. Samozřejmě hovořím o oddanosti. Starý dobrý Diddy, vždy připraven sloužit impériu. Lidi jako on jsou oceňováni lidmi jako já od doby, kdy britská noha vstoupila na tento bohem zapomenutý kontinent.“

„Barbar nikdy nespí,“ usmál jsem se a Dawson pozvedl lascivně a uznale obočí.

„A mohu-li podotknout, Diddy byl odměněn ukázkově,“ odvážil se Sandy.

Byla to poznámka, kterou Dawson zcela ignoroval. Pořád zapomínám, že Sandy býval zaměstnancem „Tlusťocha“ Dawsona.

„Báječné jídlo, Locharte,“ usmál jsem se.

„Ano,“ řekl Sandy, „obzvláště po tom prostě děsném, které jsme měli ve městě.“

„To bylo opravdu nechutné,“ souhlasil jsem, „a ten muž za barem s tím dělal takové cavyky. Dnes je to tak těžké narazit na dobrou obsluhu. Máš štěstí, že máš Diddyho.“

Dawson si mnul své oteklé ruce a nasadil vážný výraz.

„Víš, Royi, lidské bytosti mají špatný sklon stávat se raději oddanými institucím než jednotlivcům. Což může být pro lidi jako já, kteří vyžadují loajalitu služebnictva, problematické. Pak se samozřejmě stane, že člověk prostě koupí instituci. A pak ji zároveň pochopitelně změní v typ instituce, který odpovídá jeho obchodním záměrům. Ano, mnoho lidí si toho všimne, ano, mnoho lidí to zaznamená. Naštěstí existují věrní soukmenovci, celkem slušně vyvinutí, a tito blázni si nemůžou pomoct, aby se neúčastnili.“

„Dobrá pověst je jedno z největších bohatství, které může organizace mít,“ poznamenal Sandy.

„Neskutečně těžké k vyčíslení v bilančním archu,“ usmál se Dawson, obraceje se se svou připomínkou spíše ke mně než k Sandymu. Sandy se začal houpat v křesle a vydal hlasitý zvuk: „Mmmmm.“

„Takže co to znamená, Locharte? V jaké roli vnímáš Sandyho a mě?“ zeptal jsem se, dychtivý zjistit, kam nás Dawsonova hra vede.

„Jak možná víš,“ afektovaně se usmál, „plánuji převzít zadlužený park, který k nám přiléhá. Učinil jsem slušnou nabídku, ale stal jsem se předmětem předvídatelného únavného kvílení o rozpouštění majetku a obtěžování dětí, a tak dále a tak podobně Strefování se do Locharta Dawsona je v těchto končinách jakýmsi prosperujícím průmyslem. Ale mám pro ty velkohubce novinu, nikdy jsem z ničeho nevycouval.“

„Takže kde se naše zájmy setkávají?“

„Chci půdu, kterou mají oni. Je to přes pět set čtverečních kilometrů. Kdybychom k tomu přidali můj malý park, byl by to byznys. Velký byznys. Nabízím ti příležitost, Royi. Nabízím ti vizi. Ale vždycky tu budou nespokojenci, kteří se rozhodnou brzdit pokrok. Sousední Park ve smaragdovém lese je zamořený těmi nejhnusnějšími a nejvíce bezskrupulózními dravci-mrchožrouty na tomhle kontinentě. Mluvím samozřejmě o tvých starých známých…“

„Čápi Marabu.“

„Slyšel jsem, že se o jednoho zajímáš. Je to jejich vůdce?“

„Slyšel jsi dobře.“

„Chci ti pomoci se ho zbavit. Dám ti k dispozi všechno své vybavení.“

„Potřebujeme pár brokovnic s posuvným závěrem, nějaké mapy… výbušniny…“

„Cokoli!“ Dawson ke mně přiskočil a potřásl mi rukou.

„No, jak se říká, nandejme jim to, anebo vy jim to, kluci, nandejte. Já se chystám na chvíli zmizet. To je, hmm, kvůli rodině, je z toho všeho trochu nervózní. A taky musíme bojovat s nepřátelskými médii.“

Dawson zaštěkal na Diddyho instrukce, aby nás vybavil, a šli jsme na to.

4. kapitola
LEPTOPTILOS CRUMENIFERUS

Čáp Marabu je dravec. Čáp Marabu je také mrchožrout. Tyto vlastnosti způsobují, že se ho lidé štítí a opovrhují jím. Lidé mají rádi zvířata s vlastnostmi, po kterých touží. A nenávidí ta, jejichž vlastnosti pošetile vnímají jako „nelidské“. Svět, v němž žijeme, není ovládán roztomilými silnými medvědy, štíhlými graciézními kočkami a loajálními přátelskými psy. Tento svět ovládají Čápi Marabu, kteří jsou známí jako odporní parchanti. Ano, ani supi nemají tak špatnou pověst.

Tlusťoch Dawson byl nadšený z plánu „Odstranit vůdce, vytvořit vakuum a pozorovat Čápy, jak se obrátí jeden proti druhému a roztrhají se ve zmatku navzájem na kousky“. Věděl jsem, že to se nestane. Věděl jsem, že tito ptáci jsou mnohem rafinovanější a organizovanější, než jim byl Dawson ochoten přiznat. Dawson byl ze západu, nerozuměl těmto bytostem. Hned by se vynořil jiný vůdce. Marabuy nelze vyhubit, jsou pouze produktem svého prostředí, a to je svou drsností zcela podporovalo. Nejlepší, v co byste mohli doufat, je přinutit je k dočasnému přesunu. Nicméně klidně jsem nechal Dawsona i svého průvodce Sandyho věřit, že odstranění vůdce je správnou strategií vedoucí k tomu, aby se Smaragdový les zbavil Čápa Marabu.

Pro mě to bylo osobní. Chtěl jsem jenom jednoho Čápa, jednu z těch bestií, která musela umřít. Usrkl jsem trochu studené vody ze své polní lahve. Rty mi v horku osychaly. Vyndal jsem z kapsy kabátu tubu s vazelínou, abych si je namazal, když se vynořil nahý Sandy z řeky, kde se byl svlažit, aby si ulevil od zničujícího horka.

Napjatě se na mne podíval, pak se letmo rozhlédl okolo po pusté divočině.

Na kilometry daleko tu nebylo nic a nikdo. Zakoulel očima teď on

„Člověk by pro to našel jiná uplatnění, Royi,“ afektovaně se usmál — — — — — — — — — — — — — — — teď            nezakoulel

             očima

                   Sandy a já

                         jsme teď

byli jenom kámoši, kteří spolu blbnou — — — — — — — — HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI — — — rychle si

oblékl šaty.

Byli jsme se Sandym na svůj úkol velmi dobře vybaveni. Měli jsme pušky, brokovnice, výbušniny a nesli jsme skutečně balíky potravin: džem, anglický ranní čaj, plechovky fazolí, polévky, zákusky a podobné věci. Takové, které se nezkazí ani v tomhle zpropadeném horku.

Přesto jsem u Sandyho zaznamenal jakousi zamlklost ohledně toho, co se na povrchu jevilo jako poměrně jednoduchý úkol.

„Co si myslíš o Pepovi Čápovi, Sandy, příteli?“ zeptal jsem se ho.

„Jsou to ďáblovi převtělenci, Royi. Musí navždy ven ze hry,“ odpověděl Sandy s popelavou tváří.

„Nemáš nějaké pochybnosti, že na úkol nestačíme, že ne, Sandy?“ informoval jsem se.

             nahoru — — „čas to

„To ukáže čas,“ řekl       nahoru       ukáže“,

ponuře, „čas to ukáže,“ — — nahoru

Co je do prdele tohle?

„Ale myslím, že se z toho dostane. Rozhodně přibývají známky mozkové aktivity. Nepřekvapilo by mě, kdyby nás slyšel. Podívejte se na tohle, doktore Grossi…“

TÁHNĚTE!

Ten hajzl se mi snaží otevřít víčka a svítí do nich baterkou.

Světlo z ní míří přímo do mého tmavého doupěte. Skáču do stínu, abych se vyhnul světlu. Na ty hajzly příliš rychlé.

„Ano, jasně probíhá nějaká reakce. Velmi pozitivní znamení,“ říká jeden z doktorů, zapomněl sem jejich jména, všichni mi zněj stejně.

„Nemyslím, že bys nám dost pomáhal, Royi. Nemyslím, že se dost snažíš, aby se to zlepšilo,“ povídá druhej. Budu mu říkat První anglickej hajzl ze střední třídy a tomu dalšímu Druhej anglickej hajzl ze střední třídy, abych je vodlišil.

„Myslím, že musíme zvýšit množství stimulantů a počet testů,“ říká Druhej anglickej hajzl ze střední třídy.

„Ano, doktore Parku,“ říká sestra Beverly Nortonová.

„Tyhle kazety přinesla jeho rodina. Pusťte je,“ navrhl První anglickej hajzl ze střední třídy.

Takže zas budu vystaven tý trapnosti a moje energie, kterou bych měl soustředit na to, abych se dostal hlouběji, hlouběji do mýho světa, mýho příběhu, mýho lovu, musí bejt použitá na to, abych udržel tyhle zasraný inteligenty venku.

„Poslouchej, Royi. Děláme pro tebe to nejlepší. Musíš chtít, aby ti bylo lépe,“ říká První anglickej hajzl ze střední třídy a naklání se nade mě. Cejtím v nosních dírkách jeho žluklej dech. Jo, jasně, nech si to, hajzle, protože jestli vyjdu ven, první věc, kterou kurva udělám, je, že ti rozmlátím tvou anglickou teploušskou držku pěstí… ale teď táhni, čoveče, táhni… dostávám se příliš blízko k povrchu, cejtím se na vrchní části žebříku, kterej je na straně hluboký, hluboký zdi, na půli cesty dolů je moje doupě, ještě mnohem níž je krásná blankytná africká vobloha, na kterou se smrsknul svět. Ale teď sem na tom zasraným vrchu, přímo na vrchu žebříku, strkám do padacích dveří a votvorem procházej nějaký paprsky světla.

Cejtím jeho žluklej dech

DOLŮ

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI — — — — —

„Zvláštní, myslel jsem, že tam na okamžik něco bylo… asi si to jen představuji. Takže, jdeme dál. Děkuji vám, sestro.“

Táhněte, hajzlové s koulema v hubě.

„Slyšels to, Royi! Dnes dva doktoři! Doktor Park a doktor Gross. A mají z tebe radost. Ale musíš na tom trochu více pracovat, zlatíčko. Pustím ti teď tu hezkou kazetu, co ti natočila maminka s bratrem. Tvůj bratr Tony, že? Je přitažlivý, o tom není pochyb. Myslím, že se zajímá o některé mladé sestry. No nic, poslouchej.“

Když vejdeš do sálu, každá zavětří

Co můžu říct; muž výtečný a noblesní

Skutečně muž, co nešetří

Děkuji, ale ne sakra díky tobě, Bhé-vhé-rly, vypadni. Přiveď zpátky Patricii Devineovou. Vrať se Patsy, Patsy De Cline. Vše je odpuštěno…

Chtěl bys vědět, co mi v hlavě zní?

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

            HLOUBĚJI — — — — — — — — — — —      Mír.

ČÁST DRUHÁ
ZLATÉ
MĚSTO

5. kapitola
DO ZLATÉHO MĚSTA

Náš první domov v Jižní Africe tvořilo několik pokojů ve velkým domě strýčka Gordona v severovýchodním Johannesburgu. Strýček Gordon s oblibou říkával, že sme byli „co nejdál to šlo vod města Jihoafričanů (Soweto), ale eště pořád v Jo’burgu.“

I když sem byl jenom dítě, můj dojem z města byl — jednotvárný, bezútěšný moderní místo. Z oblohy vypadalo vokázale, když sme tak kroužili před přistáním na mezinárodním letišti Jana Smutse, pojmenovaným, jak mi hrdě řekl John, po jihoafrickým vojákovi, kterej byl velkým kámošem Winstona Churchilla. Až na zemi sem zjistil, že je to jenom další město a že všechno vypadalo líp z voblohy. Zblízka pro mě centrum Johannesburgu prostě vypadalo jako velký Muirhouse zalitý sluncem. Stará důlní skladiště vytvářela nelichotivý pozadí vohyzdnejm mrakodrapům, dálnicím a mostům, který z valný části nahradily chýše prvních zlatokopů, co založili město. Byl sem z toho velmi zklamanej, protože mi máma v letadle řekla, že se to jmenovalo Zlaté Město, a já vočekával ulice, který budou dovopravdy dlážděný zlatem, a budovy, který z něho budou poskládaný.

Gordonovo sídlo v Kemptonově parku bylo určitě dost zdravý. Ale vypadalo to, že na konci jeho příjezdový cesty je jen tříproudá silnice vedoucí k dalším domům a pozemkům. Na vylidněných ulicích si nehrály žádný děti, místo bylo mrtvý. Většinu času jsem zůstával tam a hrál si na zahradě s Kim. Bylo to v pohodě, kolem domu bylo k vidění množství věcí.

Gordon bydlel sám se svým černým správcem a zdálo se mi bizarní, že trval na domu o takový velikosti. Asi chtěl za každou cenu ukázat světu, jak moc byl finančně úspěšnej. Emocionálně pro něho nebyl život v Republice tak štědrej. Míval manželku, ale vodjela už dávno pryč, všechny stopy po ní smazaný. Nikdo vo ní nemluvil, bylo to tabu. Nakecal sem Kim, že ji Gordon zavraždil a zakopal do země. Bylo to možný podle toho, jak Gordon působil. Okamžitě jsem ho zaškatulkoval jako pravýho Stranga: divnej jako prdel.

Jednou sem přehnal mučení Kim, vykecala to a výsledkem byl slušnej vejprask vod mámy. Mlátila mě páskem a pamatuju si, že při tom říkala: „Dělám to jen proto, že esli na to příde táta, udělá to von a pěkně si to vyžereš.“ Byla to pravda, protože Kim byla jeho voblíbenkyně. Trápit ji dycky znamenalo extrémní riziko, že se vytočí. Protože tohle byl relativně výchovnej vejprask, bral sem to s klidem, věděl sem, že má pravdu. Ve skutečnosti mi dělala laskavost, cejtil sem, že do toho nedávala srdce. Naneštěstí byla od přírody docela dobrá v násilí. Přestala, když sem začal silně krvácet z nosu. Ačkoli mi pak několik dní zvonilo v uších, nebyl sem naštvanej ani sem se necítil špatně vůči ní nebo Kim. Všichni vypadali veselejc a šťastnějc. Byl to dobrej čas.

Vo politicích sem v tý době věděl úplný hovno, ale i já sem brzo přišel na to, že strýček Gordon byl něco, co bych dnes nazval bílej supermačo nepřevychovanej v otázce rasový diskriminace. Bylo

tomu tehdy patnáct let, co přijel do Jižní Afriky. Jeho příběh, kterej s potěšením vyprávěl každýmu, kdo byl vochotnej poslouchat (já to ten rok slyšel fakt stokrát) zněl, že von a jeho dva kámoši seděli v Café pro vyvolené v Grantonu a přemejšleli, co udělat se svejma životama. Přemejšleli vo emigraci do Kanady, Austrálie nebo Jižní Afriky. Rozhodli se, že každej pojede do jedný z těch zemí, a Gordon si náhodně vybral JAR. Po deseti letech si měli zase podat zprávu v Café pro vyvolené, ale už se nikdy neukázali. Café stejně zavřeli. „Byli sme pitomí kluci, poznamenal Gordon, ale byla to nejlepší změna, jakou sem kdy udělal.“

I v tý době, jako jedenáctiletej, sem si myslel, že to všecko byly jen romantický kecy.

Nebylo pochyb, že Gordon vytěžil, aspoň materiálně, ze systému. Poté, co vzal několik podřadnejch, ale v-poměru-kolik-dostávali-za-stejnou-práci-černí-dobře-placenejch zaměstnání, založil v Johannesburgu agenturu pro správu majetku. Ta vzala za své a on se dal na rozvoj nemovitostí. Do tý doby, než sme přijeli, měl svůj velkej příměstskej dům, skutečnou rezidenci, a slušně velkou dřevařskou farmu dole v travnatý krajině ve východním Transvaalu na cestě do Krugerova národního parku. Měl taky kanceláře v Durbanu a Kapským Městě stejně tak jako obchodní zájmy ve Slunečním Městě.

Mám za to, že si fotr myslel, že prostě rovnou dostane nějakej špičkovej džob v Gordonově podniku. Vybavuju si, jak mu Gordon řekl u snídaně: „Hele, Johne, můžu vás tu ubytovat. Vo to se neboj. Ale nebudeš se mnou pracovat. Hluboce věřím v oddělení byznysu a rodiny.“

Pamatuju si to dost živě, protože to vedlo k hádce a ke znovunastolení atmosféry napětí, kterou sem cejtíval doma a naivně sem si myslel, že sme ji nechali za sebou ve Skotsku.

Kim se rozplakala a já si vybavuju, že sem ji objal kolem ramen a předváděl sem něžnost, kterou sem ve skutečností necejtil, jen sem se snažil zahanbit rodiče a ukončit jejich řvaní. Ukázalo se to bejt totálně bez účinku. Posadil sem se se smutným a neblahým výrazem a pozoroval slzy, který se řinuly po velkým vobličeji mý sestry. Vetin ksicht byl sevřenej napětím, John a Gordon se voba očividně třásli. Byl to začátek konce snu mýho otce vo Jižní Africe.

Nakonec sehnal táta práci hlídače v supermarketu v nákupním centru ve čtvrti pro bílou pracující třídu, vzdálený několik kilometrů. Gordon ho ujistil, že to bude pouze dočasná záležitost a první stupeň na žebříčku, jak řekl. Pro mámu sehnal administrativní práci — psaní a zakládání do složek v kanceláři v centru města. Podnik vedl jeho přítel.

Já a Kim sme během několika tejdnů měli začít chodit do školy Paul Kruger Memorial. Bernard byl zařazen do střední Wilheima Kotze a Tony našel, opět díky Gordonovi, praxi coby šéfkuchař v hotelu ve městě.

Než sme začli chodit do školy, byli sme s Kim ponechaný v Gordonově domě s Valerií, obrovskou africkou hospodyní. Byla velmi veselá a pořád nám zpívala písničky v jazyce bantu. Vopustila svou rodinu a přijela pracovat sem, posílala peníze tam, vodkud přišla. Rychle jsme s ní navázali vztah, protože byla vřelá a přátelská a starala se vo nás. To jednoho dne zčistajasna skončilo. Valerie se najednou chovala studeně, nedbale a odtažitě, řekla nám, abychom se jí neschovávali pod sukně. Kim byla z té změny jelen a smutná, ale já sem věděl, že Gordon dal s Valerií řeč.

Pozdějc, když můj strýček, kterej se zajímal zvláště vo mě, přišel domů, vzal si mě stranou. Zaved mě do velký garáže, která sousedila s domem. „Nechci, abyste se přátelili s Valerií. Je to služka. Vždycky si pamatuj, služka a Zulukafr. Nikdy nebude nic jinýho. Vypadaj přátelsky, všichni, voni to tak maj. Ale nikdy nezapomínej, jako rasa sou to vrazi a zloději. Maj to v krvi.“

Ukázal mi výstřižkový album, který si udělal z novinových článků o teroristických zvěrstvech. Vybavuju si, že sem byl jak vystrašenej, tak fascinovanej. Chtěl sem si sednout a pročíst si to album vod vobálky k vobálce, ale Gordon mi ho zaklapl a koukal se mi do vočí. Položil mi ruku na rameno. Jeho dech sladce a zatuchle smrděl. „Víš, Royi, neřikám, že je Valerie taková, v mnohejch ohledech je to dobrá vosoba. Ale musí zůstat tam, kam patří. Nenechte se vovlivnit vřelostí. Má pod čepicí. Všichni maj. Tydle lidi sou jiný než ty a já, Royi. Sou jen o jeden stupeň vejš než paviáni, který uvidíš v buši. Musíme si vzít jejich půdu a ukázat jim, jak s ní zacházet. Vytvořili sme tudle krásnou zem, a voni teď říkaj, že ji chtěj zpátky.“ Jeho voči se zvětšily: „Rozumíš mi?“

„Jo jo,“ pochybovačně sem přikývnul. Pozoroval sem černý chlupy, který vyrůstaly z jeho nosních dírek, a zajímalo mě, kdy vyrazíme do buše za paviánama.

„Přemejšlej vo tom takhle,“ pokračoval povzbuzený Gordon samolibě, „odporná, hloupá, líná, smradlavá vosoba má starou zahradní chatrč, která se rozpadá na kousky a nepoužívá se, ty přijdeš a řekneš, já s tou chatrčí dokážu něco udělat. Takže si vezmeš odpovědnost za to, že uděláš z tý chatrče něco lepšího. Vložíš srdce a duši do tý přestavby a po letech se skrze tvůj pot a dřinu z ní stane skvělý sídlo. Pak přijde líná, hloupá osoba s kůží barvy špíny, která vydává zápach, a řekne: »To je moje chatrč! Chci ji zpátky!« Co řekneš?“

„Nasrat!“ řekl sem horlivě ve snaze udělat dojem.

Gordon, hubenej vytáhlej muž s unavenejma vodnatejma očima, který byly najednou schopný záblesku násilí, zazářil a řekl: „Tak je to správně! Seš pravej Skot, Royi! Pravý Afrikánec!“ usmál se na mne. Gordon na vás vždycky visel pohledem vo sekundu nebo dvě dýl, než bylo příjemný. Nevěděl jsem, kdo je Afrikánec. Ale znělo to v pohodě, jako pravej Skot.

Začal sem na Valerii pohlížet v jiným světle. Měla děti v buši, věděla, že je nemůže nakrmit, protože, jak vysvětloval Gordon, černí se nedokážou zvorganizovat, neuměj nic dělat správně. I ty dobrý potřebovali bělochy, aby na ně dohlíželi, aby jim dali práci a domovy. Bylo důležitý se s nimi příliš nesbratřovat, řekl mi, protože se rozparáděj a vrátěj se zase do primitivního stádia. „Pamatuješ si na svýho psa Winstona, ne?“

„Ano,“ odpověděl sem. Winston Dvojka byl někde v kotci v karanténě, kde musel strávit šest měsíců, než moh za náma. Netěšil sem se, až se zas vobjeví.

„Pamatuješ, jaks ho rozparádil?“

„Ano.“

„Co se stalo?“

„Rafnul mě.“

Jasně, Winston udělal víc, než že mě jenom rafnul, prakticky mě připravil vo nohu. I teď po třech letech, po plastice kůže a intenzivním cvičení, bylo mý kulhání furt patrný.

Gordon se na mě pronikavě podíval: „Jihoafričani jsou takoví. Ty je rozparádíš a pak nahoru „Jsi
maj tendenci se votočit a kousnout nahoru samá
tě!“ Z legrace na mě napodoboval nahoru kost,
kousnutí svejma dlouhejma nahoru Royi.
prstama — — vracím se             nahoru Vsadím
nahoru — — — nahoru nahoru nahoru se, žes byl
                         vždycky hezký
a štíhlý. Měl by sis na ty kosti pořídit trochu masa, Royi Strangu. Budem muset ohlídat, abys jedl. To budeme muset udělat. To uděláme.“

Nech mě na pokoji, ty zasraná blbá krávo

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

       HLOUBĚJI — — — Jedeme zpátky přes chudinskou čtvrť a směřujeme k jezeru Torto ve snaze zachytit stopu Čápa.

Sandy vyprávěl příběh z doby, kdy lovil lvy: „Vzpomínám si na malé děvčátko, které běželo přes vesnici a křičelo: ‚simba mama wae!‘, což znamená přibližně: Lev má mámu. A jasně, ta bestie chňapla matku dítěte za stehno a prokousla té ubohé ženě krk. Jakmile slyšela náš křik, ustala v zabíjení a zmizela ve vysoké trávě. Sledoval jsem ji, rychle jsem postupoval listovím a spatřil to zvíře, jak vbíhá do houštiny na druhé straně mýtiny. Pevně jsem zamířil na cíl a vystřelil, kulka bestii zasáhla a ta se překulila. To mizerné zvíře se ale okamžitě zvedlo. Můj druhý výstřel nebyl naneštěstí tak přesný, úplně jsem zvíře minul. Přes mýtinu jsem slyšel, jak mi vrčením vyhrožuje. Představoval jsem si, že vážně zraněné zvíře zanedlouho podlehne účinku střely, kterou jsem ho zasáhl, usoudil jsem, že má v tomto případě větší smysl rozvaha, a považoval jsem za moudré vrátit se stejnou cestou asi třicet metrů a počkat, jak se to vyvine.“

„Páni,“ řekl jsem a užíval si vůně eukalyptu ve svých nosních dírkách. „Co se stalo pak?“

„Asi za hodinu jsem byl už nedočkavý jako dítě a rozhodl jsem se, že je čas buš prozkoumat. Samozřejmě jsem očekával, že ten mizera bude mrtvý. Všude byl klid, opatrně jsem vstoupil do hustého porostu a jal se sledovat jeho stopy. Zjevně ztratil povážlivé množství krve a vypadalo to, že velmi kulhal. Po několika metrech jsem mohl rozeznat žlutohnědý obrys lva skrčeného bez hnutí s hlavou mezi tlapami a očima lesknoucíma se ve stínu a upřeně mě pozorujícíma. Ale problém byl, že ten mizera byl ode mě jenom deset mizernejch metrů!“

„No nazdar…“

„Sakra rychle jsem zvednul pušku, ale nedal mi čas zamířit a vypálit. To odporné zvíře mě nesportovně napadlo a divoce řvalo. Rychle dostalo, co mu patřilo, kulka škrtla levou stranu jeho hlavy a rozdrtila mu rameno. Můj třetí zásah ho složil a já si myslel, že už by to mohlo být quantum sufficit. Ale podrž mě, ta příšera byla okamžitě na nohou a šla po mně se stejnou silou jako kdy jindy!“

„Hergot, Sandy, cos udělal?“

„Nešlo o to, co jsem udělal já, kamaráde. Měl jsem docela štěstí, protože mě sledoval Tanu, srdnatý domorodec z vesnice, a ten odvážný chlapík zvedl své kopí a vší silou ho vrazil zvířeti do plecí. Lev se chopil mého odvážného spojence, a to mi poskytlo čas znovu nabít. Zaujal jsem pozici a nakrmil zvíře obsahem mé druhé hlavně. Další výstřel ho dodělal. Bože, pamatuju si na oslavy ve vesnici. Mohli se zbláznit radostí, že lev zabiják už není. Vyrobili si oděvy z jeho kůže a amulety z jeho kostí a dopřáli jsme si ten večer doopravdy úžasnou pivní hostinu!“

„Co ten domorodec?“

„Tanu… drahý Tanu… Ubohý chlapík bohužel pokousání nepřežil,“ řekl Sandy a slzy se mu hrnuly do očí.

Položil jsem mu ruku na koleno a stiskl.

„Sakra odvážnej chlapík,“ popotahoval Sandy.

Sjeli jsme na chvíli z prašné silnice do klidu. Jeli jsme po cestě podél západní strany jezera Torto, když jsem někoho zahlédl.

„Podívej, Sandy! To je ten klučina z fotbalu.“

„Ano, podivné malé stvoření!“ usmál se Sandy.

Zastavili jsme u něho džíp.

„Chceš se projet?“ zeptal jsem se. „Jízda? Chceš se projet?“

Díval se na nás podezřívavě.

„Jak se řekne v bantu jízda, Sandy?“ obrátil jsem se na svého společníka. Sandy vypadal jinak. To horko, způsobuje mi halucinace… jeho tvář se zdála zelená a posetá šupinami, jaké mají plazi.

„Zapomněl sem sakra celej ten hnusnej zasranej vyjebanej zkurvenej jazyk bantu, kerej sem se kurva kdy naučil!“ hořekoval Sandy a vztekle bouchal do karosérie džípu.

Ztrácím to. Soustřeď se.

„To nevadí, Sandy,“ řekl jsem a obrátil se na našeho otrhaného mladého přítele. „Jízda? Brm! Brm! Je to v pohodě! My ti neublížíme! Nastup do džípu!“

Sandy se z nějakých důvodů hrabal ve zdravotnickém vybavení. Kmital rozeklaným jazykem a divným hlasem zašišlal: „Pojď a dej si s námi limonádu, přítelíčku. Musíš být úplně vysušený!“

Tvář malého uličníka se rozzářila potěšeným úsměvem, když spatřil láhev limonády, a myslím, že se chystal vyšplhat do džípu.

„Pojď, přítelíčku, užijem si trochu srandy!“ řekl Sandy. Pak pokračoval: „Chceš si projet prdel, malej spratku, tak jo, projedu ti prdel, to uvidíš…“

Ne ne… tak to nebylo, Sandy a já nejsme takoví…

Domorodý chlapec se otočil na patách a utekl. Sandy vypadal roztržitě.

„To nevadí Sandy,“ usmál jsem se. „Prostě jsou tak vychovaní.“

„Ano, Royi,“ zeširoka zívnul, „ale stejně, stejně je to jako v nebi, být jenom sami.“

„Vyprávěj mi ještě o nějakém svém dobrodružství se lvy,“ žadonil jsem.

Sandy o tom chvíli přemýšlel a pak řekl: „Ale ne, pane Strangu, myslím, že je čas na jeden z tvých příběhů o lovení žraloků.“

„Hmmm,“ zvažoval jsem to, „vyprávěl jsem ti někdy o trampotách, které jsem měl s Pepou Žralokem v natalské provincii?“

„Nemyslím.“

„V Natalu jsem vyšetřoval útoky na místní potápěče. Existovalo podezření, že za to byl odpovědný jeden z našich starých přátel, buď Velký Bílý, nebo alespoň Tygří žralok. Z nějakých důvodů jsem o tom pochyboval, stopy po kousancích na těch, kteří přežili, to neprokazovaly. Moje pochybností se ukázaly oprávněné, když jsem se potápěl poblíž místa útoků. Byl jsem konfrontován s druhem Carcharhinus longimanus.“

„Oceánský bílý břit,“ zalapal Sandy po dechu.

„Znáš žraloky, Sandy. No a to zvíře kolem mě kroužilo. Muselo být ve vzdálenosti tak tří metrů. Oceánský bílý břit je velmi agresivní. Byl to žralok odpovědný za masakr těch, kteří přežili ztroskotání lodi Nova Scotia u pobřeží v Natalu. Podobně jako u tvé příhodičky se lvem se tenhle mizera pohyboval v kruzích směrem ke mně. Právě když jsem se chystal ho zasáhnout výbušnou harpunou.“

„Ach můj Bože,“ řekl Sandy a jeho oči se rozšířily.

„Než jsem mohl zareagovat, bestie se mi zakousla do nohy. Necítil jsem bolest, nicméně jsem vzal nůž a vrazil ho té kreatuře do čumáku. To způsobilo, že bestie povolila stisk. Rychle jsem mu mezi čelisti nacpal svou harpunovou pistoli, abych mu znemožnil znovu stisknout mou nohu. Pak jsem odtáhl svou zraněnou končetinu z dosahu zvířecích zubů. Příšera sebou začala mlátit a snažila se dostat výbušnou pušku ven z huby, ale naštěstí pro mě jenom dokázala přimět zařízení k výbuchu a roztrhat si držku na kousky. Mám na to zvíře vzpomínku napořád…“ ukázal jsem Sandymu jizvu na noze.

„Páni,“ řekl.

Pokračovali jsme v jízdě a střídali se ve vyprávění, až se na jezero snesla noc. Cestou jsme slyšeli trumpetové zvuky plameňáků. Reflektory auta prořezávaly tmu. Padala na nás velká únava. Naše mapa jakousi náhodou v tom okamžiku ukazovala, že je nablízku chata, a my jsme ji dokázali celkem snadno najít.

S pozvednutou náladou jsme usoudili, že nejsme příliš unavení na zevrubnou prohlídku svého nového obydlí. Budova stála na vysokých špalcích a vykukovala z hloubi lesa dole na svahu přes tiché jezero. Radostně jsem očekával ranní pohled na vycházející slunce, které bude svítit přímo do naší chaty seshora od bujných zelených kopců.

Sandy s nevázanou radostí otevíral skříňku po skříňce a vykřikoval: „Ručníky! Příbory a porcelánové nádobí! Ložní prádlo! A podívej v ledničce: láhve se sodovkou!“

„Mohli bychom zapálit v kamnech a vytopit si místnost,“ navrhl jsem a ukazoval na stará kamna uprostřed pokoje. Vypadalo to, jako kdyby v chatě, vlastně spíše to vypadalo jako malá chalupa, nikdo nebyl celou věčnost.

„Ne, to nepotřebujeme,“ řekl Sandy, „ne při téhle poloze chaty. Zanedlouho to tu zalije slunce!
Vždycky se můžeme zabalit do nahoru „Pří-
spacáku, když bude zima. To nahoru mo do
jsem praktikoval s domorodými nahoru prdele,
chlapci, abychom si udrželi nahoru brácho.
teplo“ — — — — vracím se nahoru Řeknu ti, Royi,
                   byla to špinavá zasraná
kráva. Fakt je, že je mi už u prdele, esli na to Hannah přijde. Myslím, že ví, že mám pletky venku, ale s její ségrou… nó, to je dost něco jinýho. No prostě mi zatrhla vídat děti, Royi, nevíš, jaká je to zákeřná kurva… tudle sem jí to dal trochu vyžrat, řek bych ňáký nemilý pravdy… vsadim se, že dybys vstal, měl bys vo čem vyprávět, co, Royi? Ale co, možná to není tak špatný. Každej den bejt vomejvanej sestřičkama. Do toho bych šel. Je jich tu pár, co bych v minutě vojel, to ti řeknu…“

Tony. Tys přišel na návštěvu. Doprdele. To se stává zřídka.

„Věc je ta, že její ségra to má moc ráda…“

Velká Jízda

Zavři hubu

„…píchá jako singrovka do džínoviny, řikám ti…“

ZAVŘI HUBU

„…všechny (sou stejně stejný, ty blbý kundy… hlavy maj plný sraček a nemůžou se dočkat, až ze sebe strhnou spoďáry…“

ZAVŘI KURVA HUBU TY BLBEJ MISOGYNISTICKEJ TALIÁNSKEJ HAJZLE CHCI PŘEMEJŠLET JENOM VO AFRICE

HLOUBĚJI

      HLOUBĚJI — — — — Z bláznivýho žvanění toho šaška sem úplně vykolejenej, ale nemůžu se dostat dost hluboko na to, abych lovil Čápa. Ale sem dost hluboko na to, abych si pamatoval.

Pamatuju si.

Po lekci strýčka Gordona sem se Valerii vyhýbal. Pohlížel sem na ní teď se směsicí strachu a pohrdání. Rychle sem uvedl do obrazu Kim a klidili sme se jí z cesty, příležitostně sme jí dělali nějaký hnusný kousky, abysme se vetřeli do Gordonovy přízně; schovávali sme věci do jinejch skříněk a takový kraviny, který ji stresovaly. Vymysleli sme drzý písničky se slovama jako „negr“ a „Zulukafr“ a „černá huba“ a zpívali je nahlas po domě. Táta a Gordon se na nás povzbudivě smáli.

Já se do Gordonovy přízně vetřel úspěšně, já se tam vetřel přespříliš. Vod příjezdu do Jižní Afriky sem nechtěl vidět nic jinýho než život v divočině, vo kterým sem čet v knížkách. Gordon přišel jednou domů a vzal mě s sebou ven na výlet do buše, aby mi ukázal nějaký zvířata. Byl sem vzrušenej, měli sme dva dalekohledy a sbalili sme se na velkej piknik. Bylo vedro a vypil sem spoustu koly. Díky ní a mýmu vzrušení mě bolelo břicho a měl sem zaražený větry. Masíroval sem si břicho, byly to muka. Gordon sjel na okraj cesty a řekl mi, ať si lehnu na zadní sedadlo. Začal mi masírovat břicho a pak pomalu zasunul ruku pod mý šortky a jel dolů na mý genitálie. Nervózně sem se zasmál. Část ve mně nevěřila, že se to děje. Pak jsem ucítil bolestivou křeč a prudký škubnutí a pod jeho dotykem jsem se napínal jako struna.

„Je to v pořádku, všechno je to propojený,“ usmíval se, „žaludek, močový měchýř… už vím, co je špatně.“

Pak mi rozepnul kalhoty a řekl, že sem hodnej chlapec, jednou rukou mi hladil ptáka a druhou masturboval.

Obličej mu zbrunátněl a oči mu podivně žhnuly a vypadaly rozostřený, jak zápasil s dechem. Pak se jeho tělo před uvolněním napnulo a v očích se mu objevila starostlivost. Ještě pár minut strávil masáží mýho břicha, až sem si uprdnul a několikrát krknul.

Tahle příhoda mi zůstala v hlavě, podivný bylo, že sme potom strávili báječnej den.

Tím, co sme viděli, sem popsal šest stránek v zápisníku: černý a bílý guerézy, šakal pruhovaný, vydra (v potoce u lesa) a galidie stříkaná, dikobraz, afričtí zajíci a ptáci klubáci na hřbetech kopytníků. Pokud jde vo ptáky, bylo to faktická pecka: evropský šedý konipas, africká bahenní sova, vousák zlatoocasý, drozd olivový, holubice z druhu růžovoprsých a červenookých, sluka africká (mohla to bejt slučka malá, nebyl sem si stoprocentně jistej) a káně stepní.

Nemoh sem se dočkat dalšího vejletu, ačkoli bylo vočekávání zakalený trochou nepohodlí a vodměřeností, protože Gordon v tom zneužívání pokračoval. Někdy se to dělo na vejletě, ale často v garáži, když přišel přes den z nějakýho blbě předstíranýho důvodu z práce. Divný je, že se mi to v tý době ani nezdálo jako zneužívání, bral jsem to jako legrační zábavu, když sem pozoroval, jak nade mnou Gordon slintá. Během těch schůzek v garáži sem zažíval vědomí moci, atraktivity a jistý utvrzení, který sem předtím nikdy nepoznal.

Využíval sem onu moc, abych na Gordonovi vymáhal dárky. Největší nehoráznost byl drahej dalekohled. Ve snaze vypadat spravedlivě a vyhnout se podezření musel Gordon drahejma dárkama zásobit i Tonyho, Bernarda a Kim. John a Vet se cítili nedostatečný a žárlili. S jejich hubenejma platama si říkali, že nás rozmazluje, a to působilo ještě větší mrzutosti.

Miloval sem Jižní Afriku. I když sme se přestěhovali do novýho domova v chudší čtvrti několik kilometrů od Gordona, stejně to byl velkej dům s přední i zadní zahradou a já měl svůj vlastní pokoj. Díky vydírání sem si vybudoval rozsáhlou knihovnu vo přírodě, zejména vo africký divočině. Ze mě a Johna se v tý době stali velký kámoši. Náš společnej zájem vo přírodu a zvířata se zvrátil v posedlost. Veškerej volnej čas sme trávili v muzeích historie přírody, v zoologický nebo v místních rezervacích pro zvěř, nebo nás Gordon prostě vyvezl ven z předměstí do buše a zkoušeli sme, jesli můžem vidět některý zvířata, který sme našli v knihách. Zoologická mě zklamala, zvířata působila uměle a zfetovaně. Bylo v nich něco smutnýho a zlomenýho. Musel sem předstírat nadšení, protože výlet do zoologický pro fotra moc znamenal, mohli sme se tam totiž dostat hromadnou dopravou, takže to bylo jediný místo, kam mě mohl sám vzít. Plánoval, že si udělá řidičák. Výlety do parků a buše byly míň pravidelný, ale víc vzrušující.

Gordon často zorganizoval

výlet, když byl táta v práci

a mohli sme být spolu       muž s čarodějným do-
sami. To byl můj prst… tykem, pavoučím
život ve Zla — — — Zlatý             dotykem.

VYPNĚTE TEN KRÁM

Tak studený prst

Kyne ti… můj hřích bude i tvůj,

Ale nevstupuj…

Garáž.

„čas na očistu, Royi!“

HLOUBĚJI

      HLOUBĚJI — — — Bernard a Kim projevovali vo divočinu malej zájem. Když se Gordon zeptal Tonyho, jestli chce jet s náma, Tony řekl: „Kočky? Já se zajímám spíš o tu dvounohou variantu než o tu s kožešinou.“ Furt ještě šoustal všecko vokolo. Většinou ženy, který pracovaly nebo se ubytovaly v hotelu.

Gordon nás vzal na Blue Train do Bloemfonteinu dolů do Orange Free State. Jeli sme tam do zoologický, abysme viděli slavnýho Ligera, křížence africkýho lva a bengálský tygřice. Když sem to stvoření viděl zblízka, cejtil sem se zklamanej a pak smutnej. Vypadalo jako zmetek, zrůda, co nikdy neměla vzniknout a nikdy by ani nevznikla, kdyby se do toho nevložili lidi. Bylo mi ho líto. Nejpříjemnější částí toho dne byla cesta. Ve vlaku sem měl tu nejlepší zmrzlinu, co sem kdy jed. Vlak byl fakt luxusní, desetkrát lepší než jakákoli britská sračka. Pro mě bylo v Jižní Africe všecko desetkrát, ne, stokrát lepší než cokoli v zasraným Skotsku.

Vejlet, kterej sem si zapamatoval nejvíc, byl rodinnej vejlet do Krugerova národního parku ve východním Transvaalu, kterej organizoval Gordon. Jeli sme na Gordonovu dřevařskou farmu, pobyli pár dní v jeho chatě a pak se vydali na cestu k parku, přijeli sme k němu z divočejšího konce, kterej hraničil s Mosambikem.

Bezpečnostní oddíly v tý době radily cestujícím, aby byli v tý voblasti vopatrný. Byli sme soustavně zastavovaný uniformovanou policií. Gordon vysvětloval, že to všecko bylo kvůli teroristickejm aktivitám. Termín „teroristi“ používal běžně. Vypadalo to, že teroristi byli všudypřítomný, v telce, v Gordonově výstřižkový knize, v konverzaci, kterou vedl se svejma kámošema při braais. Když sem se zeptal, co je to terorista, jeho tvář nabrala vostrej, pronikavej výraz a řekl: „Terorista je hnusnej špinavec, žárlívej, úchylnej, ďábelskej, vraždící, nemorální kus hovna!“

Stejně sem nebyl o moc chytřejší, co to vlastně ten terorista je.

Krugerův park byl báječnej. Viděl sem lvy honící pakoně a zebry, ale neviděl sem nikoho zabíjet. Nějaký gepardi chytli mládě pakoně, ale moc z něj neměli, protože je odehnali dva lvi. Kim lkala nad hořkým koncem malýho pakoně a Vet přitakala, že ho je škoda.

„Víš, Kim, je to holt zákon divočiny,“ vysvětloval táta a položil jí ruku kolem ramen. „Povidam, zákon divočiny.“

Gordon na mě zamrkal a zvedl obočí v náznaku, že holky jsou, na rozdíl od nás chlapů, hloupý.

Bylo to super, fakt vzrušující, a chata, ve které jsme přebývali, byla luxusní. Jediná věc, která mi vadila, byla skupina hnusných ptáků, kteří se kolébali okolo kolonie plameňáků a rozháněli nádherná růžová zvířata po hladině jezírka. Zmocnila se jich čirá panika. Nikdy sem neviděl nic hnusnějšího než tyhle dravce. Byli jako ohnutí bědní démoni, jejich obrovské zobáky působily dojmem, že se smějou, totálně to nekorespondovalo s jejich mrtvýma očima. Viděl sem jednoho, jak se snaží polknout hlavu plameňáka. Byl to pohled na blití. Oddělená hlava jednoho velkýho ptáka v zobáku druhýho.

„To je Čáp Marabu,“ řekl triumfálně táta a užíval si krveprolití přes dalekohled. „Povidam Čáp Marabu. Strašný bastardi, ale taková je holt příroda.“

Té noci jsem měl svou první noční můru o Čápovi Marabu.

6. kapitola
LAPENÍ VE ZLATÉM MĚSTĚ

Jižní Afrika pro mě byla rájem. Dost zábavný, cítil sem se tam jako doma, jako kdybych tam doopravdy patřil, spíš než do zasranýho Skotska. Když sem zpětně přemejšlel o Edinburghu, vybavoval sem si špinavej, studenej, mokrej, sešlej brloh, město blbejch černejch baráků a sídlišť z hrubýho betonu sice osídlenejch odpadlíkama, ale přesto tam pořád nějak vládli snobové snobům.

Byl sem sice rád, když sme se vodstěhovali vod Gordona do svýho domu, ale chybělo mi to, co sem si postupně zvyknul považovat za svý útočiště. Část Gordonova domu byla postavená nad starou studnou a do studny se vstupovalo skrz zvedací dveře v přízemí garáže. Studna měla řadu stupínků, který vedly dolů, a ačkoli mi bylo řečeno, abych se odtamtud držel dál, sešplhával sem dolů a věšel se v přítmí za stupínky. Slyšel sem odtamtud Gordona, jak slídil, kde sem, aby mě moh vošahávat. Ve věcech, který se mnou chtěl dělat, přitvrdil, a já se čím dál víc bál. Gordon řekl, že když to někomu povim, odnesu to já. John, můj táta, přece bude věřit jemu a ne mně. Instinktivně jsem tušil, že je to pravda. Tak sem se, kdykoli sem šel do garáže, schovával ve studni.

Ta nebyla moc hluboká, nejvíc tak šest a půl metru. Gordon prohlašoval, že to není studna, ale část starý přístupový cesty k dolům, kde prospektoři, co postavili město, kopali zlato. V tý době sem to bral trochu s rezervou. Ale vzhledem k historii Johannesburgu to bylo možný. Dno studny vypadalo pevně a bylo zacpaný drtí, ale stejně sem se nikdy nemohl přinutit stoupnout si nohama na zem a pustit se stupínků. Já jen seděl ve skulině v příšeří a užíval si klidu a fantazií. Bylo mi moc líto, že sem musel opustit studnu, ale stejně moc sem byl rád, že se zbavím strýčka Gordona.

Jak sem řekl, miloval sem Jižní Afriku. Tátovi ale ty líbánky nijak dlouho nevydržely. Vyrazili ho z práce v ochrance. Nebylo to tak docela to, co si představoval. Ba co víc, nasíral ho společenskej život. Měl plný zuby příměstskejch červenejch baráků bez ksichtu či braais v zahradách, parcích a kempech, kde Jihoafričani podnikali svý velký pařby. Toužil po tradičním společenským životě přízemního Skota, courání po dobrejch starejch hospodách v městským prostředí. Gordon se ho snažil přiblížit k jihoafrický kultuře. Strýček se stal ragbyovým nadšencem a vzal nás s sebou na několik zápasů v Ellis parku, aby v nás taky vzbudil zájem. „Teploušská hra,“ odfrknul John. „Ale asi je aspoň co dělat.“ Opustil nás a strávil většinu času v barech u stadiónu. Nenáviděl sem ragby ještě víc než fotbal. Stejně tak John, a nic míň než dobrá vožíračka mu stejně nesedělo.

A právě pijatyka v Johannesburgu způsobila náš odjezd z Jižní Afriky a návrat do Skotska.

V tu dobu sem se právě uvedl v Paul Kruger Memorial. Děti byly slušně blbý, zdálo se mi, že sou eště víc pozadu než ty v mý starý škole, která byla podle všeho jedna z nejhorších ve Skotsku, což taky znamenalo v Evropě. Jedinej vopruz tady byl, že sme museli nosit školní uniformu. Myslím, že mi to zase tak moc nevadilo, pokud sem mohl nosit dlouhý flanelky a ne šortky. Byl sem nesvůj z jizev na nohách.

První den ve škole sem byl představenej jako „nový chlapec ze Skotska“ a ukázali mi mapu Jižní Afriky. Mým prvním domácím úkolem bylo zapamatovat si provincie a jejich hlavní města:

MYS DOBRÉ NADĚJE       KAPSKÉ MĚSTO

NATAL                   PIETERMARITZBURG

ORANGE FREE STATE       BLOEMFONTEIN

TRANSVAAL            PRETORIE

Jeden hlavní rozdíl byl, že dětí tam, ačkoli děsně blbý, byly mnohem učenlivější a líp se chovaly. Makat ve škole bylo vlastně přijatelný. Učitelé byli v pohodě, povzbuzovali mě v mým zájmu o přírodu a divoký zvířata. Byli na mě milí, můj přízvuk vadil jihoafrickejm učitelům míň než těm z mýho rodnýho města. Jakmile sem se dostal z kulturního šoku, zjistil sem, že se mi líbí získávat vědomostí. Práce ve škole byla zajímavá a já ztratil touhu utíkat k Stříbrnýmu surferovi a ke svejm dalším komiksovejm fantaziím. Nemohl sem se o věcech dozvědět dost. Poprvé sem měl jakýsi ambice. Předtím, když se mě lidi ptali, čím bych chtěl bejt, pokrčil sem ramenama, mohl sem říct vojákem, protože byla sranda střílet na lidi, taková dětská blbina. Teď sem chtěl bejt zoologem. Už v jedenácti sem viděl možnosti: tady a teď dobrý známky, stejně tak pak na střední a nato studium zoologie nebo biologie na univerzitě v Witwatesrandu nebo Pretorii nebo Rand Afrikaans, pak práce ve stejným oboru, postgraduál, tam to dotáhnu. Viděl sem cestu ke kariéře.

Ožralej fotr to posral. Ukázalo se, že sem byl jenom blbej hajzl, že sem vůbec kdy měl takovýhle sny.

Vybavuju si den, kdy to začalo. Bylo jasný úterní odpoledne, a když ste koukli na severozápad, mohli ste vidět hřbet hory Magaliesberg, která se tyčila nad městem. Kopali sme si s mým kámošem Curtisem venku na zahradě s míčem. Začínalo mi bejt horko, ale ještě sem se nepřevlík ze školní uniformy. Šel jsem to udělat, a pak sem se chystal ke Curtisovi na čaj. On k nám chodil často, už sem se tak moc za mámu a tátu nestyděl. Vypadali šťastnější a uvolněnější a kupodivu jejich výstřednosti byly líp tolerovaný, v našem sousedství byla slušná mixáž různejch bílejch dětí, třeba Řeci a tak, a některý z jejich rodičů nemluvili anglicky. Takže sem skočil dovnitř, abych se převlík, a zaslechl sem mámu a tátu.

Fotrův neklid byl zřejmej. Pořád sice ještě kroužkoval televizní stránky, na který se budem dívat, jenže teď to byl program Johannesburg Star. „Zasranejch šestatřicet randů³ ročně za tydle sračky,“ stěžoval si hořce toho podvečera. Koncesionářský poplatky se zvýšily. „Ne, vo tom to není, Vet,“ úpěnlivě se obracel na mámu, která neřekla nic.

„Není to, že reptám. Je to vo tom, že se nechcem stát televizníma votrokama.“

„Tak to vypni,‘“ řekla máma.

„Ne… ne…, to není to, co chci říct. Vet. Nerozumíš tomu, co chci říct. Povidam, není to telka, co je špatný, jenomže tu nic jinýho není. Jak chci říct, Vet, jejich zasraný braais nebo jak jim řikaj, sou v pohodě, ale neni to nic pro mě. Co chci říct, Vet, že nemůžeš jít ani ven na zasranejch pár kousků. Rozumíš, co myslim? Není tu žádnej lokál, žádná hospoda celý kiláky, jen ten zasranej blbej plácek u vobchoďáku. Do prdele, i v Muirhousu byla hospoda! Řikaj ve městě, Vet, že ve městě sou mraky hospod. Myslel sem, že bych mohl jít po práci na pár s Gordonem do města. Povidam, na pár.“

„No tak na to pivo di,“ bouchla vztekle Vet magazínem, protože ji rušil při čtení.

„Možná pudu, no, možná pudu po práci, jo?“

Na jeho tváři sem spatřil spokojenej úsměv, jak tak seděl za Star.

Nazítří táta skončil šichtu, a místo aby šel domů, šel do města za Gordonem do kanceláře, když předtím navštívil boxerský muzeum v Hansonu a na Kerk Street. Když Gordon skončil, šli pít do barů okolo jeho kanceláře na Main a Denvers Street. Gordon měl brzy dost, vzal si taxíka domů a nabádal Johna, ať udělá totéž. V tu chvíli už však měl fotr kolem sebe pár chlápků z Liverpoolu a chtěl vopravdovou noční pařbu.

Centrum Johannesburgu je fádní funkcionalistickej komerční areál, po šestý večer totálně vopuštěnej. Gordon soustavně říkal Johnovi, že není bezpečný bloumat po setmění po ulicích, patrně pro případ, že by narazil na někoho, jako byl von sám. Bratr mýho táty vždycky vykládal, jaký nezákonnosti se dějou v centru města v noci. Nepřestával mluvit o partách černejch dělníků z opozičního domorodýho kmene, který žili v hostelech a po setmění zběsile vybíhali do centra, přepadávali a mlátili kohokoli, kdo jim vstoupil do cesty.

Chtěl fotra ušetřit bojechtivejch agresivních spádů jeho mysli. Jestli chce ňákej hajzl potíže, má je mít. Později nám Gordon řekl, že mu John samolibě odpověděl: „Když Luftwaffe bombardovala Londýn, jeden generál řekl Churchillovi, aby namísto procházky v parku zůstal uvnitř v bezpečí. Churchill se jenom otočil a pravil: ‚Když sem byl malej klouček, chůva mi nemohla zabránit v procházce v parku. Teď jsem dospělý muž, ten malej hajzl mě nebude kurva prudit.‘ O svý se postarám.“

Takže se John a liverpoolští chlapíci kymáceli k Delvers do Joubertova parku. Užili si venku super noc, v opilosti si vyměnili telefonní čísla a dohodli se, že si to zopakujou. John vklouznul do taxíku, kterej byl zaparkovanej u jednoho z velkejch hotelů.

Co se stalo potom, bylo dost sporný. Johnova verze příběhu, ke který se přikláním, protože navzdory všem svejm chybám nebyl fotr lhář — neměl žádnou představivost, je, že usnul v taxíku. Když se probudil, parkovali na opuštěným vodstavišti v Germistonu a řidič mu vybíral kapsy. Teď je Germiston frekventovanou vlakovou křižovatkou pro směr do jihovýchodní části města, který dominuje největší zlatá rafinérie na světě. My sme žili na výjezdovce z Kemptonova parku, kterej leží jižně od středu města.

John napadnul řidiče taxíku s takovu vervou a razancí, že obžaloba posléze předložila u soudního přelíčení jako předmět doličnej několik chlapíkovejch zubů v plastikovým sáčku. Řidič taxíku prohlašoval, že se snažil dostat toho otravnýho ožralu, kterej ho nutil jezdit sem a tam, pryč z auta. Ale byl zuřivě napaden. John byl odsouzenej do basy na šest měsíců. Vypadalo to, že z něho místní úřady udělaly precedens ve snaze snížit násilí v centru Johannesburgu.

Vet byla pořádně vyřízená. Pamatuju se na ni v tý době, zapalovala si jednu vod druhý, pila hrnky černýho kafe s asi osmi cukrama. Opustili sme náš dům, a než sme začli plánovat návrat do Skotska, nakrátko sme se přestěhovali ke Gordonovi. John měl přijet za námi, jakmile si to odkroutí. Kim a já sme byli z představy návratu zničení. Zvykli sme si tam. Už sem se viděl zpátky ve stejným životě, tatáž škola, totéž sídliště.

Byl jsem sklíčenej a rezignovanej, mou depresi příležitostně střídala jenom chorobná úzkost z hrůzy z odjezdu. Edinburgh pro mě představoval otroctví. Pochopil sem, že to byla přesně ta samá situace jako Johannesburg, jedinej rozdíl byl, že Zulukafři tam byli bílí a říkalo se jim sídlišťáci nebo socky. V Edinburghu z nás zase budou Zulukafři, odsouzený strávit životy v městskejch částech jako Muirhouse nebo So-Wester-Hailes-To nebo Niddrie, samostatnejch, do sebe uzavřenejch táborech plnejch ztracenců, na míle vzdálenejch vod města. Vychovávaný k tomu, aby dělali blbou práci, kterou žádnej jinej hajzl nechce dělat, pak pronásledovaný poldama, když se ve skupinách potulujou po hospodách. V Edinburghu vládla ta samá politika jako v Johannesburgu, vládla tu ta samá politika jako v jakýmkoli jiným městě. Jen my sme byli na tý druhý straně. Hnusila se mi představa návratu do těch sraček.

Bernard nenáviděl Jižní Afriku od samýho začátku a nemohl se dočkat návratu domů. Tony neměl jednoznačnej názor. Šoustal zrovna pár koček, ale těšil se i na svý starý známý. Ale už byl starší a měl ponětí o všech těch politickejch problémech, o kterejch sme my nikdy nic moc nevěděli.

Možná můžu zpětně říct, že mezi bělochama, se kterejma se moji rodiče stýkali, vládla divná nálada. Je však taky možný, že si to vymejšlím, abych přišel na nějaký skrytý náznaky. Opravdu asi všichni vypadali trochu nabuzeně. Jedinej skutečnej rozhovor, kterej si pamatuju, byl, když se lidi bavili (a pamatuju, že se Gordon obklopoval hajzlama, co vypadali jako podvodníci) o prodeji Rhodesie, která se teď jmenovala Zimbabwe-Rhodesie. A furt poznámky o teroristech. Gordon mluvil afrikánštinou a dával přednost afrikánskejm novinám jako Die Transvaler a Die Vaderland před Rand Daily Mail a Johannesburg Star. Jednou nás vzal k památníku Voortrekker, kterej dominuje jižnímu okraji Pretorie, a mlel o velkým stěhování. Zdálo se, že tím byl stejně ovlivněnej jako táta Churchillovejma válečnejma projevama.

Gordon nás taky vzal do muzea Africký republiky Van Suid. Bylo to zajímavý místo. Informační tabule v muzeu zrcadlily to, co sem se dočetl ve školních učebnicích:

Bílí obyvatelé z Unie jsou většinou potomci prvních

holandských a britských osadníků, s malou příměsí Francouzů, Němců a dalších západoevropských obyvatel. Bílý muž přišel původně do Jižní Afriky jako voják, farmář, obchodník, misionář a obyčejný pionýr, a jelikož měl nadřazené vzdělání a dlouholeté zázemí v civilizaci, byl schopen poskytnout nezbytné vedení rasám, které byly většinou teprve krůček od barbarství.

Jižní Afrika je jediná země na světě, kde dominantní komunita sledovala jednoznačnou politiku udržování čistoty své rasy uprostřed ji samu převyšujícího počtu neevropských obyvatel — na většině území, ještě nespravovaných jako kolonie či protektoráty, byli nebílí vyhubeni nebo proběhly určité formy asimilace, jejichž výsledkem byla více či méně barevná populace. Evropané rozhodně neusilovali o vyhubení nebílých, jejich příchod do Jižní Afriky znamenal to, že všechny rodilé komunity byly zachráněny před vzájemným vyhubením. Málo se ví, že téměř před stoletím zlikvidoval Chaka, vůdce Zuluů, 300 kmenů a úplně vyhubil tisíce a tisíce svých bližních.

Přesto se postupně zbytky kmenů, které přežily bratrovražedné války, byly schopny usadit a vést mírumilovný, rolnický způsob života pod ochranou a s pomocí bílého muže. V tradičních domovinách, které pokrývají plochu asi tak velkou jako Anglie a Wales dohromady, vede téměř jedna polovina Bantuů prostý venkovský život, jak činili předkové celá století před nimi — šťastní malební lidé existující tím nejbezstarostnějším způsobem, jaký si lze představit.

Nyní tedy vidíme, že zde na jižním výběžku afrického kontinentu, uprostřed převládajícího počtu neevropských obyvatel, si malá bílá populace staví své domovy a zakládá nový národ se svým vlastním způsobem života a jeho pojetím. Díky jejich iniciativě, znalostem a dovednostem se Jižní Afrika stala nejvyspělejším státem na africkém kontinentě a stejně jistě, jako že se noc mění v den, objeví formu koexistence, která dovolí každé rase žít svůj plnohodnotný život a přispět v souladu se svými schopnostmi k blahobytu země.

Po návštěvě muzea sme se vrátili ke Gordonovi, griloval s nějakejma kámošema. U Gordona byly vždycky braais. Nějací chlápci seděli v lenošce a dívali se na televizi, kde ukazovali rasový nepokoje a policii rozhánějící černou demonstraci. Fandili rasistický policii. Vešla vysoká blonďatá žena, která vypadala jako herečka, a usmála se na mě. Pak se otočila na tlustého chlapíka s bradkou a řekla: „Vidím, že Zulukafři dostávaj pěkně na držku.“

„Měli by, kurva, na ty gorily vzít flinty,“ zařval, pomalu upil z flašky piva a krknul si. V jeho obličeji byla tak stupidní zlomyslnost, že sem instinktivně ucítil (navzdory tomu, co mi říkala škola, vláda a rodina), že něco není v pořádku. Přestal sem poslouchat a zprávy přešly na situaci v Rhodesii.

„Botha kurva prodal naše lidi v Rhodesii,“ soptil Gordon.

„Ano, Gordone, ale to je taktický,“ usmál se jeden chlápek. „Získává nám to výhody ve světovým společenství. Bůh ví, že se nám můžou brzo hodit.“

„Mluvíš jak zatracenej rudej, Johne,“ obořil se na něj tlustý chlapík s bradkou. „Měli bysme stát při našich. Nechaj jít do táborů dvanáct tisíc zasranejch teroristů i se zbraněma jen pro debilní klid zbraní. Já tvrdím, že je to skvělá příležitost vystřílet z nich duši. Jen na ně namířit puškama, na tu Zanu, takzvanou Patriotickou frontu rudejch teroristickejch zvířat. Rozstřílet je na kusy, tak jak to dělaj voni s poctivejma farmářema.“

Gordon seděl a v očích se mu objevily slzy, když pozoroval záběry goril z Vlastenecký fronty, který pochodovaly do táborů a skládaly zbraně. Podmínka pro klid zbraní a svobodný volby.

„Nemůžu tomu věřit. Nemůžu věřit, že to udělaj. P. W. Botha. Maggie Thatcherová. Zasraná kurva! Zasraná zrádná blbá komunistická kurva!“

Bylo dobrý, že John byl tou dobou ve vězení. Pamatuju, že když Gordon minule nadával na zradu Thatcherový, John stál a opíral se o dveře. Ztuhnul a otočil se. „Ale no tak, Gordone, to není vina Margaret Thatcherový. Kurva nejlepší lídr, kterýho Británie kdy měla… teda za mírovejch časů. Povídám, nejlepší. Poslala zasraný vodbory tam, kam patřej, a to hned. Jenom má špatný rady vod těch hajzlů ze státní správy. Tak je to! Neodepisuj do prdele někoho, vo kom nic nevíš! Povidam, nevíš, co udělala pro Británii!“

„Vím, že prodala Rhodesii až dolu k řece,“ řekl slabě trochu zahanbený Gordon.

Vedla se spousta politickejch řečí, ale předpokládám, že kromě podivnýho napětí, který sem cítil, sem

si myslel, že to bylo, jen aby       nahoru

měli znuděný starý hajzlové vo nahoru „Jenom
čem tlachat. V tu dobu sem nahoru to dávám
skutečně nerozum — — nahoru        nahlas, Royi.“

Chtěl bys něco legrace užít, užít, užít

A co spolu trochu smíchu zažít

Mohla bych ti ukázat, o čem pak budeš snít…

TÁHNI A VYPNI TU SRAČKU…

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

       HLOUBĚJI — — — a ačkoli vajíčka byla perfektně uvařená a toast křupal a káva byla silná, hustá a voňavá, když jsme ráno opouštěli chatu, něco bylo špatně.

Bylo to ticho. Neslyšel jsem plameňáky od jezera. Vzal jsem dalekohled. Nic.

„Kde jsou, Sandy?“

„To je totální záhada. Rád bych se na to podíval zblízka.“

Sjeli jsme ke břehu jezera. Očividné známky masakru. Viděl jsem kusy mrtvých ptáků. Pak jsme zaslechli šustění a skuhrání a spatřili supy ještě hodující na mršinách plameňáků. Sandy zvedl pušku a vystřelil na ně. Jeden padl, další zamávali křídly a odkolébali se. Vrátili se rychle zpátky, jejich mrtvý bratr jim společně s plameňáky poskytl hostinu.

„Supi se stávají kanibaly jen za extrémních podmínek,“ komentoval to Sandy. „Tihle zoufalci musí umírat hlady.“

V tom okamžiku jsem spatřil růžovou hlavu podobnou labuti a krk, který byl oddělen od těla.

„Kolonie našich plameňáků byla rozprášena,“ prohlásil jsem.

„Ano… Čápy Marabu,“ přikývl Sandy moudře.

„Možná bychom si měli odložit a dopřát malou koupel,“ navrhl jsem… ne             O čem sem
ne tak to nebylo — — — — nenavrhnul.        to do
vracím se nahoru       do prdele prdele
— — nic sem                         mluvil?

Politici.

To je ono.

Politici v Jižní Africe. Kurva, vo tom to pro mě bylo. Zasáhlo nás to, všecky nás to zasáhlo ještě víc čtrnáct dní před plánovaným návratem do Skotska. Byl sem se strýčkem Gordonem na jeho dřevařské farmě ve východním Transvaalu. Zastavili sme džíp a on se rozhlížel skrz stromy vysázený všude kolem. Byl sem trochu nervózní. Protože sme se chystali odjet, bál sem se, že bude chtít něco víc než na mě šahat a vyhonit si ho. Dělal to už víc než rok, i když příležitosti k tomu se vzhledem k našemu vlastnímu domu a mému chození do školy zmenšily. Tentokrát se mě ani nepokusil dotknout. Jenom nadával. Vypadal fakt naštvanej.

„Je to moje. Je to moje farma. Sem vyvolenej kluk, Royi, Skot z Grantonu, kterej neměl ani vindru. Tam sem nebyl ničím jiným než jedním hubeným vojáčkem. Tady mám svý zásluhy, tady se mnou počítá. Žádnej zasranej Jihoafričan mi tohle nesebere!“

„Nevezmou ti to, strýčku Gordone,“ snažil sem se ho podpořit, celou dobu sem si v myšlenkách pohrával s úžasnou představou, jak leží v pangejtě před Café pro vyvolené a rukama svírá láhev levnýho vína. Šli sme zpátky k němu na farmu a dali si něco k pití, pak sme se procházeli po lese, abych se moh dalekohledem kouknout na zvířata. Zahlédli sme kníratého zeleného vousáka a Whalbergova orla, oba v Transvaalu velmi vzácné. Ale Gordon byl úplně mimo, takže se brzo vrátil do domu. Zůstal sem vo samotě a poflakoval se kolem zalesněný obory. Právě sem se pokradmu snažil přiblížit ke kadící chocholatce bušové, když sem uslyšel výbuch.

Málem sem se taky posral a jsem si jistej, že to chocholatčino vyměšování urychlilo, zvíře vystřelilo pryč do lesa. Otočil sem se a spatřil hořící džíp. Jak sem řekl, o politice sem nic nevěděl. Navzdory častejm reportážím o záškodnickejch aktivitách militantní ANC⁴ ve východním Transvaalu se Gordon odmítal mít na pozoru. Z nějakýho důvodu nasednul do jednoho z Range Roverů s náhonem na čtyři kola, který mu stály před farmou, otočil klíčkem v zapalování a byl rozmeten v zapomnění.

Podivný na tom bylo, že sem neměl strach. Jenom sem si pomyslel, že teroristi prostě dostali strýčka Gordona. Neměl sem žádnej skutečnej strach, že by něco provedli mně. Nevím proč, prostě neměl. Šel sem zpátky k domu. Teplý vlhký vzduch ještě ztěžknul zápachem benzínu a škvařícího se masa — smrad z Gordona pěkně se pečícího v hořícím auťáku. Nikdy sem necejtil nic podobnýho. Ačkoli je nemožný, aby takový množství masa nesmrdělo, vždycky sem si představoval, že lidi by byli cejtit jako slanina. Když sem byl opravdu malej, strýček Jackie mi vyprávěl, že jedl drzý malý kluky a že chutnali jako slaný vepřový. Přesto si vzpomínám, že zápach z Gordona byl tak lákávej, že kdybych nevěděl, že to je lidský maso, býval bych to chtěl okusit. Určitě by mi to chutnalo. Vše, co sem z Gordona viděl, byla zuhelnatělá hubená černá paže a ruka, co visela ven z těla hořícího ve vozidle. Zápach se zakrátko změnil v to, co bych popsal jako hořící hovna, protože se vyvalily vnitřnosti mýho strýčka a stříkaly, jak se spalovaly v plamenech na popel. Vešel sem dovnitř, posadil se a zatelefonoval mámě do Johannesburgu.

„Royi, co je! Mám toho tady až nad hlavu!“ stěžovala si. Gordon chtěl, aby připravila jídlo na další braai.

„Mami, strýčka Gordona vyhodili do povětří. Je mrtvej a já se nemůžu dostat domů.“

Nahlas zalapala po dechu a po dlouhé odmlce řekla: „Ani se nehni! Zůstaň tam!“

Seděl sem a čekal. Pustil sem si telku a koukal na kreslený seriály. Poldové přiletěli asi za dvacet minut v helikoptéře. Bylo to parádní, bejt v helikoptéře. Vystoupali sme nahoru a já zblízka viděl okouzlujícího dlouhohřbetého orla kroužícího nad hustým lesem. Zklamalo mě, jak rychle jsme zase přistáli a přesedli do auta, který mě odvezlo na stanici, kde mě dali zase dohromady s Vet, Kim, Tonym a Bernardem. Vet mě objala a Tony mě přátelsky podrbal ve vlasech. Kim mě políbila, což mi bylo před poldama trapný. Ukázali se být prima chlapíci: nejlepší policajti, jaký sem kdy potkal. Bernard žárlil jako blázen na pozornost, který se mi dostalo: cejtil sem se jako hrdina.

Každej říkal, že sem statečnej. Byla to pro mě dobrá doba, dobrá rozlučka s místem, který sem miloval. Ani Gordonova smrt se mnou nepohnula, i když představovala tu mírnou nepříjemnost, že už nemůžu vymáhat dárky. Podle mýho byl Gordon potměšilej nafoukanej homoušskej starej hajzl a bylo dobrý se ho zbavit. Jediná skutečně zraněná osoba byl John. Šli sme ho navštívit do vězení a jeho smutek ze ztráty Gordona vypadal, jako by litoval ztráty toho Gordona, kterým byl před patnácti lety.

Jeho smrt vlastně představovala pro mýho otce pár praktickejch výhod. Úřady s námi měly soucit a vzhledem k okolnostem byl propuštěnej z vězení dřív. Přijel do Skotska asi o měsíc později než my ostatní. Winston Dvojka, kterej byl z karantény venku jen pár měsíců, byl teď vzhledem k blaženýmu byrokratickýmu zmatku zase izolovanej a čekal na vpuštění do Skotska.

7. kapitola
ÚTĚK ZE ZLATÉHO MĚSTA

Vzpomínám si na ponurost letiště Heathrow, na kterou navazovala deprese ze spojení na sever od hranice. Všichni sme byli už i tak v prdeli z dlouhý cesty z Johannesburgu a navíc zrušili pár letů kvůli ledu na rozjezdový dráze. V Londýně mrzlo, ve Skotsku to bude ještě horší. To ukazuje, jak zabedněnej a uzavřenej ve vlastním světě sem byl osmnáct měsíců předtím. Byl sem ze zastávky v Londýně skoro tak nadšenej, jako sem byl nadšenej z cesty do Johannesburgu. O Londýně sem uvažoval jako o něčem strašně vzdáleným a exotickým. Na cestě tam sem pak byl překvapenej, jak brzo sme tam dorazili. Ale na cestě zpátky sem viděl Londýn takovej, jakej byl, sešlej špaček od cigarety britskejch ostrovů.

Poslední den sem se musel rozloučit se všema svejma kámošema ve škole a učitelema. Vypadalo to divně, ale zdálo se, že sem tam byl populární, jednička, borec. Borec číslo jedna. Moji nejlepší kámoši se jmenovali Pieter a Curtis. Curtise sem trochu šikanoval, ale Pieter taky. Byl to docela divokej kluk a byl slušně nasranej, že jedu zpátky. Bylo dobrý mít někoho, komu budete chybět. Většina ostatních děcek byla trochu pomalejší a měkčí. Budu Pietera postrádat, ale protože sem poprvé přišel na to, že mám mozek, osoba, kterou budu postrádat nejvíc, je slečna Carvellová, jedna z mých učitelek. Byla krásná, s velkejma tmavejma očima. Honil sem si ho a myslel na ni, moje první skutečný honění, teda, u kterýho se uděláte s myšlenkou na někoho konkrétního. Řekla Vet, že je smůla, že opouštím Jižní Afriku, protože sem se stal skokem nejlepším ve škole a „studijním typem“. Tahle nešťastná fráze mi pak byla předhazovaná ve všech mých pozdějších pokusech ničeho nedosáhnout.

Chtěl sem zůstat v Jižní Africe. Co sem tam získal, byl perverzní smysl pro nadřazenost a dokonce i ego. Věděl sem, že sem něco kurva speciálního, ať mi kdokoli zkoušel říkat cokoli. Věděl sem, že nebudu jako ty vostatní, fotr, stará, Bernard, Tony, Kim, jiný děcka ze sídliště. Byli vodpadlíci. Nebyli nic. Já byl Roy Strang. Možná sice musím zpátky, ale všechno bude jinak. Nespokojím se s žádnejma sračkama.

Když John nakonec přijel domů zpátky do Skotska, měli sme rodinnou oslavu.

Každej tam byl, tedy ne úplně každej, Winston Dvojka byl zase v karanténě a Elgin pořád ještě v GORGIJSKÉM ZAŘÍZENÍ PRO ZVLÁŠTNÍ MLADÉ MUŽE. Bylo považovaný za příliš odpuzující mít ho doma u jídelního stolu a přiznávám se, že sem byl jedním z hlavních stoupenců toho, aby tam zůstal. Jen Kim, Vet a Bernard hlasovali pro jeho přítomnost, ale John měl jako obvykle poslední slovo.

„Nebylo by to vůči chlapci fér, dezorientovat ho, povidam, dezorientovat ho.“

Večeře byla báječná. Máma udělala bujón, špagety carbonara s růžičkovou kapustou, brokolicí a takovou hromadou opečenejch brambor, že pod ní bylo těstoviny nebo omáčku stěží vidět, pak přišel ovocnej dort se šlehačkou a sherry. Láhve Liebrfraumilchu byly s chutí vypity do dna. Nikdy sem neviděl stůl tak plnej jídla. Málokdy sme jedli okolo stolu jako rodina, obvykle sme balancovali talířema na klíně, když sme se strkali o místo kolem telky. Tohle byla zvláštní příležitost, jak bylo nám řečeno.

Přesto byla v domě u jídla napjatá atmosféra. Tonyho obličej byl pokrytej potem, jak se šťoural v jídle, Kim šoupala s jídlem po talíři. Bernard měl krátce předtím divokou hádku s Johnem, a místo aby se posadil, s popelavou tváří částečně zkolaboval do křesla a vydával zvuky podobné psímu vytí. Pozdějc mi Kim řekla, že táta slyšel od mámy něco o tom, co Bernard dělal s jiným klukem, a pak mu vyhrožoval, že mu uřízne ptáka.

Máma s tátou se o tom samozřejmě hádali, byli oba tak vytočený, že by se vzduch kolem nich dal krájet. Jedl sem nervózně a rychle, dychtil se omluvit, ale cejtil sem, že jedno špatný slovo nebo sporný gesto by mohlo rozpoutat masakr.

„Ty brambory sou horký…“ řekla Kim hloupě.

John na ní vrhnul jedovatej pohled: „No, studený do prdele nejsou dobrý! Tvoje maminka měla s tím jídlem spoustu práce, Kim! Projev nějakej vděk! Povidam, nějakej vděk!“

To bylo opravdu alarmující, protože John zřídkakdy Kim peskoval, byla koneckonců jeho miláček. Kim našpulila pusu a sklonila hlavu. Vypadala, že zvažuje, že udělá to, čím si obvykle vynucovala pozornost — propukne v pláč, ale rozhodla se, že ne, a zvažovala do jaké jiné akce by se mohla pustit.

Do hry vstoupila Vet. Obrátila se na Tonyho a vyhrkla: „Tony, sakra, nehltej tolik. Ty taky, Royi. To jídlo se prokristapána nechystá vyskočit a utýct.“

Vždycky sem na svou mámu myslel jako na mladou a krásnou. Teď mi najednou připadala jako ztrhaná vychrtlá stará čarodějnice zírající na mě zpoza masky rozmazanejch očních linek. Všiml jsem si stříbrnejch pramenů v jejích dlouhejch černejch vlasech.

Ona i všichni ostatní se mohli jít vysrat. Já se chystal bejt silnej. Bang Strang. Byl sem připravenej to vošetřit tak, aby každej hajzl znal moje zatracený jméno.

Chystal sem se…

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI do nočních můr s Čápem Marabu.

8. kapitola
POTÍŽE V KOPCÍCH

Starý „tlusťoch“ Dawson vypadal absolutně příšerně, když jsme měli v jeho tajné chatě pro hosty v Jambole rande a podávali mu zprávu o posledním vývoji. Jeho uhýbavé slizké oči byly potemnělé a opálené maso mu ochable a roztřeseně viselo z čelisti. Nebyl to šťastný muž a bylo nad slunce jasné, že zdrojem jeho neklidu jsme byli my.

Nezvládli jsme totiž najít hnízdo našeho Čápa. Bylo tam velmi málo stop. Zcela upřímně řečeno, my jsme to se Sandym pojímali spíš jako prázdniny, a tím se Dawson vůbec nebavil. Neuvítal nás nijak vřele. Uvedl nás a usadil kolem rohu jeho dubového zasedacího stolu. Pak na minutu zmizel. Sandy se ke mně otočil a zašeptal: „Tlusťoch Dawson vypadá nepříčetně,“ a v jeho hlase bylo něco paniky.

„To mě tedy podrž, jestli mám ponětí, proč je tak rozčílenej. Není to, jako by starý Pepa Čápů měl…“

V tom okamžiku se Dawson vrátil do místnosti a vecpal se do křesla vedle nás. Jeho těstovité prsty bubnovaly do stolu a pak si povzdechl. „Jsem obklopen homoerotickými čuráky, který se ani nedají dohromady na to, aby ulovili ty vraždící bestie!“ osopoval se na nás opovržlivě. Sandy vypadal mírně provinile. To mě provokovalo, protože jsme neudělali nic špatného. Chystal jsem se právě něco říci, když od nás Dawson otočil flekatou tvář ke svému sluhovi Diddymu. „Buď tohle, nebo nekompetentní nespokojenci.“ Nízkoprdelatej sluha něco zamumlal a vykolébal se z místnosti, díval se přitom na nohy.

Usoudil jsem, že by bylo pro věc lepší Dawsona radši natahovat než mu přímo odporovat. Pořád ještě jsme toho tlustého blbečka potřebovali. Bez jeho zázemí jsme měli bídný vyhlídky na lokalizování našeho Čápa. „Buď v pohodě. Locku,“ usmál jsem se. „Klídek. Dejme si pivko nebo dvě…“

„Jak se ode mě, kurva, může očekávat, že budu odpočívat, když se všechno kolem mě hroutí!“ štěkal. „Park ve smaragdovém lese se hemží Marabuy, které zajímá jen záhuba, a tady na mém vlastním pozemku v Jambole se mi bouří domorodci…“

„SADIE!“ zařval. „SADIE!“

Jeho černá madam, ta cizí dáma, vstoupila do místnosti. „Ano, pán Dosan?“

„Co se to k sakru děje, Sadie? Ty mi řekni… někdo mi to řekněte. Samý Lochart Dawson sem, Lochart Dawson tam… ó ano, všichni do Locharta Dawsona kopnou! Chytře zapomeňme, jak Lochart Dawson zachránil tenhle park před zrušením!“

Sadie smutně potřásla hlavou. „Všicky ví, že vy naš přítele, pán Dosan. Je to jen ňáký mladý, co rebelujou, jako mladý kluk dělá. Proklatí kluci budou potrestáni moc za jejich hřích, pán Dosan.“

Dawson si dal obě ruce za hlavu a poškrábal se na krku. Pak pomalu vydechl: „Nejsem chlap, co by byl od přírody netolerantní, Sadie, ale velmi věřím v existenci příkladů a odpovídající trest za zločin a takové ty věci. Vše další vysílá špatný signály, že by mohli v bitvě zvítězit. Ale já jim dávám najevo, že se tak bezpochyby nestane. Tihle takzvaní rebelové. Musím osobně dohlížet na jejich disciplínu. Štvanice na Locharta Dawsona se stává v této oblasti prosperujícím průmyslem. Jo, tak tohle podnikání nebudu podporovat, děkuju pěkně. Můžeš jim říct, že Lochart Dawson nikdy v životě před ničím neutíkal a nehodlá s tím začít.“

„Ano, pán Dosan.“

„Jistě,“ zamečel nedůtklivě, „může nastat čas, kdy se Lochart Dawson rozhodne, že to všechno nestojí za tu štrapáci, a prostě odejde. Kde byste pak byli, co?“

„Ó pane, pán Dosan, neopouštět nás, prosím neopouštět nás! Jste speciál vosoba pán Dosan. My milovat vas hodně a bez vás nemoct bejt! Prosím, nechodit!“

Sadie mu teď visela na kolenou, držela se jeho nohou. Poškrábal ji v černých vlasech.

„To je v pořádku, Sadie. Děkuji ti.“

Pak žena vstala a se slzami v očích odešla. Zasloužila si Oscara.

„Vypadá to, že vás mají rádi,“ řekl Jamieson teatrálně podlézavě.

„Ano, mají, Sandy. Můžu to říct upřímně, celkově jsem velmi obdivovaná a uznávaná osoba. Ale je tu menšina, která si, zdá se, myslí, že Lochard Dawson je slaboch a směšná figurka. No, až budou mými bezpečnostními složkami předvedeni jako vězni, po výslechu uvidíme, jak moc směšná figurka jsem.“

Zvedl jsem obočí směrem k Dawsonovi.

„Je to moje vášeň, Royi,“ vysvětloval Dawson. „Kladení otázek. Miluji výslechy. Mám to v povaze. Ptám se na všechno. Ptám se, proč se tak moc utrácí ze státních dávek na neproduktivní záležitosti, zatímco granty na rozvoj podnikání pro nositele pokroku jsou tak nízké. Doopravdy se ptám, proč vůbec existují státní dávky.“

Usmál jsem se na něho. „Mimořádně vizionářská záležitost, Locharte, v žádném případě nejde o druh otázek založených na udržení úzkých ekonomických zájmů už tak bohaté, ale duševně chudé elity na úkor jejích finančně znevýhodněných bratrů. Doopravdy ten druh otázek, které pomohou umožnit lidstvu jako druhu seberealizovat se a splnit jeho vesmírné poslání. V tom je skutečně hluboká filozofie.“

Dawson zkoumal můj výraz, aby zjistil, jestli si z něj utahuju. Vypadal, že na to nemohl přijít, ale rozhodl se v můj prospěch. „To je ono, Royi! Jsi opravdový filozof!“ usmál se a zazářil zuby jako perličkami, dopřál mi tak možnost prozkoumat jeho drahé můstky.

„Ty nevděčné nespokojence zvládneš, Locharte,“ řekl jsem povzbudivě.

„Zapomněli, že žádali, abych sem přišel,“ řekl Dawson. „Totéž jako lidi ze Smaragdového lesa. Udělal jsem to pro ně.“

„Smaragdový les nabídku na převzetí uvítal, ne?“ zeptal jsem se s úsměvem.

„Nic víc o tom teď nemohu říct, Royi. Naneštěstí se mi nedostává takové svobody jako těm horkým hlavám, co tu krouží a obviňují mě ze všeho možného. Lochart Dawson takový luxus nemá, jsem svázán stanovami společnosti a svým postavením člena předsednictva Jambola parku s. r. o. Teď k jiné záležitosti. Jak to pokračuje s Čápem?“

„Ještě jsme nenašli hnízdo, jak jsem ti již naznačil včera večer v telefonu. Ale není to beznadějné… Sandy…“ otočil jsem se k Jamiesonovi, který vstal a z ruksaku vytáhl velikou mapu tamní oblasti a rozložil ji na stole.

Sandy si na nos nasadil brýle s kovovými obroučkami a pravil: „Tahle mapa ukazuje hlavní kolonie plameňáků a dráhy jejich přesunů.“

„No a co jako? Mluvíme tu o Čápech Marabu!“ vybuchl Dawson.

„Prosím, nechte mne to dokončit,“ pohotově odpověděl Sandy s náznakem suverénní asertivity, což mě naplnilo zábleskem obdivu. Pozoroval jsem Dawsona, jak se s nechutí podřídil. Sandy pokračoval: „Trasa přesunu upozorňuje na rychlý pohyb kolonií plameňáků z oblasti okolo jezera Torto směrem k hranici.“

„Nemůžeme si dovolit ztratit svý plameňáky…“ zafuněl Dawson.

„Ano. Ale co víc. Jediná věc, která mohla zapříčinit hromadný úprk kolonií plameňáků v takové míře, je přítomnost velkého množství mrchožroutů-dravců, které známe jako Čápy Marabu.“

„Ano… ale…“

„Čápi rozprášili každou kolonii plameňáků, na kterou narazili. Další ještě nedotčené jsou nahoře na severovýchodním břehu jezera Torto. A tam mají teď Čápi namířeno.“

Dawson zvedl obdivně obočí.

„Takže…“ udělal jsem něco, co jsem považoval za dramatickou pauzu, „…my taky.“

„Ale je tu…“ dodal Sandy, který těžil ze svého
důležitějšího postavení my — — CHTĚL BYS VĚDĚT,
u Dawsona, — jedna      věc      CO Ml V HLAVÉ ZNÍ

TÁHNI DO HAJZLU!

„Trochu ti to zesílím, Royi. Doktor řekl, jak jen to jde.“

Patricie je zpátky.

„Tvoje rodina je teda něco, co Royi? Ha ha. Tvůj bratr mi včera večer dělal návrhy. Tony.“

Nedělej to, Patricie.

„Ale není můj typ. Ženáč, jestli víš, co myslím. Ale vypadá dobře. Opravdu tě moc nepřipomíná… můj Bože, tak jsem to nemyslela. Ale stejně si vedeš dobře. Byla tu tvoje slečna. Nic neříkala. Ale musí to pro ni být smutné tě takhle vidět.“

Kdo to do prdele je? Jistě ne Dorothy. Ta si jistě našla jinýho tlustýho chlapa a už s nim určitě má i první tlustý dítě. Jsou usazený v Wimpey nebo Barrattu v Tlusťošským Pekle ve Fifu. Ne. To by bylo Tlusťošský Peklo v Manches…

NE. NEBYLA TO DORIE.

Ta, co se zmínila o Dempseyovi. Ona to bude. Ona. Ale kdo to, do prdele, je?

„Ale aspoň s tebou zůstává, Royi. Určitě nevěří, že jsi špatnej kluk, oni si to vymýšlejí. Já to taky tak cítím. Vidím v tobě dobro, Royi. Když ti svítím baterkou do očí, vím, že tam někdy něco vidím a že je to dobré.“

Jó, jó Patricie. Jak bys to, kurva, mohla vědět.

Jsem do něj celá blázen

BLÁZEN

HLUBOCE ZBLÁZNĚNÁ

HLOUBĚJI — — — No jo, tahle písnička. Nesnáším, když to máma dává tak nahlas.

Zpívala mi to k narozkám. Cejtil sem se trapně, překvápko, překvápko. Ta blbá oslava byla u nás doma. Divný bylo, že dyž sme se vrátili do Skotska, ouřad nás ubytoval v tom samým bloku, akorát v pátým patře místo čtvrtýho. To byl pro mámu symbol úpadku. Ty nejchudší rodiny byly umísťovaný do vyšších pater. Další divná věc byla, jak nám řekli sousedi, že náš starej byt obsadili teprve nedávno, byl prázdnej skoro celejch vosumnáct měsíců našeho africkýho safari.

Měl sem na oslavě dva kámoše ze školy a ze sídliště, Dexyho a Willieho. Já právě začal na střední. Byli to vošuntělci, nadšený, dyž mohli do bejváku někoho jinýho, i kdyby to byli Strangovi. Můj kámoš Pete se nevobjevil, měl ňákou vejmluvu. Ale Brian tam byl taky. Právě se vrátil na sídliště, aby zůstal se svým fotrem, po tom, co byl v Moredunu se svou tetinkou. Máma je vopustila a jeho fotr se z toho trošku složil. Všichni se tvářili nervózně a potutelně, když moje přiožralá máma hulákala…

I když je v něm stejně něco grázlovskýho

V tom klukovi…

Nová škola.

Mámina intervence zkazila mou pohodu, zničila můj plán se už nikdy necejtit trapně, nenechat si to už nikdy nandat vod žádnýho hajzla, kterej by ze mě chtěl dělat blbce.

Ale v podstatě to stejně šlo dobře. Jasně, moh sem hrát na to, že sem brácha Tonyho Stranga, ale to bych byl zase jako Bernard. Ten příšernej hoša byl o dvě třídy vejš. Byl soustavným zdrojem vostudy, ale nikdy nebyl šikanovanej, protože bez skrupulí hrál na to, že je Tonyho bratříček. Já nechtěl žádný takový sračky. Hodlal sem dělat to poslední, co vode mne lidi vočekávali. Ve škole, protože sem Strang, se vode mně vočekávalo, že budu vypatlaná hlava, tak sem byl chytrej. Protože sem byl chytrej, očekávalo se, že pudu na univerzitu. Nudnej názor, že sem „studijní typ“ mě provázel z Johannesburgu. V žádným případě. Žádnej hajzl mi nebude říkat, co mám dělat.

Nastoupil jsem na střední. Hustě vopálenej z Jižní Afriky. Moje škaredost byla mírně exotická. Chodily tam mraky dětí ze základky a ze sídliště, co znaly Ušáka Stranga. Zejména jeden tlusťoch jménem Tom Mathews.

Ten ubohej hajzl. Celou dobu čuměl na šprta Stranga ze zadní části třídy. Nemohl mít ani tušení, že sem se na ten vokamžik duševně připravil. Mathews se stal mou první obětí. Byl sem rád, že to byl von. Rád, protože byl velkej, drsnej. Hlučnej a blbej. Tentokrát to bude víc než píchnutí kružítkem.

Když sme vycházeli ze třídy, plivnul mi zezadu na krk. Ve škole sme tak blbnuli, foukali sme si zezadu na hlavu proud stlačenýho vzduchu, jakoby sme flusali. Ale ten hajzl to vopravdu udělal. Cejtil sem, jak mi flusanec teče zezadu po krku dolů za límec.

Postavil sem se mu a všim sem si v jeho očích záblesku nevěřícnosti, potom váhání. Řek něco, co rozesmálo děcka, který se shromáždily vokolo, aby byly svědky ponížení Ušáka Stranga. Ale smích se změnil v lapání po dechu a jéééééé, když sem z kapsy vytáh malej loveckej nůž, kterej sem si koupil u Bostona v Leith Walk, a skvěle třikrát Mathewse bodnul. Dvakrát do prsou a jednou do ramene. Pak jsem šel do třídy na další hodinu.

Vložili se do toho učitelé a policie, ačkoli abych byl fér, Mathews mě neprásknul, prostě zkolaboval na hřišti a odvezli ho do nemocnice.

Se všema sem prostě hezky pohovořil. Koneckonců, byl sem Roy Strang, tvrdě pracující, inteligentní žák, studijní typ. A učitelé byli ochotni komukoli, kdo poslouchal, potvrdit, že Thomas Mathews nebyl tvrdě pracující a inteligentní žák. Byl to tyran a násilník. Ano, policie znala Mathewsovu rodinu. Taky znala Strangovu, ale v roli maminčina chlapečka sem byl příliš přesvědčivej, než aby si to dali dohromady. Výsledkem pak samozřejmě byl dojem, že ten kluk Mathews musel ubohého Roye Stranga vystrašit k smrti, když ten musel nosit nůž. Nikdo se nepamatoval na kružítko na základce. Žádnej trest nepadnul, máma a táta se to nikdy ani nedozvěděli.

Život ve škole byl pak snadnější, základní princip byl stanovenej: nebudete se srát do Roye Stranga.

Mimo školu to bylo horší. Pamatuju si, jak jsem jednou v sobotu večer seděl a četl si novýho Stříbrnýho surfera, kterýho sem dostal v Bobbieho knihkupectví. Bylo pozdě a já se krčil jako vždycky, když sem slyšel fotra, jak se ptá starý: „Dáš si hranolky, Vet?“

„Docela jo…“ řekla stará upejpavě a škádlivě, jako kdyby mluvil o sexu.

„Royi, skoč pro rybu k večeři. A co eště chceš, Vet?“

„Dám si rybu… ne, pudink… ne, piroh s mletým masem a dvěma nakládanejma cibulkama. Ne… radši haggis. Jo, určitě. Haggis. Ne… rybu! Rybu!“

„Prokristapána… Dvě porce ryby, než si to máma zas rozmyslí!“

„Ale tatí…“ zakňoural sem. Nenáviděl sem chození do sídlištního bufáče takhle pozdě večer. Gunner, hospoda vedle nás, právě zavírala. Když tam fotr seděl, bylo to fajn a domů přines i hranolky. Nesnášel sem večery, kdy zůstal doma. Bylo to pro mě strašný, chodit pozdě večer ven. Musel sis dávat sakramentskýho majzla na starý nebezpečný hajzly a feťáky, co se tě snažili vokrást. Fotr to nikdy tak nevnímal, protože po něm nešli.

Sešel sem ze schodů a směřoval přítmím napříč obchodním centrem. Zblejsknul sem, jak se ke mně blížej dva kluci, a ztuhnul sem. Ulevilo se mi, když sem zjistil, že jsou to mí kámoši Pete Bowman a Brian Hanlon.

„Pete, Briane.“

„Royi.“

„Kam se šinete?“

„Domu.“

„Kde ste byli?“

„Dali sme poolík. Pak u mýho velkýho bráchy,“ řekl Pete.

„Musím do hranolkárny,“ řek sem troufale.

Pete se chytil za hlavu: „To je teda dobrý. Dávej si bacha, Royi. Motá se tam Hamilton a nějakej hajzl ze třeťáku.“

„To je mi fuk,“ usmál sem se a sral strachy.

„Deš v sobotu na Easter Road?“ zeptal se Brian.

V žádným případě nejdu na nějakej zasranej fotbal. „Jo, jo, asi,“ řekl sem.

„Tak se pro nás zastav,“ řekl Brian.

„Jo, jo, dobrý.“

„Čágo, Royi.“

„Čágo, Pete, čágo, Bri,“ řekl sem jim, když odcházeli.

Pokračoval sem vstříc tmě. Křičeli na mě opilci, ale ignoroval sem je a pokračoval k bufáči. Světlo, který se z něho linulo, bylo jedinou známkou života v centru. Když mě obsluhovali a já se snažil chovat nonšalantně, zatímco se hlučný vopilci a debilové co přišli z hospody, řadili do fronty a ječeli jeden na druhýho, všimnul sem si, že před bufáčem stojí Hamilton a jeho parta.

Čekal sem na svůj nákup, v okamžiku, kdy sem ho dostal, byli pryč. S úlevou sem vydechl, a třímaje horký hranolky na prsou, vyrazil sem do studený noci. Už sem se začal uklidňovat, když tu Hamilton seběhnul ze schodů a postavil se přede mě. Byli s ním dva další kluci a dvě holky.

„Čau kámo, dej nám hranolek!“

„Nemůžu, jsou pro mýho otce,“ řekl sem.

Hamiltonovi bylo šestnáct. Mně nebylo ani čtrnáct. Byla to jiná kategorie než Mathews. Další kluci byli eště starší. Tomu blonďákovi s dlouhejma kudrnatejma vlasama bylo vokolo vosumnácti. „Nech ho, Hammy, je to jen blbý mrně…“ řekl.

„Šup s nim na schody,“ smál se Hamilton.

Jeho kámoš, další hajzl ze třeťáku ménem Gilchrist, se hihňal. „Víš, kdo je tendle hajzl? Ten, co pobodal bráchu Davieho Mathewse.“

Zatlačili mě na schody. Držel sem hranolky tak pevně, jak sem moh. Nemoh sem myslet na nic jinýho, než co řekne fotr, jestli přijdu vo hranolky.

Hamilton měl spoustu zubů. Vyčnívajících zubů. Připomínal mi piraňu, tak moc má zubů, že nemůže zavřít hubu. Škodolibě na mě vytáhnul nůž. „Tak ty si nosíš žiletku, co?“

„Ne,“ řekl sem.

„Slyšel sem, žes ji měl ve škole. Seš pošuk, co?“

„Ne,“ pokrčil sem rameny a pořád svíral hranolky.

Hamilton se smál a pak přede mnou předvedl podivnej ptačí tanec, naparoval se a točil hlavou ze strany na stranu.

„Nech ho, Hammy, nedělám si prdel,“ řekl se smíchem starší kluk a žertovně ode mne Hamiltona odstrkoval. Přiblížila se ke mně jedna z holek. Taky byla z naší školy. Já, Pete a Bri sme jí říkali Velká Jízda. Už sem si ho kvůli ní honil. Abych řek pravdu, honil sem si ho kvůli ní milionkrát. Pamatuju, jak sme se jednou u Brina dívali na pořad o přírodě a byly tam dvě kudlanky nábožný, a zatímco šukaly, samička kudlanky nábožný jedla hlavu samečka kudlanky nábožný. Dělali sme si srandu, že by to tak bylo s šukáním Velký Jízdy. Pamatuju si, že sem říkal, že bych Velkou Jízdu nikdy nešukal, aniž bych ji předtím nesvázal.

„Máš holku, synku?“ zeptala se mě a žvejkala tak pomalu a rozvážně, až se její vobličej měnil z krásnýho na dlouhej a koňskej. Dělalo ji to vošklivější, ale paradoxně tak působila víc sexy.

Navzdory strachu sem cejtil škubání v kalhotách. „Ne,“ řekl sem.

„Už sis ho někdy vohřál?“ jízlivě se šklebil Hamilton. Gilchrist se smál.

Neříkal sem nic.

„Nech toho malýho hajzla,“ smál se blonďák. „No tak, Hammy, nech ho jít.“

Pak jsem si všimnul, kdo je ta druhá holka. Byla to Caroline Carsonová z našeho ročníku, občas se mnou chodila na stejný hodiny. Byla v pohodě. Děsně hezká. Chtělo se mi umřít.

Blonďák si musel všimnout, že sem ji poznal, protože jí položil ruku kolem ramen: „To je moje holčička, že jo?“ řekl se škádlivou ležérností.

Se smíchem se mu vykroutila: „Nech toho, Doogie…“ Vypadala trochu zahanbeně, asi že ji někdo načapal s těmahle hajzlama. Považoval sem ji za dobrou holku.

V ten okamžik mě Hamilton plácnul přes tvář. Strnule sem na něj zíral a pořád svíral hranolky. „Do prdele, dej mi hranolek!“ vyštěkl. Furt sem mu zíral do zlostnejch, zuřivejch očí a cejtil sem, jak mi cuká v obličeji, kam mě praštil, v nějaký divný shodě se záškubama v mejch koulích.

Pak sem něco spatřil v jeho očích. Byl to nějakej hnusnej vyplašenej impuls, kterej sme sdíleli, ale nemoh sem ho definovat.

Bylo to něco, co sme sdíleli.

Pořád sem na něj zíral. Už sem se nebál: ne jeho. Bál sem se fotra, ale ne Hamiltona. Věděl to. Cejtil sem jenom vztek na něj a vztek na sebe, že sem byl neschopnej se tomu hajzlovi postavit.

„Hajzle zasranej!“ zařval a sunul se ke mně s kudlou. Blonďák ho držel a zároveň mě odstrkoval pryč, ven ze schodiště, ale všichni po mně šli.

Prostě sem třímal hranolky. Věděl sem, že bych moh tuhle noční můru skončit, kdybych řek »Tony Strang je můj brácha«, ale to sem nechtěl. Byl sem to já. Tady se jedná vo Roye Stranga.

Roye Stranga.

Prostě sem třímal hranolky.

„Jakýmu týmu fandíš?“ zeptal se Hamilton jen tak, jako by se mezi náma nic nestalo, a strčil si nůž zpátky do kapsy.

„Hibs,“ řekl sem.

Fotbal mě fakt nezajímal, ale táta a Tony fandili Hibs. A taky většina mejch kámošů ze sídliště, takže se mi to zdálo bezpečný.

„Hebs! Hebs!“ vopakoval a napodoboval můj nezlomenej hlas.

Roztrhnul obal od hranolků a pár jich vylovil. Úplně mě to zmrazilo. Chtěl sem mluvit, ale nemoh sem nic říct. „Hajzle!“ vyštěkl a chytil mě za vlasy a táhnul mi hlavu dolů a kopnul mě do vobličeje. Cejtil sem, jak mi spodní ret narazil na spodní řezák a jak mi trpká chuť mý vlastní krve naplňuje pusu.

Držel sem hranolky a pomalu zvedl hlavu, třásl sem se vzteky a frustrací.

„Di do hajzlu, Hammy, jamáči zasranej!“ zařval velkej blonďák a šel po Hamiltonovi a simulovali potyčku, zatímco já se vysmeknul. Můj spodní ret chutnal jako velkej kus gumy.

Když sem dorazil domů, táta se kouknul na mě, pak na roztrhanej vobal, kterej sem se marně snažil zakrejt. „Ty hranolky.“ Někdo se jim sral do hranolků!

Řek sem, že sem cestou domů dostal hlad a sněd pár hranolků. Tvrdě na mě zahlížel: „Co máš s pusou?“ Podlomily se mi kolena a neměl sem sílu pokračovat v nepřesvěčivejch lžích. Ještě víc by ho to vytočilo. S vočima sklopenýma na podlahu sem mu vylíčil ten příběh. Zvedl sem oči a zachytil pohled Kim, zírala na mě s očima doširoka votevřenejma a občas doplňovala mý vyprávění vo celý mizérii svým: „Jééééééééééééééje.“

Bernard, kterej se někam zdejchnul, dyž se sháněli, kterej hajzl jim pude pro hranolky, tvrdě pracoval na tom, aby se mu držka neroztahovala do úsměvu. Všichni sme čekali, až fotr ztratí nervy a vypálí mi pohlavek, ale jen na mé smutně koukal.

„Musíš se naučit nedat se, Royi. Seš Strang, nebo teda měl bys bejt,“ řekl mi unaveně a potřásl účastně hlavou.

Přísahal sem, že se tomu hajzlovi Hamiltonovi pomstím, ale nepomstil. Toho hajzla poslali do polepšovny v Polmontu, takže se vypařil ze scény. Gilchrist, jeho pravá ruka, se přesunul do školy v jiný části města. S tímhle hajzlem sem se eště setkal. S ním a s těma kurvama.

Ale to bylo pozdějc.

Věci ve škole šly líp. Když se roznesla zpráva, že mě Hamilton votravoval, nebyla to žádná vostuda, jelikož to byl prvotřídní drsoň ze třeťáku. To, že se mnou totálně nevyjebal, fakt zlepšilo mý postavení. Ve škole a na sídlišti sme to byli právě my — já, Dexy, Willie, Bri, Monty a Panman, který sme spolu drželi. Žádný hajzli se nesrali do nás a my sme se dovoporavdy nesrali do žádnejch hajzlů.

To trvalo dlouho. Užili sme si spolu spousty srandy. Jednou sme se v noci vloupali do školy a chtěli ji vobrátit vzhůru nohama. Dostali sme se do třídy, která fungovala jako naše registračka, místnost, kam ste se šli ráno první zapsat. Našli sme v horním šuplíku stolu naší registrační úči, slečny Grayový, její řemen.

Podávali sme si ho mezi sebou a mlátili se s ním přes ruce mnohem tvrdějc, než to dělala lesba Grayová nebo kterejkoli jinej učitel. Ale protože sme si z toho dělali prdel, bolelo to mnohem míň. Pak dostal Bri báječnej nápad. Vytáhnul šuplík a přiměl toho pitomce Willieho, aby se tam vysral. Willie do šuplíku vypustil kouřící hovno a Bri to zase zašoupnul do stolu. Chvíli sme se řezali smíchy a pak Bri říká: „Ráno, až sem přídem, tu kundolizku Grayovou vytočíme. Sáhne pro řemen…“

„Jéééé… ty hajzle!“ smál se Penman. „Dobrý, hlavně nic nesmíme rozbít…, aby si žádnej hajzl nevšim, že se sem někdo vloupal.“ Chci jít nahoru do knihovny.

V knihovně sem čórnul pár knížek o ptácích: Britské městské ptactvo a Shermanovu encyklopedii tropického ptactva, 1. vydání.

Příští den sme Lesbulindu Grayovou vytočili řevem. Prostě sme ječeli: »Chcem mít z holek kámošky« a nakonec to skončilo jako »jenže sou to lesbošky«. Takovýhle věci lezly Grayový na nervy, prostě ji to nasíralo. Sáhla do šuplete pro řemen. Grayová s ním totiž vždycky třískla vo hranu stolu a my museli zmlknout a věnovat jí po tom gestu pozornost. Grayová vždycky říkala to samý: »Poslední věcí v pondělí ráno a poslední věcí v pátek odpoledne nebo kdykoli během týdne je zkoušet něčí trpělivost!« Furt ty samý sračky.

„Tak!“ zařvala, otvírala šuplík a strkala dovnitř ruku. „Ponuré vlhké ráno není ta nejlepší doba zkoušet něčí…“ Nahmatala pásek a ztuhla. Druhou rukou mírně povytáhla šuplík, koukla dovnitř a začala se dávit a dusit. Řezali sme se smíchy. Brian měl rudej obličej a slzel. Slečna Grayová vyndala šuplík ven a přikryla hovno a ruku vod něj špinavým kusem papíru A4. S šuplíkem ve volný ruce vystřelila ze třídy.

„Hnusný zvířata! Zasraný malý zvířata,“ běsnila, zatímco my sme vydávali hlasitý »Jééééééééééééé«, protože sme od ní takový výrazy ještě neslyšeli. Grayová pak zařvala na snobáckou holku jménem Bridget Hyslopová, kterou Bri přezdíval Frigidní Chcankoklapky, aby jí otevřela dveře, a vyšuměla na chodbu směrem k záchodům pro učitelskej sbor.

Geniální prča.

Na chvíli bylo dobře, ale pak se vynořil problém, se kterým sem si musel poradit. Ale vo tom zatím nechci mluvit. Chci se vrátit zpátky, zpátky k tomu, co se stalo s Čápem.

HLOUBĚJI, protože, víte, my sme se Sandym zmákli dostat vod Dawsona ještě víc zásob… ne… to není pravda, HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

      HLOUBĚJI — — starý „Tlusťoch“ Dawson vybavil Sandyho a mě zvláštními zásobami vybavení a potravin ze státních rezerv, když jsme mu vysvětlili, že plameňáky rozprášil Marabu.

„Dávejte na sebe cestou pozor!“ zaburácel Dawson, když jsme odcházeli. „Je tam hojný výskyt teroristických aktivit.“

Znovu jsme byli v džípu a cítili se docela spokojení sami se sebou.

„Je to legrace, že, Sandy?“

„Ano,“ odpověděl mi Jamieson s úsměvem. „A chci, abys věděl, Royi, že ať se stane cokoli, bylo to nejlepší období v mém životě.“

Zarděl jsem se rozpaky a požádal Sandyho, aby mi vyprávěl další dobrodružství o lvech. „Při jedné příležitosti jsem přijel do vesnice zcela terorizované neporazitelným lidožroutem. Ubozí vesničané se báli opustit své chatrče a měli málo zásob jídla, hygiena se vytrácela, odpadky se prostě vyhazovaly ven. Člověk nemůže vinit vesničany, koneckonců, ti chudáci kvůli té bestii ztratili během měsíce tři lidi. Zkrátka, bylo okolo tří ráno, spal jsem se svým týmem v naší ubytovně, a najednou něco násilím vyvrátilo dveře. Než moji chlapíci zjistili, co na ně útočí, chytil velký lev za stehno jednoho z mužů, jmenoval se Mojemba, a vláčel ho z chatrče ven. Byl jsem v popudlivé náladě, probuzený tím zatraceným povykem, takže jsem rychle popadl svou pušku a vypálil kulku do srdce toho násilníka. Měl jsem velké štěstí, protože důležitější roli než přesnost hrál samozřejmě spěch.“

„Nesmysl, Sandy,“ řekl jsem mu, „jsi po čertech dobrý střelec.“

„Jsem rád, že to říkáš, Royi, nikdy jsem nijak neproslul svou střeleckou dovedností. Ale tenhle zásah šel určitě do cíle, protože zvíře ihned pustilo Mojembu a zmizelo v okolní buši. Vesničané našli tělo bestie za rozbřesku, bylo asi šedesát metrů od chaty. Byla to jen prašivá stará lvice, k lidožroutství přinucená zoufalstvím. Na této epizodě je důležitým faktem, že Mojemba vnímal útok na něho provedený jako znamení vlastního selhání, respektive nedostatku ostražitosti.“

„Ale tak to přesně bylo,“ řekl jsem.

„Ano, ale prostě jsem tam nemohl nechat kamaráda krvácet a blekotat, pardon Bwana sem, pardon Bwana tam… tak jsem řekl všem, aby odešli, a osobně jsem mu vyčistil stehno horkou vodou a vypláchnul mu tržnou ránu dezinfekcí, abych zabránil otravě krve.“

„Dobrá práce.“

„Díkybohu se preventivní opatření vyplatila a během šesti týdnů mohl chlapec zase chodit. Lovecké povinností se pro něho ukázaly být příliš náročné, takže jsem z chlapce udělal svého sluhu… a byl zatraceně dobrý,“ Sandyho dlouhý rozeklaný jazyk… nebyl rozeklaný, byl to normální jazyk

Do prdele. nahoru Tohle nefunguje. Dobrý,
            nahoru       dobrý.

Do prdele nahoru Co to bylo za problém, kte-
       nahoru rýmu sem se měl postavit?
Vracím se nahoru       Problém.

       Caroline Carsonová.

Caroline Carsonová. Dycky se chovala, jako by její hovno nesmrdělo, ale nikdy mě nevytočila. Myslel sem, že to je fakt příjemná holka. Asi o rok pozdějc, když sem byl ve druhým ročníku, sem s ní chodil na společnou hodinu, na anglinu, myslím. Každej hajzl do ní byl udělanej, asi si myslela, že si za svůj vzhled koupila beztrestnost a může si dělat, co chce.

Jednou mě při hodině zezadu cvrnkla do ucha. Trochu to zabolelo, ale hlavně to bylo ponižující. Dycky sem byl citlivej na svý uši.

Ve třídě se tomu chechtali. Dycky se do prdele chechtali.

Žádnej hajzl se nebude Royovi Strangovi chechtat.

Věděl sem, kde bydlí, a po škole sem se vydal k ní domů. Běžel sem napřed, zkrátil sem si to zadem přes superkmarket a přes trávník a čekal sem u ní na schodech. Zdálo se, že celý věky mluví s jinou holkou, ale nakonec přišla sama ke schodům. Šel sem hned po ní, přitisknul ji na zeď ztemnělýho výklenku u schodů a držel jí na krku svůj švýcarskej armádní nůž (zase nákup u Bostona v Leith Walk).

„Co to děláš? Co to děláš, Royi?“ zakňourala a srala strachy. Bylo to poprvý, co se mnou mluvila, poprvý, co ta píča vyslovila mý jméno.

Líbilo se mi čumět jí do vočí. Líbilo se mi držet nůž na jejím krku. Líbilo se mi mít převahu. Tak to bylo s tou převahou, pamatuju si, jak sem přemejšlel: musíš ji získat. Dyž ji získáš, musíš šiji udržet. Vo tom to všecko bylo. Pták se mi v kalhotách stavěl. Všecko vypadalo tak jasný. Žádnej zvuk. Zdálo se mi, že cítím chcanky, a pak jako by se něco pálilo. Moje pusa, brada, rty, ruce, nohy: všechno mě brnělo. „Cvrnklas mě, kurva, do ucha! Co na to řikáš?“

„Promiň…“ zamektala měkce.

Mluvil sem pomalu do jejího ucha, odtahovala se ode mě, ale na rozhodnější pohyb byla příliš ztuhlá strachy.

„Jmenuju se, kurva, Roy Strang. Žádná píča se do mě nebude srát… zvedni si sukni,“ poručil sem a přitiskl čepel nože těsněji k jejímu hubenýmu bílýmu krku.

Zvedla ji.

„Vejš!“

Vrazil sem ruku do jejích bavlněnejch spoďárů a stáhnul jí je na stehna. Byla to první skutečná píča, kerou sem v živote viděl, ačkoli sem jich viděl mraky v magazínech na honění ptáka.

„Zrzavá kunda. Přesně, jak sem si, do prdele, myslel. Chtěl sem vidět, esli máš zrzavý chlupy,“ usmál sem se.

Ta blbá píča vyprodukovala vynucenou žalostnou parodii na opětovanej úsměv.

„Co je do prdele k smíchu? Co? Myslíš, že já jsem doprdele k smíchu?“ procedil sem skrz zatnutý zuby a ukázal na sebe.

„Ne…“ snažně prosila.

Stál sem blízko u ní, nalehl sem na ni a začal si ho honit. Jak sem se dělal, mluvil sem u toho tak, jak píšou v časácích na honění, můj horkej dech na její ztuhlý, vystrašený tváři. „Kurvo… kurvo… špinavá hnusná děvko… máš to zasraně ráda, co, ty ubohá kundo…“ Cejtil sem se jako Winston Dvojka. Horký lepidlo na tapety mi naplnilo kalhoty. Tak, a bylo to. Moje první jízda, i když to byla jen suchá jízda. Suchá jízda říkali starší kluci ze sídliště tomu, když ses nedostal dovnitř do píči, jenom sis ho vo ni vyhonil.

Odstoupil sem od ní a řekl: „Jenom vo tom někde mukni, ty hnusná zrzavá kundo, a seš mrtvá? Jasný?“

Stála přikovaná na místě a rukama si zakrejvala oči. „Nic neřeknu, ne…“ oddychovala strachy, skoro mě pozdravila na rozloučenou. Otočil sem se abych se kouk, jak si natahuje kalhotky. Myšlenka, že sem si ho nad tímhle vyhonil. Nebyla nic než blbá holka: skoro žádný kozy, téměř žádný boky. Chystal sem se dát si brzo pořádnou jízdu a s pořádnou ženskou.

Takže byl vyřešenej další problém.

Práce ve škole byla pro mě lehká a nikdo se do mě nesral. Když měl fotr denní, občas sem se ulil, abych koukal na Wimbledon nebo Světověj pohár. Bylo to super mít byt pro sebe. Pamatuju, že mě to léto fakt bral Wimbledon, ten, kterej ani nebyl na žebříčku, takovej velkej hajzl se silným podáním, nepamatuju si jeho méno, zlikvidoval všechny, vod kterejch se očekávalo, že vyhrajou. Dostal se až do semifinále. Pamatuju si, jak se o něm ten starej snobáckej hajzl Dan Maskell vyjádřil jako o »nebezpečným vznášedle«. To sem byl já ve škole a na sídlišti: nebezpečný vznášedlo. Byl sem příliš anonymní na to, abych byl jeden z velkejch drsňáku, ale nosil sem s sebou aureolu hrozby a byla to riskantní záležitost se do mě srát. Drsňáci to věděli a já taky.

Radši než bych ve škole nebo na sídlišti usiloval vo místo mezi špičkou drsňáků, vyhýbal sem se jim a dával dohromady vlastní tým. Chtěl sem bejt sakra špičková šarže. Držel sem se samejma nepřizpúsobivcema. Byli buď příliš velký pohodáři jako Pete, nebo příliš chytrý jako Brian, nebo příliš mimo jako Penman, nebo příliš ošuntělí a blbí jako Dexy a Willie, aby se mohli zařadit do jinejch skupin.

To léto sem byl zoufalej po jízdě. Musel sem bejt fakt zoufalej, protože sem zajal hajzla s dětskou tvářičkou ménem Alan nebo Alec nějak… Moncur, myslim, na klukovským hajzlu. V zimě nosil šedej flaušovej kabát, v létě blejzr vod školní uniformy (jo, mluvíme vo Craigeyovi!) a byl dycky upravenej a čistej, takovej typ, kterej vypadal, že ho máma eště furt voblíká.

Ten Mámin mazlíček byl ale docela kamarádskej. Tvářil se trochu, jako by byl náš kámoš, ale myslim, že to bylo proto, že měl asi dost prudy vod ostatních a hledal kámoše, který by ho vochránili. Při jedný příležitosti žertovně hrál, že je mnou fascinovanej, když sem předstíral, že ho hypnotizuju:

—… hyp-no-ti-zuju…

… hyp-no-ti-zuju…

… mohli ste poznat, že to hrál, měl voči jako vokna na kompjútru. Na displeji to vypadalo v pohodě, ale bylo za tím mnohý schovaný, za těma holčičíma vočima se dělo mnohem víc. Zved sem nohu a vrazil kolenem silou tomu hajzlovi do rozkroku…

… teď ti koule paralyzuju…

… vydal raněný, vostrý, zvířecí zakvílení a zkroutil se v bolesti. Já vydal neúčastnej samolibej popěvek a vychutnával si bolest a úzkost, která se mu zračila v očích.

Tony tohle udělal mně. Jednou doma. Ale Tony byl v pohodě, nikdy mě moc vopravdu netejral. Tejral hlavně Bernarda, a to byla sranda vidět toho zasranýho hošana tejranýho.

Zvláštní pro mě bylo, že sem se dycky cejtil trochu blbě, dyž sem něco takovýho udělal já. Rozesmutňovalo mě to a necejtil sem se moc dobře. Asi mi bylo líto, co sem udělal. Ale divný bylo, že mi to bylo líto obecně, nikdy nešlo o tu konkrétní osobu, kterou sem trápil. Ty sem prostě jenom ještě víc nenáviděl.

Ale když sem něco takovýho udělal, snažil sem se to pak zas vylepšit dobrým skutkem, třeba sem pustil ňákou starou píču v autobuse sednout nebo sem mámě umyl nádobí. Naživu sem se cejtil a pocit převahy sem měl jen tehdy, když sem právě prováděl něco takovýho jako to Máminýmu mazlíčkovi. Takže i když sem se potom cejtil kvůli tomu blbě, nikdy to nebylo dost na to, abych s tím právě v tom okamžiku přestal.

Jednoho dne sem byl s Bri a Penmanem ve škole na klukovským hajzlu a dávali sme si cígo. Cigára mě nikdy moc nebraly. Tak sme tam jen očumovali, a kdo se neobjevil: Mámin mazlíček. Vyschlo mi v puse, když sem se kochal pohledem na znepokojenej králičí výraz Mámina mazlíčka. Hrdlo se mi sevřelo a rty se mi slepily, že sem je musel oddělit mokrým jazykem.

„Zajatej!“ zařval sem a vytaseným nožem sem mu přikazoval, aby se nacpal do jedný z kabin.

„Strangouši! Co tam děláš, hajzle?“ křičel Bri.

„Zavři hubu, Bri… zavři hubu…“ těžce sem dejchal. Přinutil sem Mámina mazlíčka, aby mi ho vyhonil.

„Pomalu… kurva, zabiju tě… pomalu…,“ přikazoval sem, zatímco mě jemně tahal za ptáka s vočima rozšířenejma hrůzou. Bez ohledu na bouchání a smích kluků venku se mi postavil dost na to, abych vystříknul svý svinstvo na černej blejzr toho debila.

Sklidil sem to a otevřel sem dveře.

Penman a Bri málem upadli smíchy, když se Mámin mazlíček v slzách nakonec vyhrabal z kabiny a za nim já se zlotřilým úsměvem v ksichtě.

Ačkoli se tomu všichni mí kámoši řehtali, koukali na mě chvíli trochu jinak, jako bych byl hošan jako Bernard. Dával sem to za vinu Máminýmu mazlíčkovi a pěstoval sem si vzteklou pifku. Kdyby ten hajzl nevypadal tak neurčitě, tak jako děvenka k nakousnutí, nikdy bych kvůli němu ze sebe neudělal takovýho pičuse. Nenáviděl sem hošany. Nenáviděl sem představu, co si ty hnusný hajzli spolu dělali, jak strkali svý ptáky jeden druhýmu do špinavejch prdelí. Všechny hošany bych vykastroval.

Zanedlouho potom kecal Mámin mazlíček se svejma kámošema na hřišti, a dyž se muj loket potkal s jeho ksichtem, slušně zaječel bolestí. Ani sem se nevobtěžoval vohlídnout se, jak těžce mu krev crčí z tý holčičí držky, ale Dexy a Bri mě ujistili, že fakt crčela.

Nenáviděl sem toho hajzla.

Ale reakce mejch kámošů způsobily, že to, aby se mi konečně dostalo poprvé normální díry, nabralo na důležitosti. Naštěstí sem si brzo zašoustal. Po večerech sme se motávali kolem školní brány se skupinou holek a zkoušeli to na ně. Jedna byla větší hazardérka než vostatní, jmenovala se Lesley Thomsonová. Nebylo se zvlášť moc na co koukat a byla to totální coura, ale měla skvělý kozy a dobrou prdel. Hodně vostatních holek bylo vopravdu hubenejch, žádný kozy nebo prdel. Tahal sem ji pryč vod skupiny přes hřiště k bránám na vopačným konci školy. Po několika suchejch jízdách sem dostal dost sebevědomí, abych ji oprcal pořádně.

Měl sem od Tonyho klíč vod vodpadkárny. Měli ho mít jenom správci našeho bloku a vynašeč odpadků, ale jeden měl i můj fotr, protože to byl takovej neoficiální hlídač baráku. Byla to politika úřadů — povzbuzovat vodpovědný nájemníky, aby se podíleli na udržování okolí. Zkrátka, tátův klíč měl Tony, protože si do vodpadkárny tahal holky na šoustání. Tony byl dokonalej umělec v šukání. I když měl byt v Gorgii, stejně chodil k nám a používal vodpadkárnu, aby vošukal místní děvky ze sídliště, vod kterejch si nepřál, aby ho votravovaly v jeho bejváku.

V tý době sme byli s Tonym celkem dobrý kámoši, někdy sem se na něj jel podívat k němu domů. Bylo to skvělý. Dal mi pivo a musel sem s nim kouřit trávu. Nikdy sem to dovopravdy neměl rád, ale kecal sem, že jo, bylo to vod něj hezký, že mi to nechal zkusit. „Neřikej to mámě nebo Johnovi,“ smál se.

Byl to Tony, kdo mi řek všecko vo holkách. „Jesli je to coura, prostě ji vojebej, a jesli je to slušná kočička, zůstaň nejdřív chvíli v klidu a ukecávej ji, a pak ji prostě vojebej.“

Vodpadkárna byla místnost, ve který šachta na odpadky vedla do gigantickýho hliníkovýho kontejneru, kterej studený nevlídný místnosti dominoval. Byly tam taky hlavní elektroměry pro celej blok. Na zemi se válela stará matrace, bezpochyby používaná Tonym. Chtěl sem vošukat Lesley vestoje, jak sem byl zvyklej ze suchejch jízd. Vopřel sem ji vo stěnu a začal šmatat po štěrbině. K mýmu překvapení byla skutečná díra mnohem dál ve štěrbině, než sem si myslel. Vobrázky ženskejch píč v časácích byly podvodný. Nikdy se mi nelíbily ty, co ukazovaly genitálie příliš detailně, byly jako čerstvá otevřená rána, úplně v rozporu se smějícíma se vybízivejma obličejema modelek. Vsadím se, že jim bylo pomoženo nějakým nátěrem nebo leskem či nějakým podobným sajrajtem. Svůj první honící časák sem si koupil v Bobbieho knihkupectví přesně v ten moment, kdy sem si kupoval svůj poslední komiksovej časák, něco jako Stříbrnýho surfera. Ty honící časáky nějakej smysl měly, aspoň sem se nesnažil šoustat Lesley do prdele. Vyrost sem totiž s tím, že právě to je normální sex. Tony totiž, kdykoli kolem něj prošla nějaká holka, říkal »Vyšukal bych jí prdel«. Takže mě správným směrem navedly až časáky na honění. Měly svůj smysl.

Chvíli trvalo, než sem ho dostal dovnitř. Pamatuju, že sem byl překvapenej, že píča fakt ve skutečnosti směřovala nahoru a ne rovně. Měla ji mokrou a kluzkou, ale trochu úzkou a musel sem pokrčit kolena. Po několika přiraženích sem do ní vystřelil svou dávku, podlomily se mi nohy a padnul sem na matraci. Byl to můj první vopravdickej šoust, první mokrej šoust. Popravdě řečeno, nebylo to vo tak moc lepší než suchá jízda, ale aspoň sem to už dělal. Cejtil sem se rovnej Tonymu, dva mistři světa. Druhej den sem se ve škole sebevědomě natřásal. Všichni ti hajzli, co mi říkaj Ušák Strang, si ho v ložnicích honěj nad Sue Stormovou, Neviditelnou dívkou z Fantastický čtyřky, zatímco já, hnusák, dostal svou díru. Bylo to divný, nenáviděl sem myšlenku, že pan Fantastickej Reed Richards šoustá Sue Stormovou. Mohla si to líp udělat sama než s tím nudným hajzlem, ačkoli měl, myslím, schopnost měnit tvar a rozměr jakýkoli části svýho těla. Jesli to moh udělat i s ptákem, pak si holka fakt užila. Asi tomu hajzlovi neříkali pan Fantastickej jen tak. A když na ni přišlo „dnes ne, bolí mě hlava“, mohla se rozplynout.

Řek sem Tonymu, že sem už dostal. Kecal sem kolikrát sem ji šoustal a co sem všecko dělal. Nejspíš věděl, že si většinu toho vymejšlím, ale nechal mě a nic neříkal, protože nás to voba bavilo a krátilo nám to dlouhou chvíli.

Ale Lesley Thomsonová mě začala znechucovat, fakt že jo. Pravda je, že mě znechucovala vždycky. Oblíkala si rajcovní bílý ponožky, který mi ho zvedaly, ale brzo mě to už nebralo. Smrděla tím nezaměnitelným pachem jetý sídlištní coury. Nenáviděl sem, jak furt stála a nikdy se nehla, vždycky vypadala prázdná a blbá. To léto sem ji párkrát vošoustal a vždycky si přísahal, že to bylo naposled, ale nakonec sem podleh pokušení a voprcal ji znova a nenáviděl za to ji i sebe.

Jednou se do mě zkusila zavěsit, bylo to ve dne, před školní bránou, jako že s ní chodím. Musel sem tu kurvu proplesknout přes hubu. Pak sem musel trochu dolejzat, ale díru sem dostal.

„Chodíme spolu,“ vysvětlil jsem jejímu tupýmu ksichtu, „ale jenom večer, jasný? Ve dne spolu nic nemáme.“

Zdálo se, že to ta kurva pochopila.

Zatímco na sídlišti sem podnikal tohle všechno, ve škole sem se držel zpátky. Příští rok sem se uložil k zimnímu spánku, abych se našprtal na maturu. Táta prosadil, abych měl pokoj pro sebe. Přestože v tý době bydlel Tony už ve svým kvartýru a v pokoji bylo víc místa, Bernard byl stejně zahnanej na gauč. Vždycky mě překvapovalo, že si Bernard nepořídil byt. Byl se svejma přihřátejma kámošema skoro furt venku.

John trval na tom, že žádná oběť pro má studia není dost velká. Byl hrdý, že Strang měl šestkrát nejlepší známku. On a máma mě k smrti ztrapňovali, protože o tom vykládali každýmu hajzlovi.

Udělal sem všech šest zkoušek. Chtěli, abych tam zůstal a šel vejš, ale já sem chtěl práci, abych dal dohromady ňáký prachy a pořídil si vlastní bydlení. V baráku byl další večírek na oslavu, známí fotra a starý se sotva motali, příliš vožralí na to, aby pochopili, co slavěj. Přišlo nevyhnutelný zazpívej písníčku. Táta zazpíval mámě „Z Ruska s láskou“ a „Měsíční řeku“. Ona jemu „Nikdo líp to nedělá“.

Nikdo líp to nedělá

Nad jinými srdce usedá

Nikdo ani půlku tebe nepředčí

Miláčku, ty jsi nejlepší

Táta upejpavě zářil, obočí mu mírně vyčuhovalo zpoza tlustých obrouček v bondovským výrazu. Bylo mi trochu zle.

Vytrval sem a dal se svou vlastní cestou, okamžitě sem vopustil školu a dal se na praktikanta jako systémový analytik ve Skotský společnosti starých panen pro životní pojištění na George Street. Vždycky sem, ve škole a tak, jel v kompjútrech. Máma a táta byli nejdřív nasraný, že sem nezůstal, ale pak se dmuli pýchou, když se doslechli, že mám něco, čemu lidi říkaj „dobrá práce s perspektivou“. Sem si jistej, že v tom táta viděl důsledek genů rodu Strangů.

„Víš, že máš mozek, synu,“ říkal mi furt dokola. „Počítače, v těch je budoucnost,“ říkal znalecky, jako kdyby znal nějaký tajný informace, který nepronikly ke zbytku lidstva. Tohle prohlášení se stalo skoro povinným doplňkem jakýkoli zmínky o mně a nahradilo „udělal všech šest zkoušek“ a „studijní typ“. Takže se mnou to bylo vyřešený.

Pamatuju se na první den ve Skotský pojišťovně. Sám sebe sem překvapil, jak mě ta budova vohromila. Vevnitř byla úplně nová, ale zachovala si grandiózní georgiánskou fasádu, okázalou přijímací halu s mramorovejma sloupama a místnosti a chodby táflovaný původním dubovým dřevem. Teda mluvím o prostorách pro vedení a všechny ty hajzly na vyšších postech. Tahle starší část budovy totiž vedla k hnusný nový přístavbě, ve který byla řada stejnejch neslanejch nemastnejch kanclů vyzdobenejch pastelovejma barvama a osvětlenejch bodovejma zářivkama.

Měl sem kanci se čtyřma dalšíma. Na dveřích stálo KONTROLA SYSTÉMŮ a byly tam tři jména: Jane Hathawayová, Derek Holt a Des Frost. Já a Martina Fenwicková, co sme tam byli praktikanti, sme na jména na dveřích nebyli dost zavedený. Byl to takovej ten druh místa. V kanclu naproti přes chodbu seděl chlápek ménem Colin Sproul, náš sekční šéf.

Ačkoli mě budova ohromila, z hajzlů, se kterejma sem pracoval, sem nikdy tak odvázanej nebyl. Jane Hathawayová byla něco jako supervizorka, říkalo se jí vedoucí kontroly systémů. Měla slušnou nadváhu a delší hnědý vlasy a brejle, který mi připomínaly fotra. Byla v ní panovačná zlomyslnost, smutnej případ, kterej uplatňoval svou moc na chlapech v kanclu. Poslala mě něco vokopírovat (to po pravdě nebyla moje práce) a pak řekla povýšeným, jakoby žertovným způsobem: „Děkuji, mladíku.“ Ačkoli byla celkem sarkastická, dávala si bacha, aby nikdy nepřekročila tu hranici, kdy by ses jí moh postavit a poslat ji do hajzlu. Jenom šťourala pod povrch a nechávala ti za sebou pachuť v puse, aniž sis kdy moh bejt přesně jistej proč.

Měl sem dojem, že Hathawayová jede po Martině Fenwickový, která byla praktikantka jako já, ale byla na rozdíl ode mě na vejšce. Anglická literatura nebo co, nasrat na to. Fenwicková byla mimořádně hubená a neměla vůbec žádný kozy. Někdy sem jí čuměl do výstřihu, když něco předváděla, jesli bych vypátral kousek nějaký kozy. Ale ne, vypadalo to, že její podprda je jen elastická vesta, kterou má jen kvůli bradavkám. Byla to fakt nervózní holka. Když si někdy s Hathawayovou povídaly, vedly ty holčičí řečičky, měly na to nějakej ten svůj slang a Fenwicková se začla nervózně hihňat, škubat sebou, kroutit se a strkala si kotníky prstů do pusy, aby se přestala smát jako imbecil. Byla to nemotorná holka, žádná šukačka, ale vyzařovala divnou, nejasnou sexualitu a já si ho nevysvětlitelně při myšlenkách na ni honil.

Hathawayová se vozila po Dereku Holtovi. Derek byl normální chlapík, ženatej, se dvěma dětma, k vobědu si rád dával pivo, byl dobrej ve svý práci, nikdy se nenaparoval. Měl rád fotbal a byl držitelem sezónního lístku v Tynecastlu. Někdy sem s nim vo tom tlachal. Nikdy mě fotbal fakt nebral, jen bylo vo čem mluvit. Zdálo se, že ho Hathawayová shledávala hluboce nepřijatelným, jako by byl nějakým druhem jeskynního muže, drtila ho opovržlivým pohledem, a když na něj mluvila, její tón ztvrdnul. Možná proto, že nebyl tím čím ona: anglickou lesbou ze střední třídy. Ale Holt si asi jejího chování nikdy nevšimnul, a jestli jo, bylo mu to fuk.

Des Frost byl docela slizkej hajzl. Zhlížel se sám v sobě, ale byl odtažitej a do ničeho se nezapojoval. Ale tvrdě jel po Martině Fenwickový.

Takže to by byli hajzlové v mým kanclu. Žádným z nich sem se moc nezabejval a nikdy mě ani moc neprudili.

Sice sem si chtěl najít byt, ale život u nás doma se zlepšil. Nosil sem domů prachy, takže se ke mně chovali jako k sobě rovnýmu, ne jen jako k malýmu pitomečkovi. Někdy sem zašel s tátou a Tonym a strýčkem Jackiem a jejich kámošema do hospody. To sem se pak cejtil skvěle. Dost starochů mi lezlo do prdele, říkali mi kluk Johna Stranga. Winston Dvojka ležel stočenej u našich nohou a my seděli nad pivem a dominem.

Tak dlouho, jak si pamatuju, sem snil o pomstě tomu zasraným psovi za to, čeho se jako štěně dopustil na mý noze. Zvíře se naučilo klidit se mi z cesty, ale zařídil sem se, aby mě nikdy nikdo nechyt při tom, když ho kopu. Winston Dvojka byl v naší rodině uctívanej. Kim s ním hodně chodila ven a složila mu banální mantru k zblití, a ta se vždycky prozpěvovala, když mělo to zvíře něco v držce. Zněla:

Vyhrál, vyhrál, vítěz náš!

Pojď sem, Winstone, co to máš?

Ten debilní rým rychle získal v naší rodině kultovní postavení a všichni ho donekonečna opakovali. Kim zjevně získala od Bernarda smysl pro kurvení poezie a Bernard byl její blbou skladbou obzvláště nadšenej. Nenáviděl sem, jak všichni dělali z toho zasranýho psa idol.

Jednoho večera sem s tou bestií zůstal v domě sám. Staroch pospával u elektrickýho krbu. Pomalu sem se k němu přiblížil. Pozoroval sem, jak se mu ve spánku pravidelně rozšiřují nosní dírky a kůže na čenichu se mu nadzvedává. Představoval sem si jeho dlouhou hlavu jako míč v záběru na penaltu na Evropským poháru mezi Hibs a AC Milánem. Na konci vzrušujícího, ale bezgólového zápasu dostali kluci ve smaragdově zelené možnost hrát penaltu, k jejímuž vykopnutí se sebevědomě postavil jejich nový hráč Roy Strang.

Winstonova čelist praskla KŘACH, jak sem se do toho bastarda nádherně trefil. „Strang… jedna nula!“ pravil sem odměřeně nosovým hlasem anglickýho komentátora. „A mistrovský pohár už je očividně na cestě do Aistuh Road!“

Zvíře vydalo zraněný zavytí a žalostně kňučící se schovalo pod kredenc. „Vyhrál… vyhrál…“ zavrkal sem přidušeně něžně jako holoubek a přilákal vystrašený zvíře zpátky k sobě. „Zemřeš, vítězi,“ řekl sem konejšivě, „jen až přijdu na způsob, jak tě vodsuď dostat. Zemřeš.“ Podrbal sem starocha, který s patolízalskou oddaností lapal po dechu.

Svou novou práci sem měl docela rád. Z těch snobáckejch hajzlů sem měl trochu obavy, ale některý z nich byli v pohodě a práce byla snadná. Nejvíc ze všeho se mi líbil plat. Ušák Strang vydělával víc škváry než kterejkoli z těch drzejch sídlištních křupanů, který se ho kdysi pokoušeli trápit. Můj společenskej život byl ale trochu vopruz. Připadalo mi těžký najít si to svý. Chtěl sem holku, co má třídu, nechtěl sem se třást na nějakou ze sídliště v místnosti na vodpadky. V práci byla spousta materiálu, ale byly to většinou snobácký píči, nebo aspoň byly to, čemu já říkám snobácký píči, a já si připadal příliš nesmělej a nesebevědomej, abych s nima mluvil. Takže vůbec žádná akce. Nikdy se mi moc nelíbila představa brát nějaký drogy. Kromě trávy s Tonym. Pete, Penman a Bri byli furt venku a furt v něčem jeli. Ačkoli sem si s Tonym nebo fotrem sem tam dal pivo, alkohol pro mě moc neznamenal a nijak mě nebavilo se vožírat. Alkohol pro mě byla droga pro děsně moc představitelů plebsu, kterým sem pohrdal. Takže myslím, že sem se nějak dobral závěru, že nejlíp si užiju trochu zábavy s rváčema. Jako dítě sem šel s Tonym a tátou na několik zápasů Hibs. Ale vždycky sem se rychle nudil. Fotbal mi připadal votravnej. Spojoval sem to se svým vlastním nedostatkem pohyblivosti, byl sem příliš nekoordinovanej kvůli mý chromý noze, lahůdce od Winstona Dvojky. Dexy a Willie se drželi mladý gardy. A já začal se zájmem poslouchat jejich historky.

Ale to sou kraviny.

Pojďme HLOUBĚJI.

9. kapitola
KUDLANKA NÁBOŽNÁ

Sandy si pořádně potáhl z jointa a silně vdechl. Jeli jsme v Dawsonově ošuntělém džípu k Parku ve smaragdovém lese. Seděl jsem za volantem. Pozoroval jsem tmavou městskou krajinu Jambolského parku, vlhké a fádní město mizelo a přecházelo ve svěže zelený kopec, který se před námi objevil. Na kraji silnice se v dohledu objevily dvě stopující mladé ženy. Jedna měla medově zlaté vlasy vyšisované sluncem. Měla trochu nadváhu, ale byla velmi hezká. Druhá měla tmavé, postupně sestříhané vlasy, krásné mandlové oči a půvabně ohrnutá našpulená ústa. Byla nádherná.

„Zastav!“ vykřikl Sandy a kýval na ně.

Zvýšil jsem rychlost. „Kurvy! Hnusný kurvy! Poslední, co tady chceme, jsou hnusný kurvy, který by to všecko posraly,“ zařval jsem a sám byl překvapený, jaká slova mi to vycházejí z úst.

Co to sakra je?

„Nebyli bychom docela v…“ zanaříkal Sandy.

„Mraky příležitostí na jízdu… teda chci říci, množství příležitostí těšit se přízni přitažlivých mladých žen přijde, až splníme úkol, Sandy,“ řekl jsem. Z nějakého důvodu jsem ty ženy nenáviděl. Ty kurvy mi naháněly hrůzu. Takhle stopovat. Zaslouží si dostat…

Ne.

Jsem tady, abych dělal všechno, co nedělám tam. Snažím se být lepší, snažím se dělat dobré věci, snažím se to všechno vyřešit.

Sandy je otrávený. Je na mě naštvaný, že jsem nezastavil. Začne brebentit a brebentit a jeho ublíženost je najednou abstraktnější: „Spravedlnost,“ prohodí světácky, „je úzkoprofilové zboží.“

„Ano, snažíme se o ni, ale zdá se, že je tu sakra velké množství jedinců našeho nicotného druhu, kteří jí stále unikají.“

Ignoroval jsem ho. Tuhle konverzaci jsme už vedli. Když jsme poprvé přijeli od města, šli jsme do baru a dívali se na znepokojující televizní pořad o dětech umírajících hlady. Šlo o nějaký hladomor nebo válku nebo co. Sandy se tím zdál pohnutý, protože vedl ten samý druh řečí o spravedlnosti. „Ano, Sandy,“ souhlasil jsem, „ubohé hladovějící děti, je to opravdu docela smutná podívaná.“

„Vlastně jsem měl na mysli ten neslavný míč rukou. Incident v Airdrie v semifinále ligového poháru v Durfermline v Tynecastlu v září 1991, kde sporné rozhodnutí rozhodčího…“

To pak řekl. A teď to říká znovu a cpe mi do ucha ty samý sračky. Potřásl jsem hlavou. Proč to musí vytahovat? Přestávám se ovládat, přestávám se kurva i tady ovládat

„Myslím, že jsem ten příběh už slyšel, Sandy…“ Nebudu to přece baštit vod hajzla, kterej ani není skutečnej, kterýho sem vyrobil ve svý hlavě na základě hrubý představy vo fotbalistovi. Nic není opravdový, ale všechno je. Mám jenom svý vnímání na to, abych určil, co je realita, a tady je tak intenzivní, že nahradí moje ztracený smysly.

Sandy trucoval a vzal řízení, ale nejdřív jsme zastavili na čurání a na šálek čaje v blízké vesnici. Na druhé straně Zeleného kopce byl Park ve smaragdovém lese. Vzal jsem si MLÁDÍ V ASII, knihu, kterou mi dal Dawson. Letmý pohled do obsahu naznačoval hlubokou filozofickou práci, v níž se autor snaží najít cesty k sebevysvobození.

Ačkoli na hony vzdálené lehké četbě, bylo to, přesně co jsem hledal. Doporučil bych každému, kdo se potýká s praktickými záležitostmi osobní
politické akce, kterým je vystaven, zvedli „Ahoj, synu.“ poté co si užije filozofického zvedli Co to je… diskurzu. Ve kterém oka- zvedli Sandy…
mžiku se naše energie ve zvedli „Dnes vypadá líp,
jménu honby za změnou zvedli nemyslíš, Vet?“
přesouvá od analýz      zvedli

k akci? Potřebuje- zvedli „No jo, vypadá.“
me tak činit, abychom zvedli

            Otec je tady. John Strang. Zdá se, že je tu i matka. Verity Strangová „alias“ Porteousová. Začínám si vzpomínat.

Hra.

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

             HLOUBĚJI———Cítím na tváři slunce a vidím Sandyho, jak se na mě usmívá. Cítím k němu úžasnou euforickou náklonnost, jako bychom si spolu vzali pár kapslí MDMA a celý svět se zastavil a setrval v pozitivní síle lásky, kterou vnímáme uvnitř a okolo našich těl. Padneme si do náručí.

Po dlouhé odmlce říkám: „Je mi to líto, Sandy. Trochu jsem tam ztratil nervy.“

„Džíp je docela… ale doprčic, v podstatě…“ říká a mění téma, aby mě zbavil pocitu trapnosti, když se přestaneme objímat.

Stojím k němu zády a mé smysly jsou zahlcené směsicí obrazů, vidím svou pěst bouchající do gumovýho teploušskýho ksichtu hošana… je to Bernard… ne… je to Gordon, jeho sladký smradlavý dech je teď v mém uchu a má páteř se otřásá… do prdele…

Soustřeď se: sakra, chyť se.

Lepší.

Lepší.

Uvědomil jsem si, že už nejsme v džípu, ale ležíme v trenýrkách u jezera. Se závistí jsem si pohledem změřil Jamiesonovy svalnaté atletické fotbalové nohy. Při lovu na Čápa jsem se k němu choval špatně.

Tu Sandy vzhlédne k slunci a vykřikne: „Nikdy to nebyla penalta!“ Skutečně chápu, o čem mluví. Zkoušel jsem ve svém malém světě věci příliš naaranžovat, chtěl jsem nad tím prostředím uplatnit totální kontrolu, namísto abych si důvěřoval, že budu reagovat na události s důstojností a účastí. Ale co když se mé světy k sobě blíží? Může to být způsob, jak se přiblížit k Čápovi. Rozhodl jsem se s tím pokračovat spíš než odstranit Sandyho.

„Nemohu než souhlasit, Sandy,“ řekl jsem mu.

Ukázal na svou holou hruď: „Kamery mě zničily. Proklínám to rozhodnutí každým blbým dnem svého života, Royi. Zničilo to moji šanci dostat kdy medaili. Zničilo to můj zápis v kronikách, mou střelu ve fotbalové nesmrtelnosti. Neměli žádné právo mi to provést.“ Vydechl rozčilením: „Co mu dalo právo? Žádný člověk nemá právo…“ po Sandyho opálených tvářích se koulely slzy.

Žádný člověk nemá právo.

Kde jsem to viděl?

Kde jsem to viděl?

Jsem trochu zmatený, tak přecházím k nervóznímu řvaní: „No tak, Sandy, takový nezdar je součástí hry. Stejně, podívej se na skotský fotbal a jeho bezútěšný rozmařilý městský sektářský status quo: prorangerovský, zednářský, bigotní, servilní a zpátečnický. Mluvíme tady o Skotsku, proboha…“

SKOTSKO. NE. MÁME BEJT V AFRICE NEBO NĚKDE, NEBO UVNITŘ MÝ HLAVY, COŽ NENÍ ZEMĚ, NEMÁ TO CO DĚLAT S…

Na sekundu mrknu s otevřenou pusou na Jamiesona. Naštěstí je příliš ztracen sám v sobě na to, aby si všiml mého malého faux pas. „Sandy, uvažuj o odpuštění. Uvažuj o lidských chybách. Možná jenom udělal chybu.“

Sandy o tom zapřemýšlel, a pak se na mne trochu šokován obrátil. „…Prostě chyba?“ řekl.

„Ano, Sandy, lidské selhání.“

Sandy na mne pohlédl se světlem v očích a úsměvem na tváři: „Ano! Jasně! Byla to jenom hloupá chyba. Jenom fotbalová hra, dvaadvacet blbejch přerostlejch kluků si kope s míčem. Žádný ubližování.“

nahoru——“Osamocený kop Darrena Jacksona
            byl dost na to, aby Hibs postoupili“ Ne ubližuje            „do dalšího finále Ligového poháru, kde budou
se — — jdu       čelit Rain-chirs…“

„Pustim klukovi tohle, nechce slyšet nic vo fotbalu,“ řekla máma.

„Jak to můžeš vědět, Vet? Ptám se tě! Jak můžeš vědět, co chce kluk slyšet?“

Nepřál by sis trochu pokušení

Malej smích, na tom nic není

Dopřeju ti potěšení…

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

             HLOUBĚJI———teď se Sandym pijeme koktejly v baru ve městě, to město je asi Nairobi nebo nějaké jiné africké město, ne tak krásné jako Kapské, a všechno je špatně, protože ty dvě kurvy, které jsme viděli u silnice, jsou teď tady a Sandy se jim vemlouvá a nabízí: „Mohu vám, dámy, koupit pití?“

Vložil jsem se do toho: „Ne, kurvy, koukejte vodprejsknout. Kamarádit se tu budeme jenom já a Sandy. Nechceme, aby vaše kundy zničily naše dobrodružství, zničily naši misi, zničily naši zábavu! Je to jen o klucích! Jen kluci, jen kluci, jen kluci!“

Slyším sám sebe, jak na ně zlostně kvičím. Mám strach, že jsem ze sebe v baru udělal blbce, ale ty ženský přestaly předstírat a teď jsou z nich gigantické kudlanky nábožné se zlatými a kaštanovými vlasy, se rtěnku namazanou na mrtvolně bledých hmyzích čelistech.

„Hele Sandy, teď se na ně koukni,“ usmíval jsem se, triumfující a ospravedlněný. „Podívej se, jak ty hnusný kurvy doopravdy vypadaj!“

Sandy se od nich odvrátil a usmál se na bílého šedovlasého barmana: „Tyto takzvané dámy nám nakonec společnost dělat nebudou.“ Zakýval a zamrkal na něho a barman zvedl za barem baseballovou pálku.

„Odejděte. Hned odejděte!“ řval na ten hmyz. Vydaly hmyzí, bzučivý mechanický zvuk a komplikovaně couvaly ke dveřím. Když vycházejí na ulici, nechají otevřené dveře. Vidíme na lidi, kteří jdou venku po chodníku. Průvan je osvěžující.

Cítím k Jamiesonovi a způsobu, jak se zachoval za okolností, které byly samozřejmě obtížné, velký obdiv. Uvažuji, zda mu to sdělit, či ne, ale pak si řeknu, k čertu, ano, řeknu mu to, když tu něco vidím venku, těžkopádně se to sune kolem hospody, pomalým kolébavým krokem, jakoby zmrzačeně.

Sandy to také vidí. Odstrčí svůj nápoj: „Rychle, Royi! Zatraceně, to je náš Čáp!“

Vyrazili jsme na ulici a sledo-

vali tu kreaturu směrem dolů

po ulici a pak do úzké — ale nahoru „Teď, Vet,
já se vracím nahoru tady nahoru počkej, tohle je
teď — teď — teď — — nahoru ta kazeta pro kluka…“

      A zpívá svou novoroční specialitu:

      Z Ruska s láskou…

      Za tebou letím

      O co lepším jsem

      než jsem býval předtím

AT NĚJAKEJ HAJZL VYPNE TU ZASRANOU KAZETU

      Zcestoval jsem svět

      jen se dozvědět,

      že zas musím zpět

      z Ruska s láskou…

Pamatuju se, jak hrál Matt Monro Ptačí klec v Doocotu na Ferry Road. S Mattovou kariérou to už šlo z kopce, ale máma s tátou byli tou nocí venku opravdu nadšení. Od filmu s Bondem a tyhle písničky byl tátovým hrdinou a fotr se ho snažil imitovat.

Viděl jsem místa i tváře

a trochu smíchu záře.

Však, ach,

tys mě dostala

a jazyk mi svázala.

Mladá hrdost mi nedala

mou lásku ti ukázat.

Co kdyby ses mi začla smát.

„To je krásný, co, Vet?“

„No jo.“

„Asi bysme se už měli pohnout, je čas na svačinu a večer je novej seriál vod Davida Attenborougha. Povidam, novej David Attenborough. Je v tom plno ptáků. První díl je vo intimnim životě sovy pálený. Vidíš, vo co přicházíš, Royi. Máš pro kluka eště ňáký novinky, Vet? Povidam, ňáký další novinky?“

„Ani ne, všichni sou v pohodě.“

„Jediná další novinka je, že sem tentokrát v lokálních volbách nevolil toryovce, na protest proti zasraný dani z hlavy… Ačkoli bych měl protestovat proti zasraný labouristický radě, tydle hajzli to držej tak nahoře. Volil sem Skotskou národní stranu, ale ne že bych věřil ve skotskou nezávislost. Skotové vybudovali impérium a ty blbý anglický hajzli ho bez nás neuměj víst. To je moje filozofie. Co, Vet, chápeš?“

„No jo. Měj se, Royi.“

„Měj se, synu.“

Vypnuli kazetu, odešli a na mě se přišla podívat sestra. Jsem otočen a sestra Patricie Devineová mi dává klystýr.

To by kdysi bývala byla fantazie.

10. kapitola
BERNARDOVA NÁVŠTĚVA

Bernard mě do nemocnice chodí navštěvovat. Myslím, že přichází každejch pár dní nebo týdnů nebo měsíců: v mým stavu nemá čas žádnej význam. Bernard mi přichází číst svou poezii. Aspoň ta ubohá buzna našla nějakýho nedobrovolnýho posluchače.

Jedinou zajímavou věcí na Bernardovejch návštěvách je, že to vypadá, jako by fakt věřil, že ho slyším. Ostatní na mě mluví nuceným nepřirozeným tónem plným sebelítosti, zpovědnictví a alibismu. Bernard je jedinej, komu to nedělá problém. Nikdy sme jeden s druhým tak snadno nevycházeli. Proč je na mě tak hodnej?

„Vzpomínáš na Jižní Afriku, Royi? Zasranej Johannesburg,“ šeptá. „Já to tam kurva nenáviděl. Ale byly tam mraky příležitostí. Ale já se tam ještě nevodhalil. Takže to vyšlo nazmar, kluci všech ras…, ale jasně, tys v tyhle oblasti zaskóroval líp než já,“ chichotá se. „Ty jeden námezdní prodejnej hajzlíku.“

CO? VO ČEM TO KURVA TLACHÁŠ, TY ZASRANÁ BLBÁ BUZNO…

„No jo, vím všechno vo tobě a Gordonovi. Chudák starej strejda Gordon. Fašistickej čurák.“

SAKRA JAK TO…

„No, na mě to zkoušel taky. Na mě na prvního. Seš zklamanej, Royi? No jo, sem buzna, fajn, drahoušku, ale sakra víc si vybírám. Je to trochu jako ty a babička, voba heteráci, co? Předpokládám, možná naivně vzhledem k tvým zářezům na pažbě, že bys sis to nerozdal s její starou kundou. Co?“ Jeho hlas je čtveráckej, žertovnej spíš než zlomyslnej.

TÁHNI, TY OBLUDNEJ TEPLOUŠI…

„Nepřipadá v úvahu, že bych vzal do huby strýčka Gordona. Ale tys to udělal, co Royi? Co dalšího ti ten blbej ubožák dělal, Royi?“

NIC DO PRDELE… NIC SME NEDĚLALI… BYLO TO JEN HONĚNÍ, BYLO TO HO…

„Je mi líto, Royi. Bylo to trochu mimo. Vadí ti myslet na Jižní Afriku? Já na ni myslím ještě teď. Inspirovala mě k pár básničkám. Pamatuješ, jak nás vzal Gordon do Slunečního Města na víkend?“

Pamatuju se na to. Letěli sme ze Zlatýho Města do africkýho Vegas na formálně nezávislým území Bophuthatswany. Samozřejmě, že hazardní hry byly v tý republice nelegální. Výlet do Slunečního Města byl Gordonův dáreček pro Johna a Vet, který tam vzal, aby udělal, co vždycky: aby způsobil, že se budou cítit nepatřičně, až uvidí jeho bohatství a množství obchodních zájmů.

Dobře si to pamatuju. Bylo to super. Ubytovali sme se v hotelu Kaskády, v tom nejdražším a nejluxusnějším ve Slunečním Městě. Jak už naznačuje název hotelu, voda tu byla hlavním tématem. Její hojný využití tu vytvářelo bohatou, tropickou atmosféru. Spolu s Kim sme strávili celou věčnost v uměle vyrobeným pralese s vodopádem, potokama, pěšinama a mostama. Byly sme tam jediný děti a bylo to jako náš soukromej ráj. Našli sme mýtinku u jezera, kde sme si mohli sednout a předstírat, že je to všecko naše. Choval sem se trochu jako hajzl a říkal, že musíme zpátky do Muirhousu, což u Kim vyvolalo výbuch pláče. Přeju si, abych vo tom nikdy nevtipkoval. Milovala Jižní Afriku stejně jako já. A tahle zahrada byla jako zaslíbená země. V podstatě byl hotelovej pozemek jakýmsi mikrokosmem celýho Slunečního Města. Na tuhle oázu v poušti padlo obrovský množství vody. Byla všude kolem důmyslně dotvářená kytkama, trávníkem, exotickejma stromama a potůčkama.

Bylo to pár nádhernejch dní.

„Tony a já sme byli dost starý, abysme šli s mámou a tátou a Gordonem do kasina a tak,“

byl to ráj

„chorobná hamižnost a chamtivost, prvoplánové vykořisťování Jižní Afriky, hřiště, kde si usedlíci užívají plodů bohatství, který ukradli,“

ZAVŘI HUBU, TY ZASRANÁ BUZNO, TAK TO NEBYLO, BYLO TO BÁJEČNÝ

„ale eště horší než kasino byl kabaret. Ty a Kim ste měli štěstí, že ste zůstali v hotelu. Já musel potichu sedět a koukat na šou Doreen Staarové. Byla sprostá a extrémně rasistická. Napsal sem o tom básničku.“

Ó BOŽE, JAKÉ PŘEKVAPENÍ, JAKÉ PŘEKVAPENÍ. A JE TO TADY.

Pustil se do šišlavýho výstupu: „Tahle se jmenuje: Další rakovina Doreen Staarový.“

Viděls tuhle, co v televizi

se dává?

Bulvár říká, jak dobrá

rodinná zábava.

V zákulisí na konkurzu

svých vlastních nových výkalů

pak zase slyšíš stejný sračky

a všechno to jde postaru

Žádná tanečnice ni zpěvačka,

žádná pantomima.

Nedotkla se mě pak zpráva,

že sužuje ji rakovina.

Komediantka ze severu

Británie Velké

bere tu žold od rasistů

stranou city mělké.

Jeji buňky jsou nahraný

ale nic naplat.

Stejně si pamatuju,

co dřív stihla páchat.

„Slezli ze stromů

ti jiní s tvarem lebky odlišným,“

vzpomínám, že říkala

a já se ptal, zda bdím, či sním.

Ta nacistická řeč její

vzbudila potlesk nadšený

a obdiv těch, co přišli z Británie,

a já jsem zůstal zpražený.

Povídá se okolo, že

co má přijít, přijde.

Takže s chutí do toho.

Další dávka chemoterapie.

A pokud o mne nějak jde,

jistě mám své právo

říct chcípni, nestraš přítomné,

karcinogenní krávo.

„Tak co myslíš, Royi?“

Ptá se, jako bych moh odpovědět. Ví, že ho slyším. Bernard to ví.

Bernard

„Du to trochu roztočit do klubu.“

Bernarde

Myslím, že to byl jeden z tvejch lepších pokusů.

ČÁST TŘETÍ
ČÁPOVI
NA STOPĚ

11. kapitola
FOTBALOVÍ CHULIGÁNI

Lexa sem poprvý potkal ve vlaku z nádraží Glasgow střed do Motherwellu. Seděl sem s Dexym a s Williem. Cesta na špičkovou akci s borcema. Byl to můj první výlet s rváčema. A byl sem odhodlanej udělat dojem.

Dexy a Willie se kolem těch kluků už nějakou dobu motali, vyrostli z mladý gardy. Nejdřív mě jejich historky nudily, vypadalo to, že přeháněj, a nevěřil jsem jejich verzi událostí, eště míň sem pak bral vážně jejich podíl na průběhu. Ale zaujalo mě to dost, abych si nějaký ty věci vyzkoušel při domácím zápase, kde máš značnou nepředvídanou podporu návštěvníků. Jenom jediná vopravdová hra proti Aberdeenu, a já se stal závislej na adrenalinu.

Poprvé sem dostal na frak, když přijel Aberdeen s horou fanoušků. Ty ovcomrdi právě čapli Charlieho Nicolase, nemydlence z Arsenalu, a byla tam dusná atmosféra. Ti hajzlové se radovali ze svejch šancí. Měl sem trochu držku a strkal sem se na Regent Road, ale bylo tam moc poldů na to, aby došlo k nějaký vopravdový rvačce.

Tý blbý středeční noci sme si byli ve vlaku jistí, že to bude Něco. Dexy, Willie a já sme byli posedlí vlezdoprdelisti. Pochlebovačně sme se smáli vtipu každýho borce. Lexo chodil po vlaku a snažil se nás nabudit. „Bacha na to, nikdo s náma nebude vyjebávat. Pamatujte, hajzl, kerej prudí, je hajzl, kerej chcípne. Jsme to nejtvrdší mužstvo v Evropě. Nezdrháme. Pamatujte. My kurva nezdrháme.“

Na setkání s motherwellskejma sme nemuseli čekat dlouho. Na stadióně nad náma byli všude fotbaloví chuligáni z Motherwellu a já sral strachy. Nevěděl sem proč, zdálo se mi, že sem byl skrytým i otevřeným násilím vobklopenej celej život. Ale tohle bylo jiný, nová situace. Až teď sem si uvědomil, že chování má vždycky souvislost a precedenty. Je to o tom, co děláš, spíš než co seš, ačkoli často nerozeznáme tu souvislost nebo nepochopíme, co jsou ony precedenty. Pamatuju si, jak sem uvažoval: polkni strach, vnímej ten hukot. To řekl Lexo. Pak jsem uviděl hubenýho, nápadně bílýho chlapíka, skoro albína, jak provokuje kluky z Motherwellu a rozptyluje je. Vybuchnul sem a začal se rvát, kopat a kousat. Ten hajzl, co sem ho praštil, mi to vrátil, ale měl sem pocit, že nic necejtim, a věděl sem, že von jo, protože v jeho očích se zračil strach. A to byl ten nejlepší pocit na světě. Pak byl na prdeli. Další věc, kterou sem vnímal, byla, že mě vodtahoval ňákej z našich, rval mě pryč z ulice a vzduch začly čeřit policejní sirény. Vrčel sem jak dementní zvíře a nechtěl sem nic než se vrátit a nadobro toho hajzla na zemi zlikvidovat.

Při hře sem se uvnitř třásl vzrušením. Všichni se třásli. Smáli sme se s osvobozující hysterií jakýmukoli banálnímu vtipu nebo při pozorování potyček. Ze zápasu si nepamatuju nic kromě chudáka Mickeyho Weira, kterej běhal nahoru a dolů na křídle a snažil se hrát fotbal, zatímco ho obklopovali vínový a žlutý giganti a slepej rozhodčí. Prohráli sme jedna nula. Ve vlaku zpátky, s policejním doprovodem do Glasgowa a pak do Edinburghu, o zápase nepadlo ani slovo. Všechno, o čem se mluvilo, byly pranice.

Přišel za náma Lexo. Dexy se tvářil jako ovce a vstal, aby ho nechal posadit se vedle mě. Nakláněl se přes stolek a vypařil se, poté co se na něj Lexo obořil: „Neruší tě do prdele někdo, hajzle?“

Zmizel jako bojácnej pes. Dexy si ve rvačce ten večer nestál dobře.

„Posranej čurák,“ usmál se a pak zařval do zadní části vagónu: „Ghostie! Pocem, hajzle, hned!“

Chlapík, kerej vypadal jako albín a jmenoval se Ghostie, přišel a přidal se k nám. Nikdy byste si při pohledu na něj nemysleli, že by ten hajzl byl nějak moc tvrdej, ale každej mizera ho znal jako šílenýho vypatlance. V Motherwellu byl ve formě. Šel do toho první a dodal mi sebevědomí. Nikdy sem neviděl něco tak rychlýho, nemilosrdnýho a silnýho.

„Jak se menuješ, kámo?“ zeptal se

„Roy. Roy Strang.“

„Strang. Máš bráchu?“

„Jo. Tonyho Stranga.“

Pokýval neurčitě. „Odkud seš?“

„Muirhouse.“

„Sídliště, co?“ smál se

Cejtil sem, jak se ve mně hromadí vztek. Co si o sobě ten magor myslí? Zkoušel sem to vydejchat. Věděl sem, kdo to je. Ghostie. Duch. Viděl sem ho v akci. Jenom krátce, protože sem byl sám příliš zaneprázdněnej, ale dost, abych se do toho hajzla nikdy nesral.

„Já taky,“ usmál se. „Niddrie. Ale teď bydlim ve městě. Už se nehodlám zahrabávat na posraným sídlišti. Znáš satelity, ne?“ zeptal se.

„Jo.“

„Jak řikaj krabičce na zadní straně satelitu?“

„Nevim jak.“

„Státní byt,“ smál se. S radostí sem se přidal.

To byl začátek mejch rváčskejch aktivit. Sezóna byla na začátku a já už sem se znal s borcema.

Byl sem zavřenej v Parkheadu za zlomení čelisti Glasgowchcáčovi, naštěstí jsem si stihnul svlíknout boxera. Naší strategií pro zápasy v Glasgowě bylo smíchat se s davem, navážet se do každýho hajzla a prostě působit paniku. Chtělo to jen organizaci a flašku. Organizace byla jenom o načasování, stačilo se pohnout ve správnej čas. Odrovnal sem nějakýho blbýho hajzla, provinil se tím, že měl na šále horu odznaků papeže a IRA. Ale pár poldů šlo přímo po mně. Utíkal sem davem, ale nějaká kreatura vystrčila ven nohu, já ztratil rovnováhu, spadnul a chytli mě.

Máma a táta byli u soudu pěkně nasraný.

„V žadnym případě nechci, aby ses dostal do potíží, Royi. Moh bys ztratit práci, synu. Měl bys bejt v rodině ten rozumnej,“ hloubal táta. Byl v divný pozici, starostlivej, ale i polichocenej, že jeho lekce v boxu nepřišly vniveč. „Neměli sme se sem vracet, měli sme zůstat v Jižní Africe.“

„Ale no tak, táto…“

„Žádný no tak, táto. Povidam, Jižní Afrika.“

„Povidam,“ hučel dál, „moh bys ztratit práci. Neroste dneska na stromech. Hlavně ta u počítačů. V těch je budoucnost.“

„No, jo, jasně.“

„Proč? Co? Proč? Ptám se tě! Pro zasraný rváčský sráče. Dyť se ty hajzli ani nezajímaj vo fotbal. Viděl sem vás všecky na Easter Road. Všichni sou jen volepený značkovejma hadrama.“

„Hovno.“

„No jo, můžeš řvát hovno, jak chceš, ale všecko sem vo tom čet. V Evening News. Zasraný mobilní telefony. Zkoušíš nám nakecat, že je to všechno blbost? Co? Ptám se tě!“

„Jo, jo. Hovno. Nic než hovno.“

Už sem se fotra bál míň. Vypadal smutnější, slabší, zlomenej bratrovou smrtí a koncem snu o Jižní Africe. Pracoval teď jako černej šerif u Johna Menziese.

Tak sem pokračoval v rozpolcenym životě. O víkendech kluby a fotbal s klukama a šoustal sem pár kočiček. Společenství s rváčema bylo v tomto ohledu přínosem. Ač sem nikdy nebyl spokojenej s tím, jak vypadám, když sem byl rváč, měl sem přístup ke všem píčám, který sem potřeboval. Někdy sice skankerky, ale jízda je jízda. Po rvačkách bylo co dělat. Bylo to lepší než si nedat jízdu. To kurví sebevědomí. Tak to je. V práci mi to šlo v pohodě, přes den sem odpočíval při počítačovejch studiích v Napier College. Líbilo se mi dělat programy. Byla to motivace a byly dobrý peníze. Pořád ještě sem se chtěl přestěhovat do bytu ve městě, pryč od famílie. Problém byl, že sem spoustu škváry taky utratil, hlavně za voblečení. Skoro každej halíř šel na novej vohoz.

V práci začaly kolovat řeči, že sem rváč. Byla to pro nás rušná doba a psaly vo nás noviny. Doba velkýho fotbalovýho násilí ve Skotsku byla vždycky vo skutečně přitroublejch Glasgowchcáčích, co nikdy nechodili do kostela a furt se navzájem prudili, kdo má nejlepší patent na křesťanství. My sme byli velká novota, byli sme jiný, měli sme styl, jeli sme v násilí jen pro ně samý a těšili sme se slušnýmu IQ.

Užíval sem si proslulosti. Bylo dobrý sledovat všechny ty správňáky u mě v práci, jak na mě koukaj s respektem a rozechvěním. Byl sem prostě zticha. Zůstal sem zticha, i když mě ta nosatá lesbická kráva alias vedoucí Jane Hathawayová zkoušela dostat tím, že nahlas předčítala o incidentu z pondělních novin. Žádnej hajzl nemá právo za mnou chodit a ptát se, jesli sem do toho namočenej. Spíš než proslulosti sem si užíval pocitu tajemnosti.

Spousta šancí, jak přijít k prachům, byla kolem výběrčích. Ale mě dovopravdy zajímaly jen rubačky. Bylo to míň riskantní. Došlo mi rychle, že poldy tak moc neberou delikty páchaný na lidech, pokud se nepustíte do bohatejch nebo do prodavačů. Ale začínaj bejt nasraný, když zkoušíte vybírat prachy z hospod, klubů a obchodů. Do toho sem se teda pouštět nehodlal.

V hotelu Komodor v Piltonu Hiltonu se konala velká akce. Tony se ženil s holkou jménem Hannah. Přived ji jednoho večera domů a oznámil to. Vypadala vopravdu hezky, i když byla zjevně v tom. Stěhovala se k Tonymu do bytu. Byl sem překvapenej, protože sem si byl jistej, že ji odněkud znám.

„Už je skoro čas, aby ses usadil,“ řekl John a pozvedl sklenici whisky. Trval na tom, že si všichni dáme aperitiv. „Povidam, manželství stejně nakonec zvítězí. Nijak mi to neublížilo!“ Hodil okem po mámě a ta mu věnovala nasládlý úsměv.

Bernard prohlásil něco uštěpačnýho a Kim začala brečet. Já řek: „Hezká, Tony,“ poplácal sem toho hajzla po zádech a natlačil do sebe nechutnou whisky s množstvím limonády.

Dostal sem na tý svatbě parádní šok, když sem zmerčil, kdo je jedna z družiček. Byla voblečená v dlouhejch broskvovejch šatech, sladěnejch se šatama dalších holek. Byla to Velká Jízda, Hamiltonova přirážečka. A byla to sestra Hannah, což — domnívám se — činilo z Velký Jízdy nějakou mou příbuznou nebo co.

Všim sem si jí v kostele a nemoh sem si pomoct, abych na ni na hostině furt nečuměl. Zíral sem na ni. Obě rodiny si byly vzájemně představený. Všichni už byli předtím u nás doma, ale já sem byl venku a moc sem si toho nevšímal.

„Takže ty jsi Roy,“ řekla

Ta děvka mě ani nepoznala.

Furt sem na ni zíral. Jak noci přibývalo, voči sem z ní nespustil. Nakonec ke mně přišla.

„Je něco v nepořádku?“ zeptala se a posadila se vedle mě.

„Nemyslíš se mnou, že ne?“ usmál sem se.

Vypadala zvídavě a začala zmiňovat jména. Většina z nich pro mě nic neznamenala, byli to jenom hajzlové, co sem trochu znal ze sídliště a ze školy.

„Tys chodívala se Stuartem Hamiltonem,“ řekl sem jí.

Trošku zčervenala. „To už je tak dávno…“ culila se.

„On tě šoustal, co?“ zeptal sem se a sjížděl sem ji pohledem. Dobrý kozy.

Zkřivila obličej a zamračila se na mě. Její půvab se změnil v ošklivost. Byla taky docela podsaditě stavěná, mnohem širší než Hannah. Za několik let z ní bude tlustá prasnice. Některý holky se prostě zvětšujou jako blbý krávy, taky nevědí, kdy přestat. „Co?“ řekla potichu.

„Pamatuju si tě. Tebe a Hammyho a toho hajzla Gilchrista. Vychutnávali ste si mě v Muirhousu venku před bufáčem s hranolkama.“

Viděl sem v její tváři známky nějakýho rozpomenutí.

„Jé… no… to je tak dávno…“

„Jo, jo. No už je to kurva dávno. Jako když to děláte právě teď. Kde je teď ten hajzl Hammy? Mám na toho čuráka pořád eště zálusk.“

„Nevim, chodila sem s nim, když sem byla mladší… je to už dávno…“

„Seš vdaná?“ zeptal sem se.

„Byla sem,“ řekla.

„Jo tak je to,“ zněžnil sem hlas. „Copak? Tvuj milovanej zjistil, že si kurva? Proto tě vykopnul, bylo to tak? Už tě Tony vopíchal? Vsadim se, že jo.“

Všechny rysy se jí stáhly doprostředka obličeje. „Sakra, ty seš magor,“ zasyčela. „Di do hajzlu!“

Vstala a začala se chystat k odchodu. Jen sem se usmíval. Pak přišla zpátky a řekla:

„Díky svatbě z nás sice může bejt jedna rodina, ale bavit se s tebou nechci. Drž se ode mě stranou. Seš perverzní!“

„Táhni, ty tlustá kurvo,“ ušklíbl sem se a připil si na její vztek, zatímco se odvracela.

Při recepci jsem ji vytáčel dál. Moc sem si to užíval. „Kurvo,“ zašeptal sem jí do ucha, kdykoli sem ji míjel.

Jednou vybuchla a dala se do mě: „Kazíš tu, do prdele, velkej den mý ségry,“ zasyčela tvrdě. „Jestli se na to nevysereš, řeknu to Tonymu!“

„Dobře,“ usmíval sem se. „Do toho. Pak mu nebudu muset řikat, jaká je jeho švagrová dorota… Benny!“ zavolal sem, protože přišel mámin bratr, můj strýček Benny. Velká Jízda odšuměla.

„Nevpadnul sem ti do toho, Royi, že ne?“ zeptal se Benny a pozvednul obočí. „Dobrej kousek.“

„Ne, nic nehrozí. Ani bych se jí nedotk. Má píču jako merseyskej tunel,“ smál sem se a Benny se přidal.

Později sem viděl, jak ta blbá svině začla fňukat. Hned potom odešla s ňákou jinou holkou. Šel sem k novomanželům a užil si taneček s krásnou nevěstou. Pak sem ji doprovodil zpět k pěknýmu ženichovi a dal jí letmé políbení na tvář. „Jsi šťastný muž, Tony.“

„To já vím,“ usmál se Tony.

„Mimochodem, je to vod tebe super, Hannah,“ řekl sem. „Sme na vás hrdý.“

„No jo, jen mi je líto Sylvie.“

„Tvý sestry? Co je s ní?“ zeptal sem se s falešnou účastí.

„Odešla. Necítila se dobře.“

„To je škoda.“

Svatba se mi líbila. Táta se vožral a praštil debila, kterej se ho podle všeho snažil poučovat o socialismu. To byl jedinej skutečnej vopruz. Taky sem přistihl Kim, jak se s tím blbcem mucká na chodbě. „Neříkej to nikomu, Royi, prosím,“ blábolila a očividně doufala, že zpravím celej svět o tom, že má kluka. Bernard vyšuměl dřív, nepochybně se šel oddávat praktikování prdelo-barbarství. Já skončil vožralej se strýčkem Bennym a oběma Jackieovcema.

Nebyl to špatnej večer. Velkou Jízdu sem už nikdy neviděl, ačkoli sem se po ní pravidelně ptal.

Barák byl přecpanej, i když byl Tony pryč. Kim měla svůj vlastní pokoj a já byl v pokoji s Bernardem. Nic moc výhra, dělit se vo pokoj s buznou. Někdy se na chvíli vodstěhoval, ale vždycky se vrátil. Nevím, kurva, proč. Nikdy sem nepřišel na to, proč zůstával tak dlouho. Nikdy sem nepřišel na to, proč sem já zůstával tak dlouho.

Bernard mě neustále vytáčel z pohody. Měl sem se rád jako tvrďáka a byla zasraná vostuda mít tohle za bratra. Chtělo se mi blejt z jeho šišlání, z jeho extravagantního teploušskýho stylu předčítání poezie. Vždycky to recitoval mámě, kterou to votravovalo, ale protože se jednou učitel o Bernardovi zmínil jako o „talentovaném“, statečně ho povzbuzovala. Bylo to už před lety na základce a od tý doby nedělal nic, jen se natřásal. Pracoval jako barman v teploušský hospodě v centru města a prodával bižuterii na stánku na trhu v Inglistonu.

Pózoval na schodech a čet svou posranou poezii všem mladejm píčám, který se kolem něj motaly.

Ta situace, život

udržitelný, ba obnovitelný,

jeho prvky tvoří bloky

konečné stavby,

přesto nemůže býti v izolaci rozeznán.

Trestat mě pro mou sexualitu

je otrocká služba falešné iluzi,

jako když pásky přehrávají smíšené zprávy       médiem,

které musí být teprve objeveno.

Avanti! křičím, italská krev

prýští mi žilami

a nebude popřena.

Všecko to bylo dost šáhlý a někdy sme to měli v neděli po vobědě, když šel fotr do putyky. Máma vařívala něco jako kari a rejži, vždycky s hranolkama nebo bramborama a dvěma druhama zeleniny na kraji talíře.

Jednou v neděli sem se jen tak mimochodem zeptal Tonyho a Hannah na sestru Hannah, Sylvii, Velkou Jízdu. K mýmu šoku fotr řekl: „Myslim, že si Roy myslí na Hanninu sestru. Slyšel sem ho, jak se o ní zmínil už předtím, povidam, slyšel sem, že se na ni ptal už předtim.“

„Ne, nikdy,“ odpověděl sem. Nebylo to, že bych se styděl, prostě sem si nemoh vzpomenout, že bych se vo tý svini zmínil před ním.

„Ale jo, povidam, zmínil ses vo ní už předtím,“ škádlil mě a protahoval čelist dolů jako pan Fantastický. Jeho úsměv byl širší a širší a s odhalenejma zubama začínal vypadat jako Vetřelec v tom stejnojmenným filmu.

V Muirhousu tvůj křik nikdo neslyší…, teda, možná slyší, ale je jim to u prdele.

Furt měl ten vypatlanej výraz a já cejtil, jak rudnu, a cejtil sem větší přetlak, než sem měl předtím.

„To je nářez,“ smál se Tony.

„No jo, bezva,“ odseknul sem.

Pokoj se otřásal smíchem a Kiminy pronikavý tóny tomu přirozeně dominovaly. Cejtil sem, jak mi tepe v hlavě a puls se mi zrychluje. Pach jídla byl pronikavej a intenzivní. Kurva, sem Roy Strang. Kurva, sem… zhluboka sem se nadechnul a vzpamatoval se.

„Zčervenal jako řepa. Povidam, zčervenal jako řepa,“ smál se fotr a píchal vidličkou do vzduchu.

„Budeš další, kdo se vožení, Royi,“ řekla Kim svým fádním nosovým hlasem, „protože já to nebudu, to je jasný…“

Její nechutná intervence měla vytoužený účinek, pozornost všech se obrátila k jejímu milostnýmu životu. Asi sem jí měl bejt vděčnej.

Rozhodnul sem se vo Velký Jízdě držet hubu. Byl sem slabej a jasně sem porušil, i když neúmyslně, jedno ze svejch vlastních klíčovejch pravidel: neříkat nikomu nic vo ničem.

Když se Tonymu narodilo dítě, zdálo se, že u nás tráví víc času než kdy předtím. Z nějakejch důvodů k nám sám začal chodit v neděli na večeři. Myslím, že Hannah šla s dítětem ke svý mámě… Nemyslím si, že měl rád její rodinu, ale nikdy sem neměl na to, abych se ho zeptal, co si myslí o Velký Jízdě. Teď už to bylo bez debaty. Byl sem si jistej, že ji vopíchal, nebo se vo to alespoň pokusil. Bylo to prostě jenom proto, že sem znal Tonyho příliš dobře na to, abych si dokázal představit, že to na ni nezkusil. A zrovna tak bylo těžký si představit, že by mu Velká Jízda nedala, když to na ni zkusil.

Tony seděl v křesle a Bernard vyšišlával svý básně. V jedný chvíli Tony vzhlídnul a řekl výsměšně: „Poezie, magorie,“ a tahal přitom za kroužek plechovky vod piva. Koukal na nejdůležitější momenty ze zápasu Dundee United versus St. Johnstone na Scotsportu. Podle slov komentátora to byl „zápas páru želízek v ohni“.

„Ničemu nerozumíš,“ uculoval se Bernard.

„Rozumím tomu, že tvoje poezie je sakra ubohá,“ usmál se Tony.

„Takže my sme světoví odborníci na poezii, že, Tony? Tak nám to všem řekni, kde jsi získal tuhle odbornost. Tony, světověj expert na všechno. Renesanční muž z putyky. Stejnej expert v šipkách jako v poolu,“ syčel Bernard posměšně, když sem zaslechl otočení klíčem ve dveřích. John se vrátil z hospody dřív.

„Poznám, co je sračka a co ne. Tvoje poezie sračka není, to ti řikam. Potřebuje to totiž vylepšit vo sto procent, aby se to dostalo do kategorie »sračka«.“

John vešel dovnitř, sednul si a začal se plácat do kolen.

„Ten tě dostal, Bernarde. Ha ha ha. Povidam, dostal tě. Nikdy si na našeho Tonyho nepřijdeš, dyž dojde na výřečnost.“

„Odmítám být zatažen do slovního souboje s hlupáky,“ řekl Bernard blahosklonně s teatrálním teploušským gestem. Podezřívám ho, že se mu to divadýlko líbilo, a pocítil sem k němu záblesk obdivu, ale rychle sem ho potlačil, připomínaje si, že to je nechutnej, nemocnej tvor.

„Bacha!“ zařval John. „Komu tady říkáš hlupáku? Ptám se tě! ZKUS SI NAJÍT POŘÁDNOU PRÁCI MÍSTO VŠECH TECH BUZERANTSKEJCH SRAČEK, KERÝ DO PRDELE NIKOHO NEZAJÍMAJ!“

Vchodový dveře se hlasitě zabouchly.

„Johne! Tony!“ kvílela Vet. „Nemůžete se do toho kluka furt navážet. Nechte ho bejt. Aspoň tou poezií nikomu neubližuje. Neni jako někdo, koho bych mohla menovat,“ podívala se na mě a rozmrzle našpulila rty.

„Co to má jako znamenat?“ zeptal sem se.

„Ty víš. Mizerný fotbaloví chuligáni. Skončíš v base. Ty, s takovou prací na kompjútrech, co máš. Je v nich budoucnost.“

„To je pravda, Vet! To je sakra pravda!“ vybuchl John. „Zasraný fotbalový chuligáni. Vohrožuješ tak kurva svůj dobrej džob, dyž se taháš s vypatlancema. Kompjútry a všecko, jak řiká tvá máma, je v nich budoucnost. Chceš si stát za svejma idejema, synu? Povidam, stuj si za svejma idejema.“

Chladně sem se na něj podíval. „Víš, co sem dělal v práci posledních šest měsíců? Vytvořil sem program, kterej vytahuje složky lidí, který dosáhnou důchodovýho věku, muži pětašedesát a ženy šedesát. Byla to práce asi na tejden. Posledních šest měsíců jsem zkoušel trénovat všechny ty tupý mozky, jak zvládnout tuhle jednoduchou proceduru, která je jako dojít si na hajzl a vysrat se, ale u toho si pamatovat, že si nejdřív musíš sundat kalhoty a teprve pak si utřít prdel.“

Úcta k počítačům od lidí, kteří o nich neměli ani páru, mě znechucovala. Stejně pro mě moje práce byla jen útočiště, místo, kam jít, kde mi moje rodina nemůže valit klíny do hlavy. Teda přesnějc žádná z mejch rodin, protože rváči byli taky moje rodina. Moh sem cokoli tvořit, to bylo báječný, jenom sem si musel poradit s tím, že sem něco vytvořil a nějakej vlezdoprdelista, placenej pětkrát víc než já, za to sklidil ocenění. Ale to mi tak nevadilo. Co mi lezlo na nervy, bylo učit ten systém voly s tupejma mozkama.

„No jo, ale furt je to zaměstnání! Dobře placená práce! Neříkej nám, že si nedáváš peníze stranou!“

Vet se do toho vložila: „No tak, Johne, to není fér, klukovy prachy nás držej nad vodou.“

Tady byl ten hajzl na tenkým ledě. Vždycky v tejdnu mě pumpoval vo peníze na cigára a chlast. „No jo, tak dobře, ale sou tady jiný věci, vo kerejch by se mohlo mluvit. Ten mizera Bernard. Zasraná buzna!“

„Totální zasranej trapas,“ řekl Tony.

„Není to přirozený, povidam, není to kurva přirozený,“ řekl John. „Nezkoušíš říct, že si myslíš, že je přirozený mít sex s jinym mužskym?“ rozhlíd se po nás všech kolem a spočinul zrakem na Vet.

„Co je přirozený?“ pokrčil sem ramenama, spíš abych podpořil matku, která vypadala docela smutně, než Bernarda, kterej mi byl úplně u prdele.

„Je to tim, že není muj,“ řekl John.

Ten drzoun! S Elginem furt ještě v GORGIJSKÉM ZAŘÍZENÍ PRO ZVLÁŠTNÍ MLADÉ MUŽE, se mnou mezi fotbalovejma chuligánama a s Kim, která ve škole věčně zaostávala o několik let a teď pracuje u pekaře. Podtrženo tím, jak vypadáme. A von má tu drzost si myslet, že zplodil nějakej druh nadřazený rasy.

Vet se na něj chladně podívala: „Klidně by moh bejt tvůj.“

„Co to má znamenat? Co? Ptám se tě! Co to má znamenat?“

„Tvýho zasranýho otce to má znamenat!“

To bylo tátovo citlivý místo. Jeho fotr byl zavřenej za obtěžování mladých chlapců. Nikdo vo tom nikdy nemluvil.

„Co je s mým otcem…“

„Taky byl takovej.“

„NE, MŮJ OTEC DO PRDELE NEBYL TAKOVEJ, MŮJ OTEC BYL NEMOCNEJ MUŽ!“ Tony a já sme ho museli krotit, jak se sápal po mámě. Zapomněl sem, jak je silnej, a dostal sem loktem do nosu. Byla to pronikavá bolest a oči se mi zalily. Tonyho měl v mžiku složenýho na zemi, držel ho za vlasy a vyhrožoval, že ho zkope.

„Ne, tati!“ křičel sem a snažil se zastavit krev, slzy a sopel, co mi tekly z ksichtu.

Pustil Tonyho a šel po matce do kuchyně. Popadla kuchyňskej nůž a křičela: „TAK POĎ, TY HNUSNEJ SRÁČI! JÁ TĚ KURVA ZABIJU!“

Běžel sem nahoru do jejich pokoje a vyhrabal zpod postele jeho flintu. Přemejšlel sem, že pudu a postavím se mu se zbraní, ale von byl dost velkej vypatlanec na to, aby mi ji zkusil sebrat, a pak by byl někdo vopravdu v prdeli. Zamknul sem se s puškou na hajzlu a nevylez ven, dokud křik neustal.

Slyšel sem bouchnutí hlavních dveří. Vrátil sem flintu zpátky. Tony byl dole sám. Máma a John šli do hospody. Zase samý ťuťu-ňuňu. „Deš taky?“ zeptal se a vypínal ovladačem telku.

Šel sem? Ne. Šel sem hlouběji. Hlouběji do průseru. Hlouběji do nočních můr o Čápovi Marabu. HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

       HLOUBĚJI — — — do
úzké uličky s Jamiesonem, následujeme odporný zápach chorobné hnijící zdechliny na ohavném kolébajícím se ptákovi. Ulička je tmavá a vzduch překvapivě studený. Ve stínech mezi velkými smradlavými kupami odpadků se něco hýbe. Něco velmi ďábelského a odpuzujícího.

„Ukaž se, ty odporný zvrácený démone!“ křičí Sandy do tmy. „Myslíš, že můžeš zkazit hru?!“

„To teda nemáš šanci, Pepo Čápů!“ zasyčel jsem.

„Sandy a já jsme na tvoje odporné plány moc chytří. Víme, že chceš zničit barvy, zvuk, zábavu a radovánky s tím spojené…“

Slova mi uvízla v hrdle, když se obrovský dravec vynořil ze stínů.

Sandy se pohnul dopředu, ale já

zůstal přikovaný na místě.

Cítil jsem něco stude-       Oh       Co to sakra je
něho a mokrého na Oh „Vím, žes to cítil, Royi. Můj
tváři a ucítil parfém oh        malý spící drahoušku…“

Je to vona, ta bláznivá svině si pro mě jde… teď… „Vsadím se, žes to cítil, Royi, vsadím se, žes cítil, jak jsem tě políbila.“

Patricie. Zaplaťpanbůh. Na co si to tady hraješ, ty blbá kundo?

„Víš, co si myslím, Royi Strangu? Myslím, že všechno, co potřebuješ, je cítit, že o tebe někdo stojí, že tě někdo miluje. Pusť mě dovnitř, Royi. Pusť nás všechny dovnitř. Jsi obklopen láskou, Royi. Tvá rodina, tví přátelé. Pust nás dovnitř.“

TÁHNI, TY VODPORNÁ KUNDO!

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI — — — ale ne příliš hluboko. Ne zpátky do tý ulice s Čápem. Ještě ne. Onoho večera sem nešel s Tonym za mámou a tátou do hospody. Seděl sem sám a vychutnával si byt jen pro sebe, sám doma sem nebyl moc často. Dopřál sem si čas na přemejšlení.

Měl sem v tý době nějaký menší opruz v práci. Ta kráva Hathawayová na mě vybalila moje aktivity s rváčema. Byl sem přistiženej a pokutovanej za něco, co sem považoval za drobnou potyčku, ale noviny to nazývaly výtržností. Hathawayová mě proto zavolala do kanceláře Colina Sproula.

Sproul byl přehnaně vážný, utrápeně vypadající chlapík. Právě on se mnou dělal přijímací pohovor, když sem nastupoval. Vždycky působil, že má smysl pro fair play. Bylo zjevný, že do tohodle blbýho představení byl natlačenej Hathawayovou.

„Hmm…, ahoj, Royi. Já a Jane jsme s tebou chtěli dát řeč.“

Hathawayová mi věnovala falešnej zubatej úsměv jako z fotografie.

Přikývl sem.

„Tvá práce je vynikající,“ začal Sproul, „absolutně prvotřídní,“ zářil téměř s posvátnou úctou a potřásal hlavou v předstírané nevíře. „Pořád nevím, jak jsi dokázal zahrnout tu geografickou zprávu napříč referencemi do systému S. S. 3001. To bylo geniální.“

Vnímal sem, jak rudnu a cejtim k Sproulovi jak vděčnost, tak odpor. Chtěl sem něco říct, ale podíval sem se do tváře Hathawayový. Byla sinalá vzteky a nedokázala to ovládat.

„Ano, bylo to udělané docela dobře,“ řekla rázně, „ale jsem si jistá, že Roy by přiznal obrovskou podporu a pomoc, které se mu dostalo od zbytku týmu.“

To byla kravina, přived sem to na svět úplně sám. Ale neřek sem to.

„Ó, ano, jistě,“ pokýval Sproul hlavou.

Hathawayová nasadila prohnanější model.

„Víš, chceme, aby se lide mohli vyvíjet spolu se Spinsterovic pojišťovnou, rozvíjet se s organizací. Tomu rozumíš Royi, ne?“

„Ano,“ řekl jsem.

Sproul se vlídně usmál: „Víš, jsme velká a stará instituce, Royi, a svým způsobem stále velmi konzervativní…, někdo by řekl příliš konzervativní…,“ otočil se na Hathawayovou a očekával přitakání, ale dostalo se mu jen zjevnýho ostrýho nesouhlasu. „…Ale to je jen mimochodem,“ zakašlal nervózně. „Tvá práce je vynikající, vynikající. A když jsi venku z téhle budovy, mimo pracovní dobu, co děláš, je tvoje věc…, ale zároveň…“

Hathawayová se shovívavě usmála: „Doneslo se nám, že jsi členem chuligánského fotbalového gangu.“

„Co?“ řekl sem nevěřícně. Chuligánského fotbalového gangu. Blbá zasraná tlustá lesba.

„Z ničeho tě neobviňujeme, Royi. Jenže o tobě jdou jisté řeči, řeči, které by mohly být škodlivé pro tvůj kariérní postup,“ řekl mi Sproul.

„No jo, někdy jdu na fotbal. Ale nikdy se do ničeho blbýho nezaplejtám.“

„Royi,“ řekla Hathawayová s ponurým tónem a výrazem, „viděli jsme tvé jméno v novinách. Psali tam, že jsi nějakému člověku zlomil čelist.“

Unaveně sem se na ni podíval a zmoženě sem potřásl hlavou: „Mám už těhle keců totálně po krk. Ano, byl sem s nějakejma kamarádama na utkání v Glasgow. Při utkáních to tam může bejt docela drsný a ty lidi, samozřejmě opilí, na nás začali plivat, když zaslechli edinburskej přízvuk. Prostě sme odešli. Přesto mě jeden chlápek sledoval a začal mě kopat. V sebeobraně sem kolem sebe bil hlava nehlava. Naneštěstí byl svědkem téhle části policejní důstojník. Není to žádný překvápko, že strathclydská policie bere vážně to, co říkají místní o někom z Edinburghu. Ale myslel sem, že moji vlastní zaměstnavatelé budou na ten případ nahlížet trochu s rezervou a posuzovat ho spíše v můj prospěch.“

Viděl sem, jak se Sproulovi rozzářily oči a jeho rty se roztáhly do úsměvu. Hathawayová vypadala sklesle. Chtěla, aby si starej sídlišťák Roy Strang sám navlíknul oprátku. Ale ne, nehodlal sem tý píče dát takovou satisfakci.

Následující tejden sem byl zatčenej v Middlesboroughu při zápase druhý anglický divize. Jeli sme si tam jen trochu zaprudit. Při utkání Hibs versus St. Johnstone tam byl malej happening, mladá garda si snadno poradila s čurákama z Fair City Firm. Šli sme si dát malou pauzu a vobrátili sme naruby hospodu. Já sem nějakýho hajzla praštil flaškou.

Pamatuju si, že Lexo říkal barmanovi: „Vosum Becksů, kámo.“ Pak si všimnul komanda šálařů přicházejících z autobusu. „Ne, dáme si Grolsch,“ řekl. Otočil se a mrknul na mě: „Těžší flašky.“

To teda byly.

Zaplaťpánbůh, že se vo tomhle případu nepsalo ve skotskejch novinách!

Takže věci byly trochu pořešený. Šlo to dobře, uvažoval sem, jak sem tak sám seděl, vychutnával si opuštěnej byt a drbal Winstona Dvojku. „Nejsem špatnej chlapeček-blbeček lekáč-pekáč, co, Vítězi? Ne! Ne! Sem jen Royec-Borec, co dělá na kompjútrech-vompjútrech.“

Venku vybouchla rachejtle, Winston Dvojka zakňučel a zalezl pod příborník. Blížila se noc Guye Fawkese. Winston nenáviděl rachejtle. Bylo vo čem přemejšlet. Pořád eště sem chtěl toho psího hajzla zlikvidovat a hodlal sem to udělat fakt brzo.

Tu noc se máma, táta a Tony vrátili vožralí. Kim přišla později s krkem pokrytým fialovejma cucflekama a ještě vzdálenějším a prázdnějším výrazem než normálně.

„Mělas mu radši koupit balík hranolků,“ usmál se na ni Tony.

Sebevědomě si sáhla na krk a usmála se: „Jo tohle? Všim sis toho? To je to tak snadno vidět?“

Táta vypadal naštvaně, ale nic neříkal. Viděl sem, jak se chytil křesla, až mu zbělely klouby. Když Kim odešla spát, obrátil se na Vet a řekl: „Dej s tou holkou řeč. Chová se jak kurva, povidam, hnusná kurva…“

„Do prdele, nebuď pitomec, Johne. Je to mladá holka, kristepane.“

Nakonec se máma zdekovala a nechala Johna, Tonyho a mě v předním pokoji. John na nás koukal rozněžněle, vypadalo to, jako že se chystá brečet.

„Kurva, to je ženská. Vaše matka,“ ukázal na mě a pak na Tonyho. „Vaše matka. Zasraně super ženská, ta nejlepší, jakou kdy můžete najít.“ Zvýšil hlas: „Pamatujte si to! Cokoli děláte, vždycky s ní zacházejte s respektem. Protože to je ta zasraně nejlepší ženská, kterou kdy ve svým zasraným životě potkáte! Vaše matka!“

„Jo, jo, tatí, máma je fakt něco…“ řekl sem zasmušile.

„Jak řikáš, Johne, je nejlepší,“ kýval Tony.

Táta vstal a šel k voknu. Jeho hlas nabyl vtíravě posměšnýho tónu, když přes rameno ukazoval na okolní svět.

„Vim, co si ty hajzlové vo nás myslej. Znám ty hajzly všecky. Víte, co sou? Já vám doprdele řeknu, co sou,“ špatně artikuloval. „Odpad. To sem v životě neviděl. Takoví hajzlové, to sem v životě neviděl.“

Vždycky byl paranoidní vohledně sousedů. Začal si vést složky údajů o ostatních nájemnících z našeho bloku a taky z toho za náma. Nedávno si koupil počítač od kámoše v Gunneru a přinutil mě naučit ho, jak složky pro sousedy vytvořit. Nechtělo se mi ho podporovat v tom nesmyslným čirým šílenství, ale odmítnout spolupráci by znamenalo velkej bengál. Táta sledoval příchody a odchody sousedů a zaznamenával jejich modus operandi do svejch složek, některý z nich byly docela detailní. Někdy sem se na ně rád mrknul:

15/5 BROWNOVI

Otec: Arthur                   Matka: Frances
Děti: Maureen (asi 10) a Stephen asi (6)

Arthur pracuje pro GPO. Nezdá se špatnej. Frances vypadá jako pěkná čistá ženská. Ty dvě mrňata jsou vždycky pěkně voblečený. Arthur někdy hraje šipky v Doocotu.

Verdikt: Slušní lidé, žádné reálné ohrožení bezpečnosti.

15/6 PEARSONOVI

Otec: Alan (už tam nežije), Matka: „Tlustá kráva“ Maggie
Děti: Debbie (16), Gillian (14), Donna (11)

Ta tlustá blbá kráva si dělá hlavní nárok na prádelnu. Špinavá píča, která nebalí odpadky před tím, než je dá do šachty. Dvakrát sem ji chyt. Ignorantská osoba se sprostou hubou. Vždycky připravená volat policii. Alan Pearson zloděj. Prodal v Gunneru Jackiemu nepoužitelný cédéčka. Jeho štěstí, že zdrhnul. Debbie je drzá kráva s držkou jako její máma. Vopravdová coura, ten druh holky, co jednoho dne skončí v příkopě u silnice. Řek sem Kim, aby se vod tý kurvy držela stranou. Druhá sestra de tou samou cestou. Ta malá je milá, ale měla by jít do péče, než bude jako ty vostatní.

Verdikt: Póvl. Maximální ohrožení bezpečnosti, opakuju, maximální ohrožení bezpečnosti.

Ačkoli bylo tátovo počínání evidentně nezdravý, co si pořídil počítač, vypadal líp. Vedení záznamů a monitoring mu odčerpávaly množství destruktivní energie. Týhle noci byl ale vožralej a vytočenej. Pořád myslím na mámu zpívající ten Bondův song „Nikdo líp to nedělá“.

Jako že nebe nade mnou,

špión, co mě té noci miloval,

má tajemství zachoval.

Tony povytáhnul obočí, táta totiž začal korzovat po místnosti sem a tam jako zvíře v kleci a brblal nadávky. Už to vypadalo, že se uklidňuje, ale pak se vrhnul k oknu a rozrazil ho. Řval do noci: „MÝ MÉNO JE JOHN STRANG! DO PRDELE S VÁMA VŠEMA! JAKEJKOLI PARCHANT NA TOMDLE SÍDLIŠTI, KEREJ MÁ CO ŘÍCT MNĚ NEBO MÝ RODINĚ, MI TO MŮŽE DO PRDELE ŘÍCT PŘÍMO DO VOČÍ!“

„Nech to bejt, táto,“ řekl sem. „Všude kolem tu sou poldové.“

Zavřel vokno a řekl mně a Tonymu: „Lidi na tomdle sídlišti vznesli proti týhle rodině mnohá vobvinění. Takže chci slyšet, co ty vobviňovači řikaj, přímo vod nich.“

„Slyšel sem, že jsou trochu nevrlí,“ přemítal Tony.

Začal sem se lehce chichotat, jak na něj John nevěřícně kouknul. „Co?“ řekl.

„Vobviňovači, Johne,“ řekl Tony, doširoka otevřel čelisti a přehnaně je sklapnul.

Na pár sekund zavládlo napjatý ticho, pak John vybuchl v smích a začli sme se smát všichni. Tony a já s úlevou, napětí odplouvalo. „He, he, he to není špatný, Tony, to není špatný. Řekl to sám velkej muž, řekl, že si nemůžeš poradit s těma nejvážnějšíma věcma, když nerozumíš těm nejzábavnějším.“

No jo, jasně.

Fotr pak podrbal podlejzavýho Winstona Dvojku. „My to těm hajzlům ukážeme, co, hochu? Strangovi,“ řekl něžně, „my to všem těm hajzlům ukážeme. Zazáříme. Sakra, vždycky záříme.“ Den nato sem si koupil pár rachejtlí a schoval je v práci do stolu.

Kromě zvědavosti a trochu užitečnejch informací, který to přineslo (rozhodl sem se, že zkusím vojet Debbie Pearsonovu, což byla kamarádka Kim, Tony už v ní byl), sem měl malej zájem vo fotrovy blbý obsese.

Mý chvíle, to byli stejně rváči. Násilí bylo skvělý, jiný než to doma. Vzrušení, napětí, pocit, že tvý tělo je tím vším nabitý. S rváčema si to můžeš dát, rozběsnit se a tak. Ale doma tak žít nechceš. Chceš nějaký místo, kde za sebou můžeš zavřít dveře a na všechno zapomenout.

Rád sem chodil do klubů, ale rubačkám sem dával přednost před vším. Neměl sem rád drogy. Na acidu mi bylo kurva blbě. Ve čtvrtek večer sme byli v klubu na Venue. Mraky kluků ho žraly: nahoře techno, dole takovej garage hip hop. Nenáviděl sem tudle muziku, víc se mi líbily indie věci, ale šel sem tam kvůli klukům a byly tam hory nezadanejch šukaček, co proplouvaly vokolo. Vzal sem si trip a nějak se to zvrtlo. Ze začátku to bylo v pohodě, ale sílilo to a sílilo a nemoh sem z hlavy vůbec vyhnat blbý myšlenky. Myslel sem na tu hajzlovskou buznu Gordona a věřil, že k nám přibíhali psi a chtěli nás odtrhnout. Pořád sem viděl hlavu toho plameňáka v hubě Čápa, křičela na nás smutným, nemocným hlasem, abychom jí pomohli.

Ali Dempsey, jeden z kluků vod rváčů, přišel a vzal nás dolů.

„Musíš si pamatovat, ty vod Strangů, je to jen změnama ve vnímání světla a zvuku. Vo tom je acid, nevadí, jak děsný se to zdá, je to jen prohnání světla, zvuku a tvojí představivostí.“

„V mý hlavě sou sračky, Dempsi,“ lapal sem po dechu. „Moje srdce určitě tluče nějak moc rychle… do prdele, člověče, natáhnu tady bačkory…“

„Nenatáhneš. Je to v pohodě. Jen zůstaň v pohodě. Je to dobrý.“

Demps na mě pořád mluvil. Mluvením mě uklidnil. Pak mě vzal do svýho bytu a seděl u mě. Solidní hajzl Demps. Takže tímhle sem s drogama skončil.

Kluci na mě zkoušeli, abych si vzal extošku, ale já jen pil Becksy. Kromě toho byly kluby jen místem, kam se dalo chodit kecat o rubačkách a možná sbalit nějakou šukačku. Miloval sem rubačky. Bylo to snadný, jakmile ses jednou dostal za svý druhý nebo třetí maso. Jakmile se jednou naučíš překonat strach a bolest a jít do toho, pokračuj v tom, rozpřahuj se a kopej do všeho, co se ti připlete do cesty, a zkázu zkoumej až potom. Nikdy sem nebyl vážně zraněnej, několik zhmožděnejch žeber a jednou v Pittodrie hlubokej řez nad okem.

Mezi fotbalovejma chuligánama byli mnohem tvrdší hajzli než já, a chlapíci, co byli mnohem lepší rubači a věděli to a já taky. Domníval sem se tehdy, že borce spíš charakterizoval jejich celkovej přístup, nebylo to ani o bitkách. Bylo to v tom, že se s ničím nesrali.

Jak sem řek, jedním z nejlepších věcí kolem fotbalovýho chuligánství byly přirážečky. Většina kluků vypadala dobře nebo průměrně. Já byl hnusnej a věděl sem to, toho mindráku sem se zbavil, když vzrostla moje pozice rubače. Soustal sem víc než většina vostatních. Ztratil sem spoustu času při dospívání, když sem šoustal tu fenu v místnosti na odpadky a civěl na sebe do zrcadla a zkoumal, proč je moje hlava k mýmu tělu tak velká a proč je moje tělo moc velký k mejm krátkejm pahýlovitejm nohám. Odpověď na mě většinou zírala ráno při snídani přes okraj Daily Record. Byl sem fotrovo dvojče. Takže sem ztratil spoustu času a teď sem to chtěl víc než vostatní. Měl sem přístup k polovině slušnejch číč ve městě.

Jednou vodpoledne sem skončil v práci dřív a u řezníka v Leith Walk vyzvednul šťavnatou kost pro Winstona Dvojku. Přišel sem domů dřív než všichni vostatní a ta bestie se lekla, když mě viděla přicházet. Bylo podivný myslet na to, že mě tak zle zřídil tenhle žalostnej staroch.

„Vítězi…“ zasupěl sem a bestie to vzala jako pokyn, aby se uvolnila a vrtěla ocasem.

Nastavil mi hlavu k poplácání, postavil se na zadní nohy a předníma se opřel o kuchyňskou pracovní desku. Vrtěl ocasem a jazyk mu visel ven, jak cítil kost obalenou šťavnatým masem. „Ano, je to pro tebe, chlapče, to víš, všechno pro Vítěze…“

„Dárek pro Vítěze,“ řekl sem a zatloukal sem do kostí s masem asi patnácticentimetrovej hřebík.

Kost sem dal do tašky Adidas a zavřel ji na zip. „Později, chlapče, později,“ řekl sem mu, když čuchal k tašce. Moje bota kontaktovala jeho bok, zakňučel a odběhl.

Vtom se máma vrátila z práce. V tý době vařila ve starobinci.

Kim se vrátila hned po mámě s nějakejma koláčkama od pekaře. Řekla, že jde s Winstonem Dvojkou ven na procházku před večeří.

„Vítěz si potřebuje venku protáhnout nohy. Ano, potřebuje, ano, potřebuje,“ řekla, dřepla si a poskakovala kolem funící bestie.

„Pudu s tebou k silnici, Kim, mám nějaký desky, co potřebuju hodit Brianovi.“ Držel sem svou Adidas tašku.

Když sme vyšli, všimnul sem si, že po poli pobíhá několik zaběhnutejch psů. Jeden byl špinavě hnědej a soustavně vyl jako vlk. „Poslouchej todle,“ řekl sem Kim.

„Je to hnusná hanba, že ty zaběhlý psi nemaj žádnej dobrej domov jako Winston, co, Royi, není to hanba? Někdy si přeju, abychom si mohli vzít všechny ty psy, něco jako všechny je adoptovat, víš, Royi?“

Jak tak žvanila o zaběhnutejch psech, vyšoupnul sem kost z tašky a Winston šel přímo po ní.

„Co to Vítěz našel?“ zeptala se Kim.

„Nevim, vypadá to jako kost, ne?“ odpověděl sem.

„No tak, Winstone, to není fér, máš doma dost žrádla a ty zaběhnutý psi hladověj… ty seš štastnej kluk, Vítězi…“ mečela Kim, zatímco se pes šíleně vrhal po kosti. Vyhrál, vyhrál, vítěz náš! Pojď sem, Winstone, co to máš?“

Kimin výraz se změnil v masku hrůzy, Winston kňučel a skrz horní čelist mu trčel hrot hřebíku.

Bestie zoufale běhala po poli, kňučela a třásla hlavou a okamžitě se ji jala pronásledovat smečka zatoulanců.

„WINSTONE! WIIINNNSSTOOOONNEEE!“ hulákala Kim, ale pes běhal v mukách kolem, pronásledován čelistma tuláků a neschopen se kosti zbavit.

Zaběhlí psi se do něj obuli a nerozeznávali jeho krvácející čelisti od měkkýho masa, který z nich viselo.

Roztrhali mu čumák na kusy.

Kim začala křičet a kopat do nich a já jí musel pomáhat pro případ, že by pokousali i ji, tu blbou krávu. Nakonec se nám podařilo Winstona Dvojku osvobodit. Ten hnědej bastard bez přestání vyl, ale obšťastnil sem ho kopancem podpatkem ze speciálně tvrzené gumy. Se skučením se stáhnul.

Veterinář sešil Winstonovi Dvojce čumák dohromady, ale přišel vo jedno voko, kus čumáku a vo množství kůže a masa na jedný straně čelisti.

„Ubohej Vítěz,“ řekla Kim smutně, zatímco žalostná zoufalá kreatura politováníhodně kvičela, když se vzpamatovávala z anestetik. „Ale pro nás seš pořád stejně krásnej! Ano, seš! Ano, seš!“

Všichni byli šokovaný, co se tomu tak milovanýmu zvířátku stalo.

„Todle províst bezbrannýmu zvířeti,“ bručela máma. „Co to musí bejt za chorou mysl?“

„Japonská mysl,“ slyšel sem sebe sama spokojeně se šklebit za novinama. Díkybohu si toho nikdo nevšim.

John se totálně rozběsnil, když zjistil, co se psovi stalo. Věděl sem, že je to špatný, protože poslouchal můj a Kimin popis události bez hlesu a drbal smutný znetvořený zvíře u svejch nohou.

Po svačině šel na pole a holejma rukama zabil čtyři ze zatoulanejch psů. Následoval sem ho dolů, abych byl svědkem tý podívaný. Koukala na to taky skupina dětí a jedna holčička začala brečet, když John ukazoval pamlsky a lákal k sobě jednoho psa po druhým a pak je uškrtil nebo jim zlomil vaz. Pomáhal mu strýček Jackie a jejich kámoš jménem Colin Cassidy, což byl debil. Jedinej, kdo se nepřiblížil, byl ten hnědej, držel se pěkně stranou. Byl sem tak nějak potěšenej, že se zdejchnul, ačkoli sem cejtil trochu vinu za masakr, kterej sem způsobil. Měl sem zvířata rád. Zvláště ptáky, byli symbolem svobody, létat jako pták a tak. Ale měl sem rád i jiný druhy, ačkoli sem byl míň nadšenej z domácích zvířátek než z volně žijících zvířat. Skoro se mi chtělo zvracet, když sem koukal na čtyři psí mrtvolky, jak ležely osaměle na poli, jedna vedle druhý.

„Úřad nemůže tu zasranou škodnou kontrolovat, já můžu a budu,“ řekl mi táta. „Abych citoval samotného velkého muže: Ve válce nemusíš bejt hodnej, musíš bejt jenom správnej.“

Cassidy moudře pokejval a strýček Jackie se mě snažil zlákat s nima na pivo, ale já šel zpátky domů. Ohlíd sem se za nima a viděl jejich záda, jak se vzdalujou, táta byl v tom tlustým hnědým kabátě. Kráčeli do Gunneru.

12. kapitola
NÁVŠTĚVA KIM

Věci se v tomhle stavu mý mysli stávají trochu nesnesitelnýma, kontrola se mi vymyká a vzpomínky se vracej. Bez debaty: je to zasraná šílená scéna. Zkouším se schovat v mý malý komůrce v potemnělý studni, nejde o Sandyho a odpornýho Čápa, ale o to být z dosahu hnusný reality toho nemocnýho světa na druhý straně padacích dveří nahoře. Moje uprchlictví je čím dál nejistější. Vnímám ho jako malý odpočívadlo, malej výčnělek z boční stěny díry. Kdykoli si na něj sednu, víc se třese a zužuje. Jednoho dne se rozdrolí a já budu stát tváří v tvář strašlivý volbě: vyšplhat se zpět do skutečnýho světa, nebo spadnout zpátky do země fantazie.

Donedávna bych si bez výhrad vybral tu druhou možnost, jenže teď už to není můj svět fantazie. Mám v něm teď zrovna tak malou kontrolu nad vším, jakou sem měl v reálným světě…

„Ahojky, Royíčku…“

Bezduchý nosový tón mi oznámil, že je tu na návštěvě moje sestra Kim. Moh sem vočekávat monolog vo ňákym chlapíkovi, bude se skládat buď z nerealistickýho bezbřehýho optimismu, nebo to bude lítostivej příběh vo zármutku, ale bude mi to sděleno tím samým blbým mečivým hlasem.

„Vídávám novýho chlapíka, je trošku starší a je jakbychtořekla ženatej a má dvě děti, ale jakoby no chystá se ji vopustit, protože tak jako ji dovopravdy už nemiluje, a je to jako on teď miluje mě a chceme si spolu pořídit byt…“

Jo jo jo

„…s nim kerej má hypotéku a děti a s jeho odpovědným postavením ve státní službě a tak von říká,“

Pořiď si sakra mozek, ty blbá svině

„…ale já trochu nějak vídám Kevina a tak, ne, dovopravdy ho nevídám, ale potkali sme se v Edge a já byla troch vopilá a vopravdu sem k němu šla na návštěvu, jenom se mrknout na jeho koženou bundu, kerou si pořídil, a jedna věc s druhou a nějak sem tam zkrátka zůstala přes noc, víš jako s Kevinem… bylo to jen, jako bych ho nějak litovala, ale řikám nemyslím, že je to, jako že bysme spolu zase chodili, jasně že ne, protože mám novýho chlapíka teď… ale věc je ta, Royi, víš, jak to je, nějak sem zase nedostala další krámy a já nevim, jesli sem, teda, když sem, čí to je, víš Royi. Protože sem byla s Kevinem a s tím novým chlapíkem, ale eště tu byl jeden další kluk, kerýho sem jednou večer potkala u Bustera a šli sme k němu na párty, takže nějak vopravdu nevim… ale mluvim, jako bych, jenom předpokládám, že sem…“

To nepochybně seš, ty blbá píčo. Je to zmutovanej bastard vod Tonyho, co nosíš, Kim? Ty pitomá zasraná svině. Místnost na odpadky, to se doprdele vsadim. Vestoje nebo na Tonyho chcankama nasáklý matraci… smrad z odpadků… mouchy…

„…ale dítě je v pohodě, Royi. Teď ho má Kevinova máma, jen na víkend, protože jak sem řekla mámě, je to přece Kevinova máma, takže má nárok vidět dítě…“

Kevin. Kevin Scott. Ubohej zasranej ignorant Kevin. Přiženěnej ke Strangům. Jakej totální vypatlanec. Průser nejvyššího stupně.

Klapy klapy klap…

Někdo přichází, Kim. Cítím je. Ano, slyším klapot ošetřovatelčiných podpatků na linoleu.

„Ahoj… promiňte, že vás vyrušíme, jdeme se podívat na Roye.“

„Né, to je v pohodě, právě sem s nim mluvila vo ňákejch věcech…“

Kimin slovní projev rovnající se čínské vodní tortuře je přerušen sestrou Patsy DeClineovou, která se na mě přišla podívat. Sem příliš unavenej a vystrašenej, abych teď aspoň zkusil lovit Čápa. Celá ta věc začíná bejt značně vyčerpávající. Je toho příliš, všechny ty sračky, je toho příliš. Ale musím to prokouknout. Posedím na svým malým výčnělku, znovu naberu síly, seberu se k bitvě, a pak zpátky do boje.

13. kapitola
LOV ČÁPA MARABU

Sakra a do prdele s těma sračkama…

Něco mám v krku. Snažím se křičet z úzký uličky v zahrávajícím chudinským městě, ale zdá se, že se slova zasekla. Ten proklatej krk!

Čáp v rohu má něco nacpaného v hubě. Tohle neprojde bez boje. Pak něco mumlá a náhle oživne a zběsilým úprkem nás míjí, ale Sandy ho skolí mocným úderem. Bestiiny hubené nohy se podlamují a ztrácí letky. Jamieson se mu vrhne na nohy a rozmachuje se kolem, dlaně rozpřáhlé, v obličeji nevinný výraz. Čáp se za ním zvedá.

„Hraj až do odpískání, Sandy! Žádný faul!“ ječel jsem. Jsou to pravidla Skotského fotbalového sdružení a my na sobě máme modré dresy.

Když se Jamieson otočil, dobře přes šest stop vysoký Čáp ho bodnul do ramena masivním zobákem. Sandy vykřikl bolestí a padl naznak. Vytáhl jsem mačetu, ale kreatura se otočila a utíkala, mávajíc velkými křídly překonala uličku, nabírala rychlost a dokázala se vznést, vznášela se pomalu směrem nad hlavní třídu, kde těsně minula autobus a vypařila se nad vrcholy střech.

K našemu velkému štěstí bestie upustila svoji kořist. Velmi opatrně a váhavě jsem rozbalil onen ranec, abych objevil plod velikosti mé ruky, byl zakrvácený a vypadal jako garnát.

„Musíme tohle ďáblovo dítě setnout, Sandy,“ řekl jsem. Vzal jsem svou mačetu a přemýšlel o tom, kdo nebo co mohlo zplodit takovou věc. Mělo to velkou hlavu, vydutou dovnitř směrem od čela k zmačkaným rysům, které vybíhaly ve velkou rovnou bradu. Dívalo se to na mne jaksi prosebně a jemně to kvíkalo.

Neměl jsem srdce to setnout. Místo toho jsem to položil na zem a vlezl do džípu. Zacouval jsem do uličky a přejel přes ten ranec, ne jednou, ne dvakrát, ale třikrát. Vydalo to kníkavý zvuk a já vystoupil z auta, abych ten zploštělý balík, ze kterého teď vytékala tmavá tekutina, prozkoumal.

„V žádným případě se na
to nekoukej, Sandy.“ Nebylo
to dítě. Byl to jenom
podivnej bastard       Nahoru „Chudák Dempsey, Royi.
Jdu nahoru——Nahoru Pamatuješ si Dempseyho, že jo?“

I když je v něm stejně něco grázlovskýho

V tom klukovi…

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

             HLOUBĚJI —————————————————— Hlouběji do vod zamořených žraloky. Co tady sakra děláme? Sandymu se zdánlivě nechce obléknout potápěčskou výstroj. Jedeme ve člunu podél břehu rozhodnuti vstoupit do Parku ve smaragdovém lese jinou cestou. Naše snaha lokalizovat hnízdo bestie na břehu jezera Torto se ukázala bezvýslednou. Ta kreatura vždycky dokázala vysledovat náš úmysl a podle toho své hnízdo přemístit.

Za Ghostiem přišli z Evening News, aby mluvil o svým životě fotbalovýho chuligána. Poslal pár vod mladý gardy do knihkupectví Thins a Waterstones, aby ukradli něco o partyzánský válce a knihy o vojenský strategii. Vrátili se s velkou kupou knih: Che Guevara, Liddle Hart, Mishima a takový věci.

„Musíme poskytnout médiím správnej dojem,“ usmíval se. „Vytočit ty blbý hajzly do nepříčetna.“

Ujistil se, že má připravenej mobil. Začali sme používat mobily, abysme měli přehled, kde se pohybujou další tlupy. Ale popravdě byli ty blbí hajzli tak předvídatelní, že se celá věc zredukovala ve cvičení čirého požitkářství z naší strany. Ovcomrdy sme trochu respektovali, ale nemydlenci byli blbí jako tágo. Protestantský nemydlenci si dokonce vopatňli nějaký anglický hajzly, aby je trochu zvorganizovali. Kdyby houf Glasgowchcáčů zůstal na holičkách na malým opuštěným ostrově, nebyli by schopný zorganizovat ani pitomou cestu k pobřeží.

Do prdele.

Do prdele… kde teď jsem? Moře. Pobřeží. Organizační schopnosti Čápa Marabu.

DRŽ SE TOHO ZASRANÝHO PŘÍBĚHU, ROYI, TY BLBČE.

„Tyhle vody jsou nakaženy žraloky,“ řekl Sandy a stále si odmítal natáhnout potápěčskou výstroj a potopit se. Zakotvil jsem u okraje skaliska, ke břehu to bylo jenom pár plaveckých temp, ale cítil jsem ze Sandyho strach.

„Domnívám se, že máš na mysli zamořeny žraloky, Sandy,“ opravil jsem ho a začal být zvědavý. Možná, že má výraz nakažený taky svoje opodstatnění.

„Chci, abys věděl, že jsem profesionální sportovec a jako takový neberu drogy. Určitě s nikým nesdílím jehly a praktikuji bezpečný sex. Nejsem HIV pozitivní. To abychom oba věděli, co jsme zač, dobře?“

„Jak si přeješ, Sandy.“

„Taky jsem nelovil žádný lvy, Royi, byly to kecy,“ uštěpačně se usmál.

Tady to vážně hustě prohrávám. Prohrávám tak, jak jsem prohrával venku. V podivném zlomku sekundy jsem zpátky v průjezdu a kudlanka nábožná je tam, ta se zlatavou parukou a rtěnkou na hmyzím sosáku, a drží červenou kartu. Sandy odhodí dres skoro v slzách a opouští průjezd, utěšován Diddym s Dawsonem, který znechuceně potřásá hlavou. Kudlanka píše jeho jméno do černého sešitu s titulem MLÁDÍ V ASII. Pak mi na tvář stříkne voda a jsme zpátky na moři.

Nacpali jsme se do potápěčských obleků a připravovali se na ponoření v průzračné světlemodré vodě u skaliska. Vytyčili jsme si cestu podél linie pobřeží a určili svůj náhradní vstup do Smaragdového lesa. Byla to riskantní strategie, protože nás to omezovalo v množství zásob, které jsme mohli nést.

Necítím se tu dobře, zvoní mi v uších a cítím divný sterilní zápach v nosních dírkách. Zápach nemoc… ne, do prdele, mám to tady pod kontrolou, mám se pod kontrolou. Sandy je zase v pohodě, je můj kamarád, můj průvodce. Já a Sandy jsme lovci. V tomhle příběhu jsme ti kladní hrdinové my.

Pak Sandy řekl něco, co mi stáhlo žaludek a sevřelo svaly a zrychlilo srdeční tep. Jak jsme se připravovali k potápění z pravoboku, podíval se na mě a usmál se: „Vstupujeme dovnitř stranou pro výstup.“

14. kapitola
VÍTĚZOVÉ A PORAŽENÍ

Kdyby fotr zjistil, že sem to byl já, kdo zmrzačil Winstona Dvojku, zabil by mě. Chránil zvíře v jeho zuboženým stavu eště víc a málokdy ho pustil z dohledu. Winston nosil jednu z těch kónickejch věcí okolo hlavy, aby se ten blbec nedrbal packama ve zraněních. V divočině by ta bestie chcípla. Stranil sem přírodě.

Ačkoli Winston Dvojka trpěl, byl sem z výsledku zklamanej. Chtěl sem s ním skoncovat navždycky. Jenom ho zmrzačit, stejně jako on zmrzačil mě, mi nebylo dost. Moje původní výčitky svědomí nad tím, co sem udělal, rychle vymizely a já ho musel dostat jednou provždy. Co mě pohnulo k rozhodnutí jít po tom hajzlovi, byla holka, kterou sem šoustal.

Jmenovala se Julie Sinclairová. Bydlela v Drylaw s mámou a sestrou. Jak si vzpomínám, nebyla to špatná jízda, šoustával sem ji v její ložnici a pak u nich zůstával na telku s ní a její mámou. Někdy sem fantazíroval, fakt ne vážně, jenom tak, rozdat si to i s její mámou a sestrou. V podstatě sem to měl u nich doma rád, protože sem moh v klidu koukat na telku.

Necejtil sem k Julii nic zvláštního, ale respektoval sem ji. Chtěla prostě šoustat a pořádně po tom šla, ale vždycky měla věci pod kontrolou, nikdy ste se nedostali do její hlavy. To mi vyhovovalo: nehodlal sem se obtěžovat zkoumáním její hlavy a nebyla dotěrná jako některý coury. Zkrátka, jednou když sem ji vopíchal, zeptala se mě na jizvu na mý noze. A proto sem zase začal myslet na Winstona Dvojku. Pamatoval sem si, jak moc sem to monstrum nenáviděl, i tu zasranou rodinu, která ho uctívala. Ještě furt tady byly mý rachejtle.

Šoustání Julie mi vždycky přivodilo myšlenku na ostrov Cramond Island, protože tam sem se do ní poprvé dostal. Cramond Island je ostrůvek ve Forth Estuary vzdálenej něco přes kilometr. V určitou chvíli tam můžete dojít před tím, než ho příliv odřízne od pevniny. Je tam hovno k vidění, jen několik bunkrů z druhý světový války plnejch plechovek od piva a použitejch kondomů.

Vzít holky na ostrov a pak čekat, že přijde příliv, což znamená zůstat tam přes noc, byla obvyklá taktika místních chlápků. Řek mi o tom Tony. Málokdy sem se coby borec vídal s Brianem a tou partou, ale jednou sme já a Bri šli ven s Julií a její kámoškou a „uvízli“ na ostrově a skončilo to jízdama.

Tak tam sem se chystal s Winstonem Dvojkou.

Naštěstí sem si v práci nastřádal množství volna. Předváděl sem těm blbejm hajzlům v jednom z kanclů, jak zacházet s novým systémem počítačovýho serveru, kterej sem nainstaloval. Voči mě pálily z nepřetržitýho čumění na monitor a oční test odhalil, že potřebuju brejle. V žádným případě bych nepřipustil stát se obrejlencem. Nejenom, že by to bylo něco dalšího, kvůli čemu bejt nesmělej, ale vypadal bych, jako bych fotrovi z voka vypadnul.

Nasrat.

Pořídil sem si kontaktní čočky.

Ten den, kdy sem si vzal volno, abych si pořídil čočky, sem se rozhodl cestou zpátky stavit doma pro Winstona Dvojku. Nikomu sem neřekl, že sem si vzal den volna, a ujistil sem se, že nikdo kromě Vítěze nebude doma.

Prošli sme sídlištěm a přešli přes golfový hřiště, minuli sme hotel Komodor a scházeli promenádou na pobřeží. Měl sem velkej rejč, kerej sem koupil u B&Q, železnou část zabalenou v nákupní tašce. Cejtil sem se trochu smutně, když sem kouknul na psa s plastikovým kýblem na hlavě. Žádnej život pro to zvíře. Začal sem myslet na Winstona Dvojku jako na štěně a teď jako na loajálního kamaráda. Mohlo mě to zastavit. Hvízdal východní vítr od severního moře, pronikal mnou skrz naskrz. Štípala mě z něj moje stará jizva, jak sem scházel dolů do Forth Estuary.

Měl sem rejč, měl sem svůj kýbl a už sem byl u moře. Bylo pořád celkem brzo, podzimní ráno a silverknowská pláž byla opuštěná. Nastával odliv.

Nasměroval sem Winstona Dvojku na ostrov, jeho tlapy zanechávaly otisky v mokrým písku. Otisky lidských šlépějí a stopy pacek budou brzy spláchnutý vodou.

Dorazili sme na ostrov. Přivázal sem psa k rezavýmu háku, kterej šikovně vyčuhoval ze strany betonovýho bunkru.

Okolo nás hvízdal sychravej vítr, odstraňoval sem Winstonovi kornout a páskou lepil na jeho sešívanej čumák různý rachejtle. Pevně sem je připevnil okolo jeho hlavy izolepou a pak vrátil kornout zpátky na zvíře. Slyšel sem ho vydávat ty mačkání-skoro-prázdný-láhve zvuky, který psi vydávaj, když se posíraj hrůzou.

Zatímco Winston Dvojka bojoval, viděl sem na střeše bunkru přistát ptáčka. Byla to červenka, dávný symbol křesťanství…

… sekundu nebo dvě sem přemejšlel o významu toho všeho, o nastavení druhý tváře a křesťanským vodpuštění a všechny podobný sračky. Ale nikdo v takový sračky už nevěří. Seš to ty proti celýmu světu, každej hajzl to ví: říká to i vláda. Vítr pronikal džínovinou mejch kalhot a znovu mě štípala jizva. Ne, Winston musí jít. V křesťanské terminologii to byla prostě válka…

… trochu sem po psovi pokukoval a pak sem na něj pohlídnul přímo. Byl divnej, jedno oko zářící ze změti izolepy a barevnejch lepenkovejch tub přilepenejch k jeho čumáku, orámovanýmu plastikovým kornoutem. Divný na tom bylo, že přestal s tím dolejzavým, ale zbytečným škrábáním předníma packama a jenom ležel na boku a mírně oddechoval. Vypadal skoro spokojeně. Moje bota těžce zakročila proti kleci z žeber potažených kůží, proti sídlištnímu módnímu doplňku…

PRÁVĚ TADY SEM TĚ CHTĚL MÍT

TY VRAHU DÍTĚTE

SAKRAS MĚ VYSTRAŠIL A ZMRZAČIL NA CELEJ ŽIVOT

NEUBLIŽUJ WINSTONOVI, NEŘÍKEJ

JIM, ŽE TO BYL WINSTON

NASRAT, OTČE NASRAT

PES MĚL BEJT ZLIKVIDOVANEJ

TAK ZA TO SEM TI STÁL, TAK MOC SIS MĚ CENIL?

ZLIKVIDOVAT

ZLIKVIDOVAT

Vítěz… Vítěz…

Tady, chlapče

Tady, chlapče

Co je, chlapče?

Co, chlapče?

Vítězi, můj loajální příteli…

Zapálil sem pár rachejtlí, který měly doutnáky nejblíž psovu čumáku, a poslušen bezpečnostních instrukcí sem se postavil opodál. Winston Dvojka naneštěstí instrukce podcenil.

TO OD TEBE BYLO HNUSNÝ, CHLAPČE

Následovala malá exploze a šplíchanec červené krve obarvil čirý plastikový kornout. Pes bojoval, ale byl potichu. Zkoušel sem zjistit, co se stalo, a šel blíž, když z čumáku Winstona Dvojky vypálil hlučný raketový jiskřící oranžový chvost…

… byl jako Krypto, Superboyův pes… ten měl ohnivé vidění… měl mě nechat hodit na něho kápi…

… Winston Dvojka sebou slepě mlátil na vodítku…

… pak následovala ještě větší exploze a pes se prostě skácel, z kornoutu lítaly kusy spálenýho masa a kostí. Zašklebil sem se a posunul se z větru, který mě zasáhnul dusivým zápachem: ale mdlejším, nějak odlišným od Gordonova.

Obával sem se hluku, otočil se k pevnině, ale pobřeží bylo prázdný. Na druhý straně byl malej rybářskej člun, ale byl příliš daleko, až u pobřeží Fifu.

Vypadalo to, že Winston Dvojka vůbec nemá hlavu, jenom velkej černej ohořelej škvarek zabalenej v kuse roztavenýho plastiku.

Kdo ti to udělal, Winstone, chlapče?

Ukaž mi, chlapče

Ukaž mi, kdo to byl

Vítězi

Vítězi

Pojď sem, Winstone, co to máš?

Vyhrál, vyhrál, vítěz náš!

Vítězi, vítězi, vítězi.

Poraženče.

Kdo to udělal?

Ale ty to nemůžeš říct

A to je

Pro tebe dost blbý

Ty pitomče

Pískal sem si „Čtyřnohýho přítele“ vod Roye Rodgerse a táhnul psí mrtvolu, která na jednom konci smrděla a kouřila, na druhou stranu ostrova, kam není z edinburský strany vidět. Položil sem tělo do mokrýho písku a začal pracovat s rejčem. Odebral sem kovovou destičku s nápisem Winston a s adresou na druhý straně. Co to bylo, co řekl fotr o psově jmenovci? Ve válce nemusíš bejt hodnej, musíš bejt jenom správnej. Podíval sem se do díry, kterou sem vykopal, a hodil okem po tělu. Kradmo sem mrknul k pobřeží. Příliv bude brzo. Málem sem se picnul, když sem uslyšel šouravej zvuk, podíval se dolů a uviděl tělo zvířete, jak se divoce třese. Bez rozmejšlení sem ho skopnul do díry a začal zahazovat pískem. Písek se trochu hejbal, ale pokračoval sem v zasypávání a pohyb ustával a bitva se zdála u konce.

Vyšplhal sem zpátky na příhodný místo a pozoroval přicházející příliv, dosahující k okraji ostrova a překrývající hrob Winstona Dvojky. Pak sem přeběhl na pobřežní stranu. Musel sem sebou rychle hodit, abych nebyl vodříznutej, protože voda začala zaplavovat nerovný převisy okolo ostrova.

Zahodil sem rejč do lesa u řeky Almond, která dosahovala ústí Forthu ve starobylý vesnici Cramond. Pak sem šel na kafe do malý kavárny ve vesnici. Přišla tam stará ženská s trpasličím psíkem, jeden z těch malejch chlupáčů na provaze. Zvíře ke mně čuchalo a já ho shovívavě popleskal. „Miluju psy,“ řekl sem ženušce.

Chvíli sem poseděl a sušil si spodní okraje kalhot u radiátoru. Pak sem vodešel a hodil Winstonův přívěsek do Almondu a pokračoval zpátky na sídliště, cestou sem se stavil v Komodoru na pivo. Vyšlapal sem do Silverknowes a tam si dal další pivo v golfovým klubu. Pak sem jel autobusem do města a koukal po vobchodech. Než sem dorazil domů na večeři, koupil sem si slušný triko od X-ile.

Když sem přišel domů, všichni už byli zpátky. Zkoušel sem splynout s všeobecnou atmosférou smutku, která naplnila byt, ačkoli to vyžadovalo jistou námahu. Pořád sem slyšel fotrův hlas: „Ale nemoh se jen tak vypařit… pes se nemoh jen tak vypařit z povrchu zemskýho…“

Ale moh, otče.

Ale moh.

Winston udělal chybu. Sral se do Roye Stranga. Žádnej hajzl se nebude srát do Roye Stranga.

Tátovo pátrání se odehrávalo formou vyhrožování a křížovejch výslechů místních obyvatel, sekýrování drylawskejch poldů, vylepování špatně vokopírovanejch fotek Winstona (černá skvrna, která z toho vyšla, vypadala překvapivě dost podobně jako on před smrtí) v obchodech a na lampách a šílení, když je děti strhávaly, a nic z toho nepřineslo ovoce.

Winston Dvojka zmizel.

Táta přísahal, že už nikdy nechce žádnýho psa, ale byl položenej na lopatky o Vánocích, když sme mu s Kim dali štěně německýho ovčáka. Na rozdíl od předchozích dvou to byla fena.

Pojmenoval ji Maggie.

Maggie byla, je,

milej pes. Nikdy       Nahoru „Další pohyb střev, Royi!
mi neudělala Nahoru Doktor Goss z tebe bude mít
žád ———jdu nahoru velkou radost,“ říká Patricie.
      „Vypadáš v těchto dnech tak dobře. Jako odměnu ti       pustím ještě něco z kazety tvojí maminky. Má dobrý       hlas.“

Prosím ne, Patricie, povídej si se mnou, řekni mi, s kým šoustáš nebo na co ses dívala na televizi, všechno jen ne ten zas…

I když je v něm stejně něco grázlovskýho

V tom klukovi…

„Chtěla bych mít takový hlas.“

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

            HLOUBĚJI————————————————dovnitř přes výstup ven. Voda, byli jsme celí ve vodě, ale já se cítím mokrý jenom po kotníky. Bláznivé.

Jimmy a já jsme vyšplhali na vrchol Zeleného kopce. Je to dlouhé obtížné šplhání, ale jeho vrcholek poskytuje perfektní výhled na jezero Torto. Vyndali jsme si dalekohledy. Dívali jsme se na plameňáky ve vodě, viděli jsme dech beroucí přehlídku růžové. Mohli jste je slyšet, zvuk tút-tút jako z trumpety. Jako trubky kontinentálních fotbalových fanoušků nebo auta v lunaparku…

Nato Sandy řekl, aniž odvrátil oči od té podívané: „Koukni se, Royi, nalevo.“

Byla tam skupina asi tuctu Čápů Marabu kolébajících se kolem břehu jezera a směřujících přímo ke kolonu plameňáků.

15. kapitola
MASAKRY PLAMEŇÁKŮ

Čáp Marabu je jedním z hlavních nebezpečí pro velké i malé plameňáky. Prochází se podél břehu, způsobuje, že hejna plameňáků se v panice shluknou, a on pak popoletí a bodne vybraného plameňáka do zad. Takto raněný plameňák je pak utopen, roztrhán na kousky a během tří až čtyř minut sežrán jedním nebo několika Marabu.

Zásah Marabu má vážný efekt na kolonie velkých plameňáků, protože způsobuje jejich hromadný úprk (je zaznamenán případ, kdy sedmnáct Čápů Marabu dokázalo způsobit odsun 4500 párů plameňáků). Plameňáci mohou tolerovat i zahnat od jednoho do pěti Marabuů, ale šest nebo více, vždy šest nebo více zapříčiní masový odsun. Příroda je ve své aritmetice velmi specifická.

Když došlo na rubačky, vždycky sme se vervali mezi skupiny osmi až deseti lidí. V metru v Ibroxu sme narazili na bestie. Šálonosiči, celí barevný. Trapný, ale barevný, v tom jejich červeným, bílým a modrým rouše. Ty jejich odznaky a vlajky. Ulster a všechny ty čurácký sračky, potřebujou vomluvu, blbou berličku, důvod sebrat sílu, kterou sme se my naučili milovat pro ni samu, dostat se na vrchol. Oni byli včerejší. Rozhlíželi se nervózně kolem, když sme v našich skupinách kráčeli do jejich středu. My sme neměli žádný barvy, byli sme tam kvůli opravdový záležitosti. Ne kvůli fotbalu, fanatismu, pózování, skvělý podívaný. To pro nás hovno znamenalo. Měli sme tu svý záležitosti.

Ovzduší se naplnilo hlasitým ječivým panickým pláčem a smrtí. Přes dalekohledy jsme byli se Sandym svědky masakru na severním břehu jezera. Věci se odehrávaly rychle, ztrácel jsem přehled. Více než to, ztrácel jsem kontrolu. Ustavičně jsem si pamatoval něco jiného, viděl něco jiného…

Rozptýlili sme je a pronásledovali skupinu mladejch modrejch hastrošů, kerý vypadali, jako by byli z Tlusťošskýho pekla v Lanarkshiru. Tihle vypasení, pivem načichlí Glasgowchcáči běželi s křikem do hospody, ale nebylo pro ně úniku. Vypadali jinak než my. I přesto, že sem se vždycky považoval za slušně šerednýho, tyhle kreatury přesahovaly všechno. Nacpali sme se dovnitř a rozbili knajpu. Ghostie položil Glasgowchcáče přes stůl na pool a rozbitou sklenicí mu zkoušel uříznout jeho otylou hlavu.

„Vodříznu ti tvůj zasranej ksicht, Glasgowchcáči blbej,“ křičel.

Dempsey strkal nemydlencovi před ksicht kus mejdla: „Umej se, ty smradlavej nemydlenej Glasgowchcáči… nikdy se, hajzli, nemejete… bydlíte v žumpě, zasraný vodpadlíci!“

Lexo vzal pár z nich ven, jeden anglánskej ksicht prasknul po ráně těžkou pěstí jako rajče zasažený vzduchovou pistolí.

„Kde sou teď všichni ty zasraný glasgowšťacký tvrdý hoši, co? Hnusný buzny!“

Votevřel sem ksicht jednomu hubenýmu Anglánovi vostrým nožem na koberce (od Bostona z Leith Walk), pak sem z něj pod jukeboxem vydupával duši… Vzpomněl sem si na tu otcovu nahrávku Churchillovejch válečnejch projevů a vybavil sem si, jak říkal, že Němci sou buď u vašich nohou, nebo dou po vašem krku. S krysomrdama to bylo stejný. Když seš na kolenou, jdou po tobě jako supi, když vstaneš, ječej maminko, tatínku, policie… Cejtil sem se trochu blbě, že sem použil kudlu, ne proto, že bych měl nějaký výhrady vůči zlepšení anglánskejch rysů plastickou chirurgií, ale kvůli tomu, že to bylo zbabělý.

Jukebox hrál Romea a Julii od Dire Straits čili jasně mozek vymejvající mutantskou anglánskou muziku… rozhlídnul sem se po poloprázdný hospodě, většina lidí se posraně dekovala, Norrie a Jacksie ve dveřích, a já zařval:

„ROY STRANG JE SAKRA ŇÁKÝ MÉNO! PAMATUJTE SI TO MÉNO! ANGLÁNCI, VY HAJZLOVÉ ZASRANÝ! EVROPSKÝ NUMERO UNO! ZASRANÝ BASTARDSKÝ KRYSOMRDI!“

Co je sakra… Vidím Čápa Marabu, ne toho našeho, probodává mladýho plameňáka, potom pečlivě ponoří svou kořist pod vodu a celou ji polyká.

Lexo se obrátil na makače v baru, starýho chlapa, tlustou ženušku a mladšího chlapa, který tam stáli úplně posraný, a řek: „Šest Becksáčů. S sebou.“

Obsloužili ho a ten divokej hajzl za to všechno taky zaplatil. Kdyby to nezaplatil, ponížilo by nás to na úroveň nemydlenců. My jsme koneckonců edinburští snobi… ale mně už se nedostávalo tak moc adrenalinovýho nadšení jako předtím. Dělali sme to příliš často. Popad sem poolový tágo, vyskočil na bar a třískal do regálu s flaškama. Na zvuku rozbíjenýho skla něco je.

Opravdu se mi to ztrácelo, málem jsem zařval: DOST! DO PRDELE, PŘESTAŇTE S TÍM VŠÍM!, když jsem spatřil toho našeho, našeho Čápa, a on spatřil nás. Ta kreatura sklonila krk, krátce se rozběhla, zamáchala křídly, aby se vznesla. Vypadala nemotorně a neohrabaně, ale pokračovala ve snaze vzlétnout, až dosáhla vzestupných proudů vzduchu, vznesla se a rychle se stala téměř neviditelnou.

„K čertu s tebou, Pepo Čápů,“ zaklel Sandy.

Navzdory úniku naší kořisti jsem cítil v kostech zvláštní povznesenou náladu. Tohle tedy byla dostihová dráha našeho zvířete, ten mizera se brzo vrátí.

„DO PRDELE, VYPADNĚME VODSAĎl“ zařval Lexo, natahoval krk a jeho tvář vypadala jako velká černá díra. Rozdělil Becksy a opouštěli sme putyku v ruinách a s vyděšeným osazenstvem, který si lízalo svý rány. Když sme opouštěli knajpu a směřovali dolů po ulici, Ghostie se na nás otočil:

„To nebylo špatný. Ani ne čtyři minuty,“ řekl a ukazoval na svoje stopky.

… Vidím zase jasně… zaznamenali jsme docela nedaleko od nás další pár obrovských Čápů, kteří se vkradli mezi skupinu vřeštících supů hltajících nerozeznatelnou mrtvolu zvířete. Vypadala jako ženské tělo.

Ne jako ženské tělo

Ne

Ne… muselo to být něco jiného. Jednomu z Čápů uloupil utržený kousek masa velký stepní orel…

Jiný Čáp stál na kraji skupiny a pronikal dovnitř, aby urval upuštěné sousto, zatímco jeho odvážnější přátelé se drželi přímo se supy a společně mrtvolu trhali. Jeden z nich se dokonce pokoušel dalším mrchožroutům dominovat, celkem úspěšně.

Agresivita supů ve skutečnosti působila spíš jako póza. Báli se Čápů.

„Supi se zdají být agresivní, ale vyvinuli jen pečlivě propracované zdání hrozby, aby odradili soky,“ poznamenával Sandy, který se jakoby telepaticky sladil s mými myšlenkami.

„Tímto způsobem se vyhýbají riziku zlomení loketní kosti v souboji… loketní kost je samozřejmě ta vnitřní ze dvou základních křídlových kostí.“

Rozbitý sklo z flašek se třáslo, jak na nás Angláni řvali. Otočili sme se a zaútočili a oni zdrhali jak blbí.

„Ano, Sandy,“ kývnul jsem a čistil jednu z čoček svého dalekohledu, protože jsem nemohl věřit svým očím, „ačkoli je loketní kost ta větší z kostí křídlových, má sklon se lámat častěji než rádius, neboť je méně pružná. Skutečně, jestli si to vybavuji přesně, průzkum ukázal, že u přibližně dvaceti procent hejna bělohlavých supů byla evidována zlomená loketní kost.“

Furt sem eště měl v ruce to blbý tágo, přežvykovač krys, kterej zůstal pozadu při ústupu svejch kumpánů, se mi pokoušel zabránit, abych jím mával. Slyšel sem zvuk, jak mu praskla kost v paži, a pak jeho pronikavej výkřik naplnil smradlavej glasgowchcáčskej vzduch…

„Ano,“ usmál se Sandy, „je to úžasné, že dokážou přežít.“

„Naštěstí má sup, ačkoli je to jeden z největších létajících ptáků, velmi malou váhu kostí, přibližně sedm procent váhy těla… zvířeti to umožňuje přežít z vlastních rezerv, dokud se kost nezahojí…“

„Podívej, Sandy!“ přerušil jsem ho. „Támhle u vzdáleného břehu!“

Nějací Čápi kroužili okolo oblaku kouře, který vystupoval z druhé strany Zeleného kopce.

„Jako by kroužili nad nějakou usedlostí…“ řekl Sandy.

„Ano, ale jedinou usedlostí je tam chata Tlusťocha Dawsona v Jambole. Mrkněme se na to!“

ČÁST ČTVRTÁ
CESTY
K SEBEVYSVOBOZENÍ

16. kapitola
RESPEKT

Vrací se mi to. Všechno se mi to vrací. Přál bych si, aby ne, ale vrací se to.

Nepředpokládám, že by někdo z nás dokázal odolat pokušení. Byla to její chyba, sakra si vo to říkala. Její a Lexova. Vona, taková velká zasraná koketa, a von, zasranej smutnej úchyl, kterýmu by nedala ani kurva, i kdyby měl kapsy plný zlatejch kreditek. Kdybych se bejval nedal dohromady s tou partou, nic by se nestalo, do ničeho bych se nezamotal. Ale jí by to stejně nějakej hajzl udělal, moc se nosila. To je nad slunce jasný.

Když sem se na ni poprvé kouknul, věděl sem hned, co je zač. Typ Caroline Carsonový, co chodila do mý školy. Kurvy jako tyhle musej dostat lekci, jinak s váma vyjebávaj. Myslela si o sobě, že je úžasná. Myslela si, že je pro ptáky děsným pokušením. Tahala se s klukama, ale žádnej se jí nemoh dostat pod sukně. Mluvili sme o ní jednou vodpoledne s Lexou, když sme si dali ňáký Becksy, jak se to tak dělá. Myslim, že sme byli u Black Bulla.

„Je to totální jízda, ta kravka,“ řekl.

„Roztáhla je?“zeptal sem se.

„Hovno. Žádnej hajzl na tý svini nebyl, pokud vím. Řeknu ti jedno, jestli přijde příští víkend k Busterovi a pude pak na party k Dempseymu, vymrdám jí zasranou prdel. I kdyby byla ještě panna, jakmile párkrát přirazím, nebude její píča už nikdy dost pevná,“ smál se.

Smáli sme se společně.

Myslel sem na to, jak sem ji jednou vyzval u Bustera na ploužák. Muzika řvala ten večer smrtelně nahlas, ale zaječel sem na ni: „Chceš tancovat?“ Vstala a já ji následoval na parket. Ale ta děvka pokračovala v chůzi, přešla parket na holčičí záchod a já tam stál jako debil uprostřed parketu a všichni hajzli kolem se mi posmívali. To jsem byl já, Roy Strang. Mluvíme tu o sakra borcovi. Pamatuju si na ten večer, protože to byl ten samej večer, kdy sem rozsekal toho hajzla Gilchrista.

Pamatuju si, že to bylo tou dobou v pohodě, seděl sem s Lexem a kecali sme.

„Kluci maj nárok na vyrovnání,“ řek sem mu.

Připomínala mi časy ve škole, všechny ty zasraný chytrý krávy, všechny kurva stejný. Ale nikdo se mnou nebude vyjebávat, žádná píča. Myslel sem na to, jak to nakonec schytá, koukat se tak na ni, zraněnou, vidět, jak krvácí, dívat se, jak říká prosím.

Řekni prosím, ty zasraná kurvo, řekni prosím Royovi Strangovi. To je moje méno a nikdo se mnou nebude vyjebávat. Řekni do prdele prosím, ty kurvo, děvka, couro

řekni do prdele

Ta kurva si musí myslet, že sem nikdy neviděl, jak na mě čumí s Pavlínou, Ghostieovou kočičkou. Ačkoli sem si nikdy nevšim, že by se otevřeně chechtala mýmu vydutýmu ksichtu a mejm uším, který sou jako taxík s votevřenejma dveřma. Jasně, všecko to bylo za mejma zádama. Poté, co sme se vrátili z Jižní Afriky a já pobodal toho tlustýho hajzla Mathewse a pak dal lekci tý couře Carsonový, všechno se dělo za mejma zádama. Ale šlo vo to, že to dělali. Neviděl sem je ani neslyšel, ale věděl sem, že to dělaj. Prostě sem to vnímal, cejtil. Bylo potřeba, aby se všichni dověděli, kdo sem, všichni ti hajzli. Jako ten, co si myslel, jakej je drsňák ve škole, myslím hajzla Gilchrista z Piltonu. Byl to ten kluk, co byl s Fergusonem a Carsonovou a Velkou Jízdou, ten zkurvenej měkkej tlusťoch tenkrát u bufáče s hranolkama. Právě sem se vrátil s ňákejma klukama z výpravy do Millwallu. Skvělej čas, v Londýně sme úplně vyšíleli. Byl to báječná rubačka. V New Crossu, to byli kromě krysomrdů ti nejlepší protivníci, co sme kdy měli. Kecali sme vo tom, vzpomínání nás rozjíždělo, a vtom sem narazil na Gilchrista v Mile. Kecal tam s kámošema.

Von nebyl zdaleka ten nejhorší. Ale byl tam, přímo v hospodě, tak sem ho nechal trochu zapotit. Pak sem tomu hajzlovi zlomil hlavou nos a otevřel mu ksicht mým Stanleyem. (Koupeným tam, kde vždycky kupuju svý zbraně).

Byl to můj způsob, jak tomu hajzlovi říct: Jmenuju se Roy Strang, vzpomínáš si na ten večer s hranolkama, ty hajzle?

Všechno, co hledám, je trocha respektu. Mám na to do prdele nárok.

Jo, viděl sem do prdele její kradmý pohledy, když sme kráčeli do Red Hot Pepper klubu. Při nich sem si uvědomil svý krátký nohy, svou velkou hlavu, svý uši, každej zasranej defekt na mý kůži. Cejtil sem se jako zrůda.

„Hele, Lexo, jesli seš pro, aby tu svini vojeli všichni, chce to akci,“ usmál sem se.

„Svině si musí uvědomit, že dyž se motaj kolem borců, musej vykonávat svou práci. Musej jít příkladem,“ šklebil se a pusa mu vyřízla půlměsíc na čtvercový hlavě.

A bylo to. Takhle sme to plánovali, pitomý, přivožralý a fantazírující v hospodě. Nevěděl sem, že to ten hajzl myslí vážně, nevěděl sem, že vo tom mluvil s Callym a Dempsem.

Nebylo to tak, že bych se chystal něco províst. Měl sem už i tak dost problémů s píčama, udělal sem ze sebe taky trochu debila v práci, hm. Bylo to o Vánocích a bylo to docela podivný. Holka ménem Sheena Harrowerová, která pracovala ve Spinsterovic skotský pojišťovně. Chodila k Busterovi a znala tam nějaký kluky. Nikdy sem nechodil na pařby v práci, ale pokecal sem s Sheenou v kantýně a ona říkala, že půjde. Líbilo by se mi dostat se jí pod sukni, a i dalším pár klukům, jeden z nich byl Demps a myslím, že další byl ten chlapík Alto, mluvili o tom, že by se jí rádi dostali mezi nohy a tak. Z toho důvodu sem myslel, že by bylo lepší, kdybych po ní vyjel na pařbě v pojišťovně, abych vyčistil pole. Vypadalo to na příliš dobrou příležitost, než abych to prošvih.

Nikdy se neukázala. Později sem zjistil, že ten hajzl Demps se s ní sešel v hospodě večer před tím a podle mě ji už vojel. Takže já se ocitnul na vánočním večírku Skotský pojišťovny starejch panen. Bylo to fakt úchylný, vidět všechny ty vzorný kolíky nasávat. Většina z nich na to nebyla zvyklá a všichni byli totálně vodvařený. Tak sem z nudy vypil pár plechovek. Bylo to hnusný pivo Scottish&Newcastle, normálně sem pil Becksy, ale bylo to tam k mání. Měli tam taky punč, kterej nebyl špatnej. Brzo sem byl trochu vožralej. Teda vlastně musel sem bejt sakra vožralej, protože sem se objímal s Martinou Fenwickovou. Nepamatuju si, jak sme začali. Byla vypatlaná, nikdy sme spolu nic moc nevycházeli a byla o několik let starší než já, ale byla ožralá, tak co.

Měl sem ho tvrdýho a chtěl sem jen vypustit svý hnojivo do Fenwickový a pak se zdejchnout z celý tý depresivní scény. Přemejšlel sem, že ji vezmu zpátky do kanclu a do průchozího skladu krabic vod počítačovýho hardwaru a kancelářskejch potřeb. Byl tam stůl a já bych ji moh přes něj vohnout. Problém byl, že mě ta coura sice nechala, abych jí veřejně rval jazyk do pusy, ale když vycejtila, že ji chci dostat do separé, vodstrčila mě. V hlavě mi tepalo zrovna tak jako v koulích. V tu chvíli sem pořád cejtil jakoby silnej zápach moči. Zasyčel sem na Fenwickovou urážku a odsunul se k baru.

Po pár drincích sem šlohnul levnej plastikovej zapalovač, našel sem ho na stole. Pak sem odešel na záchod a potuloval se vopuštěnejma kancelářema. Prohledával sem jeden ze skladů a našel ňákej hořlavej sajrajt na čištění elektrickejch zařízení. Bylo to ideální.

Vrátil sem se na párty, která moc dlouho nepokračovala, spustil totiž požární alarm a hora vožralců se vypotácela ven na ulici. Přijely dva požárnický vozy a hasily voheň, ale až poté, co zasáhl několik kanceláří. Jeden spící hajzl, kterej se vožral a vodpadnul, byl vodvezenej do nemocnice, protože se nadejchal kouře. Podle mýho názoru si to zcela zasloužil. Poškození ohněm bylo obrovský a vedlo k nařízení personálního ředitele, kterej zakázal používat kancelářský prostory na vánoční večírky. Pro mě to bylo v pohodě, stejně mě ty zmrďácký párty nezajímaly.

Krátce poté sem byl povýšenej. Jane Hathawayová někde dostala lepší práci, a jak to podali, „vzala“ Fenwickovou s sebou. Des Frost přebral vedení a já dostal jeho práci. To ze mě udělalo systémovýho analytika. Znamenalo to víc prachů, ale ve skutečnosti sem dělal tu samou ptáci. Což mi ukázalo, jak sem byl zneužívanej celý ty tři toky, co sem praktikant. Dostali sme dva nový praktikanty, oba to byli mladý kluci, jeden z nich se tahal s mladou gardou. V kanclu byla hned lepší konverzace.

O pár měsíců později se to stalo.

Byli sme zase u Bustera a měli prima večer. I tehdy na disko, když, Lexo zakýval směrem, kde tančila, a řekl: „Ta kunda je dnes večer naše,“ sem myslel, že to je jen nahlas vyslovený přání.

Vypadala tak skvěle a hrdě, ten způsob,

jak tancovala, jeji dlouhý vlasy        nahoru „Trochu

vlály, špulila ústa, vypadalo to,        nahoru nahoru

že plive pohrdání nad celým nahoru Royi?“

světem, její pružný tělo se nahoru TÁHNI

vlnilo podle hudby. Měla        nahoru Viděl

na sobě přiléhavý tričko        nahoru jsem

a krátkou sukni, zasraná       nahoru místa

provokatérka ptáků —       nahoru i tváře a trochu

zasloužila si, aby jí to nahoru smíchu záře. Však,

člověk napral… nahoru—nahoru ach, tys mě dostala

             a jazyk mi svázala.

Mladá hrdost mi nedala mou lásku ti

ukázat. Co kdyby ses mi začla smát.

NE

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI — — — Nemůžu se dostat dost hluboko, abych byl u Čápa      — — — Jenom k ní — — — protože sme byli všichni celí bez sebe…“

No jo.

Byli sme z toho všichni celí bez sebe, když sme dorazili k Dempseymu. Lexo jí strčil tripa a ona se smála jako blázen. Bylo to praštěný. V předním pokoji chrlil magneťák ňáký zasraný techno a v jedný z ložnic jely věci, který se mi líběj, Stone Roses a Happy Mondays a tyhle indie věci. Lexo na mě kejvnul a pak na Ozzyho, kterej si to šinul směrem k ní. Nemyslím, že věděla, která bije, když ji Ozzy vedl do ložnice. My tam s Lexem čekali, a taky Demps, kterej zamk dveře. Pamatuju si, že se ještě pořád smála, než ji Lexo strčil do postele. Demps a Ozzy ji drželi a Lexo jí položil nůž na krk.

Zjistila, co se děje, a tvrdě ji to zasáhlo.

„Prosím, nezabíjej mě,“ řekla tiše.

„Otevřeš hubu, a seš mrtvá,“ řekl Lexo. Vyhrnul jí sukni. Trochu se bránila, říkala: „Prosím ne, prosím, nedělejte to,“ znovu a znovu.

Řekl sem Lexovi: „No tak, Lexo, už má nahnáno dost, čoveče…“

Otočil se na mě s pohledem, kterej sem nikdy předtím neviděl, nikdy bych nevočekával, že lidská bytost je takovýho schopná. „Hodlám jí toho udělat trošičku víc než ji jenom vyděsit,“ ušklíbal se. Bál sem se, bál sem se Lexa. Kdybych křičel, byl bych mrtvej. To sem si myslel. Demps a Ozzy se jenom smáli.

„Mysli na to, že to byla tvoje iniciativa,“ řekl Ozzy.

„Jo, jo, eště si to neudělal,“ usmál se Demps. „Kluci maj nárok na vyrovnání.“

„Výhody borců,“ smál se Ozzy, „nemůže to bejt víc fér.“

Lexo ji praštil do obličeje a přitiskl jí nůž na krk. Přestala odporovat a otočila hlavu na stranu. Začal jí stahovat těsný tričko s lycrou, velmi pomalu a opatrně, skoro s něžností. Ozzy a Demps jí chytli ruce nahoře, když jí stáh triko přes hlavu. „Nechci, aby byl vidět ani náznak nějakýho zápasu,“ smál se. Stáhnul jí dolů podprsenku a hrábnul jí na kozy. Její tvář byla po celou dobu ztuhlá, její oči mrtvé kromě nepřetržitých proudů slz. Pak vykřikla, ale hudba byla stejně tak nahlas, že ji nikdo nemohl slyšet. Lexo ji praštil ze strany do obličeje a pak jí jednou ze svejch velkejch rukou sevřel krk. „Příště až zařveš, vyříznu ti ten tvůj zasranej jazyk,“ zašeptal. Všichni sme věděli, že nekecá. Lexo byl posedlej.

A to je zasraně pravda, že ten hajzl byl.

„Kluci, šáhněte si na ty kozičky, nejsou špatný,“ hodnotil plný ňadro ve svý dlani.

„Krásnej kus masíčka,“ usmíval se Ozzy a svíral jí bradavku mezi ukazovákem a palcem.

„Pro borce jenom vybraný kousky,“ usmíval se Dempsey.

Lexo jí stáhnul sukni a gestikuloval na mě, abych jí zul boty, což sem udělal, a pak jí stáhnul bavlněný kalhotky.

„Už ti někdo vylízal píču?“ zeptal se. Byla paralyzovaná strachem, a sevřela nohy, když jí mezi ně drsně sahal rukama. Lexo na ni plnou vahou nalehnul. „Už’s byla vylízaná?“ zeptal se jí přímo do tváře.

Zkoušela mluvit, ale začala se dávit. Rozmazalo se jí líčení kolem očí. Teď už vypadala odpudivě. Nic z toho, jak působila v klubu. Strach jí zkroutil a zdeformoval obličej. Nestálo to za to…

Lexo si stáhnul džíny a trencle a ukázal velkej, uhrovatej zadek. Ozzy a Demps pustili její ruce, každej ji chytil za jedno stehno a roztáhli jí nohy. Slyšel sem, jak střídá zoufalý prosby a nechutný výhružky.

„…nedělej to… prosím, Lexo… Alexi… nedělej to… prosím… řeknu to policii… přivedu policii… prosím… neubližuj mi… nezabíjej mě…“

Lexo jí palcema rozevřel stydký pysky a čuchl k její píče. Pak hlavu zvednul, nakrčil nos a protáhl obličej jako znalec vína. „Tuhle noc tady bude spousta šukání!“

Lačně usrkával z její píči, pak velmi opatrně, aby se neprokázaly žádné známky násilí, strčil do její kundy prst a jemně pracoval. Ozzy a Dempsey jí pořád drželi stehna.

Když do ní narval ptáka, vykřikla. Ale byl zase pomalej a opatrnej. Lexo věděl, co dělá. Výraz v její tváři byl… pamatuju si na dokumentární film o nějakým zvířeti, který bylo zezadu požíráno, zatímco jeho obličej vypadal nevěřícně, ustrašeně a jako by nenáviděl sebe sama za vlastní bezmocnost. Tohle mi připomínala. Pakůň hřivnatý…

Ozzy a Dempsey zkoumali její obličej, Ozzy jí odhrnoval dlouhý tmavý vlasy na stranu, když Lexo přirážel.

„Žádný znamení, že by se vzrušila, Lexo,“ usmál se.

„Možná, že potřebuju malou pomoc, kluci,“ zachrochtal Lexo. „Napadá mě, že tu sou tři díry a jenom jedna je používaná.“

Ozzy rozepnul zip na džínách a vyndal ptáka. Otočil k sobě její hlavu a s Lexovým nožem přitisknutým na jejím hrdle ji donutil, aby otevřela ústa.

Stál sem v rohu, třásl se a žasnul, co tam do prdele dělám. Pak ji měl Ozzy, pak Dempsey, v tý době už téměř omdlela. Když na ní byl Dempsey, někdo se snažil vejít do pokoje. Bez přestání klepali. Ozzy odjistil dveře a prostrčil hlavu škvírou. „Táhněte! Soukromá párty!“ obořil se.

„Deme k Murrayovi. Má dýdžejský gramce, víš,“ řekl kluk jménem Nezzo.

„Přídem za váma,“ řekl Ozzy a zamknul dveře.

Dempsey se konečně udělal: „Uf, tý jo, kurva,“ zachrochtal, než vytek.

„Pěkný a promazaný pro tebe, ty vod Strangů,“ usmál se Ozzy.

„To si dám, když ho tam strčím po vás, hajzli…“ děsil sem se jakoby zlehka. Nebyl tam žádnej kondom.

„Nikdo se z toho nevykroutí,“ zabručel Lexo.

Rozepnul sem si zip.

Ozzy se pohrdlivě ošklíbnul nad její vagínou. „Vevnitř je to do prdele jako namydlená houba, to ti povidám.“

Lehám si na ni. Stejně se mi nestaví, takže na ní ležím a předstírám to, rytmicky přirážím.

„Nemyslím, že by se při tom zrovna pohnula země, Strangu,“ smál se Dempsey, když sem vydal slabý zachrochtání a odvalil se z ní.

„Poslední ze žhavejch milenců, dost dobrý,“ posmíval se Lexo.

Myslel sem, že sme skončili, ale její těžká zkouška teprv začínala. Lexo chtěl využít toho, že všichni ostatní účastníci párty odešli.

„Hlídejte ji,“ rozkázal a vypařil se. Vrátil se ze zadní zahrady s dlouhou šňůrou na prádlo, kterou smyčkou upoutal nahoře k velkýmu trámu v obýváku. Pokoj byl vystlanej prázdnejma plechovkama od piva a lahvema, přeplněnejma popelníkama a rozházenejma obalama vod desek a kazet. Lexo přišel zpátky do ložnice a neuměle, ale pevně jí uvázal ruce za záda a hnal ji přes prázdnej byt do obýváku. Přinutil ji stoupnout si na lavici téměř na špičky a dal jí provaz okolo krku. Do pusy jí strčil velkej hadr a přelepil ho izolepou.

„Jesli spadne a pověsí se, sme v prdeli! Je to můj byt!“ řekl Dempsey.

„Ser na to,“ řekl Lexo, „jestli spadne a udusí se, vodtáhnem ji na břeh a zakopem na skládce,“ zamnul si ruce. „Dem do tý nonstop lékárny pro ňákej lubrikant. Celej se třesu vzít ji jednou do prdele. Píču už bude mít dost vyřízenou. Nejdřív si dáme v klubu pár piv, co? Z týhle zasraný práce je žízeň!“

Posunul se k ní, postavil se na špičky a políbil ji na bradu.

„Teď seš naše, ty svině.“

Pak nasadil teatrální americkej přízvuk: „Neodcházej, miláčku, kluci se vrátí!“

Prostě sme ji tam nechali. Ozzy nás odvezl do West Endu a Lexo obstaral od lékárníka lubrikační gel. Pak sme jeli do našeho klubu v Powderhallu. Byl to už dávno zavřenej kulečníkovej klub, ale měli sme klíč, Ozzy pustil jukebox a Demps vytáhnul ňáký Becksy.

„Na zdraví, kluci!“

Ona svázaná v bytě. Dusící se ve smyčce, bojující, aby popadla dech. Bojí se zkusit pohnout. Neví, kdy se vrátíme, jestli vůbec. Chtěl sem to vypít rychle. Chtěl sem ji zachránit.

„Na kurvy, který musej dostat lekci!“ připíjel Ozzy.

„Kurvy,“ pokývali sme unisono a ťukali si lahvema.

Jak se asi cítila, svázaná, se smyčkou kolem krku? S naším spermatem stékajícím jí dolů po holých nohou? Byl sem posranej strachy, že se jí něco stane. Demps taky, byl to jeho byt. Lexovi a Ozzymu to bylo zjevně jedno. Lexo si všimnul mojí úzkosti.

„Nebuď tak posranej, ty vod Strangů. Je to pro tu svini poučení. Užívej si to.“

„Ale ty nevíš, že ačkoli… může ji to vodrovnat… možná už nikdy nebude schopná jít s chlapem.“

Podíval se na mě se zdrcujícím opovržením.

„Jedinej posranej důvod, proč to nebude schopná dělat znova, bude ten, že dostala to nejlepší, a to další se s tím nebude moct rovnat.“

Lexo chtěl zůstat na další drink, ale přemluvili sme ho k návratu. Nastartoval motor a jeli sme zpátky přes město k Dempseyovu bejváku.

Lexo zastavil auto předtím, než sme tam dojeli. „Co…“ řekl sem slabě. Co to dělal?

Umřela. Upadla a umřela. Zabili sme ji. Věděl sem to. Vzdala to a pověsila se. Proč bojovat?

Věděl sem, že je mrtvá.

„No tak, Lexo! Kde to vázne?“ skuhral Demps.

Lexo ukázal na skupinu vožralců, který seděli na lavičce v parku u opuštěný noční ulice. Pili plechovky silnýho ležáku.

„Musim jim říct ahoj.“

„Co? Vyser se na to,“ lapal sem po dechu.

„Je příjemný bejt příjemnej,“ řekl Lexo a vystupoval z auta. Ozzy začal taky vylejzat.

Ani já, ani Dempsey sme na tohle neměli náladu, ale vylezli sme z auta za nima proto, abychom snadněji přiměli ty hajzly k cestě zpátky. Přišli sme k vochlastům, koukali na nás obezřetně.

Byli to dva muži a žena. Jeden z chlápků byl tlustej a velkej, měl stříbrný kudrnatý vlasy a překvapivě jemný kradmý oči. Ten další kluk byl mnohem mladší, než sem si myslel, jak sem si všimnul. Jeho tvář byla zabarvená chlastem a počasím a stejně tak množstvím jizev a strupů. Jeho vlasy byly hustý a tmavý. Měl takovej ten trochu vyplašenej pohled, jakej nasazuje spousta opilců, když nemají ještě vypito dost, aby ho zaplašili.

Chtěl sem zpátky za ní. Možná se osvobodila, možná ji nějakej hajzl slyšel. Poldové…

„Tak, pánové,“ řekl Lexo a obracel se s úsměvem k ženě, „ a dámy a všichni.“

Žena taky nebyla tak stará. Byla hubená a bledá a nebylo jí moc přes třicet. Měla krátký napomádovaný hnědý vlasy, ale její oblečení se zdálo v dobrým stavu a nevypadala špinavě.

Trochu opatrně nás pozdravili.

Ozzy pohlédl na ženu: „Jak se menuješ, panenko?“

„Yvonne,“ řekla

„Je v pohodě,“ usmál se starší muž a pozvedal proti nám plechovku.

„Vsadim se, že seš dobrá jízda, co, Yvonne?“ poznamenal Ozzy a mrknul na ni.

Starší chlápek přimhouřil oči a zvrásnil rty, nasál vzduch a usmál se na mě. „ Jasně,“ vycenil zuby. Ten starej hajzl se mi líbil. Zachtělo se mi ho před klukama chránit.

„Možná bysme měli vzít Yvonně na naši párty, co Lexo? Že bysme dali ňákou lesbickou záležitost. Už si někdy šoustala další kočičku, Yvonne? Co?“ zeptal se Ozzy.

Yvonne nic neříkala, jen seděla na lavičce mezi dvěma chlapíkama. Starší se otočil.

„Nech ji, Ozzy,“ řekl Demps.

„Zjišťuju, jestli bys mohla šoustat jinou holku, Yvonne, jen to tak řikám, neřikám, že budeš nebo nebudeš, ale jenom se ptám, jestli bys to udělala, jenom jako, co? Použila bys prsty, nebo jazyk?“ ptal se Ozzy a strkal si prostředník do dlaně a vysunoval a zasunoval jazyk.

Holka nahrbila ramena a zírala do země.

„Jdi do hajzlu, Ozzy! No tak! Poďme!“ křičel Dempsey.

Chtěl sem ji vidět. Potřeboval sem ji vidět. Museli sme zpátky.

„Možná třeba jen malou pusinku, co, Yvonne?“ ptal se Ozzy. Naklonil se k ní. Odvrátila se, ale on se obracel za ní, až nakonec přestala uhýbat hlavou a nechala ho, aby ji políbil na ústa. Lexo vydával hýkavé zvuky. Starší chlapík mu podal svou plechovku s pivem Carslberg Speciál, ze který pil.

„To nebylo tak špatný, co?“ řekl Ozzy. „Prostě jako na Novej rok. Všichni líbáme cizí lidi na Novej rok, vod ulic až k trůnu. Je příjemný bejt příjemnej… co takhle trochu ukázat kozu, Yvonne? Pro kluky!“

„Jdi do hajzlu, Ozzy!“ řek sem.

„Drž hubu, ty vod Strangů,“ smál se. „Dávám jenom Yvonně vybrat. Ukáže aspoň kousek kozy, nebo s náma pojede na párty. Tak jak, Yvonne?“

Žena si smutně rozepnula ňáký knoflíky na blůze, rychle vytáhla ňadro a okamžitě ho zase schovala. Ozzy se smál. Lexo se s nechutí odvracel.

Pak Yvonne vyskočila. Teprve tehdy sem zaznamenal, co se stalo.

Lexo praštil mladšího kluka, a když se jeho velká pěst střetla s chlapcovou hlavou, bylo slyšet, jak zapraskala kost. Stál tam, tlemil se na toho týpka a se zaťatejma svalama na pažích dával prudký trhaný rány do vzduchu, dělal mu to těsně před ksichtem. Týpek si dal ruku před obličej, celej se na lavičce klepal bolestí a strachem. Chtěl sem, aby se ten blbec zvednul a utek, nebo ji taky Lexovi natáhnul. Chtěl sem, aby něco udělal a ne tam jenom seděl jako nějaká blbá ovce. Ten starší chlápek se podíval jinam a zavřel oči.

„Tos ani nepostřeh, co, vole,“ chechtal se Lexo. „Moc chlastáš, seš pomalej. Ale vsadim se, že by ses mi kdysi bejval moh postavit.“

Ten blbec si pořád držel ruku před obličejem, ale vlastně usiloval o zoufalej úsměv pro Lexa. Lexo krátce dovádivě šťouchne pravou rukou do jeho obrany. „Teď tadle…“ říká a pak praští kluka do obličeje druhou rukou, „teď zas tadle…“ směje se a zatřese levačkou. „Teď tadle…“ jeho levá pěst se znovu střetne s týpkovým ksichtem a hnusně to zapraská. „Teď to byla ta pravá.“

Dívám se na to a sem připravenej kopnout do toho hajzla na lavičce v parku za to, že je tak blbej a nechá si líbit takový nedůstojný zacházení. Jen se dostat ven z tý zasraný mizérie rychle. Chci jít. Chci ji vidět. Teď má ten kluk hlavu schovanou v dlaních. Lexo ztratil zájem. Dívá se na Ozzyho, kerej se objímá s tou Yvonně. Já třesu se starým chlápkem, kterej vypadá vyděšeně. Zkouším budit dojem, že všechno je v pohodě a že se do něj už žádnej hajzl nebude srát.

Lexo jde k němu a vytahuje peněženku. Vrazí tomu posranýmu notorovi do pracky pětku.

„To máš na ranní vyprošťovák, kámo. Anestetikum,“ usmívá se.

„Měl sem v Rosythu podnik s kováním mědi,“ řekl starej chlap a vzal si peníze.

„Máš na to ruce, kámo, silný ruce,“ usmál se Lexo.

„Ministerstvo obrany. Bejvala to státní služba,“ řekl.

„Znáš Bennyho Porteouse?“ zeptal sem se.

„Jo…, znám Bennyho!“ oči starýho chlápka zasvítily.

„Je to můj strejda. Byl to mědirytec v Rosythu.“

„Pracoval sem s Bennym celý roky! Jsem Alec. Eck Lawson. Řekni o mně svýmu strejčkovi. Co dělá? Kde pracuje?“

„Nepracuje. Jen hraje a sází na koně.“

„Celej von! Pozdravuj ho! Vod Ecka Lawsona!“

„Neboj, Ecku,“ řekl sem. Chtěl sem jít.

„Tak pohněte,“ lusknul Lexo a vrátili sme se do auta. „Cos to prováděl s tim starym ohařem, ty špinavče?“ smál se Ozzymu.

„Moh si ho vzít s sebou. Viděli bysme, jak by se tý kurvě líbilo, kdyby ji vylízal alkáč,“ zašklebil se Ozzy.

Poznal sem, že se ta možnost Lexovi honí hlavou. „Ne,“ řekl. „Teď je potřeba disciplína. Trochu se to komplikuje, poldové a tak.“

„To bylo úplně pitomý. Dyť voni mohli zavolat policii. Dát tomu somrovi granát… co mi na todle řekneš?“ zabručel Demps.

Vlezli sme do auta. Jeli sme zpátky za ní. Prosím, ať je naživu.

„Takoví žádnou zasranou policii nezavolaj, ty blbej hajzle,“ posmíval se Ozzy.

Lexo se otočil a vyslal k nám obrovskej úsměv: „Byla to jen taková milostná předehra, abychom se všichni dostali do ráže na prdel tý kurvy.“

Podíval sem se na Dempsovu napjatou tvář. Seděli sme v autě vedle sebe na zadním sedadle. Pusu měl zkroucenou a slyšel sem, jak skřípe zubama, ale neviděl sem mu do očí, protože měl dlouhej kšilt. Do jeho bytu sme dorazili asi hodinu poté, co sme ho opustili.

Když sme stoupali po schodech, byl sem vyděšenej, posranej strachy, že se snažila osvobodit a pověsila se.

Třásl sem se. Podíval sem se na Dempse. Kouknul se jinam.

Ozzy otevřel kuchyňský dveře. Byla tam. Na sekundu byla tak nehybná, že to vypadalo, jako že je v prdeli. Převalila se přese mne nesnesitelná vlna strachu, skoro sem začal křičet, ale otočila k nám hlavu s prosebnýma, vyděšenýma očima. Byla ještě živá.

Sundali sme ji dolů, ale namísto abysme ji vzali zpátky do ložnice, přines Lexo matraci a rozprostřel ji na podlahu.

„Radši tady, co,“ usmál se. „Ráno se budem moct koukat v telce na seriály, až jí předáme poselství.“

Já nebral drogy, ale Lexo a Ozzy si dali éčko a všichni tři si dali po dvou lajnách speedu a prostě sme ji měli u sebe a dělali to znovu a znovu.

Já sem si dal už jenom jeden předstíranej pich, ale ostatní na ní byli celou noc. Dempsey a Lexo na ní byli současně, jeden v její kundě a jeden v prdeli, koule jim do sebe narážely. „Lexo, cejtim tvýho ptáka,“ vydechl Demps.

„Jo, jo, já cejtim tvýho,“ řekl Lexo.

Dempsey pustil video se sestřihem gólů, který dali Hibs, a koukali jsme na George McCluskeyho, jak poslal do sítě nádhernou ránu proti Dunfermlinu.

Lexo bručel a už pobůhvíkolikátý za tuhle noc strkal svůj náklad do jejího análu. Když už nás nebavilo ji různě šoustat, pustili sme video nebo ňáký skladby. Dívali sme se na film Noční můra z Elm Street 2, kterej měl Demps na videu.

Ráno sme ji přinutili dát si několikrát sprchu a vymáčet se ve vaně a kontrolovali sme ji, aby se pořádně umyla. Byla tak poddajná a vypadala tak zničeně a zoufale, že sem cejtil, že by možná bylo lepší, kdybysme ji dodělali. Zkřížila nohy a rukama si přikryla hruď jako ženský vězenkyně ve filmech z koncentračních táborů. Její tělo, který vždycky vypadalo tak dobře, tak pružně, atleticky a zaobleně, když tančila v těsnejch a průhlednejch šatech, teď vypadalo zlomený a křivý, zkroucený a kostnatý.

Došlo mi, co sme udělali, co sme jí vzali. Její krása měla málo co dělat s tím, jak vypadala, s její fyzickou atraktivitou. Byla v tom, jak se pohybovala, jak se nosila. Byla v jejím sebevědomí, její hrdosti, její energii, její absenci strachu, jejím přístupu. Bylo to něco mnohem zásadnějšího a míň povrchního než tyhle věci. Byla to ona sama nebo to, jak se vnímala.

Neměli sme právo. Nedošlo nám to… nepřemejšlel sem… Pryč. Pryč vod toho na chvíli. Musím

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

       HLOUBĚJI — — — hlouběji, abych viděl Sandyho Jamiesona, který teď sedí před stanem na zalesněném svahu, zvedajícím se pozvolna z jezera.

„Už jsi přemýšlel, co budeš dělat, až to tu skončí, Sandy, kámo?“

„Myslím, že skončím u něčeho podobného. Rád zůstávám ve hře stejné kvality… Myslím tím, že si nedokážu představit sebe sama, jak do sebe v hospodě leju pivo. Postrádal bych kamarádství… je to o něčem víc než se dělit o koupel se skupinou jiných nahých mužů… něco není v pořádku, Royi?“

„Myslím, že půjdu na procházku, Sandy, zkusím najít trochu víc dřeva na oheň,“ řekl jsem. Cítil jsem se nervózní a hrozně nesvůj. Musel jsem od toho všeho pryč.

„Špičková díra,“ křičel za mnou Sandy a zamrkal, když jsem popuzeně odcházel. O čem to mluvil?

Přistihl jsem se, jak jdu hlouběji do hustého

lesa. Skrčil jsem se na mýtině a snažil se

dát dohromady své myšlenky.

Pořád mě tahaly zpátky,

zpátky ke vzpomínkám nějakého jiného světa.

na nějaký jiný       do Jakého jiného světa?

svět — zpátky — nahoru Město. Auto projíždí

             prázdnými městs-

             kými ulicemi.

Ostré denní světlo.

Odvezli sme ji do města a ona šla domů. Trvalo jí několik dní, než to nahlásila policii. Trénovali sme si svou verzi, která byla přímá a jasná. Měli sme s sebou ňáký pití a drogy a byla párty. Byla pro trochu legrace a několika z nás dala. Jenom ráno, když sme začli vtipkovat, že je špinavá děvka, trochu zahořkla a obrátila a začla si vymejšlet, že sme ji znásilnili. Zbavili sme se videa, na který sme koukali, a nahrávek, který sme si pouštěli tý noci, aby ze sebe udělala píču, kdyby říkala poldům, co sme pouštěli.

Byli sme předvolaný k výslechu, ale pokud jde o vyšetřování, byli sme všichni veteráni. Nepřipadalo v úvahu, že by z nás něco dostali, obzvlášť když sme s sebou měli právníka. Na obhajobu sme si najali Conrada Donaldsona. Donaldson byl nejlepší trestní právník ve městě a ujistil nás, že nemají žádnou šanci. Nesměli sme ztratit nervy. I když sme byli formálně obviněni, velký starosti nám to nedělalo. Poldové lelkovali, nevložili se do toho srdcem, největší palbu sem schytal vod famílie.

„Tak, a je to. Můj vlastní kluk,“ řekl táta. „Nemocnej. Nemocná vosoba. Povidam, vobyčejnej kriminálník.“

„Ale tati, to vona… no, Lexo to trochu přehnal, ale to vona… vona to chtěla…“ žadonil sem.

Vybavuju si Bernarda, jeho zdvižený nemocný teploušský vobočí a znechucenej pohled. S tím teploušem to nemělo co dělat. Chtěl sem tu buznu jednoduše zlikvidovat. Máma mi přispěchala na obranu: „Není to ten typ kluka, Johne! Není to takovej kluk!“

„Vet! Drž hubu! Povidam, drž hubu!“ zahřměl táta s očima zbarvenýma do ruda. Otočil se ke mně a já cejtil, jak se ve mně znovu vynořil dětskej strach, ty vobrovský šílený lampy jeho vočí mě zasahovaly přímo uvnitř a zkoumaly mou duši… „Zeptám se tě teď a zeptám se tě jenom jednou. Dotknul ses té dívky? Ublížils té dívce?“

„Táto… tak to nebylo… nikdy sem se jí nedotknul… byl sem jenom tam, když ukazovala prstem na každýho. Byla to párty… každej se bavil.

Ta holka byla šílená, nacpaná drogama, chtěla tam vojet každýho. Pak ráno pár kluků začlo řvát, že je kurva, no já vím, že to bylo trochu moc, ale ona začala bejt najednou děsně zahořklá a jedovatá a začla to házet na každýho chlápka. Já sám s tím nikdy nic…“

„To je vono,“ zaječela máma na Johna. „Náká kurva! Náká kurva bude ničit život mýho kluka! A ty tam jako budeš stát a uvěříš slovu tý kurvy proti svý vlastní krvi!“

Johnovi to došlo. Vždycky říkal, že Strangové musej držet pohromadě, a Vet se zmocnil pocit morální převahy.

„To neřikam, Vet, povidam, to neřikam… to neznamená, že to je tak, povidam, to nebylo tak myšlený…“

„Je to dobrej kluk, Johne! Dostal práci u počítačů… je v nich budoucnost. Vždycky sme ho dobře vychovávali! Je to blbost, že se motá kolem těch idiotů vokolo fotbalu…“

Tátovy oči se leskly jako svítilny a jeho ohryzek se zvedal a klesal jako bójka na rozbouřeným moři. „Jdeme se na ty hajzly podívat… Teď si vemu svou flintu…“

Zaplaťpánbůh, že tam byl Tony s jedním ze svých dětí, malým Sergiem. „Ne, Johne, ne. Jen to způsobí další potíže. Je to věc soudu. Mohlo by to ovlivnit případ.“

Tátův obličej se kroutil, jak to pomalu chápal. Rychle dýchal a myslel sem, že někoho z nás praští. Pak se zdálo, že se uklidnil. „Ovlivnit případ… to je pravda, Tony… jo, jo. Nikdo nebude nic dělat. Strangové budou bojovat u soudu. Tam se bude odehrávat boj, povidam, u soudu.“

Stiskl mi ruku, skoro mi horlivostí rozdrtil kosti. „Musel sem se zeptat, synu, musel sem to vědět. Nikdy sem o tobě nepochyboval, ani minutu. Ale musel sem se zeptat, aby to šlo přes tvý rty, povidam, přes tvý rty. Rozumíš tomu, synu?“

Kývnul sem. Ve skutečnosti sem nerozuměl. Nerozuměl sem sakra ničemu. Nerozuměl sem, proč sem se cejtil tak blbě. Nenáviděl sem tu kurvu, ne náviděl sem všechny hajzly, každýho, kdo se mnou vyjebal. Byl sem tu já proti nim. Já. Roy Strang.

Nerozuměl sem, proč, kdykoli sem si na ni vzpomněl, sem chtěl umřít.

Nikdy sem nic neudělal.

„Očistíme tvý méno! Budem držet spolu, Strangovi. Vyhrajeme! Royi, Vet, Tony, vyhrajeme!“

Pamatuju si, jak mával ve vzduchu sevřenou pěstí.

17. kapitola
ŽÁDNÁ TOLERANCE

Trvalo dlouho, než se to dostalo k soudu, a zdálo se to ještě delší. Nemoh sem pracovat. Vybral sem si v práci dovolenou za celej rok a měsíc sem prostě seděl doma. Kim tam byla se mnou. Přišla o práci v pekařství, načapali ji, jak se hrabe v šuplíku s penězma. Seděli sme doma a kouřili jednu za druhou. Předtím sem nikdy nekouřil, právě proto, že všichni ostatní doma jo. Nesnášel sem hajzly, co kouřili cigarety, říkal sem jim vykouřený cigaretama. Zdálo se mi, že cigára vlastně kouřily je, obalovaly je špinavým, zažluklým, dehtovitým kouřem.

No, a hele na mě.

Nikdy sem se necejtil tak na dně, tak vyčerpanej. Nechtěl sem nic jinýho než sedět a zírat na telku. Kim nepřetržitě mluvila, furt o chlapech, se kterejma chodila. Šlo to až tak daleko, že sem nedokázal vnímat, co vlastně říkala, nemoh sem rozpoznat slova, slyšel sem jenom eeehhheeeehhhheeeehhh, neměnnej nosovej monotónní zvuk v pozadí, chmurnej neúprosnej soundtrack k mojí depresi.

Kdykoli sem šel ven, jenom blízko, třeba do krámu, cejtil sem, že na mě každej čumí, a věděl sem, že si šuškali: „Ušatec Strang, zkříženej mutant, zkurvená nemocná psychopatická násilnická lůza…“ Zůstával sem schovanej tak často, jak jen to šlo.

Ale nemoh sem tak zůstat navždycky. Bylo to hrozně skličující. Zkusil sem se spojit s ostatníma klukama telefonem. Lexo a Ozzy byli furt venku, na rubačkách, na párty, chovali se, jako by se hovno stalo. Demps byl taky na dně. Když sem mu volal a on slyšel můj hlas, zavěsil. Potom přestal zvedat telefon a o něco později byla jeho linka odpojená.

Cejtil sem se v tý cvokárně jako vězeň. Kim prudila přes den, ale moje deprese v tomto punktu působila v můj prospěch, chránila mě před jejím mečením, což bylo hovno proti tomu šílenýmu cirkusu, kterej probíhal kolem mě každej večer, když se máma vrátila z práce vod starejch hajzlů a táta přišel od Johna Menziese. Bylo obvykle pozdě, bral všechny přesčasy, který moh dostat. Bernard se díkybohu nakonec odstěhoval do svýho bytu, ale Tony se často zdržoval u nás.

Jednou se táta vrátil obzvláště vzrušenej. „Chytil sem dneska ďábelskýho bastarda, Vet, chtěl ukrást komiksy. Skončil v slzách, povidam, v slzách. Takhle to začíná, Vet, třídy kriminálníků, povidam, třídy kriminálníků.“

„Ubohej malej usmrkanec…“

„Řek sem mu, teď už nejseš žádnej machr, co, ty malej zasranej zlodějskej bastarde! Povidam, teď už nejseš takovej machr!“

„To je hááánbáááá…“ zakňučela Kim, „malej kluk…“

„Ale vo tom to není, Kim. Udělal sem to pro jeho dobro. Psychologie, Kim, musíš to pochopit, psychologie. Když je necháš, nikdy se nepoučej. Je krutý bejt laskavej, povidam, je krutý bejt laskavej. Měl sem ho jen tak nechat? Co kdyby to někdo viděl a já bych přišel vo práci? Měl sem? Ptám se tě? Měl sem ho nechat jít?“

„Ne…, ale…“ protestovala Kim.

„Ne ale nic! Kdybych přišel vo práci, co by se stalo? Díkybohu je tu někdo, kdo může mít práci! Povidam!“

Takovýhle sračky probíhaly furt.

Nejhorší věc u fotra byla, že celou noc civěl na posranou telku, zdálo se, že nikdy nespí. Když sem sešel dolů, protože sem sám nemoh kvůli depresi spát, našel sem ho tam čumět na bednu. Stačil jakejkoli zvuk zvenku, a už rozrážel okno, aby to prověřil. Jeho složky rostly, založil další pro druhej panelák směrem od nás.

Znovu sem se mrknul do jeho zápisků.

23/8 MANSONOVI

Svobodná matka: Donna (17)

Dítě: Sonia (méně než šest měsíců)

Vždycky je mí líto dívek v téhle situaci, ačkoli to mnohé dělají, jen aby dostaly byt od těch blbejch komunistickejch hajzlů na úřadě. Obvykle se v takový situaci vyskytuje riziko drog, protože se feťáci motaj kolem dívek v takové situaci.

Verdikt: Možná hrozba drog. Pokračovat v dozoru.

Táta se zapojil do místní skupiny nazvané „Muirhouse proti drogám“. Prezidentem byl Brianův fotr Jeff, Colin Cassidy byl sekretářem. Nemyslím, že Jeff věděl, do čeho se pouští, když si přibral tyhle hajzly. „Mám podrobný záznamy, Jeffe, povidam, podrobný záznamy o spoustě hajzlů na sídlišti. Sem připravenej je dát kdykoli k dispozici skupině,“ řekl mu jednou táta.

Protidrogová skupina bylo všechno, o čem teď táta mluvil.

„Myslim, že v Muirhousu se to teď dostalo do stádia, kdy se s tím musíme přestat párat v rukavičkách, Jeffe. Není dobrý jenom vyštvat ty hajzly ze sídliště, úřad je stejně zase vrátí zpátky. Co potřebujeme, je pět dobrejch chlapů s flintama, takovejma, jako mám já nahoře. Prostě chodit okolo a zahánět ty hajzly pryč, povidam, zahánět je pryč. Tak bych to rád dělal, tak by se to mělo dít v příčetným světě.“

„Hm…, no jo, Johne,“ řekl Jeff nervózně, „ale tohle není příčetnej svět…“

„No to mi povídej! Muj kluk dělá s kompjútrama, a tady na tom posraným sídlišti se s nim zachází, jako by byl malomocnej, kvůli ňáký kurvě. Přitom všichni ty feťáci vokolo, chráněný poldama, a i posranej úřad nad nima drží vochranný křídla! Řešení flintou je to jediný, povidam, řešení flintou. A řeknu ti tohle, Jeffe, uvidíš, až zlikviduju všecky ty feťácký odpadlíky, pustím se do úřadu a vodstřelím je. Buď si jistej, že jo. Protože feťáci a svobodný matky sou symptomy nemoci, povidam, jenom symptomy. Skutečnej zdroj sou ty hajzlové na městským úřadě. To sem v životě neviděl. Takový hajzly!“

Nemoh sem ven, ale nemoh sem zůstávat zavřenej s těmahle sračkama. Tak sem se jednoho dne odhodlal a jel autobusem do města. Šel sem po Princes Street a mou pozornost upoutala série černejch plakátů s velkým bílým Ž. Visely na plakátovací ploše podél silnice, která oddělovala zahrady.

Na prvním bylo:

ŽÁDNÁ TOLERANCE

Ž.

ŽÁDNÝ ČLOVĚK NEMÁ PRÁVO.

Cejtil sem se, jako kdybych dostal tvrdou herdu do žaludku. Nemoh sem lapnout vzduch, zdálo se mi, že mi veškerá krev odtekla z hlavy. Stál sem na Princes Street a klepal sem se.

„NEVĚDÍ! NEZNAJÍ OKOLNOSTI! NEVĚDÍ, JAKÝ TO JE!“ přistihl sem se, jak křičím a přitahuju rozpačitý kradmý pohledy nakupujících a turistů, který se mi snažili vyhnout. Skupina japonskejch návštěvníků na mě pár sekund civěla a jeden si mě dokonce vyfotil, mysleli si, že sem nějaký festivalový pouliční divadlo. „TÁHNĚTE, ŠIKMOVOKÝ HAJZLI! ZASRANÝ TYRANSKÝ BASTARDI!“ křičel sem. Otočili se a rychle scházeli dolů po ulici, nepochybuju, že mě v japonštině proklínali.

Uklidnil sem se a pokračoval v chůzi. Celá Princes Street na straně se zahradama byla pokrytá těma posranejma plakátama se Ž. Každej slogan mě proťal jako pomyslná mačeta, ale byl sem nucen je všechny přečíst:

ZNEUŽITÍ MUŽSKÉ SÍLY JE ZLOČIN.

Ž.

ŽÁDNÁ OMLUVA NEEXISTUJE.

KDYŽ ONA ŘEKNE NE, MYSLÍ NE.

Ž.

ŽÁDNÁ OMLUVA NEEXISTUJE.

Byly tu i další, fotky dětí. Dětí, který byly znásilněný, z toho vycházelo, že co sme udělali, bylo stejný, co dělali úchylný hajzli, co vosahávaj děcka… jako Gordon a já v Jižní Africe…, když sem chtěl brečet a on řek, že sem špinavec a že mi žádnej neuvěří.

Protože s tím hajzlem Gordonem to nebylo, jak sem to řekl, vůbec to tak nebylo, to bylo na povrchu, bylo tam ještě něco dalšího…

NE

Utíkám na Rose Street do první hospody, kterou zmerčím. Mladej barman na mě kouká ostražitě, musel ve mně poznat jednoho z rváčů. Objednal sem si dvojitou whisky. Hodil sem ji do sebe najednou. Cejtil sem se pak na zvracení, normálně sem pil jenom Becksy. Rozhlídnul sem se po hospodě. Byla pokrytá plakátama na festival. Všechny ty zasraný produkce, na který tyhle blbý hajzlové choděj. Pak sem to znovu uviděl. Ž plakát s dvěma hrajícíma si holčičkama:

NEŽ JIM BUDE PATNÁCT, JEDNA

Z NICH BUDE SEXUÁLNĚ ZNEUŽITA.

Ž.

ŽÁDNÁ OMLUVA NEEXISTUJE.

Okamžitě sem vypadnul z hospody. Šel sem do jiný, těžce propocenej, v žilách mi tepalo. Zkontroloval sem vývěsky. Žádný Žetka. Objednal sem si whisky a Beckse. Sedl sem si do rohu. Hospoda byla plná, byl čas jídla. Měl sem toho příliš ve svým vlastním světě na to, abych vnímal hlasy okolo.

„Expert má dovču, Royi?“ Otočil sem se a viděl bělovlasýho hajzla s čistou pletí, v obleku a kravatě. Byl to pan Edwards, můj šéf, teda spíš šéf mýho šéfa.

„Hm…, jo, jo…“

„Jenom jsem si myslel, že si o dovolené najdeš něco exotičtějšího než místní lokál, kam chodí lidi z kanceláře,“ afektovaně se usmál.

Nikdy sem si nevšimnul, že do tohodle lokálu choděj lidi z kanceláře. Hajzlové ze Spinsterovic pojišťovny byli nudní jako prdel, nikdy sem se společensky nestýkal s nudnejma mizerama ze střední třídy.

„Hm…, jo, jo…“

„Pardon, tohle je Roy… ehm… Roy, Roy z oddělení Colina Sproula,“ řek ten hajzl Edwards velký šukandě s tunama make-upu a v kostýmu a hubenýmu hajzlovi s tmavejma napomádovanejma vlasama a knírem a v obleku.

Vzájemně sme si pokynuli.

„Royovi lidé dělají úžasnou práci, vytahují nás z temných věků do nové vzrušující éry rozvinuté technologie, není-liž pravda, Royi?“ řekl tím bezvadným dramatickým hlasem, což je nezbytná výbava chytrejch edinburskejch buržoazních kebulí.

„Hm…, jo, jo…“ řekl sem a ostatní se zasmáli.

„Takže ty jsi jeden z party Colina Sproula v pojišťovně?“ řekl napomádovanej hajzl a znělo to jako obvinění. Chtělo se mi říct: ne, já sem Roy Strang, hajzle. Roy, kurva, Strang. Hibs kluci. Chtělo se mi rozbít svou flašku Beckse tomu hajzlovi vo kebuli a pak ji nacpat do jeho samolibý držky.

Ale neudělal sem to. S těmahle hajzlama je to, jako bych byl neviditelnej pro ně a oni pro mě. Všechno se mi to jeví jasně: tohle jsou hajzli, kterejm bysme měli ubližovat, ne klukům, který sme skládali na fotbale, ne kočičkám, který sme vojebávali, ne vlastní mámě a tátovi, svejm vlastním bráchům a ségrám, svejm vlastním sousedům, svejm kámošům. Ale těmhle hajzlům. Jeden druhýmu vybereme barák, i když je tam stejně velký hovno. Terorizujeme svý vlastní lidi. Ale tyhle hajzly, tyhle hajzly ani nevidíme. I když sou vokolo nás.

„Jo, jo. Kontrola systémů…“ To bylo všecko, co sem dokázal říct.

Kontrola systémů.

Proč to bylo všecko, co sem dokázal říct? Proč sem potřeboval kámoše, aby mi dali náplň? Proč sem nedokázal obrátit vzhůru nohama tohle místo, jak sem to udělal v dělnický hospodě v Govanu? Proč sem nedokázal ty hajzly terorizovat teď, když sem je měl po ruce a věděl sem, že by se posrali strachy?

„Mám teď se systémovou kontrolou trochu potíž. Víš, ten smrtelně užitečný síťový systém, co nainstalovala tvoje banda.“

„Hm…“

„Uf, uf, Tome,“ povídá Edwards, „Roy má dovolenou. Tohle nebude chtít slyšet.“

„Ty jsi programátor, Royi?“ zeptala se šukanda v kostýmu.

„No, jo. Systémovej analytik.“

„Líbí se ti tady?“

„No, jo.“

Nenáviděl sem to.

Ne. Nebylo to tak. Necejtil sem se dost silnej, abych to nenáviděl. Byl to flek, kam přes den chodíš, protože ti platěj. Když sem tam byl, vznášel sem se ve vakuu nezúčastněnosti.

„Roy byl jen nedávno povýšen z praktikanta, je to tak Royi?“ cenil Edwards zuby.

„No, jo,“ řekl sem a cítil tlak na prsou. V uších mi znělo divný zvonění, jako když telka skončí vysílání. Vyzunknul sem svůj drink. „Omluvte mne, trochu spěchám,“ řekl sem a vstával. „Mám se s někým sejít.“

„No, ta musí být pěkná, když takhle spěcháš,“ smál se Edwards.

Šukanda v kostýmu na mě pohlédla s jemným,

hravým náznakem flirtu. Ale ten zkra-

choval na mym pod povrchem

utajovaným pohrdání. Sem koule — „Dělám to
odtamtud pryč, na cestě k au- moje pro tebe, Royi.
tobusový zastávce — zvoní koule Vím, že to cítíš,
mi v uších — moje koule — moje       Proč by ti měl být
                   odpírán sexuální styk?
Vím, co teď cítíš, byla jsem na kurzu o sexualitě a postižení… Chci, abys cítil, Royi… Vím, říkají, že je to neprofesionální, ale bude to naše malé tajemství. Můžu s tebou mít styk, Royi… tvrdneš, když se tě takhle dotýkám. Chceš, abych tě vzala do pusy? Líbilo by se ti to?“

Ne, Patricie, prosím, nedělej to… nechci žádnej..

„To se právě chystám udělat, Royi. Vykouřím tě…“

Ne… pojďte sem někdo a pomozte

Pojďte sem někdo

Pojďte sem někdo

Někdo

Pojďte

Ooooooooohhhhhhhhhhhhhhhhhhhhhhhhh

„Hmmmm…, vypadá to, že se někdo udělal! Můžeš mít styk, Royi! Dostaneš se z toho!“

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

       HLOUBĚJI

                  HLOUBĚJI—Jsem pořád v lese, sám. Leknu se, protože všude na mně je krev, pokrývá mě. Lapám po dechu. Nechávám uplynout pár sekund. Necítím bolest ani zranění. Není to moje krev. Není moje. Pokračuji po tmavé cestě do lesa, ale slyším hluk, praskání, něco se blíží houštím a já utíkám.

Utíkám přes buš, až narazím na cestu a ubírám se po ní ke břehu jezera. Nádherného jezera. Stoupám si do měkké vlažné vody a smývám krev ze svého těla a oblečení.

Po chvíli se vynořím z vody do horka a šlapu po cestě zpátky směrem k našemu táboru. A tu narazím na Sandyho. Vypadá roztržitě.

„Royi, jsi v pořádku? Co se k čertu stalo?“

„Sandy… já nevím… prostě jsem šel do lesa a najednou jsem cítil slabost… skrčil jsem se a nějak jsem omdlel. Probudil jsem se potřísněný krví, jako by na mě zaútočilo nějaké zvíře nebo něco… nepamatuju se.“

„Můj Bože! Pojďme zpátky do tábora!“ Sandy mě objal okolo ramen a cestou lesem mě podpíral.

Přišli jsme k onomu zkrvavenému místu na cestě. „A do prdele,“ vydechl jsem. Jak jsme se rozhlíželi, spatřili jsme ležící tělo malého domorodého chlapce. Tělo bylo zpola zakryto listím a křovím. Oči byly vydloubnuty a genitálie zmrzačeny.

„Ó, můj Bože,“ řekl jsem. Cítil jsem nucení k dávení, v mém krku bylo znovu to divné sucho, ale zvracet jsem nemohl. Teprve když jsem v buši uviděl roztrhané modré kalhoty, uvědomil jsem si, že to byl malý kamarád, kterého jsme předtím potkali.

„Vsadím se, že je to práce teroristů,“ pravil moudře Sandy. „Ani bych za to nedával vinu našim přátelům Čápům Marabu. Ale stejně, oči vypadají, jako by byly vydloubnuty Čapím zobákem nebo možná tupým nožem… třeba koupeným u Bostona v Leith Walk…“

Co ve jménu… „Sandy, celá ta zpropadená věc… je to jenom celý v prdeli, chápeš to? Je to prostě v prdeli.“

„Žlutou kartu. Zasranou žlutou kartu,“ bědoval Sandy.

Co to je za sračky? Co se mi to děje?

Co se stalo, když sem přišel

domů z toho zasranýho města nahoru — Já vím.
poté, co sem viděl ty       nahoru

hajzly z práce —— nahoru       Vím, co se
                         do prdele stalo.

Vím dobře, co se stalo.

Dorazil sem domů a zdálo se, že tam nikdo není. Pak jsem slyšel hlasy shora, hihňání. Když sem se šel vychcat, slyšel sem z Kimina pokoje těžký namáhavý vzdychání. V ložnici někoho měla, někdo ji tam píchal. Jasně, nějakej hajzl ze sídliště.

Udělal sem si toust a civěl na telku se staženým zvukem, ale musel sem to vypnout, protože mi jedna z holek připomínala ji.

Asi za dvacet minut přišla Kim dolů. Šokovalo ji, že mě potkává, neslyšela mě přicházet. Došlo mi, proč byla tak zaskočená, když za ní z pokoje vyšel Tony. Měl na sobě oblek a kravatu, kterou si narovnával.

„Pohoda, Royi,“ řekl.

„Tony,“ říkám.

„Tony přišel na sendvič,“ řekla Kim nervózním tónem.

Jo, jo, a dobře vím, jaký maso tam strčil.

„Bylo mi fakt blbě,“ potřásl Tony otráveně hlavou. „Je to to čalounění v tom novým autě: dělá se z toho blbě, bliju a tak. Musel sem si na chvíli lehnout. Pak přišla tahle blbá kunda,“ kývnul na Kim, „a začala mě lechtat.“

Tony věděl, jak lhát. Podváděl svou ženu celý roky. Strkal ptáka do všeho, co se hejbalo.

„Jen sem tak s Tonym blbla…“ řekla neohrabaně jak z jeviště.

Kim nevěděla, jak lhát.

Tony odešel poté, co sme se předběžně domluvili na pár pivech a na zápasu příští víkend. Nemoh sem tam sedět a koukat na Kim. Byla mi odporná její hlava jak brambora a její zasraná debilita. Šel sem nahoru, a když sem přišel do svýho pokoje, překvapil sem se tím, že brečím.

Žije někdo další jako my? Nějakej jinej hajzl?

Nikdy předtím sem dovopravdy nebrečel, vod tý doby, co sem byl fakt malý dítě. Už jako dítě sem se naučil nebrečet. John a Vet vás za to prostě ignorovali nebo trýznili, takže to nemělo žádnou emocionální hodnotu. Teď to bylo příjemný, terapeutický, prostě vzdát všechny ty sračky a nechat je vodplynout. Nebyl sem Roy Strang. Nebyl sem borec. Už sem nebyl ani Ušák Strang. Nevěděl sem, kdo do prdele sem, a bylo to jedno.

Jediná další příležitost, kdy sem vyrazil před soudním procesem ven, byla návštěva Elgina. Nevím, co mě k tomu přimělo. Už před dlouhou dobou sem o Elginovi přestal přemejšlet jako vo bráchovi, jestli sem tak vo něm vůbec kdy přemejšlel. Vždycky sem se krčil, když o něm John a Vet tak mluvili. Pro mě byl prostě něco, co chcalo, sralo a slintalo po sobě a kladlo otázky tajným jazykem, kterej se žádnej jinej hajzl nenaučil.

Cestou sem byl zase totálně paranoidní. Moh sem vidět všecky ty hajzly, všecky ty posraný sídlištní bastardy, co žili v týhle hoře hoven. Všichni na mě zírali. Se slovama fotbalovej chuligán na rtech. Bylo to v pohodě, věděli, že to znamená se do mě nesrat, ale teď sem byl »násilník« a to bylo horší než Ušák.

Když sem přijel do GORGIJSKÉHO ZAŘÍZENÍ PRO ZVLÁŠTNÍ MLADÉ MUŽE, uviděl sem kluka nebo chlapa, nevěděl sem co přesně, mohl bejt starej jakkoli. Měl největší hlavu, jakou sem kdy viděl. Moje vlastní, Kimina, dokonce i fotrova se ve srovnání s touhle propadly do kategorie bezvýznamých. Elgin soustavně slintal, víc než kdy jindy. Nepamatoval sem si už jeho tvář, jeho výraz, anebo sem se na něj možná nikdy pořádně nedíval. Tak je to: celý ty roky ve stejným domě, a ani sem se mu pořádně nepodíval do obličeje, tedy myslím to tak, že sem se na něj díval, ale doopravdy sem neviděl, co tam bylo. Všechno lidský bylo z tý tváře vysátý. Prostě seděl v křesle a do stehen si vyklepával monotónní rytmus.

Ani sem se nesnažil na něj mluvit, ani sem se nepokusil projít skrz ty povýšenecký sračky, vo kterejch takzvaní odborníci směšně mluvěj jako vo komunikaci, jako vo terapii, jako vo smysluplný interakci. Nebylo to nic pro mě ani pro Elgina. Prostě sem chvíli seděl a díval se na něj. Nevěděl sem, kde Elgin je, ale seděl sem a díval se na něj, a když sem přemejšlel vo svý situaci a tak, nezdálo se to místo, ať byl kdekoli, zase tak špatný.

V předvečer soudního procesu měli John a Vet další spor. Zjistili sme, že Kim je v jináči. Podezříval sem Tonyho, ale prakticky všichni ze sídliště Kim měli, aspoň tak to na mě působilo. Nebyla to její chyba. Byla lehkověrná a ovlivnitelná. Ne, to je příliš laskavý. Prostě byla úplně natvrdlá, spíš tvrdá jako betonový sloupy v multipatrovejch parkovištích. John zuřil: „Čí to je? Ptám se tě, Kim! Povidam, čí to je?“ Tony, kterej se normálně nevzdaloval z domova, v tomhle období udržoval nízkou úroveň výskytu a Kim byla zticha. Její drama, ve kterým si patrně libovala, se mě doopravdy netýkalo. Měl sem svý problémy.

Náš obhájce Conrad Donaldson byl absolutně sebejistej. Byl nejlepší ze všech. Založili sme fond na jeho gáži, dohromady s Ghostiem a Lexovým partnerem z jeho secondhandový prodejny nábytku v Leithu, psychoušem jménem Begbie. Byla tu hora hospodskejch a vlastníků klubů, který hrozně chtěli přispět na Donaldsonovo palmáre.

Donaldson byl chlap se zdravě červeným ksichtem, povislou hubou a velkejma gumovejma pyskama.

„Znásilnění je podivná záležitost,“ řek nám ve svým kanclu v New Townu. „Někoho znásilněj a první věc, kterou udělá, je, že zlikviduje všecky stopy po útočníkovi. Prostě všechno umejou. Pak to obvykle trvá dlouho, než se dostatečně zotaví z šoku, aby to nahlásili. První reakce policie je si podrobně prověřit oznamovatele, což obvykle mnohý z nich odradí. Ale vaše slečinka vypadá vytrvale. Můžu jen předpokládat, že dostává špatný rady. Pohybuje se na pěkně tenkým ledě. I když policie o případu zpraví státního zástupce, ten jednoduše ve více než třiceti procentech z takovejch oznámení nezahájí řízení. I tak je odsouzena pouze čtvrtina obžalovanejch. Většina z nich dostane sexuální napadení a skoro polovina nejde ani do vazby. Statisticky řečeno, násilník, kterej jde do basy, je jen ten nejhorší vodpadlík. Všecko se pečlivě zvažuje, tak, aby k tomu nemuselo dojít.“

„Ale my sme nikdy nikoho neznásilnili,“ řekl Lexo a s úsměvem žvejkal žvejkačku.

„Zmlkni,“ odpověděl Donaldson kysele. Bylo jasný, že nevěřil ani slovu z toho, co sme říkali.

Vysvětlil, že tu nejsou žádný skutečný svědci obžaloby, nikdo, kdo by vlastně řekl, že mají skutečnej důkaz tvrzení, že byla znásilněná nebo držená proti své vůli. „To je pro tu holku minový pole. Toho bych se na jejím místě nedotýkal. Nevím, kdo jí to nakukal, nějaká lesbická feministická skupina, která zkouší udělat z nešťastný holky cause célèbre, bez pochyby. No, má dvě možnosti: malou a žádnou. Tvrdím, že nemůže vyhrát, my můžem jenom prohrát. Můžeme to jen zahodit. Takže od vás očekávám příkladné chování, chlapci. Odevzdejte se do mých rukou a dáme jí sakra dobrej vojeb,“ řekl samolibě a koutkem rtů se usmíval, když mu došel ten špatnej výběr metafory.

Nakrčil sem se a uhnul pohledem, ale něco mě přimělo kouknout na Lexa, kterej se jen afektovaně usmíval a řekl něžně: „Znova.“

Demps obrátil oči v sloup a Ozzy se zasmál.

„Jeden další faktor, který hraje v náš prospěch,“ řekl Donaldson, celej žhavej, aby moh pokračovat, „je soudce. Přístup soudce Hermistona je velmi ovlivněn jeho praxí v trestním právu v padesátejch letech, kdy byl v kriminologii dominantní freudovský model. Ten v podstatě zachází s koncepcí zločinu znásilnění prokázáním, že tu nejsou oběti. Ženská sexualita je od přírody předurčená bejt masochistickou, takže znásilnění logicky nemůže existovat, protože to přímo naráží na argument, že všechny ženy to stejně chtějí.“

„Tomu věřim,“ vyjádřil svý mínění Lexo. „Když vo tom přemejšlíte jednoduše — kluci maj ptáka a holky píču. A ty maj bejt pohromadě.“

„Správně,“ odseknul Donaldson a poprvé přešla přes jeho tlustý pysky nechuť. „Myslím, že si rozumíme.“

Na proces jsme museli přestat bejt borci Lexo, Strangoš, Ozzy a Demps. Byli sme Alex Setterington, obchodník (Lexo měl bazar s nábytkem v Leithu), Roy Strang, analytik v renomované edinburské pojišťovací společnosti, Ian Osmotherly, obchodní manažer v mezinárodním maloobchodním řetězci, a Allan Dempsey, student. Demps se předtím, než začalo soudní líčení, zapsal do kurzu Sociální péče na Stevensonově fakultě. Dělalo to lepší dojem než bejt na podpoře.

Takže její slovo proti nám čtyřem.

Donaldson nás popsal jako »něco hodně vzdáleného obrazu fotbalovejch výtržníků«, což se mí poučený kámoši nepřesvědčivě snažili ztělesňovat. Ve skutečnosti sme z toho vyšli jako »slušní, spořádaní, bezúhonní kvalifikovaní mladí muži z dobrých rodin s vynikající perspektivou«.

Zachytil sem letmo fotra, jak na druhý straně síně týhle charakteristice vážně přikyvuje.

Nejhorší věc v jejím případě byla, že spousta kluků, co byli na párty, potvrdila, jak flirtovala a jak byla zmaštěná. Učinilo tak i několik žen, kočičky od borců, který sme připravili, nebo jen krávy, co na ni žárlily, protože se všem nejvíc líbila právě vona.

Měli sme svý schopnosti, svou organizaci, svou pohodu. Lexo se u soudu proměnil ve velkýho dobrotivýho obra, chlapeček ze sboru s trochu nervózním a poplašeným výrazem ve tváři, slušný a uctivý k soudci.

Nejdůležitější ze všeho bylo, že sme měli špičkovýho právníka. Královskej rada Conrad Donaldson to měl v rukou. Začalo to vypadat, že je souzena ona, její minulost, její sexualita, její chování. Vypadala u soudu opravdu divně. Způsob, jak se pohybovala. Chodila, jako by centrum rovnováhy v jejím těle bylo nenávratně posunutý. Bylo to jako pohyb někoho, kdo právě vylez zpod chirurgova nože a zotavuje se z vleklý a opravdu smrtelný choroby.

Donaldson na to šel tvrdě a stanovil klíčové výroky:

Na párty tančila s několika muži.

To bylo prokázáno.

Její koktavej nezkušenej právník zkoušel namítnout, že každej tancoval s několika muži, včetně nás obviněných. Většina lidí tam byla na tripu nebo na extázi, ale já ne, já nikdy nebral drogy. Nenáviděl sem pocit, že nemám věci pod kontrolou. Když ztratíte kontrolu, můžou se stát špatný věci. Jako na tý párty. Ale jo, každej tam tancoval s každým.

Byl to ten druh párty. Ale ten senilní starej soudce vo tom neměl ani ponětí.

„Když jsem chodíval na večírky; dámy zřídkakdy tančily důvěrně s několika muži,“ řekl.

Oblékla si provokativní oblečení.

To bylo prokázáno.

Byl to běžnej styl — oblečení značek Ms Selfish, Chelsea Girl nebo X-ile. Všechny ženský na párty byly oblečený stejně.

Měla sexuální zkušenost.

To bylo prokázáno.

Tak jako devětadevadesát procent lidí přítomných u soudu. Patrně neměla skoro žádnou. Ale s jejím přiznáním o dvou předchozích partnerech a s gangem rváčů, který sme tam přitáhli, aby řekli, že ji všichni měli, ji Donaldson smetl. Pamatuju si, jak ten uhrovatej mrcas kvičel, že její sexuální historie, která byla celá smyšlená, jak už to chodí, nemá vůbec žádný význam.

Donaldson smutně potřásl hlavou: „Můj věd znalý přítel musí souhlasit, že je zavedenou praxí povolit tento způsob otázek, citlivě odkrývajících žalobcovy předchozí sexuální zkušenosti. Zde mohou být díky obsahu celé záležitosti relevantní k záležitostí shody. Tady jde jistě o jádro problému a záležitost shody.“

Pak nastoupili další rváči.

Následná taktika Conrada Donaldsona byla zeptat se na „fantazie o znásilnění“. Standardní postup, jak nám řekl později. To se jí pomstil jeden chlápek, co s ní dřív chodil, jmenoval se Bruce Gerber. V její kauze natropil mnoho škody, když řekl, že občas mluvila o „fantaziích o znásilnění“. Ve skutečností nám případ vyhrálo asi tohle.

„Zdá se mi, že říkala, že ráda provokuje muže, že má ráda to riziko při flirtování,“ svědčil. „Byl jsem zklamaný, když se začala motat kolem těch chuligánů.“

„Zklamaný, protože jste cítil, že by mohla s těmi mladými muži jednat podle svých fantazií o znásilnění?“ zeptal se Donaldson.

„Asi…,“ pokrčil rameny, „…opravdu nevím. Jen jsem viděl, že z toho nevzejde nic dobrého.“

„Něco vám ten pocit muselo vnuknout. Dojem že z toho »nevzejde z toho nic dobrého«,“ naléhal dál Donaldson.

Gerber byl zahořklej a taky se bál. Věděl, že se do nás nemá srát.

„Ona prostě… začala se chovat jako coura!“ vyhrknul.

Její právník ve snaze napravit škodu celou věc jenom zhoršil.

Donaldson pak předvedl „odborníka“, kterej prohlašoval, že fantazie o znásilnění celou skupinou mužů je běžná ženská sexuální fantazie. Nechal kolovat množství vědecký literatury, aby to podložil, dokonce některou, která bývá označována za „feministickou“. Pak náš obhájce uzavřel: „Svědek prohlásil, že tato mladá dívka, svéhlavá, citově nevyzrálá, se chovala způsobem, který naznačoval, že flirtovala s touto fantazií.“

Její obhájce do toho vstoupil: „I kdyby bylo přijato prohlášení obhajoby, přiznání vlastních fantazií jistě není totéž jako jednání podle nich. Řekla ne!“

„To není to, co tvrdí čtyři obžalovaní,“ řekl asertivně Donaldson. „To nejsou poznatky, kterých se nám dostává od svědků. Nevysílala špatné signály tím, že se točila kolem skupiny mladých chlapců a flirtovala s nimi? Nebyl to ten případ, kdy slečna X doopravdy už podle svých fantazií jednala?“

Nechal to chvíli viset ve vzduchu a moh sem vidět ty čestný hajzly v porotě, jak to nasávali jako suchý houby ponořený do vany plný vody.

Byla intoxikovaná a ukázala vybízivou náklonnost vůči několika mužům. To bylo prokázáno.

Dělaly to tak všechny píči, co tam byly.

Prohlásila, že ji „zdrogovali“, ale slečna X brala drogy pravidelně. To bylo prokázáno.

Při výslechu přiznala, že si dává marihuanu. Prohlásila, že nikdy nebrala žádný chemikálie. Donaldson upozornil, že to dokazuje, že brala ilegální drogy. To byl rozhodující faktor. Viděl sem, jak soudce přímo svraštil ústa.

Dobrovolně šla do ložnice s Osmotherlym.

To bylo prokázáno.

Byla bez sebe, protože sme do ní nacpali acid. Bejvala by šla kamkoli s kýmkoli. A potom se skrz naskrz osprchovala a my si dávali bacha, abychom nenechali žádný stopy.

Lékařský zprávy byly neprůkazný. Donaldson smetl jejich případ ze stolu. Pečlivě postavil klíčový výroky, rozjel nezastavitelnej vlak poháněnej jeho květnatou rétorikou a znalostí práva, což zdemolovalo její obhajobu. Říkám obhajobu, protože, jak sem řek, bylo od začátku naprosto jasný, že souzená byla ona. Prostě to celý dávalo takovej dojem. Mělo to hlavně co dělat s celým způsobem vedení procesu. Její právník byl ubohej břídil a celou věc to pro ni zhoršilo. Nedokázal vyvolat u soudu žádný sympatie a neučinil žádný výpady ve snaze napadnout naše charaktery.

Donaldson prokázal, že existuje jen málo důkazů, že byla k sexu přinucená. Ozzy prohlásil, že mu přivolila k análnímu sexu. „Nechtěl sem to dělat, ne takhle… ale bylo to, jako kdyby zkoumala naši odvahu, aby viděla, jak daleko zajdeme. Byla velmi opilá a myslím, že si vzala… něco. Opravdu toho nevím mnoho o drogách, ale vypadalo to, že si něco vzala…“

Lexo, pardon, Alex Setterington, přiznal, že s ní měl dokonaný sexuální styk s jejím svolením. „Myslím, že slovo svolení tu není dostatečně silné. Spíše bych použil termín domáhání se,“ řekl a tvářil se, že neumí do pěti počítat.

Dempsey udělal totéž a Strang prohlásil, že se snažil, protože chtěla, ale že byl opilý. Já sem si při výpovědi nepočínal tak dobře jako ostatní. Prostě to ze mě nešlo ven, ale pak sem se do toho dostal a plným proudem sem řval obvinění. „Já sem nechtěl. Myslel sem, že celá ta věc byla prostě… úchylná. Bylo to strašný. Kdybych to byl jen já a ona, ale ona chtěla všechny. Moh sem bejt kdokoli. Prostě se na mě smála.“

Ozzy s tím souhlasil. „Taky si dělala legraci z mého výkonu, vaše ctihodnosti. Byla úplně nepříčetná. Celá ta věc byla pro nás všechny docela degradující. Některý kluky to nebralo. Jsou lidi, kteří říkají »jízda je jízda«. Já ne. Nemám rád, když se mi někdo směje, že se mi nepostaví.“

Celou dobu vypadala jako zombie. Byla zjevně pod sedativama. Ale ani ty nezabránily, aby se průběžně nehroutila. Zkoušel sem se na ni nekoukat. Jen Lexo na ni koukal, koukal na ni nepřetržitě. Měl smutnej výraz a chvílema jemně pokyvoval hlavou. Vypadalo to, jako by se jí ptal: „Proč? Proč nám tohle děláš?“ Byl úplně ponořenej do svý role obětí.

Conrad Donaldson věc shrnul: „Bylo prokázáno, že slečna X byla intoxikována, a jak je to u lidí za takových okolností obvyklé, neměla své emoce plně pod kontrolou. Svárlivá, agresivní a posměvačná vůči žalovaným. Neovládala se a poskytovala sexuální radovánky, které by za normálních okolností neposkytovala. Někteří členové poroty by mohli nabýt dojmu, že jeden či více obviněných se chovali cynicky a vypočítavě, když vyhověli požadavkům intoxikované a zranitelné mladé ženy připravené poskytovat sexuální radovánky, ačkoli v tu dobu, jak jsme slyšeli od svědků, působila jako vše jiné než jako smutná a zoufalá osoba, která dnes sedí u soudu. Ale cynicky vypočítavé chování a konání, které mohou mnozí považovat za nedostatek sexuální etikety a ohledu k druhým, je velmi, velmi vzdáleno od ohavně promyšleného zločinu zdrogování, uvěznění a opakovaného znásilnění. Porota musí shledat, a jistě tak učiní, že jde právě o takový případ.“

Učinila. Byli jsme shledáni nevinnými.

Když sem se na ni podíval, měla stejnej výraz, jako když jsme jí to prováděli. Vtiskla se do náruče svého otce.

Lexo zamrkal a poslal jí vzdušnej polibek. Její bratr vstal a křičel na něj, museli ho odvést násilím. „Mimochodem, ten hajzl je mrtvej,“ zasyčel Lexo pod fousy a jeho tvář rychle znovu nasadila pomstychtivej výraz.

Venku před soudem mával fotr zdviženou pěstí ve vzduchu na oslavu vítězství. „Můžete do prdele řikat vo britský spravedlnosti, co chcete, ale furt je to ta nejlepší na světě! V některejch zemích by nevinný kluci bručeli za mřížema. Povidam, Vet, za zasranejma mřížema by byli v některejch posranejch zemích… v negerský zemi nebo tak.“

Pak zastavil triumfujícího Donaldsona a vášnivě mu třásl rukou. „Brilantní! Sakra brilantní, kamaráde,“ řekl. „Abych citoval samotnýho velkýho muže: v oblasti lidskýho konfliktu nikdy tolik lidí nedlužilo tak moc tak málu lidí.“

„Děkuji,“ řekl Donaldson odměřeně.

„Poslyšte, máme u nás později večer malej večírek na oslavu. Na sídlišti, víte. V Muirhousu. Moc uvítáme, když se stavíte na drink. Nic přepychovýho, povidam, malej drink. V Muirhousu, blízko Silverknowes. Blízko D-Mains, eh.“

„Muirhouse…,“ opakoval Donaldson pomalu, „…je mi líto, nebude to možné. Mám momentálně mnoho práce.“

„Dokážu si představit, kamaráde, dokážu si představit. Ale stejně, dobrá práce. Vím, že ste vokamžitě věděl, že Roy je inteligentní, že má rozum. Dělá v kompjútrech, víte? V tom leží budoucnost. To tahle země potřebuje. A ta vlasatice ho chtěla nechat poslat do basy…“

„No, naštěstí se tak nestalo,“ vynutil Donaldson úsměv.

„Díky vám, kamaráde, povidam, díky vám. To byl kurva zázrak, když mi prominete mou francouzštinu.“

Musel sem se vod něj zdekovat, dělal debila jak ze sebe, tak ze mě. Šel sem s klukama, teda aspoň s Ozzym a Lexem k Deaconovi na přípitek. Dempsey šel rovnou domů.

„Roštěnka, kterou hned vohneš,“ smál se Lexo.

„Trochu sme to přepískli, ale říkala si vo to. Myslim, že měla štígro, že narazila na hajzly jako my, moh to bejt nějakej zkurvenej psychouš, jako yorkshirskej Rozparovač nebo tak něco. Měla by se na to koukat takhle,“ řekl Ozzy.

„To je fakt. Ta kurva z toho vyšla lehce,“ usmíval se Lexo.

Nemoh sem se do toho dostat. Odešel sem, jako vejmluvu sem použil párty u nás doma. Zašel sem na pár drinků sám, pak se vrátil domů a zjistil, že akce je v plným proudu. Byla tam všude kolem spousta chlastu a docela dost trávy. Táta se k ní dostal skrz Tonyho. Bylo to pro něj dobrý, trochu ho to, hajzla, umírnilo. Nepovažoval to za drogu. „Hvězdný představení,“ řekl a jeho ruka se kolem mě ovíjela jako had škrtič, „shledán nevinným, synu! Do prdele, shledán nevinným! Britská spravedlnost! Povidam, britská spravedlnost!“ Pustil naplno Churchillovy vítězný proslovy a za chvilku začal vzlykat. Strýček Jackie a teta Jackie u něj stáli každej z jedný strany. Roztřesenej emocema zvedal sklínku a řval: „TOHLE JE POŘÁD TA ZASRANĚ NEJLEPŠÍ ZEMĚ NA SVĚTĚ!“

Většina lidí souhlasně pokyvovala v domnění, že myslel Skotsko. Byl sem jeden z mála přítomných, kdo věděl, že myslel Británii.

18. kapitola
NA ÚTĚKU

Žádal sem o práci všude možně, pryč z tohodle zkurvenýho místa. Bylo mnohem těžší to udělat, než jak to zní. Při tom, jak sem se cejtil, bylo vyplnění žádosti o přijetí nadlidskej výkon. Ulevilo se mi a překvapilo mě, když sem dokázal jednu vyplnit, a ještě víc sem byl překvapenej, když mě vzali, s trochu nižším platem, do stavební společnosti se sídlem v Manchesteru. Musel sem odjet, musel sem odjet pryč. Na penězích nezáleželo.

„Ale jak to, synu? Proč bys měl ty utíkat? To vona, ta kurva, na tu prokletou jezinku by měli lidi ukazovat prstem, ne na kluka, co má dobrou práci a tvrdě maká.“

„Tvrdě maká a taky si hodně užívá jako jeho otec,“ řekl táta. Pořád ještě pracoval u Menziese.

„Je to dobrá práce, co sem si tam našel, mami. Necejtim se tady kvůli celý tý trapárně.“

V práci všichni věděli, jak to dopadlo. Mluvil sem se Sproulem a nechal mě vzít si dva měsíce dovolený. To nebylo dobrý. Musel to bejt novej začátek, pryč od všech těch hajzlů.

„Rozpínáš křidýlka, co? Novej vzduch a tak,“ řekl Tony. Byl se svejma dětma Marcellem a Sergiem.

Jakej novej vzduch? Co si ten hajzl sliboval vod Manchesteru, šlo mimo mě.

„Prostě vypadnout vodsud, začít znovu. Taky žádný další motání se kolem rváčů. Nikdy víc. Příliš velkej vopruz kolem.“

„No, to je ta zasraně nejsmysluplnější věc, co si za dlouhou dobu řek, Royi, povidam, ta nejsmysluplnější,“ řekl fotr.

„Ale Manchester, Johne…,“ remcala máma. Nenáviděla myšlenku, že by se někdo z nás vzdálil z jejího dosahu. Tony bydlel blízko a byl furt na dosah. Bernard, ačkoli měl byt ve městě, tam byl pořád, protože mu to nevycházelo s jinejma teploušskejma spolubydlícíma. Často končil u mámy a táty.

„No jo, to mluví ta pravá. Kdo vodjel do Itálie?“ řekl táta. Nikdy mámě dovopravdy nevodpustil, že před lety vystřelila do Itálie, ale vypadalo to, že ho to v těchhle dnech sere víc než kdy jindy.

Pak začala předvídatelná hádka. Mleli a mleli, až táta zařval: „TAK, A DOST, VET! TO TI DO PRDELE ŘIKAM!“

TOHLE KURVA NEMŮŽU SNÁŠET…

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

       HLOUBĚJI — — — Sandy a já jsme viděli kroužící Čápy, ale byli mnohem hlouběji v buši, než jsme si mysleli. Zdálo se, že to není Chata číslo 1690, nad čím létali, ale Dawsonův úkryt v džungli. Sandy líčil další lví dobrodružství.

„Tenhle druh zalesněné krajiny s hustým plazivým podrostem a vyšlapanými cestami mi připomíná terén, kde jsem pobýval, když jsem měl obzvláště drsnou potyčku s Pepou Lvem.“

„Ano?“ naléhal jsem a strkal si do pusy mentolovou čokoládku. Měkly v horku a bylo potřeba je rychle sníst. Tak jsem přežvykoval a pak jsem si dal sušenky s džemem a ta část s džemem chutnala jako podivný sirup proti kašli. A Sandy vyprávěl svou historku.

„Vraceli jsme se do tábora po měsíční výpravě do buše. Padal soumrak a my byli pořád značně vzdáleni od cíle. Domorodci začínali být trochu nervózní. Jako vedoucí jsem se rozhodl pokračovat před svými nosiči a naloženými osly, doprovázen jenom svým oddaným psem Gladstonem.“

Nikdy předtím jsem neslyšel, že by se Sandy zmínil o psovi. Působilo to na mě nepříjemně, ale nechal jsem ho pokračovat.

„Gladders začal štěkat a já hledal příčinu jeho agrese a rozeznával jsem neurčitý tvar, ve tmě se pohybující rákosím podél vyschlého říčního koryta, jež přetínalo cestu, kterou jsme sledovali.

»Přestaň, chlapče!« vyhrkl jsem, předpokládaje, že můj věrný společník vyčenichal nějakou zvěř. O vteřinu nebo dvě později jsem spatřil onen tvar znovu. Nebyla ta žádná antilopa nebo něco podobného, byl to prevít lev a velkou rychlostí ke mně běžel!“

„Sakra, Sandy! Cos udělal?“

„Neměl jsem čas nic udělat. Cítil jsem silný náraz, jako kdyby do mě narazilo rychlé auto, a další věc, kterou si vybavuji, je, že jsem byl vláčen na zádech po cestě, moje paže a rameno v hubě té bestie, moje tělo a nohy taženy pod zvířetem!“

„Můj bože!“

„Jak ten prevít postupoval, jeho přední tlapy po mně soustavně dupaly, způsobovaly závažné tržné rány na mých stehnech a rvaly mi kalhoty na kusy. Zatímco mě vlekl, vycházelo mu z hrdla takové mručivé vrčení, jaké vydává hladová kočka, když cítí potravu. Co zamýšlel jako chutné malé sousto, byla samozřejmě moje maličkost!“

„Páni! To zní jako sakra průšvih, Sandy.“

„To ti řeknu! Nevypadalo to na nějakou možnost úniku. Pak jsem si uvědomil, že mám dlouhý lovecký nůž, který jsem pomocí volné ruky vytáhl z koženého pouzdra navlečeného na pásku. Vybral jsem si na zvířeti své místo. Když bestie zastavila, připravená mě pustit a změnit uchopení nebo začít s hostinou, píchnul jsem toho prevíta dvakrát do hrudi. Pustil mě, ale zůstal nade mnou stát a vrčel. Pak jsem ho s veškerou silou, kterou jsem byl schopen vyvinout, bodnul do hrdla. Vychrstla na mě jeho krev a já si uvědomil, že se mi nějak zázrakem podařilo trefit ho do velké žíly nebo tepny. Prevít se pár metrů vzdálil a já se vzchopil na nohy a křičel na něj obscénnosti. Po několik sekundách odkráčel lidožrout pomalu pryč, občas se ohlédl mým směrem a vrčel.“

„Páni, Sandy, to bylo odvážné, takhle si s bestií poradit!“

„Neměl jsem na výběr, Royi. Udatnost s tím nemá co dělat. Za takových okolností člověk jedná, jak víš, pouze podle základního instinktu. S velkými potížemi, způsobenými mou zraněnou paží, jsem vyšplhal na nedaleký strom. Dobře že jsem tak učinil, protože druhý lev dostal Gladstona a já jsem byl přinucen pozorovat, jak on a ten, kterého jsem zranil, hodují na ubohém starém brachovi.“

„To muselo být srdcervoucí,“ řekl jsem. Zkoušel jsem znít soucitně, ale nemohl jsem zabránit škodolibé radosti vkrádající se do mého hlasu. Nějak jsem byl smrtí Sandyho psa potěšen. Afrika s člověkem něco provede: horko, ticho, když slunce zapadá za hory, stromy nebo horizont. Ticho africké džungle v tmavé noci musí člověk zažít, aby mu mohl uvěřit. Co to místo udělalo se mnou, bylo něco, nad čím bych radši nepřemýšlel.

„Zůstal jsem celou noc na tom pitomým stromě,“ pokračoval Sandy ve svém příběhu. „Domorodci mě našli za rozbřesku. Vzali mě zpátky do tábora a odborně ošetřili má zranění. Trvalo jim několik dní, než mě dostali do nemocnice. Moje zranění se zanítila a měl jsem otravu krve kvůli hnijícím zbytkům pod drápy lidožrouta, co mě tak zle zřídil. Samotné trhání lvem nebylo nic proti horečce, kterou jsem měl… příšerné.“

Náš džíp nebezpečně prudce vybočil z dráhy, jedno přední kolo v přítmí narazilo na kámen. Sandy rychle znovu získal vládu nad volantem a na chvíli zastavil vůz, aby se uklidnil. Ve tmě bylo mrtvé ticho, které rušilo jenom naše těžké oddychování a jemné zvuky několika netopýrů, kteří v sérii letmých polibků usrkávali z průzračné vody v jezeře. Vzal jsem na chvíli řízení.

Když jsme dorazili, plál před Chatou číslo 1690 táborový oheň. Dawson se tam pyšně procházel a já spatřil dva domorodce, kteří vypadali, jako by objímali kmen stromu. Když jsem k nim přistoupil, rozeznal jsem, že Dawson a Diddy přivázali nahé domorodce s roztaženýma rukama okolo stromů a připoutali je za zápěstí.

„Royi! Sandy! Jdete právě včas. Nějací z našich takzvaně rebelujících přátel tady právě zjišťují, co to znamená utkat se s Lochartem Dawsonem.“

Ačkoli byl zády k nám a nahý, okamžitě jsme se Sandym poznali jednoho z vězňů.

„Hele, Sandy,“ řekl jsem.

„Tak jsme se znovu setkali, příteli,“ usmál se Sandy, zkoumaje nahou postavu Mojžíše, zloděje, který nám ukradl veškeré vybavení.

„To bych řekl! A pro nás za mnohem výhodnějších podmínek!“ zapěl jsem triumfálně.

Mojžíš na nás pohlédl velkýma prosebnýma očima: „Ne, bwana,“ škemral.

„Za tohle mi jednou poděkujete,“ usmál se Dawson zeširoka a olíznul si rty. Přistoupil k druhému domorodci a vytáhnul tubu gelu, kterým začal potírat chlapcův zadek. Bral jsem to jako přípravu na mlácení bičem a překvapilo mě, když jsem spatřil, jak Dawson vyndal svůj ztopořený penis a aplikoval si na něj gel. Pak strčil prst hluboko do konečníku domorodce. „Pevný. Tak to mám rád,“ řekl.

Komorník skrček Diddy pošeptal Sandymu: „Vzpomínáš, vždycky jsem ti říkal, aby sis to vzadu udržel pevný.“

Sandy ho ignoroval.

„Člověk samozřejmě potřebuje určitý odpor, co, Royi?“ obrátil se ke mně doširoka se smějící Dawson. „Koneckonců, jenom přes odpor může člověk pocítit svou vlastní moc: v překonání toho odporu. Moc vždycky roste a roste, až nalezne svý meze. No tak Royi, no tak Sandy. Sundejte kalhoty a pojďte do fronty.“

Rozepnuli jsme si pásky a spustili kalhoty. Měl jsem ho tak napůl, ale Sandy byl tvrdej, ne, musím to zastavit… „DAWSONE!“ zařval jsem, jak se chystal vrazit erekci do domorodce.

Přestal a otočil se ke mně.

„Nemáme čas na tyhle hrátky! Čas je tu zásadní! Jde o Čápy Marabu! Víme, kde jsou.“

„Pro tohle máš, doufám, dobrý vysvětlení, pane Strangu,“ obořil se a zasunoval odcházející erekci do šortek.

„Diddy, dávej pozor na ty zrádce, ale ani se jich nedotkni, než řeknu!“

Gestikuloval k Chatě,

a co se stalo,            nahoru — — poté, co měli
bylo — — vracím se nahoru máma s tátou tu hád-
                   ku, to pokračovalo.

Pokračovalo to, eh.

Máma seděla v křesle jako pevně napjatá pružina, ruměnec ve tváři. Divoce potahovala z cigarety a civěla na bednu. Byl tam jeden z těch skutečně debilních gaelskejch programů skotský televize, takový ty, kde vždycky měli nějakou évidentní píču, která vypadala jako loutka a zpívala nějakou debilní písničku jazykem, kterýmu nikdo nerozuměl, s horama a řekama v pozadí. Kouknul sem na fotra a viděl sem, že je ve střehu. Tony a já sme věděli, že stará trochu vybouchne.

Začala vydávat jemný dlouhý zvuk, který přerostl v příšerný řev na obrázky v televizi: „ZASRANÁÁÁ KURVO! ZASRANÁÁÁ ŠPINAVÁÁÁ ZASRANÁÁÁ JAPONCEŠUKAJÍCÍ ZRÁDKYNĚ!“ Naklonila se a plivla na obrazovku. Lesklý flusanec stékal dolů přes obraz gaelské zpěvačky Mary Sandemanové.

„Co to děláš, Vet? Povidam, co to sakra děláš? Je to jen ženská, co zpívá jako Gaelka, to je všechno, ženská zpívající gaelsky! Co je ti? Ptám se tě!“

„Je to zasraná kurva, co je předělaná za Japonku a zpívá Japonskýho chlapce.“

„Ne…, tohle je gaelská holka…, nadáváš na špatnou ženskou, Vet…, povidam, tohle je gaelská, skotská holka, žádná Japonka. Copak vypadá jako Japonka? Ptám se tě, vypadá sakra takhle Japonka?“ táta gestikuloval k televizi.

Máma na něj zírala a pak posměšně ukázala na Mary Sandemanovou. „Je horší než zasraná Japonka, Japonci si nemůžou pomoct, ale tahle se voblíká jako zasraná Japonka a oslavuje ty špinavý mučitelský malý bastardy…“

„Není oblečená jako Japonka, Vet. Je to skotská holka a tohle je gaelskej program…“

„Ne,“ řekl Tony. „Máma má pravdu. Zpívala toho Japonskýho chlapce. A byla upravená jako Japonka na Hitparádu, všim sis?“

„No jo…, všim sem si toho…,“ a táta začal zpívat a Tony se přidal.

Kdo mi poví, kam láska odešla mi,

Můj japonský chlapec

Zmizela s ranními hodinami,

Můj japonský chlapec

Konala či mluvila jsem s výčitkami?

Óóóóóó

Našemu štěstí konec…

„Zavřete kurva huby! ZAVŘETE KURVA HUBY, VY ZASRANÝ HAJZLI!“ ječela máma.

„Je to jenom písnička, Vet, jenom písnička. Jako Japonskej chlapec.“ John obrátil ruce dlaněmi vzhůru.

Bylo to šílený. Takhle ti hajzli žili.

Byl čas odejít.

Ale nemohl jsem utýct. Ne do Manchesteru. Nemoh sem utýct svý hlavě. V mý hlavě po mně jde ona. Pořád po mně jde. Noční můry, noční můry o čápovi Marabu — — —

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

      HLOUBĚJI

       do

            nočních

             můr

                  o Čápovi

                   Marabu — — — — „přibližujeme se k hnízdu,“ řekl jsem Dawsonovi poté, co jsme se vrátili zpátky do prosklené terasy Chaty číslo 1690.

„Čápi nám létali nad hlavami. Zdá se, že jediné místo, kde by mohli být, je tvoje tajně ukrytá chata, Locharte. Asi se do ní nabourali a založili tam hnízda,“ vysvětloval Sandy.

„Moje rekreační apartmá…,“ Dawson byl jako zasažený bleskem… „místo pro hnízdění těch monster…, Sadie…, jambolští nespokojenci…, samozřejmě. Všechno to teď chápu. Napálili Locharta Dawsona. No, ukažte…“

Jeho kecy přerušil zvuk rozbíjejícího se skla a kakofonické frenetické vřeštění, jak jeden, druhý a pak další velcí Marabuové prolétli francouzskými okny.

Nebyli jsme ozbrojeni, naše zbraně byly venku v džípu. Instinktivně jsme se dali na ústup před otřesným vřeštěním a já se chystal běžet k hlavním dveřím, když dovnitř s rachotem vpadlo monstrum — Čáp Marabu. Následoval jsem Dawsona a Sandyho dolů po zchátralých schodech do sklepa, ale Čápi nás bez přestání pronásledovali a my zůstali obklíčeni. Sklep bylo vlhké tmavé místo. Bylo slyšet zvuk tekoucí vody pod hnijící prkennou podlahou. Obklopila nás skupina gigantických Čápů, šourali se blíž jako odporní staří žebráci. Nosní dírky mi naplnil pach zuhelnatělého, hořícího masa. Byli jsme v beznadějné situaci, beze zbraní. Největší Marabu se blížil.

„Zdá se, že sme se nějak trochu ocitli ve výhodě, co, chlapci?“ konstatovala kreatura.

S trhavým zvukem urvala velký kus ze zkrvavené mrtvoly plameňáka a celé to spolkla. Další držela utrženou hlavu a krk plameňáka v zobáku. Zvednul se mi žaludek.

Dawson narovnal záda a vysunul se nahoru: „Jako podnikatel, který chce mít kontrolu nad podnikem, zábavní park nepotřebuje takové jako vy, lidi, kteří se nestarají o…“

Čápovy černé korálkové oči se na něj zaměřily: „Kušuj, ty tlustý hovno! Kdo je ten hajzl?“

Dawsonovy oči se nakrátko rozšířily

hrůzou, než ji na místě

hlavní emoce vystřídala z ř

podrážděnost. Nervózně o e

se třásl a zašeptal: „Ty m       j

samozřejmě nechápeš a             m

postup debaty… — — s             ě“

„Samozřejmě jsem měla velké potíže s tím jít na policii. Řekli, že změnili postupy, ale nesetkala jsem se tam s žádným velkým pochopením. Musí to mít co dělat se školením, co? Dovol mi citovat ti řád pro policejní úředníky ohledně vyšetřování nahlášených znásilnění, jak se objevuje v Policejní Revui:

Měli bychom míti na paměti, kromě případů opravdu malých dětí, že trestný čin znásilnění je extrémně nepravděpodobně spáchán na ženě, která nevykazuje žádné známky extrémního násilí. Jestliže žena přijde na policejní stanici a ohlašuje znásilnění bez známek násilí, musí být detailně vyslýchána. Nechte je učinit prohlášení policistce a pak vše pořádně přezkoumejte. Je-li tu nějaká pochybnost o pravdivosti jejího tvrzeni, vždy je záhodno nazvat ji kategoricky lhářkou… Pozor na dívky, které jsou těhotné nebo se vracejí pozdě večer domů, takové osoby jsou notoricky známé svým ohlašováním znásilnění nebo pokusu o znásilnění. Nedávejte jí najevo sympatie. Jestliže nelže poté, co ji z toho vyšetřující obvinili, a tím ji rozesmutnili, alespoň je ověřena pravda… dobrý vyšetřující je málokdy milován svým podezřelým.“

Ale všechno to byl Lexo… on to vymyslel…, já nikdy ani…

„Nechtělo se mi stát se podezřelou, Royi. Podezřelá ze lhaní o tom, jak jsem byla držena spoutaná, trápená, mučená a ponižovaná. Podezřelý a prokázaný lhář, prokázaný při soudním přelíčení. Pořád ještě mám flashbacky, Royi. Po dvou letech. Ale nemají co dělat s acidem, který jste mi dali. Někteří lidé je mají i deset let. Nikdy to doopravdy neskončí, Royi. Nikdy to doopravdy neskončí.“

To Lexo ti dal acid! Je to Lexova chyba! Alex Setterington. Udělal to holkám předtím a patrně to dělá i teď. Nebudeš si to pamatovat, ale zkoušel sem ho zastavit! BYL SEM TEN, CO JE ZKOUŠEL ZASTAVIT! ŘIKAM JIM TO! ŘIKAM BACHA! HLOUBĚJI PROSÍM PROSÍM HLOUBĚJI A do prdele. Vidím světlo pronikat skrz tenké membrány mých očních víček…, otevřu je a budu jí koukat do tváře…, prosím ne ne ne ne ne HLOUBĚJI… cítím desinfekci…, sakra, to je nemocnice…

„Byla jsem blázen, Royi. Blázen, že jsem do toho procesu šla. Bylo to horší než znásilnění samotný. Spravedlnost. Horší než vtip, nechutnej žert se mnou sehranej. Celá ta věc bylo divadlo. Divadlo, které mě znovu a znovu ponižovalo a týralo. Co to řekl soudce Wild v Cambridge v roce 1982? Není to jenom otázka toho, říci ne…,“

NE

„je to otázka, jak to řekne, jak to ukáže a jak to učiní jasným.“

NE

„Jestliže to nechce, stačí, když drží nohy u sebe, pak k tomu nemůže dojít bez použití síly a na ní budou známky uplatněného násilí. To byl další skvělý soudce, právě jako náš ctihodný Hermiston. Takže to byla má vlastní chyba, Royi. Neřekla jsem ne správným způsobem…“

NE

„…Měla jsem držet nohy u sebe, i když jsem byla zdrogovaná, i když jsem měla nůž na krku, i když mi je dva muži roztahovali…“

NE

NE

Nemůžu se teď probudit

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

            HLOUBĚJI———Teď už

sem od tebe pryč… Sklouzávám dolů studnou, minul sem svůj výstupek, jsem venku z tmavýho tunelu v jasně modré obloze nad tropickou africkou savanou, místem mých snů a mé svobody…, ale zase se stmívá a já jsem zpátky v místnosti s Dawsonem a Sandym, obklíčený Čápy.

„Musí tu být nějaké řešení, na kterém se shodneme,“ prosil Dawson bestii s mrtvýma očima, „jsem muž s nemalým jměním. Mám rodinu!“

Velký Marabu se otočil ke svým přátelům a hlasitě zavřeštěl. Vzduch byl nasáklý zvukem jejich hysterického skřehotání, létajícího peří a oblaků prachu vydávajících odporný zápach a dráždících mě tak, že jsem kýchnul—————“Sakra, von se pohnul, Vet!

Povidam, kluk se pohnul! Bylo to, jako kdyby kejchnul nebo co! Royi! Ptám se tě, synu, slyšíš nás?“

„Neřvi, Johne, kluk je nemocnej, kluk se sakra necítí dobře!“

„Ale může kejchat, Vet! Rychle! Pusť tam kazetu, tu novou kazetu… Zpíváme ti na tom Zrozeni ke svobodě, synu. Muj nejvoblíbenější film všech dob. Vzpomeň si, Royi, pouštěl sem ti to na videu! Povidam, muj nejvoblíbenější film všech dob: Zrozeni ke svobodě — tak volní, jak vítr touká… Pamatuješ sl to, synu? Zpíval to Matt Monro! Vzpomeň si! Ten film, Royi, vzpomeň si, Joy Adamsonová a její muž, jakže se to menoval ten hajzl? Muž Joy Adamsonový? Podle vopravdovýho příběhu! Elsa, to lví mládě, víš, ale to pak vyrostlo ve velkou lvici! Slyšíš nás, Royi! Zrozeni ke svobodě! Vzpomeň si! Vet! Dělej s tou kazetou!“

„Už jdu, Johne!“

Ráda bych od tebe utekla,

Ale kdybys mě nikdy nenašel, tak bych umřela…

„To seš zase ty a zpíváš zasranou Shirley Basseyovou, Vet, to nejsem já se Zrozeni ke svobodě. Dej tam mě, jak zpívám Zrozeni ke svobodě!“

Jestli se do prdele nedostanu hlouběji, probudím se… HLOUBĚJI

„Ale je to nová Shirley Basseyová, Johne, jiná Shirley Basseyová…“

„No jo, ale já sem ke klukovi mluvil vo Zrozeni ke svobodě. Musí si vzpomenout na to video. Joy Adamsonová. Díval se na to dost.“

„Ne, já s tím nesouhlasím, Johne. Kluk vyrůstal a pořád mě slyšel zpívat jako Shirley Basseyová, to bysme mu měli pustit…“

„Povidam, Zrozeni ke svobodě… a taky tam zpívám trochu Torna Jonese a tak… Thunderball… byla to písnička z jedny bondovky, povidam, Thunderball. No jo. Thunderball.“

Radši budu čelit Čápovi než poslouchat tyhle hajzly… HLOUBĚJI HLOUBĚJI

Nemůžu se do prdele dostat hlouběji…

„Tak a jedem!“

Vždycky běží, když ostatní kráčí,

A jedná dřív, než ostatním se ráčí…

„To je vona, Vet! Já zpívám Toma Jonese…, povidam, Thunderball. A tak. Povidam, Thunderball.“

„No jo…“

Dívá se na svět a chce ho celý,

Jak Thuuuuunder-ball úder má smělý…

„Jeden z mejch oblíbenejch bondovskejch nápěvů. Tenhle. Je to ňákej zpěvák, ten Tom Jones, co, Vet?“

„No jo…“

TÁHNĚTE TÁHNĚTE TÁHNĚTE TÁHNĚTE TÁHNĚTE TÁHNĚTE

„Super číslo, povidam, super číslo.“

„Tohle se mi, Johne, moc nelíbí, vod Torna Jonese se mi líběj jiný věci… Minulou noc jsem šel spát do Detroit City…“

„Ale Vet, poslouchej…“

Dostane každou ženu, kterou chce…

NE

NE

Bez lítosti jim láme klíč od srdce.

Dny, kdy se musel ptát, vítr svál…

Jeho boj jde dál a dál a dál…

HLOUBĚJI PROSÍM HLOUBĚJI

„Já bych se vopravdu neřadil mezi ty lepčí. Jsem spíš zpěvák sentimentálních písní, víš? Sem spíš na něco jako oduševnělý balady.“

„Snad tam teď dej moji kazetu, Johne.“

„Oduševnělý balady, povidam.“

„Moji kazetu, Johne.“

„Jo jo, oduševnělý balady.“

PROSÍM, ODEJDĚTE

„Hned vyměň ty kazety, Johne.“

„Jo… ale teď už musíme jít, Vet. Povidam, je potřeba sebou hnout. Měj se Royi!“

Ovanul mě mámin levný parfém, jak se sklonila, aby mě políbila.

„Měj se, zlatíčko.“

Děkuju vám a sbohem.

SBOHEM.

19. kapitola
ZPOVĚDI SLEČNY X

Cítím, že se mi vracej smysly. To je mimo veškerý chápání. Věděl sem, že je v pokoji, ještě než promluvila, pozorovala mě, pohrávala si se mnou. Jsem jí vydanej na milost tím samým způsobem, jako ona byla nám. Jak uplatní svou moc? Ukáže soucit, nebo je stejná jako my? Je tím, koho sme z ní udělali? Vím, kdo seš, slečno X. Vím, kdo seš, Kirsty.

Kirsty Chalmersová. Slečna X.

Ale já to nebyl…, byl to Lexo. Nechtěl sem ti ublížit.

NEBYLA TO SAKRA MOJE CHYBA.

Způsob, jak ses nosila

Říkala si vo to

Všichni sme byli vožralí

OBVIŇUJTE ŽENY

OBVIŇUJTE PITÍ

OBVIŇUJTE POČASÍ

Ž.

ŽÁDNÁ OMLUVA NEEXISTUJE

Chci jít.

Žiješ prý jenom dvakrát,

aspoň je to tak znát.

Jeden život pro tvé bdění

druhý pak pro tvoje snění…

„Tvůj hudební vkus je divnej, Royi Strangu. Je sakra úchylnej. Zrovna tak jako to, co z tebe zbylo.“

TO NENÍ MUJ VKUS KURVA, TO TY HAJZLI

Rok co rok, den co den

život fádní zdá se.

Pak zjeví se jeden sen,

jméno láska nese…

„Zvláštní na tom je Royi, Royi Strangu, že ses mi vlastně líbil. Opravdu. Šílený, co?! Upřímně jsem si myslela, žes byl trochu jinej. Protože jsi byl hezkej kluk. Vím, že ses styděl za svý uši, každej to věděl, ale mně se líbily. Vypadá jako Shane z Pogues, říkávala jsem. Myslela jsem, že jsi přitažlivej. Jinej, klidnej, ne zahicenej sebou samým jako ostatní. Přemejšlivej. Hlubokej. Ha ha… já myslela, že seš hlubokej. Ale seš jen hluboko v zasraným komatu.“

HLOUBĚJI

Podivínem láska je,

co na tebe kyne…

HLOUBĚJI

Nemysli na nebezpečí,

než osloví jiné…

HLOUBĚJI

„Ale bála jsem se s tebou mluvit. Nedával jsi najevo žádný zájem, ne jako ti druzí. Neslintal jsi. Jedinej důvod, proč jsem se motala kolem těch debilů, bylo dostat se k tobě bliž. Je to pěkně šilený, co?“

Tenhle sen je tvůj,

tak si za něj zaplať

a o skutek usiluj,

žiješ jenom dvakrát…

HLOUBĚJI

Nemůžu uniknout, nemůžu hlouběji…, to je, sakra…, jestli si nedám bacha, tak se proberu a skončím zpátky na tom zasranym světě, kde se tomu všemu budu muset postavit…, a proč ona o mně tohle všecko říká, o Ušákovi Strangovi…, proč říká všechny ty lži a zkouší mi zamotat hlavu…

„Rozhodla jsem se, že je všechny dostanu, Royi. Tvůj kámoš Dempsey byl první. Bylo to tak snadný. Jen jsem počkala, když šel domů z hospody, býval tam často dlouho, a velkou rychlostí jsem do něj najela. Byl po celý silnici. Na pár dní z něj byl ležák, jako z tebe. Byla jsem smutná, když to zabalil, bylo by to pěkný mít vás všechny před sebou ležící jako ležáky na pultech na trhu. Pak bych vás mohla podle libosti zkoumat.“

HLOUBĚJI

„Bylo by to skvělý, kdybys mě mohl slyšet, ještě pořád ti nedošlo, jak moc tě nenávidím a pohrdám tebou. Nedokázala bych ti doopravdy říct jak moc. Asi nemáš ponětí, jak jsi změnil můj život, jak jsi ho mohl zničit, kdybych tě nechala. Už nikdy nebudu stejná, Royi. Sex a muži… to už pro mě není. Ale stejně jsem v tom něco našla, Royi. Našla jsem sebe. Nenávidím tě za to, cos mi udělal. Rozumím té nenávisti. Co bych od tebe opravdu chtěla, je vysvětlení, jak moc jsi mě nenáviděl, žes mi udělal, to cos mi udělal. Co se ti stalo? Co jsi měl sakra za problém, ty ubohej ležáku, ty úchylnej, brutální, zkurvenej bastarde? Proč jsi mě tak moc nenáviděl, Royi?“

Není pravda, že sem tě nenáviděl…, chtěl sem tě…, chtěl sem, abychom…

ŽÁDNÁ OMLUVA NEEXISTUJE

NE NE NE NE

BYL TO LEXO… LEXO… BYL TO ZKURVENEJ LEXO KDO CELOU TU VĚC ROZJEL. JÁ SE TĚ VOPRAVDU NIKDY ANI NEDOTKNUL NEMOH SEM DO PRDELE NIC DĚLAT BÁL SEM SE, BÁL SEM SE LEXA TOHO ZASRANÝHO HAJZLA ZABIJÁKA

a o skutek usiiuj,

žiješ jenom dvakrát…

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

       HLOUBĚJI — — — — — — — a

děje

se to teď… a Dawson poskakuje na místě a dělá scény, že nechce umřít, kvůli tomu se propadneme skrz hnijící podlahu a běžíme soustavou jeskynních tunelů.

„Počkejte na mě,“ funí Dawson a my za sebou slyšíme krákání Čápů, kteří nás honí. Běžím a běžím, až kolem sebe ani před sebou nic nevidím. Pak mé plíce téměř zkolabují a já ztrácím, jsem nakopnutej, cítím vzrušení, bezuzdou euforii… Probudím se a zaostřuji na Sandyho přívětivou tvář. Prach rozvířený křídly mě pálí v očích a v krku. Sandy má bouchačku. Je to automatická dvouhlavňová flinta.

„Musíme jít, Royi,“ říká. Snadno jsem vstal a v povzdálí spatřil Chatu. Běžíme k ní.

„Chyťme toho zasranýho Čápa, Sandy, jsme tak blízko, tak blízko k vyřešení celýho toho zasranýho problému“ — — — vracím se nahoru — — — — tak blízko k povrchu — — — — „Totální zhroucení, Royi. Viním z toho sebe. Celej rok jsem na tom nebyla líp než ty, pitomá pochodující mrtvola.“

CO TU DO PRDELE DĚLÁŠ MÁM TADY BEJT JENOM JÁ A SANDY

SANDY

Sandy

Diamanty jsou věčné…

Jsou všechno, co mohu potřebovat,

dokáží těšit, dráždit a koketovat.

Sandy

Neodcházejí v noci

a nemusím se bát,

že by mě tu mohly zanechat…

JAMIESON

Diamanty jsou věčné…

Podrž jeden a polaskej,

pohlaď ho, svlékni, jen se dotýkej.

Můžu vidět každou část,

nemůže mé srdce zmást

a bolest do mě vkrást…

KDE DO PRDELE SEŠ JAMIESONE!

20. kapitola
SEBEVYKOUPENÍ S IGELITKOU

Nemoh sem před tím utýct ani v Manchesteru. Noční můry. Noční můry o Čápovi Marabu tu patřily k těm nejhorším. Proč to muselo bejt? Kdo ví. Do prdele, kdo ví. Čápi Marabu. Viděl sem je v Krugerově parku v Jižní Africe, jediný místo v republice, kde je můžete vidět. Když ten jeden zabil plameňáka, bylo to příšerný. Bylo mi z toho špatně vod žaludku. Šlo o způsob, jak držel plameňákovu hlavu, oddělenou od krku. Plameňák není krásnej pták. Je to blbá hnusná kreatura, která má náhodou krásný peří. Zírejte na plameňákův ksicht a co vidíte?

Vidíte krásnýho pt

Vidíte

Plameňákovu krev, její krev. Její krev na mně.

Ne. Nebyla tam žádná krev.

Jen moje krev. Moje krev

Když mi to udělal ve

Městě ze zl — — atá slova, která ti vloží do ucha,

Jeho lži slabší než tvá předtucha

nemůžou tvůj strach zaplašit

Zlatá dívka ví, že když ji políbil,

polibkem smrti si ji zaslíbil,

zlatu ji přislíbil.

Braň se srdci ze zlata, děvče málo zkušené.

To srdce je studené.

JSEM DO PRDELE SKORO VZHŮRU, MOH BYCH VOTEVŘÍT VOČI…

Ne.

V žádným případě. Tohle je můj domov. Moje útočiště. Jako Manchester.

Manchester byl moje útočiště. Bydlel sem ve svým bytě v Ancoatsu a kromě chození do práce se držel od všech stranou. Díval sem se na video a zase začal číst. Nejenom knihy, který měly co dělat s mojí prací, jako informační technologii a knihy o tvorbě softwaru, ale i knihy o politice a tak. A žádný knihy o přírodě, žádná ornitologie. Kromě toho fakt všechno, spoustu věcí o Africe, imperialismu a apartheidu. Chtěl sem jít zpátky, ne tak, jak je to teď, ale představoval sem si, jak to bylo nebo jak to bejt mohlo. Jednou, až vyženou ty bílý hajzly. To je všecko, co sem v Manchesteru dělal, čet sem a žil sem si sám pro sebe.

Pak se objevila ona.

Viděl sem ji v práci, dokonce sem znal i její jméno. Pracovala v penzijním oddělení. Jmenovala se Dorothy. Vždycky měla úsměv pro každýho, úsměv, kterej tě nutil se usmát na oplátku. Nebyl to nemastnej blbej paušální úsměv. Byl to opravdu angažovanej zvídávej úsměv, úsměv někoho, kdo hledá v každým něco dobrýho a soustavně to nachází.

Stalo se to, když sem byl donucen jít na rozlučkovej večírek v práci. Donucen pánovitou, dominantní krávou středního věku, který se líbilo každýmu organizovat život. Vždycky se zdálo, že na místech, kde sem pracoval, sou takovejch typů mraky. Takoví, co si o sobě myslej, jak moc sou přátelští a všemi oblíbení, ale není za tím nic jinýho než další vypatlanec, co se snaží mít všechny a všechno pod kontrolou. Protože sem byl novej, anebo v tý době relativně novej, tahle osoba trvala na tom, abych přišel. Měl sem líp poznat lidi. Poslední věc, o kterou sem stál, bylo znát nějakýho hajzla. Nevím proč, ale šel sem. Bylo to asi proto, že sem měl takovou depresi, že sem neměl sílu říct ne nebo přemejšlet o výmluvě, kterou bych musel v pondělí použít. Roy Strang. Borec. Ha ha ha.

Celá záležitost byla jen další horou sraček, kterejma sem musel projít. Dal sem si svůj Becks, seděl a trochu si povídal, snažil sem se bejt nenápadnej, jak jen bylo možný. Zdálo se, že lidem nevadilo se mnou prohodit pár povinnejch frází, než se rozhodli najít si lepší společnost. Bylo to, jako kdybych měl na hlavě baseballovou čepici se zářícím nápisem „Sem debil“.

Pak přišla Dorothy a sedla si ke mně. Usmála se a já cejtil, že úsměv opětuju. Cejtil sem, že se mi v hrudi uvolňuje sevření.

„Je skoro čas, abych se představila. Už jsem tě zahlídla. Jsem Dorothy z penzijního. Jé, do prčic, to zní, jako že sem ze středověku. Prostě jsem Dorothy z Warringtonu. Nesnáším, když se lidi ptaj, co děláš, a pak pořád mluvěj o svejch posranejch zaměstnáních. Co děláš? Já jím, spím, seru, čůrám, miluju se, občas se zpráskám, chodím do klubů, to je sakra to, co dělám. Promiň. Děsně tady melu. Jak se jmenuješ?“

„Ehm… Roy.“

Dorothy byla hezká. Měla pěknou tvář a kratší blonďatý vlasy. Dost hezká, aby se o ní dalo spíš říct, že je baculatá, než že je tlustá. Ne z Tlusťošskýho pekla v Lancashiru. Nezdála se opilá, jen euforická.

„Hele, Royi, promiň mi to, ale jsem úplně mimo z éčka. Když jsem v klubu a hraje tam dobrá muzika, nikoho neotravuju, prostě tancuju. Ale když jsem v takovýmhle prostředí, chci s někým mluvit. Život je příliš krátkej na to být pořád zticha a navrčenej, co?“

Život je příliš krátkej. Její nadšení bylo nakažlivý.

„Co ty věci s tebou dělaj?“

„Tys nikdy nezkusil éčko? Myslela jsem, že jste ve Skotsku všichni velký raveři.“

„Ne, líběj se mi víc indie věci, víš? Nejsem moc na ty taneční.“

Byl sem zrůda. Příliš krátký nohy. Mrzák kvůli Winstonovi Dvojce. Odpočívej v pokoji, ty psí hajzle. Vždycky sem chtěl tancovat, myslím tím vopravdu tancovat, vopravdu do toho jít, ale ne. Nikdy sem se neobtěžoval, hm.

„Je to skvělej matroš. Už vůbec nepiju, nemůžu to vystát, a nikdy v životě mi nebylo tak dobře,“ usmála se. Rozhodně si to užívala líp než já. Já měl jenom dva Becksy. Zbytek večera sem pil kolu. Nechtěl sem se vožrat a ztratit sebekontrolu. Díval sem se na ostatní, nevrlý agresivní pivní ksichty. Taky nevypadalo, že by si to moc užívali.

Ale ona ano.

Spousta kluků mezi rváčema brala éčko, spousta ne. Nikdy sem neviděl důvod. Vždycky sem měl rád Becksy. Nemoh sem vopravdu jet v muzice. Byly to sračky, to techno, žádný texty, furt ty samý bicí mašiny, pulzující celou dobu. Nenáviděl sem tancování. Bylo to jako hraní fotbalu. Vystavovalo mě to pohledům, moje pokousaný podsaditý nohy, moje velký tělo a moje dlouhý houpavý gorilí paže. Mym tancem byly vždycky rubačky.

Předpokládám, že sem si vybudoval averzi k jakýmkoli drogám, protože máma s tátou chlastali a pak se chovali jako hajzli. Ale teď se nezdálo, že by to něčemu vadilo. Jednu sem si od ní vzal. Patnáct liber. Malá kapsle.

„R&B,“ řekla.

Překotně sem na ni mluvil, éčko sem nejdřív moc necejtil. Furt se mi to líbilo, než sem si uvědomil, jak sem nadupanej, že fakt jedu na vrcholu vlny. Cejtil sem, jak vstávám, a uvnitř mě byla muzika. Jako kdyby vycházela ze mě. Cejtil sem závrať a bylo mi zle od žaludku, ale nikdy sem nepoznal tak fascinující nakopnutí. Chvíli se mi chtělo srát, ale pominulo to. Rubačka byla ve srovnání s tímhle hovno. Cejtil sem, že mám všechnu sílu světa, ale bylo to pozitivní. Cejtil sem pouto s Dorothy nebo Dorií, jak si ráda nechala říkat. Její tvář vypadala tak čistá a svěží a krásná, její oči byly tak živý. Její vlasy byly… Z jukeboxu se ozvala skladba od 2 Unlimited a já cejtil, jak se mnou bubny cukají a ty hutný synťáky mě zvedaj ze židle. Předtím mi to nic nedělalo. „Jéééééé…,“ vyjeknul sem

„Jseš v pohodě?“ zeptala se.

„Nějak začínám vidět, o čem sou všecky ty ciráty…“

„Paulo,“ křikla na svou kamarádku, „Roy právě přišel o panictví. No tak, vypadněme odsud. Je potřeba, aby si tu zkušenost užil v prostředí, který si bude líp pamatovat.“

Všechno, co sem chtěl, byla muzika. House, musel to bejt house. Dorie mi řekla, že bych z toho moh mít mnohem víc v klubu, kterýmu se říká Hacienda, akorát, že to bude vo hodně hodně lepší, se světlama, který ti pálej do mozku, a všude kolem budou lidi, který to budou mít hozený úplně stejně. Když sem to slyšel, v tu ránu si mě koupila.

Klub byl fantastickej. Ztratil sem se v muzice a pohybu.

Byla to neuvěřitelná zkušenost, vymykala se všemu, co jsem znal. Nikdy dřív sem nemoh tancovat, ale všechna nesmělost mě opustila a droga a muzika ve mně spojily neobjevený části mě samotnýho, který sem vždycky nějak potlačoval. Svaly v mým těle se zdály bejt ve vzájemný harmonii. Vnitřní rytmy mýho těla bušily, poprvé sem je moh slyšet, zpívaly mi. Zpívaly Seš v pohodě, Royi Strangu. Seš v pohodě, všichni jsme v pohodě. Přicházeli ke mně neznámí lidé a objímali mě. Kočičky, hezký holky a tak. Kluci a tak, některý z nich čuráčci, který se dělali, jako že sou hustý, a kterejm bych dřív akorát jednu natáh. Teď sem je chtěl všechny vobjímat, potřásat jim rukou. Dělo se něco zvláštního a my v tom byli všichni spolu. Cejtil sem se blíž těm neznámejm než komukoli jinýmu kdy vůbec. Miloval sem Dorii a Paulu, prostě sem je miloval. Nemoh sem je přestat objímat, takhle sem chtěl vždycky objímat kamarády, ale bylo to příliš změkčilý, příliš teploušský. Věděl sem, že až droga přestane účinkovat, pořád je budu milovat. Něco zásadního se tý noci stalo, něco se ve mně otevřelo.

Byl sem Stříbrnej surfer. Koukal sem do laserovejch světel a s muzikou mě to několikrát vyplivlo do vesmíru, cejtil sem nájezd a proplouval sem a tam podle muziky. Narostlo to v crescendo a svět byl Dorie, Paula, my a lidi kolem nás. Byl jsem s nima sjednocenej a zároveň sám sebou a nikdy sem to nechtěl ztratit. I když muzika přestala — bylo to o hodiny později, ale působilo to jako minuty —, pořád jsem byl pěkně nahoře.

Byl sem zahlcenej dojmy. Všechny ty sračky, co žvanil Bri, co sme říkali vo některejch klucích, že po éčkách vyměkli. Bylo to všecko pravda a ještě mnohem víc. Byla to euforie…, bylo to něco, co by si měl zkusit každej, než umře, aby moh opravdu říct, že nepromarnil život na tyhle planetě. Viděl sem všechny ty ubohý smutný blázny v našich kancelářích. Viděl sem je na jejich předměstích, na jejich sídlištích a myslel na jejich kariéry, jejich knihkupectví a jejich jachtařský kluby…, ani trochu to nevadilo. Viděl sem jejich omezení, čirou prázdnotu. Co mohli nabídnout proti týhle alternativě? Věděl sem, že v tom jsou rizika. Nic tak dobrýho nepřichází bez rizika. Ale nemoh sem zpátky. V žádným případě. Nebylo tu nic, k čemu se vracet…

… jako teď není proč se vracet nahoru— — tvý oči jenom

Můžeš mě v noci sledovat,

kvůli tvým očím

nemusím se schovávat.

Vidíš tolik toho ve mně.

Bez tebe já nového

v sobě necítil ani sémě…

Ale do prdele Royi, ty zasranej hajzle, jdi hlouběji, jdi dopředu, jdi zpátky k Čápovi, nebo klidně zůstaň u týhle reminiscence, protože je to jedno, je to ten samej posranej příběh, vždycky to bude ten samej posranej příběh — — — — — — tak jdi

      HLOUBĚJI

            HLOUBĚJI

                  HLOUBĚJI — — a teď je Sandy zpátky a já si myslím, do hajzlu s nima, do hajzlu s nima všema.

„Počkej trochu, Sandy,“ říkám.

„Co?“ zeptá se, trochu vyvedený z míry.

„Přemýšlím, proč bychom na bitvu s Pepou Čápů měli spěchat. Proč bychom měli utíkat do chaty a snažit se to vyřešit? Je to mezi Dawsonem a teroristama a Čápama… Myslím tím, co nám Pepa Čápů kdy udělal? Užijme si piknik! Nemá to s námi co dělat. Máme tu džem a med a máslo a spoustu toho absolutně skvělého domácího chleba. My…“

„Přestaň kecat, Royi. Má to s námi všechno co dělat,“ osopí se na mě Sandy a jeho tvář zdrsní.

„Nemůžeme tady mít nejdřív malý piknik? Nemůže to být prostě jako za starých časů?“

„Ne, nemůže, Royi. Nikdy to nemůže být jako za starých časů,“ řekl Sandy chladně.

„Nikdy jako za starých časů,“ opakoval jsem unaveně, „…nikdy jako za starých časů.“

Cítil jsem se ubitý. Bylo mi to všechno fuk. „Dobrá, pojďme.“

Nastartovali jsme a jeli směrem k chatě, ale Sandy se ke mně otáčí a říká:

„Promiň Royi, byl jsem trochu příkrý. Myslím, že sis uvědomil, jak se teď věci mají. Myslím, že můžeme vyšetřit čas a zastavit na malý piknik, než pojedeme. Kvůli starým časům,“ ironicky se usmál.

„Díky, Sandy,“ ocenil jsem to. „Kvůli starým časům,“ usmál jsem se. Sandy byl v pohodě, o tom nebylo pochyb.

Byl řádný — — — Diamant — — y jsou věčné…

Kolem prstíku mi září,

na rozdíl od mužů se zdrží

Muži jsou zcela smrtelní

A nestojí za to

Tvůj hrob pro…

Ne. Dejte mi starý časy…

Nikdy to nemůže bejt jako za starejch časů — — — nikdy, jako to bylo v Manchesteru — — — po tom večeru v klubu — — — protože světla na ulici byly báječný. Asi sem byl trochu posranej, když sem si dal E, kvůli tamtomu vopruzu, co sem zažil, ale tohle bylo jiný. Cejtil sem se úplně pod kontrolou. Nikdy sem se necítil tolik pod kontrolou.

Smrtelně sem zesmutněl, když muzika skončila. Měl sem slzy v očích, ale to nevadilo. Necejtil sem se zahanbeně, že sem měkkouš. Viděl sem, jak blbej, smutnej, směšnej, slabošskej hajzl sem byl, vždycky sem se cejtil trapně ohledně projevování emocí. Ale nebyl sem na sebe ani tvrdej. Nevadilo to.

Pak jsme šli do Doriina bytu, pili sme čaj, vyprávěl sem jim o sobě více, než sem kdy komukoli řekl. Mluvil sem o svejch obavách a nejistotách, o svejch mindrácích, holky mluvily o svejch. Bylo to podpůrný, empatický, bylo to dobrý. Ne takovým tím načinčaným, falešně intimním, středostavovsky poradenským způsobem nebo zas velkolepým, ulítlým, mimoňským, hipízáckým stylem. Byli sme jenom vobyčejný týpci, co si povídali, jak se v životě cejtí. Moh sem mluvit o čemkoli, skoro o čemkoli, znásilnění a moje rodina zůstaly ovšem tabu, ale byla moje volba. Nebyl to problém. Nic nebylo problém. Od tý doby sem byl mimo na Extázi a v klubu každej víkend. Za pár měsíců sem měl v Manchesteru víc kámošů než kdy doma.

Problém byl, že to bylo tak dobrý, že to udělalo hovno ze všechno vostatního. Ne, to není úplně správně, ukázalo to, že všechno vostatní bylo hovno. Práce bylo hovno, kterým se muselo prolejzat.

Nakonec sme spolu Dorie a já začali spát. Měli sme z toho navzájem dobrej pocit, nikdo jinej v tom nebyl zataženej. Byla to jen otázka času. Měl sem ze sexu obavy, protože sem s nikým vod toho incidentu nebyl. Když sme poprvé šoustali, byl sem na éčku a nezaznamenal žádnou změnu, takže sme se vždycky milovali, když sem byl sjetej. Jednoho dne řekla: „Nemusíš být na éčku, aby ses se mnou miloval, víš.“

Šli sme do postele, já se klepal strachy, že se mám odhalit bez chemikálií. Trochu sme se líbali a já se přestal třást. Dlouho sme si hráli jeden s druhým, a když sme se spojili, můj pták a její vagína se prostě staly jednou věcí a pak se všechno vypařilo a my sme se spolu vydali na velkej fyzickej vejlet. Všechno to bylo o našich duších a myslích, naše genitálie, naše těla byly jenom odrazovejma můstkama. A byly brzo zbytečný, na společným vejletě sme oblítli vesmír, pohybovali sme se ven z hlavy a zpátky a nenacházeli nic než dobrý věci, nic než lásku. Intenzita se zvýšila, až se stala téměř nesnesitelnou, a my spolu explodovali v orgasmickém otřesu země na vraku postele po dlouhé cestě jakousi formou vesmíru. Pevně sme drželi jeden druhého, zmáčeni potem, a třásli se emocemi.

K mýmu překvapení to bylo stejně dobrý, jako když jsme to dělali na éčku.

Dorie mi pak řekla, že jí připadám krásnej. Byl sem šokovanej, když sem zjistil, že si nedělá srandu. Pořád sem na sebe koukal do zrcadla. „Tvý uši jsou velký, ale krásný. Mají charakter. Jsou osobitý, nejsou tak velký, jak myslíš, ani náhodou, přece ti od dětství vyrostla hlava.“

Do Haciendy sme chodili každej víkend. Pak byla vždycky párty u někoho v bytě. Na dojezdech jsme kouřili trávu. Nebo skunk, když sme ho sehnali. Miloval sem kecání. A víc než to sem miloval poslouchání, poslouchání všech těhle týpků a jejich breptání. Slyšet o jejich životech, jak se dostali do všech možnejch darebáctví jeden s druhým. Hluboce sem potáhnul z jointa a držel to, až se to velký šťavnatý rajče rozkoše uprostřed mý hlavy rozstříklo na atomy.

Dorie a já sme se zasnoubili. Bylo to blbý a lehkovážný, znali sme se jen pár měsíců. Bylo to bizarní, ale chtěl sem udělat gesto, ukázat jí, jak se cejtím.

Život byl v pohodě, lepší než v pohodě. Během týdne sem hodně četl a chodil s Dorií koukat na umělecký filmy v Cornerhousu. O víkendu sme chodili do klubů a na párty. O sobotách sem někdy chodil s pár kámošema, Jimmym a Vincem, na fotbal. Chodili sme do Mossu koukat na Maine Road na City. Fotbal to nebyl tak dobrej jako Old Trafford, ale pocit to byl lepší, mnohem skutečnější. V hospodě předtím a potom to bylo super. Manchester bylo báječný místo, byla to nejšťastnější doba mýho života.

Pak se stalo něco, co mi celej svět převrátilo naruby. A připomenulo mi, kdo jsem. Byl to článek v Manchester Evening News, který mluvil o úspěšné kampani Žádná tolerance v Edinburghu.

DVĚ Z KAŽDÝCH PĚTI ŽEN BUDOU

SEXUÁLNĚ ZNEUŽÍVÁNY NEBO ZNÁSILNĚNY

Ž.

ŽÁDNÁ OMLUVA.

Byl sem úplně v prdeli.

Tu noc v Haciendě jsem většinu večera objímal Dorii a až do rána sem se držel co nejblíž u ní. Držel sem ji, jako bych chtěl přinutit její lásku, aby ze mě vyhnala ten hnus, ven z mojí mysli a těla, ale ji to nakazilo, nakazila se mým zraněním, mojí bolestí, mojí úzkostí. Cejtil sem, jak se naším objetím šíří choroba a pochyby, když moje brada odpočívala na vrchu její hlavy a mé nosní dírky se plnily vůní jejího šamponu a parfému. Záchvěvy pochyb se vrátily skrz ni, přímo skrz její lebku a do mý brady a do mý hlavy. Zabroukala neklidem a vydala směrem k mýmu krku směšnej zvuk. Ten večer mi bylo éčko nanic.

„Neboj, Royi, vždycky to nevyjde,“ řekla Dorie.

Úplně sem to ztratil. Všecko, co sem moh dělat, bylo snažit se zakrejt, jak moc sem ztratil.

Pak sem ztratil Dorii.

Měl sem větší a větší depresi. Doslova sem se nemoh pohnout. Prostě sem měl větší a větší a větší depresi. Doktor řekl, že trpím „vyhořením“, tou zasranou postvirózní únavou nebo jak tomu říkaj. Poprvé byl můj vztah s Dorii vystaven zkoušce a shledán žádoucím. Seděli sme doma a jedli, jenom do prdele jedli nekvalitní jídlo a koukali přitom na video. Těžko sem dal dohromady větu. Tloustli sme. Nemohla se přizpůsobit životu s depresivním odepsancem, kterej nemoh vyjít ven. Dorie byla holka, co měla ráda párty. Prostě se chtěla bavit… možná, že sem na ni krutej. Nebyla tak povrchní. Asi věděla, že něco zatajuju, něco před ní schovávám a neukazuju jí sebe celýho. Možná, že kdybych s ní jednal přímo, mohla

Ne.

„Jenom tam teď dám druhou stranu pásky, Royi. Tvá matka má skvělý hlas.“

Díky, Patricie. Zníš jinak. Čistěji. Hlasitěji. Blíže. Tvůj dotyk, jak zvedáš mou hlavu, abys natřásla polštáře. Tvůj parfém. Zápach nemocniční dezinfekce. Rozměry pokojíku. Cítím je poprvé. Infúzi ve svý ruce. Hadičku v krku a druhou v ptákovi. Nic z toho nevadí. Ztratil sem Dorii.

Nikdo líp to nedělá

Nad jinými srdce usedá

Nikdo ani půlku tebe nepředčí

Miláčku, ty jsi nejlepší

„Jsi tak dobrý zpěvák jako tvoje maminka, Royi?“

Ztratil sem Dorii…

Dohodli sme se, že se rozejdem. Odstěhoval sem se do novýho bytu v Ecclesu.

Nehledala jsem,

ale nějak jsi mě našel

ač schovaná, ty jsi ke mně vešel.

Jako že nebe nade mnou,

špión, co mě té noci miloval,

má tajemství zachoval.

Pamatuju si, jak sem opouštěl byt. Zkoušel sem s ní mluvit, ale slova nepřicházely. I v tomhle pozdním stádiu se na mě dívala, jako by čekala na slova, který by to změnily. Nemohl sem je ani myslet. Můj mozek se cejtil, jako by plaval v hustý polívce, a moje hruď byla napnutá jak buben. Nic nepřišlo.

„Je mi líto, že ti nemůžu pomoct, Royi. Ale nejdřív si musíš pomoct sám. Je mi líto, že to nevyšlo,“ popotahovala a nemohla zatáhnout nudli.

„Už jsem tím prošla a znovu to nechci. Čistý řez je lepší… Myslela jsem, že jsi jiný, Royi…“

„Měj se,“ řekl sem a sbíral svejch pět švestek. Vyšel sem ze dveří a už se neohlídnul zpátky. Nenáviděl sem tu píču. Sakra sem nenáviděl

Ne.

Ne Dorie sakra Roy Strang blbej hajzl borec éčková-hlava hezounek tak rafinovaný Ušák Strang

Způsob, jaks mě držela

Kdykolis mě držela

Bylo v tom nějaké kouzlo

Uvnitř tebe…

Ó Bože co sem to do prdele udělal

Ó můj Bože

Zůstával sem doma.

Zůstával sem doma o víkendech a civěl na video. Pak to nejhorší pominulo. Začal sem zase chodit ven, ale ne tak pravidelně. Když sem šel ven, vyhejbal sem se Haciendě a bral spousty éčka. Začal sem brát na dojezdy prášky na spaní. Opíchal sem tolik holek, kolik sem moh. V klubech byly hory těch, co si chtěly zašoustat. Respektoval sem je, byl tam silnej respekt, ale nikdy sme si nenamlouvali, že běží vo něco jinýho než vo sex. Žádný hovadiny. Někdy to dávalo iluzi štěstí, ale nebyl sem šťastnej, ne tím samým způsobem. Jenom ubyla bolest. Drogy můžete brát na umocnění radosti ze života, nebo je můžete používat na útěk z jeho hrůz. Aby jedna možnost splývala s druhou, musíte se stát velmi citlivými. Já nebyl a procházel sem špatnou dobou.

Musel sem procházet špatnou dobou, protože sem začal psát domů. Dostával sem odpovědi. Všichni mi psali na jeden kus papíru. Předtím by mi to připadalo trapný, teď mě to podivně dojímalo. Bylo to šílený, ale způsobilo to, že sem jim chtěl bejt nablízku.

Milý Royi,

Doufám, že tam u vás Manchesteru jde všechno dobře, že se z tebe nestává moc velkej Anglán. Ne že byste Jimmy nebo ty nebyli správní Skotové nebo že bysme vás sem už nepustili zpátky. (To byl akorát vtip!) Ty nový sousedi nad náma sou trochu moc hubatý, tak sme se u nich s Tonym stavili a dali jim lekci o tom, co znamená slovo respekt. Před pár dnama sem tu měl menší partičku a trochu sme si zapili. Vzpomínali sme si, jak sme tě tehdá na Novej rok překecali, aby si zpíval A View To A Kill. Vzpomínáš? Kdyžs byl mladší, tak se ti ty Duran Duran děsné líbili! To nám nevymluvíš! Já sem zpíval něco vod Toma Jonese a tvoje maminka tu svou Shirley Basseyovou. To byla mimořádná noc. Colin Cassidy a já sme vyškolili Hopesovy, nevim, jesli je znáš, taková somrácká rodina u nás na sídláku. Prostě sme jim dali lekci, na kerou hned tak rychle nezapomenou. Myslím, že stačí, když ti řeknu, že naši kámoši Hopesovi už na sídláku nebydlej. Ale tady je maminka.

Měj se co nejlépe, táta

Ahoj Royi, synu,

Tady je maminka. Bože, nezdá se, že je to víc než rok, co ses odstěhoval. Čas letí, tak to je. Všichni tady sou v pořádku a velkou novinkou tu je, že Kim se vdává a bude maminkou. Jsme všichni velmi nadšení. Nevím, jestli znáš Kevina, je to strašně mliej kluk. Co ty? Nějaká přítelkyně?

Tudle sme měli boloňský špagety (Jsou stále tvá oblíbená?) a to nás přímělo na tebe myslet. Já měla to, co táta nazývá mým „malým brečeníčkem“, při myšlence, jak si daleko, a doufám, že budeš moct brzo přijet domů a bude to jako za starejch časů.

S láskou, synu,

máma       XXXXX

P. S. Tady je pár slov od nastávající maminky, budoucí paní Scottové

Čauky Royi

Mněla bysem ti říkat Strejdo Royi kvůlivá tomu miminu kerý se narodí v únoru a bude se menovat Jason jesli to bude kluk anebo Scarlet nebo Dionne jesli to bude holčička

Svadba bude něco jako v prosinci v hotelu Komedor a už sem si vybrala hezký šati

Kevin říká že se těší až se s tebou potká a dáte si pivko je to dobrej kluk a já budu ráda dyž se seznámíte ale žádný hádky vo fodbale protože von je jambáč a já začla fandit taky Hearts protože sou nejlepčí tým. Žádný hádky ne jako Tony kerej se ti tu chystá něco napsat

S láskou od Kim Scottový (brzo to bude za svobodna Kim Strangová)

Moc pusinek!

XXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXX

XXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXX

XXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXX

Ahoj Royi,

Tady je Tony. Tak máme Huny v semifinále v Hampdenu, je to příští tejden. Bude to dobrej večer, tak se na to připrav. Hibees se taky teď dobře chytaj. Doufám, že neutržíme žádný zranění nebo dištanc a bude hrát John Tortolano — dobrej Ital, ale sračkovej hráč. Uvidíme se na semifinále!

P. S. Hannah a děti jsou v pohodě a pozdravujou tě.

Tony

Přijel sem domů do Edinburghu, pitomě čumící vypatlaná hlava, zpátky do teď podivně uklidňujícího chaosu mý rodiny.

Předstíral sem zájem o semifinále Ligovýho poháru, při kterým hráli Hibs s Rangers v Hampdenu. Nikdo jim nedával šanci, ale vyhráli. Sotva sem to zaznamenal. Tonyho nehty byly v druhý půlce okousaný až do živýho, jak sme stáli na nekrytý tribuně hřiště. Kevin, chlápek vod Kim, byl s náma. Vypadal v pohodě, trochu pomalej a zmatenej, ale neškodnej. Popravdě typickej jambáč. John se rozvzteklil a vykřikoval na nějaký chlapy před náma urážky, že mu praporem zastiňujou výhled. Při závěrečným pískotu se na jednoho z nich vrhnul s vítězným objetím. Tony skočil na mě a rval mi krční svaly. Nechal sem, aby mě všichni kolem tahali a poplácávali.

Byla párty… — — —

— — — Já.a.Sandy.Jamieson.

Jenom my dva.

Na naší párty. Pikniku. Spousta chleba, sýrů, vejce z farmy a jiné lákavé pochoutky, všechno rozložené po růžovém kostkovaném ubruse. Byli jsme tam jenom my dva, přesně jak jsem to vždycky chtěl. — ——

— — — Byla to Dorie a já, u jezera Lake District…

Koho jsem kdy doopravdy miloval?

Nepotřebuju — — láááááááskůůůůůůůůůůůůůůů.

Co dobrého by mi láska udělala,

Diamanty mi nikdy nelžou,

Zatímco láska odejde

Ony zůstanou

HLOUBĚJI

Byla párty… — — — —

— — — párty po zápase u mýho fotra. Párty u mýho fotra. Mohli byste hosty nahradit sérií nafukovacích panáků, co se houpou na podstavcích, a přehrávač, zabudovanej do nich, odříkává klišé:

ROZJAŘENEJ STAREJ HAJZL S POLOVINOU PLIC A PAJDAVOU NOHOU: „Nesmím si stěžovat… no jo… nesmím si stěžovat…“

TETIČKA S KSICHTEM VOD NEŠTOVIC A BŘÍŠKEM VOD GUINNESSU: „Vod svý hysterektomie… šíleně moc přibrala… vod svý hysterektomie… šíleně moc přibrala…“

NEZADANÁ SESTŘENICE, KTERÁ NEVYNECHÁ ŽÁDNOU PÁRTY: „Hihihi… hihihi… hihihi…“

VOTRAVNEJ BRATRANEC, PUBERTÁLNÍ ŠTĚNĚ V ROHU: „Samý sračky… dej tam nějaký slušný zvuky…“

REMCAJÍCÍ STRÝČEK S VŘEDEM: „Mám ho rád, ale on nemá rád mě… mám ho rád, ale on nemá rád mě…“

Myslel sem, že už to nemůže bejt horší, ale bylo. Nikomu z těch, se kterejma sem se předtím kámošil, sem neřekl, že sem přijedu na fotbal. Zatímco ostatní byli jako na trní z toho, jak hra dopadne, moje jediná starost v Hampdenu se týkala toho, aby mě někdo z nich neviděl.

Ale viděl. Zazvonil telefon a bylo to pro mě. Byl to Lexo.

„Já myslel, že se ukážeš na tom fotbálku,“ povídá.

„Jó jasně, skvělej výsledek, co?“

„Zbušil sem pár anglánskejch chuligánů ve službách Jejího veličenstva. Normální parchanti, celý posraný. Typický Glasgowchcáči. Hoděj po tobě pár flašek, maj kudly, ale pořádně se servat neuměj.“

„Ta hlavička Keithe Wrighta…“

„Jo, ale v tom finále to nesměj posrat. Vítězové se automaticky kvalifikujou do Evropy, víš jak. Todle je naše šance, jak udělat fakt pořádnej bordel, myslim na kontinentu. Todle bude šou jak svině, s kterou musíme jít ven. To bude prdel, že se z toho všichni poserou. Pročs nešel dneska večer s náma ven?“

„No, sem chtěl vidět fotra a tak, víš jak. Nikdy je teď nevidim, dyž sem v Manchesteru, víš jak.“

„Aha. Potřebuju tvou adresu, kde tam seš. Musim se tam k tobě někdy nabourat. Takovou malou pauzu přes víkend, co? Povidaj, že nejlepší firma je tam tendle Bolton. Možná se tam u těch hajzlů stavíme na návštěvu, překvápko. To je jedno, teď sme tady v klubu: tak to tu vobhlížíme. Přiď za náma.“

„Nó, tady nahoře je taková menší oslavička…“

„No tak, dělej, ty hajzle ze sídliště, seber se a přiď sem do klubu!“

„No jo, tak dobře…“ Sel sem hlavně proto, že bylo příliš depresivní koukat na všechny ty vožralý hajzly u nás s tím jejich zasraným chlastem, a taky proto, že nevodbytnej Lexo by byl na telefonu celou noc až do rána.

Šel sem po Leith Walk, ale nevěděl sem, kam du nebo co dělám. Město bylo vyparáděný v zelený a bílý, ze všech barů se linula muzika. Byl to splněnej sen Hibbies, žádnej Jambo na obzoru, všichni byli zalezlí doma a rozjímali o třiceti letech bez trofeje na polici. Ale do toho sem nemoh. Uvědomil sem si, že sem měl bejt v Powderhallu, a sešel sem z Walk.

Klub byl narvanej fotbalovejma chuligánama. Několik pubertálních štěňat, který se motaly u mladý gardy, si teď samozřejmě hrálo na machry. Jejich těla se nafoukly a ksichty jim ztvrdly a některý z nich na mě pohlíželi s mnohem míň než patřičnou úctou. Jasně že tu nastalo pár změn. Důležitý bylo rychle omrknout, co byli zač, než se přimotat do jakejchkoli debilit. Byl sem vyřízenej, měl sem tohodle všeho dost. Seděl sem u baru a ucucával napjatě Beckse, úzkostnej a nervózní ve společnosti svejch starejch kámošů. Demps tam ještě nebyl.

„Hm, z toho hajzla se stává správnej chlap,“ pravil Ozzy.

Koutkem oka sem zaznamenal jednoho kluka, kterej se mi zdál trochu povědomej. Vykecával se s Ghostiem. Byl to obrovskej nařvanej bastard s velkou hubou a děsně se natřásal. Dřív sem ho se rváčema nevídal, ale byl sem si jistej jako prdel, že toho hajzla vodněkud znám. Málem sem dostal šok, když mi došlo, kdo to byl. Jeho vobličej vypadal stejně, ale oči byly jiný. Netěkaly něžně jako kdysi. Byly nehybný, pronikavý a ostrý. Nemohl sem si vzpomenout na jméno toho kluka: znal sem ho jako Maminčina mazlíčka.

Byl čas zmizet.

Hodil sem si éčko a šel s párem rváčů, který jeli v klubech, do novýho klubu Venue. Ulevilo se mi, že sem pryč. Bylo to v pohodě, ale pak sem poznal dalšího hajzla, a tentokrát sem měl eště větší šok. Tenhle kluk byl úplně zaujatej svým tancem. Šel sem k němu a promluvil na něj. Nevím, kdo byl překvapenější, jestli já, nebo Bernard. Byl fakt sjetej éčkem. Přistihnul sem se k vlastnímu překvapení, že ho objímám. Bernard a já sme se takhle nikdy předtím nedotkli, jen sme si vyměňovali údery v improvizovaným boxérskym ringu. Prděli sme na tanečním parketu a užívali si hip hop. Sem víc na hardcore než garage nebo hip hop, ale tohle bylo v pohodě. Dlouhou dobu sme kecali a moji kámoši vyšuměli a Bernard a já sme směřovali do Chapps, gay klubu blízko Playhousu.

„Nikdy sem si nemyslel, že bysem tě viděl na éčku, Rop,“ řekl.

„Posledních šest měsíců v tom jedu v jednom kuse,“ řekl sem mu se smutným úsměvem. Bernard byl v pohodě.

Bernard. No jo. Byl v pohodě.

„Nikdy sem si nemyslel, že budu tady,“ usmál sem se a rozhlížel se okolo. To místo se mi nelíbilo. Řekl sem Bernardovi, že myslím, že je to celkem smutný a zoufalý, ten způsob, jak všechny ty buzny sjížděj jedna druhou.

„Ne, fakt není,“ vysvětloval, „protože tady skoro každej, kdo chce šukat, skončí ošukanej. Mnohem smutnější a zoufalejší je to u Bustera Browna nebo v jakýmkoli jiným heteráckým místě, protože počet kluků, který chtěj šukat, je větší než počet holek, který chtěj bejt vošukaný. Tady aspoň většina lidí dostane, co chce.“

Chvíli sem o tom přemejšlel. O jeho logice nebylo pochyb. Musel sem souhlasit. Bylo to snadný. Cejtil sem se dobře, byl sem nadupanej éčkem. „Páni, čoveče, to éčko…“

„No, to s tebou souhlasí,“ smál se.

Podíval sem se na něj a s rukou ovinutou kolem jeho krku řekl: „Hele Bernarde, ty seš v pohodě, víš? Měl si celou věc zmáknutou. Já byl zasranej čurák, kterej nemoh nic ustát. Nemluvím jenom vo tobě, že seš buz… ehm, že seš gay, myslim tim všecko…, do prdele, Bernarde, je mi to fakt líto, brácho…, nehustim ti teď nějaký ty vyéčkovaný kecy, já sem prostě věci posral, Bernarde…“

Pokrčil rameny. „Všichni něco posíráme, Royi.“

„Ne, ale hele, když vopravdu věci posereš, tak moc je posereš, že už nemůžeš udělat nic, abys to dal do cajku, prostě nic, brácho, je to furt s tebou. Bernarde, hele, když uděláš něco špatnýho, uděláš něco strašnýho, nedělá to z tebe špatnýho člověka, co? Myslim, můžeš se změnit, ne?“

„Předpokládám, že můžeš, Royi…, co je, Royi? Co je? Mluvíš o lásce, co?“

S hořkostí sem se zamyslel: „Ne, o lásce ne, naopak,“ usmál sem se a pevně ho objal. Oplatil mi to.

„Nikdy sem tě neznal, Bernarde. Choval sem se k tobě jako hajzl…“

„To bylo vzájemný,“ usmál se a znova mě objímal. Cejtil sem se dobře.

„Ale já se změnil, Bernarde. Dovolil sem si cítit. To znamená, že musim něco udělat, nějak si dokázat, že sem se změnil. Je to, jako bych musel sebrat odpovědnost k ukončení svý bolesti a způsobit, aby se někdo jinej cejtil lip. I když to představuje tu největší oběť. Zkus to pochopit… povidam. Do prdele, znim jako fotr, když nám dává velkou lekci s jedním z Churchillovejch zasranejch projevů… zní to, jako když si tady vykecávám díru…“

Prostě sem nemoh říct…

„To je v pohodě, Royi,“ říkal pořád a pak se zdálo, že zesmutněl.

„Hele, Royi, chyt sem ten virus. Mám pozitivní test. Sem HIV pozitivní.“

Měl sem pocit, jako by se mi život vymknul z rukou. „Bernarde…, ne… do prdele…, jak…“

„Před pár měsíci. Je to v pohodě, ale… teda není to v pohodě, ale tak to prostě chodí,“ pokrčil rameny, pak se na mě pronikavě podíval. „Ale jde o kvalitu života, Royi. Život je dobrej. Vem za něj! Vem za něj, Royi,“ usmál se a já začal vzlykat. „No tak, Royi, přestaň se chovat jako buzna!“ Smál se a utěšoval mě: „To je v pořádku, brácho, je to v pohodě…“

Ale nebylo to v pohodě.

Ale já a Bernard, my sme v pohodě byli.

Následující pátek sem pro nás a jeho bandu zorganizoval vejlet na pravidelnou klubovou noc v Inglistonu. Bylo to podivný, ze mě a Bernarda se stali kámoši. Jeho poezie furt byla sračkovitá, no, to možná není fér, ale kvalita určitě kolísala. Aspoň už vyrostl z toho, aby obviňoval lidi okolo. Vlastně sem ji dobrovolně četl. Některý z básniček měly co dělat s éčkem a šukáním, ty byly nejlepší. Popisovaly prostě dva lidi, který se milujou, jako já a Dorie. Buzerantský nářky bylo ale pořád trochu těžký přijmout.

Bernardova banda byla v pohodě, mixáž gayů a heteráků, do toho vraženejch pár holek, který se motaj kolem teploušů. To byly docela trapný postavičky. Bylo na nich něco nekompletního. Hned sem si toho všimnul, byla to jakási nejasná vlastnost, ale cejtil sem ji i v sobě. Měli sme nějaký problémy sehnat éčka, a tak si Bernard a jeho parta řekli, že si dáme jenom speed a acid — Supermaria. Nechtělo se mi do acidu.

„V žádným případě,“ řekl sem Bernardovi. Pamatoval sem si svůj blbej trip.

Pamatoval sem si blbej trip někoho jinýho.

Věnoval mi jak-teda-chceš pokrčení ramen.

„Tak to není, Bernarde, v mý hlavě jen plave trochu moc sraček, abych si teď dal acid, víš?“

„V pohodě,“ řekl. „Myslím, že seš rozumnej.“

Ale já nebyl rozumnej. Povídal sem si s chlapíkem z bandy jménem Art, byl jedna velká krabice pilulí, a nechal sem se unýst jeho vyprávěním o zážitcích s drogama. Hodil sem do sebe Supermaria.

Nejdřív to bylo super, světla, zvuky. Šťastně sem si trip užíval. Bernard vypadal sakra úžasně, zkoušel sem nemyslet na to, že má v sobě ten zasranej virus, prostě vypadal fakt dobře. Párty holky ho balily, pěkně vyřízený z toho, že je gay. Šukačka z bandy jménem Laura mi řvala do ucha: „Jsem šíleně zamilovaná do tvýho bráchy. Je to škoda, že je gay. Ale přesto chci jeho dítě.“ Jen sem se usmál. Líbilo se mi to její breptání. Dokonce sem doufal, že bych moh bejt Bernardův zmocněnec pro šukání.

Pak sem se podíval na velkej nápis nad pódiem:

NOVÝ ŽIVOT

Zářící Ž mi vehnalo do hlavy slogany:

ŽÁDNÝ MUŽ NEMÁ PRÁVO

KDYŽ ONA ŘEKNE NE, MYSLÍ NE

ŽÁDNÁ OMLUVA NEEXISTUJE

NIKDY NEEXISTUJE OMLUVA

Zčistajasna sem se cejtil příšerně, celej horkej, bez dechu a třásl sem se. Zkoušel sem se sebrat, prodral sem se davem k východu a k chill-outu. Potřeboval sem myslet. Potřeboval sem

Nějaká dívka se na mě usmála a vypadala jako

Byla to ona

Všechny vypadaly jako ona

Pak tam byl chlapík. Pořadatel. Byl to strýček Gordon. „Už s tebou kurva znovu nejdu, jasný! Už to kurva nikdy nebudu dělat!“ křičel sem na něho.

„Uklidni se, kámo,“ křičel na mě nějakej raver a nade mnou stál zmateně chlap z ochranky.

Utíkal sem na toalety, seděl na hajzlu, brečel sem a mluvil pro sebe. Přišli nějaký kluci a uklidňovali mě. Našli Bernarda. Slyšel sem, jak někdo mumlá: „Neumí si poradit se svejma drogama, blbec.“

Nemocniční lůžko LEŽÍŠ V KOMATU

       NA SVÝM NE-

            MOCNIČ-

NÍM LŮŽKU BLBÝ PŘÍBUZNÍ SE TI VRTAJ
DO HLAVY JAK MŮŽOU ROZUMĚT KAM SE
SCHOVÁVÁŠ A ZA CO TVŮJ ŽIVOT STOJÍ

                   SEŠ ČLOVĚK

             KTEREJ UMÍ-

Jejich Afrika RÁ A NEŽÁDÁŠ

             LÍTOST JENOM

             POCHOPENÍ

Studna             KTERÝ TI NE-

       POMŮŽE ANI JÍ

       ANI SANDYMU

       ANI BERNAR- Capital City

       DOVI ALE PO- Service

       ŘÁD MÁŠ TU

POTŘEBU MAR-

NOU POTŘEBU Čápi Marabu

DÁT SMYSL TÝ

ZASRANÝ ŠÍLE-

NÝ SRAČCE VE KTERÝ SE VEZEŠ V TÝ-
HLE TROPICKÝ ZEMI TOMHLE KOLONI-
ZOVANÝM NÁRODĚ SVÝ NEMOCNÝ MYSLI

              Afriko, moje Afriko…

Proč ne smrt Proč jenom

neschopnost Proč, když si

koupíš manuál Stejně to ne-

uděláš správně V našem

bytě, Dorie, vzpomínáš, jak

sem to posral S těma poli-

cema Měl sem tehdy manu-

ál a všechno správný nářadí

NEBUDE TO BOLET, ROYI, TVŮJ STRÝ-

ČEK GORDON BY TI NIKDY NEUBLÍŽIL

JENOM TEĎ LEŽ ÚPLNĚ BEZ HNUTÍ,

ROYI, NEBO NASTANOU PROBLÉMY,

KDYŽ O TOM TVŮJ TÁTA USLYŠÍ, ZA-

VŘI HUBU, TY MALEJ BASTARDE, JÁ

TĚ VARUJU, ZAVŘI DO PRDELE HUBU TO JE LEPŠÍ, TO JE LEPŠÍ, UŽ UŽ UŽ

Chtěl sem umřít. Myslel sem, že umřu. Cejtil sem se tak. Chvíli sem se tak cejtil.

Bernard mě vzal domů a já strávil pár dní v posteli. Kim mě trochu hejčkala, řekl sem jim, že mám chřipku. Kim byla laskavá, taková byla. Ona byla hodná, Kim, dobrá a laskavá. To byla Kim, lidi toho zneužívali, ale ona a Kevin vypadali, že se navzájem milujou, byli zjevně šťastný.

Byl sem nahoře ve svý starý ložnici a díval se na video na semifinále. Táta a Tony na mě tlačili, abych se na to mrknul. Řikali, že tam rozhodčí proved něco neuvěřitelnýho. Každej vo tom mluvil. Rozhod sem se na to kouknout. Týmy Dunfermline a Airdrie soutěžily o nárok bejt ve finále zlikvidovaný týmem Hibs. Pars versus Diamonds. Airdrie to měli lehčí, ale nevyhráli. Nečekal jsem, jak to skončí, ale zápas sem sledoval, abych viděl vstřelení penalty.

Rozhod sem se, že je čas jít.

Podíval sem se znovu na svou knihu, kterou sem si vybral v radikálním obchodě v Manchesteru. Mimochodem v týhle zemi byla zakázaná. Jmenovala se: Definitivní odchod: Praktické podrobnosti sebevysvobození a asistovaná sebevražda pro umírající od Dereka Humphryho vydaná Hemlockovou společností. Jejím mottem bylo:

DOBRÝ ŽIVOT, DOBRÁ SMRT.

Když budu mít štěstí, dosáhnu z toho aspoň půlky. Umíral sem. Věděl sem to, cejtil sem to. Byl sem už za hranicí přechodný deprese. Nebyl sem psychopat, byl sem magor a zbabělec. Odkryl sem svý emoce a nemoh sem se vrátit k sebezapírání, k tý nejnižší formě existence, ale nemoh sem jít dopředu, dokud

nevyrovnám svůj dluh. Pro mě to nebyl útěk. Utíkal sem celej svůj posranej život, zdrhal sem před citlivostí, pocitama, před láskou. Zdrhal sem kvůli tomu posranýmu sídlišti, nikdo tam takový pocity nemá, protože se s nima nedá nikam dostat, nedaj se vyjádřit, a když se otevřeš, každej hajzl tě roztrhá na kusy. Tak je zavřeš, vyrobíš si ulitu, schováš je nebo do nich biješ hlava nehlava a zraňuješ je. Děláš to, protože si myslíš, že když je zraňuješ, nemůžeš bejt zraněnej.

Ale sou to kecy, protože zraňuješ ještě víc, až se naučíš bejt jako zvíře, a když se to nenaučíš pořádně, zdrháš. Ale někdy nemůžeš zdrhnout, nemůžeš vykličkovat a nemůžeš se z toho vyvlíknout a zamávat tomu, protože to prostě někdy cestuje s tebou, uvnitř tvý zasraný lebky. Tady nešlo o to, rozhodnout se, že v tom už nejedu. Tady šlo o jediný řešení, který dávalo smysl. Smrt byla cestou vpřed.

Našel sem kapitolu „Sebevysvobození s igelitkou“, kapitolu, kterou sem mockrát zmiňoval. Jak doporučovala, vzal sem si paracetamol a nasadil si igelitku, přetáhnul sem si ji přes hlavu a upevnil ji kolem krku izolepou.

Taška byla průsvitná, ale všecko se za chvilku zamlžilo.

Postupně sem se ztrácel…

A pak sem viděl Jimmyho Sandisona, skutečnýho Jimmyho Sandisona, ne Sandyho Jamiesona…, kdo byl Sandy Jamieson?

Taška byla průsvitná…

Taška byla průsvitná a já se pořád skrz ni díval na telku a ztrácel se do bezvědomí. Moh sem vidět Jimmyho Sandisona. Jimmy Sandison, fotbalovej hráč. Výraz v jeho tváři, jak gestikuloval na rozhodčího, skoro způsobil, že se mi chtělo si tašku sundat.

Chtělo se mi pomoct mu, chtělo se mi pomoct všem lidem, který kdy trpěli nespravedlností, i když sem koukal jenom na zasranou nahrávku fotbalovýho zápasu. Nikdy sem neviděl žádnýho chlapa tak šokovanýho a potupenýho něčím, co považoval za porušení sportovní spravedlnosti. Nikdy žádnýho chlapa.

Jednou sem viděl ženu, která na tom byla hůř, mnohem hůř, viděl sem její tvář u soudu… pak sem viděl

TÁTA DO MĚ BOUCHAL MÁMA NA MĚ KŘIČELA KIMINA UPLAKANÁ TVÁŘ MOJE PĚSTI ROZSEKLY BERNARDOVI HUBU MUŽ ŠKUBAJÍCÍ SEBOU NA ZEMI GORDON JAK VYTAHUJE SVÝHO ZAKRVÁCENÝHO PTÁKA Z VYDĚŠENÝHO MALÝHO KLUKA OHNUTÝHO PŘES PRACOVNÍ STŮL A TEN KLUK KOUKÁ NA SVÝ ODHOZENÝ MODRÝ ŠORTKY EXPLOZE HELIKOPTÉRA NŮŽ NA DÍVČINĚ HRDLE USTRAŠENÁ TVÁŘ SE ROZPRSKNE NŮŽ NA DÍVČINĚ HRDLE PAK

NIC

Jen blažená prázdnota.

Po dlouhém bezvědomí jsem se probudil, leže na tropické travnaté zemi, a Jamieson mi otíral zpocené čelo. Od té doby jsme byli kamarádi, sdíleli jsme zájem o život v divočině, zvláště o ptactvo, a zanícení pro sociální spravedlnost a životní prostředí.

Sandy Diamant.

Diamanty jsou věčné.

21. kapitola
TVÁŘÍ V TVÁŘ ČÁPOVI

Sandy Jamieson a já jsme seděli a užívali si piknik. Sandy drbal hřívu zvědavého lva, který se k nám přiloudal. Nakrmil jsem zvíře kuřetem a masíroval mu bříško, až se slastí převrátilo na záda. Pamatuju si, že Stříbrnej surfer se procházel mezi zvířaty a říkal jim, že jsou hodná, že je to člověk, kdo představuje zlo a má rád války. Surferovy řeči měly smysl. Mám rád kočky, i ty velké. Přál bych si, abychom bývali měli kočku namísto…

„Kočky jsou krutá stvoření, musel jsem jich svého času několik ulovit, protože se z nich stali lidožrouti,“ usmál se Sandy. „Co na nich ale mám rád, je, že téměř vůbec neznají podlézavost.“

„To je, myslím, dobře,“ souhlasil jsem. Vzhlédl jsem k nádhernému slunci vystupujícímu nad vzdálený vrcholek hory, kochal jsem se jeho teplem na holé tváři, rukách a nohách.

Chvíli jsme poseděli, než si Sandy poněkud trapně odkašlal. „Uf. Sice se zdá, že je škoda pokazit piknik, Royi, ale chata je vzdálena jenom pár set metrů po cestě. Myslím, že bychom měli jet a najít jistého dravce-mrchožrouta, v těchto oblastech více známého jako Čáp Marabu.“

„Ano, Sandy, jakkoli cítíme odpor a nenávist k tomu ďábelskému kapitalistovi Dawsonovi, vstoupili jsme s ním v gentlemanskou dohodu, v tu nejzávaznější z dohod mezi gentlemany, konkrétně zbavit Park ve smaragdovém lese Čápa Marabu.“

Sandy se záhadně usmál. „Copak se přihodilo motoru této osobní křížové výpravy, který poháněl celé tažení?“

Pokrčil jsem rameny: „Doopravdy nevím, Sandy. Jenom jsem se dnes ráno probudil, a už se mi to nejevilo tak nezbytným.“

Směřovali jsme k chatě, Sandy mířil pistolí. Vstoupili jsme pokradmu přes zimní zahradu do hlavní knihovny. Velký Čáp byl tam. Ale něco tu bylo hodně špatně.

— — — „Jsem tu pro tebe, teď, Royi. Jsem tu, abych tě odvedla…“

Setkat se tebou

S úmyslem zabít

Tváří v tvář na tajném místě

Pociť ten chlad…

Jdi pryč… Musím se postavit tváří v tvář Čápovi… prosím, Kirsty. Jdi pryč.

Pádem noci se přikrývám

Ale ty víš o plánech, které mám…

Jednou sem to zpíval na párty. Novej rok. Líbili se mi Duran Duran, když sem byl malej kluk. Hladovej jako vlk byla jejich nejlepší, ehm.

Padám, cítím, že padám — — — Je tady Lexo. Dostal se dovnitř. Dívám se na něj. Je s Dawsonem a Jamiesonem. Lexo je Čáp. Ale Čáp nám stále stojí tváří v tvář. Lexo není Čáp…

Lexo není…

Jamieson na mě míří flintou.

Než vtančíme do ohně

Nepotřebujeme nic než malé políbení…

Cítím, jako bych nemohl dýchat. — — — — — — — — — — — — — — „Vyndávám ven hadičku z tvýho nepoužitelnýho ptáka, Royi. Cítíš to?“

Vtančíme v oheň

Fatální zvuk rozbitých snů…

Kurva, cejtim to?

Jsem skoro vzhůru. Vypadá to, že všecko vidím. Je to, jako když sou mý víčka průsvitný membrány. Mohl bych otevřít oči. Mohl bych otevřít oči.

Cítím ostrou bolest v penisu. Má ho v ruce. Mačká ho… jako Dorie… jako Patricia… ale ne tak něžně…

— — — — — — „Teď ho uříznu, strčím ti ho do

krku a budu se koukat, jak se udusíš.“

To byl LEXO, ne já, LEXO

Křišťálové slzy

plné sněhových vloček na tvém těle

poprvé za celé roky

chtějí zbavit tvou kůži neuměle

milencových červených skvrn

a najít fénixe v plamenech směle

šance umřít

a pak vtančíme do ohně…

„Vzpomínáš, jak jsi strčil tuhle zbytečnou scvrklou věc do mýho zadku, Royi? Těžko věřit, jak moc mi tahle věc ublížila. No, ale ne tak, jak ublíží tobě… vzpomínáš, jak jsi dal zrcadlo k nohám matrace, abys viděl můj obličej, když ses mi rval do zadku… vzpomínáš, co jsi řekl? Vzpomínáš? Řekl jsi, že chceš, abych se na tebe podívala, chtěl jsi mi vidět do obličeje. Chtěl jsi, abych viděla Roye Stranga. Chtěl jsi, abych cítila, co se stane jakýmukoli hajzlovi, co se sere do Roye Stranga. Teď chci já vidět tebe, Royi. Chci, abys viděl, co jsi ze mě udělal, udělal jsi ze mě to samé, co jsi ty. Schovávala jsem se jako nemocnej zkroucenej ležák celý dny, zalezlá uvnitř v bytě, a bála jsem se svýho vlastního stínu. Nebylo možný spát bez prášků. Znásilnili jste mě jednou a s pomocí soudce a soudu jste mě znásilnili znovu. Pak jsem viděla ty plakáty, ty plakáty od kampaně Žádná tolerance. ŽÁDNÝ MUŽ NEMÁ PRÁVO, říkaly, ale mýlily se, Royi.“

Ne, nemýlily se, viděl sem je, zraňovaly mě, ale nemýlily se…

„Mýlily se, protože vy jste měli právo. Všichni jste mi, Ryoi, chtěli udělit lekci, udělit lekci, to jste říkali. Udělili jste mi lekci…“

Ne.

„Udělili jste mi lekci, že máte právo, protože si ho prostě vezmete. Plakáty byly normativní, mluvily o světě, jaký by měl být, spíše než o tom, jaký je…“

Ale existuje jinej svět, Kirsty, nemusí to bejt takhle… všecko můžem změnit, udělat to jiný…

„Nevím, kdo tě vodepsal, co z tebe udělalo tuhle smutnou mizernou parodii lidský bytosti, a nezajímá mě to. Není to můj problém. Ty jseš můj problém, anebo spíš byl jsi můj problém. Teď jsem já tvůj problém. Kdo má moc, má pravdu. Ty sis vzal právo. Teď si beru právo já, Royi, beru si právo tě zlikvidovat, synu.“

Cejtím na svým ptákovi chladnou ocel…

„Ta malá pitomá hadička v tvým ptákovi Royi, co ti pomáhá se vychcat. Co jsi to říkal: Žádnej hajzl mě nebude vychcávat? Sestry to dělají každý den, Royi. Vypouštějí to z tebe. Bylo by to patrně příjemnější tě jen tak nechat, nechat tě shnít, jak jsi hnil posledních pár let, ale řekli mi, že se možná probudíš. Teď si zahrajeme na doktora, Royi, takže se zbavme týhle pitomý hadičky… Kterou, doktore?… Obě, sestro…“

Cítím ostré vytahování cévky ven. Byl to do prdele Lexo… jak to, že já…

HLOUBĚJI

HLOUBĚJI

            HLOUBĚJI

Krk mě od týhle cévky pálí… je to ta cévka v mým krku… vyndejte to, ať můžu mluvit…

             HLOUBĚJI

                   HLOUBĚJI — — — — — Sandy na mě ještě pořád míří pistolí.

Ale slyším vykřikovat ostatní. Jejich tváře jsou na periferii mého vidění, ale vím, kdo jsou, je to Ozzy a Dempsey a Lexo a křičí, že už má dost.

Ta kurva si vo to říkala…

Kdo je do prdele tohle? Sandy! Sakra, nemiř na mě!

Zastřel Lexa

Von je ten hajzl, kterej

      UŠÁK

      UŠÁK STRANG

            Ta kurva si vo to říkala

Její tvář, jako Caroline Carsonová

            Byla to jen mladá holka

Bezostyšný kurvy, všecky stejný

            Ta kurva si vo to říkala

Vysmívají se postiženejm

            Jen mladá holka, ale

oplácejí

            Ta kurva si vo to říkala

pes

      Nemůžeš nenávidět padesát                   procent populace

Gordon

      Nechtěl sem to, tohle sem nechtěl

Koho, do prdele, nenávidíš, Royi Strangu, nenávidíš sídlišťáky Jihoafričany buzny Glasgowchcáče Japonce snobský hajzly čuráky s jambo šálama hajzly anglický ženy akorát ty ne viď že jo Royi Strangu jedinej čurák kterýho fakt nenávidíš je

Roy Strang.

Nemůžeš všude chodit a nenávidět padesát procent populace jenom kvůli tomu, že tě nějakej starej prasák jako malýho mrdal do prdele, to je na hovno.

„JÁ REŽÍRUJU TODLE POSRANÝ PŘEDSTAVENÍ! JÁ ŘEKNU, KDY MÁ TA KURVA DOST!“

Křičím… proč se do tohodle navážím… nemá to s ničím co dělat… „Sandy… zastřel Lexa… von je ten zasranej násilník. Von je zasranej cvok…“

Vidím obraz v zrcadle, obraz Čápa Marabu. Má plameňáka… cupuje ho, trhá ho na cucky, ale plameňák je stále živý, vidím jeho oči bez lesku…

NIKDY NEEXISTUJE ŽÁDNÁ OMLUVA.

Její prsty drží mý oči otevřený a já ji vidim, vždycky drží otevřený jedno víčko a chirurgickejma nůžkama moje víčka postupně šikovně odstříhává, cejtím chladnou ocel a slyším ostrej zvuk stříhání…

… cejtím její nůž, jak řeže do mejch genitálií, píchá mě do hrudníku, zkouší mě najít, ale tady mě nikdy nenajde… a teď stoupám nahoru a zkouším se dostat ven, letět přes africký pole, ale vězní mě nemocniční strop, kterej shlíží na Roye Stranga, kterýho Kirsty rozsekává na kusy… rozsekává ho zubatým nožem… dostalas ho u Bostona, Kirsty… — — — — — —„Nechám tě, aby sis tohle pocítil, Royi! Říká se, že to muži sotva cítí, že sotva cítí odnětí čuráku…“

NE

NE

Sem najednou zpátky tady a cítím bolest, ale nemůžu se kvůli ní pohnout

„Nechám tě to ochutnat, jako jsem musela já…“

NE

Je to můj čurák… ta špinavá zasraná svině mi uřízla ptáka a je… ale co, Stříbrnej surfer nikdy ptáka neměl a zdálo se, že si s tím při vznášení na prkně vystačil… to je všecko, co žádám…

„Tak teď s ním do tvý pusy, Royi, pořádně ji otevři, no tak, teď…“

NE

NE

NE

„Ale ale, neslyším nějaké zvuky? Royi… neslyším tě… copak mi chceš říct, Royi, co mi zkoušíš říct… vím, že si o to říkáš… neměl bys mluvit s plnými ústy… musíš se učit Royi, musíš dostávat lekce…

NE

PROSÍM NE

KDYŽ ŘEKNE NE, MYSLÍ NE

Ž.

ŽÁDNÁ TOLERANCE

Dívá se mi do očí, mých očí bez víček, a navzájem se teď vidíme. Je krásná. Díky Bohu. Díky Bohu, že se jí to vrátilo. To, co sme jí vzali. Zkouším se usmát. Mám uříznutýho ptáka v puse a zkouším se usmát. Nemůžu dejchat a ona neprojevuje žádný slitování.

Rozumím jí

Rozumím jejímu zranění, její bolesti, jak to z ní muselo vyjít ven. Je pořád přítomná. Bolest. Vyžaduje to mimořádně silnou osobnost, aby si prostě řekla: už ne. Nechat si to všechno pro sebe, nechat se tím rozcupovat na kousky a nezranit nikoho jinýho je pro slabochy.

Já nejsem mimořádně silná osobnost.

Ani Kirsty není.

Jsme prostě normální a tohle je sračka.

Oba tomu všemu rozumíme.

Za mnou vychází slunce a můj stín se vytrácí, mizí přede mnou. Mý nohy hubený jako hůlky, můj velkej kabát, můj masivní zobák… nemám žádný viditelný uši, nikdy sem tam nic moc neměl, pokud jde o uši, vždycky to byl můj nos, Kapitán Nosík, tak mi říkávali ve škole… nebyly to uši, moje paměť nebyla tak dobrá, ani můj sluch, ale teď můžu myslet jasněji… mám chůzi hastroše, šourám se jako stařec, kterej si nasral do kalhot. Sem tak unavenej… roztahuju svý velký černý křídla…

Chystá se… nechoď, Kirsty, zůstaň se mnou ještě chvíli, dívej se na to… ale ne ne ne, slyším ji spěšně odcházet. Pak slyším jinej hlas, hysterickej křik sestry Patricie Devineový. Dívá se, jak kouřím svýho vlastního ptáka jako zplihlej mokrej doutník, a zírá zděšeně do mejch očí, který se nedaj zavřít. Slábnu, ale teď tu sem. Můžu pohybovat očima bez víček, vidím svýho ptáka viset z vlastní pusy a vidím nůžky trčet z mýho krku… Patricie běží pro pomoc, ale je moc pozdě, protože stojím Jamiesonoi tváří v tvář a on na mě míří pistolí a já slyším výstřel a všecko je jenom jedno velký

Ž.

      Bedřich Glaser

* 1. listopadu 1957 v Praze

Výtvarník, nebo filmař? Malíř, grafik, sochař, nebo animátor, scenárista a režisér? Sedlák, nebo alchymista? Jedno povolání se prolíná do druhého, všechno souvisí se vším. Realita se prolíná se sny, vědomí s nevědomím. Conjunctio oppositorum — tak se jmenovala zatím největší samostatná výstava ve Schwarzenberském paláci. Přes padesát vystavených pláten, přes 500 lidí na vernisáži.

Ne jedné straně jsou jeho rozměrné olejomalby chloubou mnoha soukromých sbírek a galerií. Jsou mimo jiné zastoupené kupříkladu ve sbírce V. Havla nebo v Galerii světového umění v japonské Ósace.

Na straně druhé je zde animace všech filmů J. Švankmajera za posledních 25 let, včetně čtyř celovečeráků (Něco z Alenky, Lekce Faust, Spiklenci slasti a Otesánek).

Dále spolupráce s Petrem Gabrielem na CD-ROMU Ceremony of Innocence.

Spoluautorství, animace a výtvarná realizace CD-ROMU Bird of paradise (o Rudolfu II. a o alchymii). Bedřich je rovněž autorem několika hudebních klipů (kupř. pro skupiny Precedens, Stromboli, Fénix). Dále pak mnoha znělek, upoutávek a reklam.

Na obzoru se rýsuje konečně i vlastní film podle povídky G. Meyrinka, který ostatně stejně jako L. Klíma patří k jeho nejoblíbenějším autorům.

Internet — www.bedrichglaser.cz

OBSAH

ČÁST PRVNÍ ZTRACENÁ IMPÉRIA

1. kapitola DALŠÍ ZTRACENÉ IMPÉRIUM

2. kapitola SÍDLIŠTĚ

3. kapitola HON NA PRAVDU

4. kapitola LEPTOPTILOS CRUMENIFERUS

ČÁST DRUHÁ ZLATÉ MĚSTO

5. kapitola DO ZLATÉHO MĚSTA

6. kapitola LAPENÍ VE ZLATÉM MĚSTĚ

7. kapitola ÚTĚK ZE ZLATÉHO MĚSTA

8. kapitola POTÍŽE V KOPCÍCH

9. kapitola KUDLANKA NÁBOŽNÁ

10. kapitola BERNARDOVA NÁVŠTĚVA

ČÁST TŘETÍ ČÁPOVI NA STOPĚ

11. kapitola FOTBALOVÍ CHULIGÁNI

12. kapitola NÁVŠTĚVA KIM

13. kapitola LOV ČÁPA MARABU

14. kapitola VÍTĚZOVÉ A PORAŽENÍ

15. kapitola MASAKRY PLAMEŇÁKŮ

ČÁST ČTVRTÁ CESTY K SEBEVYSVOBOZENÍ

16. kapitola RESPEKT

17. kapitola ŽÁDNÁ TOLERANCE

18. kapitola NA ÚTĚKU

19. kapitola ZPOVĚDI SLEČNY X

20. kapitola SEBEVYKOUPENÍ S IGELITKOU

21. kapitola TVÁŘÍ V TVÁŘ ČÁPOVI

Cesty tam
a zase zpátky

sv. 33

Irvine WELSH

NOČNÍ MŮRY S ČÁPEM MARABU

Vydalo nakladatelství Maťa, Lublaňská 34,120 00 Praha 2,
e-mail: mata@kosmas.cz, www.matapub.cz,
v roce 2003 jako svoji 183. publikaci,

33. sv. Edice Cesty tam a zase zpátky.
Edici řídí Luboš Snížek.

Z anglického originálu Marabou Stork Nightmares,

vydaného nakladatelstvím Vintage v Londýně v roce 1996 přeložila Jarka Jones.

Ilustrace Bedřich Glaser.

Odpovědná redaktorka Jana Kománková.

Technická redaktorka Renáta Šmatová.

Obálku s použitím ilustrace Bedřicha Glasera

navrhl a graficky upravil Marek Naglmuller.

Grafickou úpravu a sazbu z písma Palatino programem TEX

připravil Bohumil Bednář, PISCES.

Tisk a vazba Těšínské papírny, s. r. o., Český Těšín.

Vydání první.

ISBN 80-7287-064-5

Distribuce v ČR:      KOSMAS s. r. o., knižní velkoobchod,
            Lublaňská 34,120 00 Praha 2
            tel./fax.: 222 510 749.
            e-mail: sklad.lublanska@kosmas.cz

      Internetové knihkupectví:                         www.kosmas.cz

Distribuce v SR:      Distribúcia Artforum,

      Radvanská 1,811 01 Bratislava,
            tel.: 00421 (0) 2/54 41 17 46.

      e-mail: info@artforum.sk

Irvine Welsh (* 1961)

Britský spisovatel píšící skotským pouličním dialektem - „poet laureate chemické generace“. Narozen v Edinburghu, kde se odehrává většina jeho příběhů. Nyní žije v Londýně. Jeho knihy Trainspotting (1993, č. 1997, MAŤA) a Acid House (1994, č. Barevnej svět, 1999, MAŤA) byly zfilmovány. Dále je autorem knih Ecstasy (1996* č. Extáze, 2001), Filth (1998, č. Sviňák, 2001, MAŤA) a Glue (2001). Zatím poslední román Porno (2002, v nakl. MAŤA vyjde v r. 2004) je volným pokračováním Trainspottingu a i ten se zřejmě dočká filmové adaptace.

Noční můry s Čápem Marabu je další kniha Irvina Welshe, která šokuje neučesaným jazykem i vulgárností výraziva, ale ve své podstatě je sociologickou sondou do frustrací obyvatel průmyslového města (jímž je již klasicky skotský Edinburgh).

V prostředí obydleném feťaky, fotbalovými rváči, „chlapáky“, nezaměstnanými a návštěvníky hospod a nočních klubů se odehrává příběh Roye Stranga, účastníka brutálního hromadného znásilnění, který se vyrovnává se svým pocitem viny, přetransformovaným do noční můry Čápa Marabu: „Čáp Marabu je dravec. Čáp Marabu je také mrchožrout. Tyto vlastnosti způsobují, že se ho lidé štítí a opovrhují jím. Lidé mají rádi zvířata s vlastnostmi, po kterých touží. A nenávidí ta, jejichž vlastnosti pošetile vnímají jako „nelidské“. Svět, v němž žijeme, není ovládán roztomilými silnými medvědy, štíhlými graciézními kočkami a loajálními přátelskými psy. Tento svět ovládají Čápi Marabu, kteří jsou známí jako bastardi…“

Co s tím? Existuje nějaké řešení či rozhřešení? „…změňme téma… Tohle nechci. Chci pokračovat v lovu Čápa. Čáp ztělesňuje veškeré tohle zlo. Když zabiju Čápa, zabiju v sobě všechno zlo. Pak budu připraven odsud vystoupit, probudit se, zaujmout své místo ve společnosti a takový ty sračky. Ha. Budou čumět, až uvidí tuhle skoro-mrtvolu, tenhle balík zbytečnýho masa a kostí prostě vstát a říct: „V pohodě hoši! Jak to jde?“

Poznámky

[←1]

Coronation Street—dlouhodobá televizní mýdlová opera

[←2]

B&Q — obchod pro kutily

[←3]

rand — měnová jednotka Jihoafrické republiky a Namibie

[←4]

ANC — Africký národní kongres (Afričan National Congress), jihoafrická politická strana a nacionalistická organizace. Založena v roce 1912.