Přeložila Kamila Lederová-Crooks

Děkuji Grahamu Sinclairovi za všestrannou pomoc při překladu.

Copyright © 2002 by Irvine Welsh
Translation © Kamila Lederová-Crooks, 2004 lllustrations © Jan Krumphanzl, 2004
Czech edition © MAŤA, 2004

ISBN 80-7287-076-9

Pro
Johnyho Browna
Janet Hayovou
Stana Keiltyka
Johna McCartneyho
Helen McCartneyovou
Paula Reekieho
Rosie Savinovou
Francka Sauzeeho

A se vzpomínkou na
Johna Boylea

„Žádnou slavnost bez krutosti…“

– Nietzsche

Genealogie morálky, 2. pojednání, část 6.

1

AMATÉŘI

1

FINTA ČÍSLO 18 732

Croxy, ze kterého se snad poprvé v životě řine pot následkem námahy a ne následkem požívám drog, se potýká nahoru do schodů s poslední krabicí desek a já sebou mezitím plácnu na postel a v depresivní otupělosti civím na béžové zdi z papundeklu. Tak tohle je můj nový domov. Jedna zatuchlá cimra, čtyři a půl krát tři a půl metru, na kterou je přilepená předsíňka, kuchyň a koupelna. V pokoji je vestavěná skříň bez dveří, postel a jen tak tak místo na dvě židle a stolek. Tady si neposedím, i vězení by bylo lepší. Že se na to nevyseru a nejedu zpátky do Edinburghu vyměnit si tenhle promrzlý brloh s Frankem Begbiem za jeho celu.

Smrad Croxyho starých cigaret je v tomhle stísněném prostoru k zadušení. Už tři týdny jsem neměl ani jednu, ale jen v jeho blízkosti jsem pasivně vykouřil tak třicítku denně. „Člověku při tý práci vyschne v hrdle, co, Šimone? Neskočíme K Pepymu na jedno?“ ptá se mě a jeho nadšení mi připadá jako škodolibost, jako vypočítavý úšklebek nad zredukovanými poměry Šimona Davida Williamsona.

Vyrazit po Mare Street do hospody U Pepyho, aby se všichni mohli posmívat »Takže zpátky v Hackney, Šimone?«, by na jednu stranu byla čirá pošetilost, ale s barvou ven, potřebuju kolem sebe nějaký lidi. Není zbytí, musím to vydejchat. Je potřeba upustit trochu páry. A navíc, Croxy potřebuje provětrat. Pokoušet se v jeho společnosti přestat kouřit je jako snažit se ve squatu plném feťáků přestat smažit.

„Máš štěstí, že jsi tohle bydlení sehnal,“ vykládá Croxy, když společně vybalujeme krabice. Jó, štěstím bych se posral. Lehnu si na postel a celá ta kůča se rozklepe, když se stanicí Hackney Downs, která je asi půl metru od kuchyňského okna, prořítí rychlík směrem na Liverpool Street.

Vezme-li se v úvahu, v jakém jsem rozpoložení, jeví se volba zůstat doma jako ještě větší pitomost, než volba odebrat se ven, a proto opatrně sestupujeme po ochozených schodech, na kterých leží koberec sešlapaný tak, že je nebezpečný jako hrana ledovce. Když se blížíme k Mare Street a k radnici, padá venku zmrzlý déšť a všude okolo se vznáší mdlá aura sváteční kocoviny. Croxy mi beze špetky smyslu pro ironii tvrdí, že »Hackney je lepší plac než Islington nebo vostatní ulice. Islington šel fakt už před lety do kelu.«

Někdo zůstane vagabundem prostě moc dlouho. Spíš by měl někde v Clerkenwellu nebo v Soho dělat webové stránky a ne organizovat squaty a party v Hackney. Já tomu kreténovi vysvětlím, jak to na světě chodí, ne proto, že je šance, že by se z toho poučil, ale jednoduše proto, aby takovéhle nesmysly neprosakovaly do naší kultury jen tak bez odporu. „Naopak, je to krok zpátky,“ říkám a dýchám si na ruce, prsty růžové jak nedovařené vepřové párky. „Pro pětadvacetiletého squatera je Hackney v pohodě. Pro šestatřicetiletého podnikatele s raketovým vzestupem,“ a ukážu na sebe, „to musí být Izzy. Jak si můžeš troufnout dát obstojný roštěnce v baru v Soho adresu na východní periferii se směrovacím číslem E8? Co jí jako řekneš, když se zeptá: »Jak se odtud dostanu na metro?«„

„Tady ten vlak stačí, ne?“ povídá a ukazuje k železničnímu mostu pod zduřelou oblohou. Kolem proškytá autobus č. 38 a vyfoukne svůj toxický karbon. Tyhle zkurvený londýnský dopraváci, co furt v drahých brožurách fňukaj, jak auta ničí životní prostředí, a sami vám přitom do dýchacích orgánů pumpujou sajrajt, jak se jim zachce.

„To teda nestačí, do píči,“ vyjedu na něj, „s tím se jdi bodnout. Z celýho severního Londýna bude tohle tím posledním místem, kam kdy přitáhnou metro. Vždyť ho kurva dneska maj už i v Bermondsey. Postavit ho k tomu kreténskýmu cirkusovýmu stanu, kam stejně nepáchne ani noha, to de, ale postavit ho sem, to né, hele, to je fakt k posrání.“

Croxyho protáhlá tvář se svraští do jakéhosi úsměvu a zadívá se na mě těma velikánskýma, vyprázdněnýma očima. „Ty kolem sebe teda dneska děláš hodně velký dusno, co, vole?“ ozve se.

A má pravdu. Takže udělám to, co dělám vždycky, utopím své stesky v pivu a všem v hospodě – Berniemu, Moně, Billymu, Candy, Steviemu a Dee –vykládám, že tohle je jen dočasná přestupná stanice, ať nečekaj, že mě uvidí v tomhle koutě usadit se nastálo. Ani omylem. Větší plány, kámo. Jo, a často si odskakuju na záchod, nicméně pravidelně spíš za účelem požít než vyloučit.

I když si to právě peru do frňáku, uvědomím si jednu smutnou pravdu. Koks mě nudí, nudí nás všechny. Jsme uvláčený žabaři ve společnosti, kterou nesnášíme, ve městě, které nenávidíme. Předstíráme, že se pohybujeme v jádru vesmíru, huntujeme se nekvalitními drogami, jenom abychom zaplašili pocit, že skutečný život probíhá někde jinde, uvědomujeme si, že naše konání má za následek jen přiživování paranoie a deziluze, a přesto nám jakási apatie nedovolí s tím přestat. Je to smutné, ale nic zajímavějšího tu není, tak proč bychom přestávali. Když už jsme u toho, množí se zvěsti, že Breeny má slušný kopec pudru a obstojné množství ho už prý pustil do oběhu.

Najednou je zítra a jsme v nějakém bytě, hulí se crack a Stevie vykládá, kolik ho dávka, kterou připravuje, stála, a vzduch při tom plní zápach čpavku a z kapes se neochotně soukají zmuchlané bankovky. Kdykoli se tou děsnou dýmkou dotknu pusy a sežehnu si rty, začnu se cítit mizerně a poraženě, ale jen dokud mě ten prd neodstřelí do jiného rohu pokoje. Pak chladně, vykosnutě, spokojeně, sebestředně melu nesmysly a spřádám plány, jak ovládnout svět.

Pak jsem venku na ulici. Nevěděl jsem, že jsem se ocitl zpátky v Islingtonu, šel jsem bez cíle, až jsem uviděl holku, která na náměstí Green zápasila s mapou a pokoušela se ji v palčácích rozevřít, načež jsem reagoval vtíravým „Kočička nám zabloudila, co?“ Ale plačtivý tón mého hlasu, obtěžkaný emocemi, očekáváním a dokonce i ztrátou, mě vyděsil. Zavrávoral jsem, jednak z šoku, který mi to přivodilo, ale také z loku z fialové plechovky Tennants Super, kterou jsem držel v ruce. A co je kurva tohle? Kdo mi to vrazil do ruky? Jak jsem se sem do prdele dostal? Kam se všichni poděli? Když jsem vycházel do studeného deště, pár lidí něco zahučelo a také se dalo na odchod, ale teď…

Holčina se napružila jako to pouťový žužu v mých kaťatech a odsekla: „Táhni do hajzlu… Nejsem žádná tvoje kočička…“

„Tak pardón, slečinko,“ vychrlil jsem na omluvu.

„A slečinka taky nejsem,“ dodala.

„To záleží na tom, z jakýho pohledu se na to díváš, lásko. Zkus se na to kouknout z mýho úhlu,“ slyším sám sebe, jako by to byl někdo cizí, a vidím se jejíma očima: smradlavej, špinavej násoska s fialovou plechovkou. Ale vždyť mám práci, holky na randění, dokonce trochu peněz v bance, lepší hadry, než je tahle zasviněná, smradlavá mikina, tahle stará vlněná čepice a tyhle rukavice, tak vo co tady, Šimone, sakra jde?

„Jdi do píči, slizoune!“ odpálí mě a otočí se.

„Řek bych, že jsme to prostě vzali za špatnej konec. No nevadí, teď už to může bejt jen lepší, ne?“

„Vodprejskni,“ houkne na mě přes rameno.

Roštěnky někdy umí být pěkně negativní. Proklínám svůj nedostatek znalostí, co se žen týče. Pár jsem jich poznal, ale vždycky se mi do cesty připletl vohon a dostal se mezi mě, je a něco hlubšího.

Začnu vzpomínat, pokouším se znovu ovládnout svý pokřivený a přehřátý myšlenky, natahuju je a rozlamuju na jednotky perspektivy. Došlo mi, že jsem ve skutečnosti už byl mezitím doma, dorazil jsem ráno do toho nového bydlení s pěknou depkou, a když jsem vytáhl poslední zbytek koksu, začal jsem se potit a onanovat podle novinového obrázku, na kterém Hillary Clintonová v přísném kostýmu kandiduje na senátorku New Yorku. Počastoval jsem ji tím proslulým výrokem, že židi nežidi, stejně je to krásná ženská a kam se na ni Monika hrabe. Fakt, Bill by se měl dát vyšetřit. Pak jsme se pomilovali. Potom, když Hillary upadla do spokojeného spánku, jsem šel vedle, kde čekala Monika. Setkání Leithu a Beverly Hills ve šťavnaté souloži po vzájemném odcizení. Pak jsem přivedl Hillary, aby si to rozdala s Monikou, a jenom se díval. Napřed se zdráhaly, ale samozřejmě že jsem je k tomu přemluvil. Usadil jsem se stranou na tu rozvrzanou židli od Croxyho a v klídku jsem si to představení vychutnával s havanským doutníkem, teda vlastně s tenkou panatellou.

Policejní auto se s houkáním prořítí po Upper Street s touhou zmrzačit nějakého pomalého občana a já se rozklepu zpět do reality.

Mdlá, ale oplzlá povaha té halucinace mě trošku rozhodí, ale rozumově si vysvětlím, že to jenom dojezd má na svědomí tyhle ošklivé myšlenky – které by se jinak přece hned rozplynuly –, nepouští je ze spárů, ucpává jimi průduchy a pořád dokola vám je vnucuje. Pěkně mi to koks zhnusilo – ne že bych si nějakou dobu zase mohl nějaký dovolit. Což je v momentě, kdy na něm svištíte, stejně naprosto nepodstatné.

Jedu na autopilota, ale pomalu si uvědomuju, že teď mířím z kopce od Angel směrem ke Kings Cross, což je ze všech známek zoufalství ta nejneodmyslitelnější. Zastavím se v sázkové kanceláři na Fentonville Road, jen jestli tam neuvidím někoho povědomého, ale nikoho nepoznávám. Fluktuace hovad je v poslední době rekordní a všude kolem Crossu brouzdá bdělá polís. Krosí si to sem a tam jako motorové čluny bažinou stoky, ale pouze ten toxický odpad rozhánějí nebo přemisťují, nikdy jej neléčí ani nepotírají.

Potom uvidím vstoupit Táňu. Vypadá, že je na heru. Její scvrklá tvář má barvu popela, ale když mě pozná, oči jí vzplanou. „Nazdáár…,“ obejme mě. Přilepený je na ni takový vyzáblý malý klučina, který, jak mi dojde, je vlastně holka. „Tohle je Val,“ oznámí mi s typickým nosovým zaviněním londýské smažky. „Sem té tu neviděla, ani nepamatuju.“

Proč asi, žé jo. „No jó, jsem zpátky v Hackney. Jako načas teda. Víkend jsem tak trošku prokalil, však víš,“ vysvětluju a dovnitř se natlačí parta rozparáděných negrů. Jsou vystihováni, vychrtlí a nepřátelští. Zajímalo by mě, jestli se v tomhle podniku vůbec najde nějaký kokot, který sází. Moc se mi ta atmoška nelíbí, tak se vypakujeme. Ta divná, chudokrevně vyhlížející kost jménem Val a jeden černej zmrd po sobě něco poštěkávají, ale my vyrážíme směrem ke stanici Kings Cross. Táňa kňučí něco o cigárech, ano, jistěže se pokouším přestat, ale bez šance, tady kurva velí potřeba, takže lovím po kapsách drobáky. Koupím krabičku a zapálím si dole v metru. A nějakej tlustej, nateklej, snaživej bílej smrad v takové té nové světlemodré buzerantské přepadové uniformě londýnských dopraváků mi říká, abych to cígo típl. Ukazuje na zeď, kde tabulka připomíná stovky lidí, kteří zahynuli při požáru kvůli nějakému tupci, co tu odhodil žváro. „Jste na hlavu? Vám je to jedno?“

S kým si ten šašek myslí, že mluví? „Jo, je mi to fakt u prdele, ty kreténi si to zasloužili. Když člověk cestuje, tak holt podstupuje riziko,“ setřu ho.

„Já jsem při tom požáru přišel o dobrýho přítele, ty hajzle!“ zakvílí ten vzteklý otrapa.

„Tak to byl stejně čurák, když se kámošil s takovým dementem, jako seš ty,“ zařvu, ale zároveň típnu cigáro a naštosujeme se na eskalátory a sjíždíme na nástupiště. Táňa se směje a ta koza Val je hysterická, div se smíchy neprotrhne.

Metrem se svezeme do Camdenu a domů k Berniemu. „Vy byste se holky neměly potloukat kolem Kings Cross,“ usmívám se, jelikož přesně vím, co tam dělají, „a už vůbec ne s těma negrama,“ poučuju je. „Ti chtěji jenom klofnout pěknou bílou břehuli a vydělat na ní rito.“

Val se tomu usmívá, ale Táňu to rozpálí. „Jak můžeš něco takovýho říct? Jdeme k Berniemu. To je jeden z tvejch nejlepších kámošů a taky je černej.“

„Jasně, že je. Já nemluvím o sobě, pro mě to jsou bratři, moji lidi. Skoro všichni moji kámoši tady jsou černý. Já mluvím o vás. Mně pasáka dělat nechtěj. I když, pozor, takovej Bernie by do toho klidně šel, kdyby mu svitla šance.“

Prťavý holkokluk Val se znovu podivně nuceně zachichotá, ale Táňa naprdnutě trucuje.

Vystoupáme k Bernieho bytu; chvilku mi trvalo, než jsem se rozvzpomněl, ve kterém bloku tohohle ponurého sídláku bydlí, jelikož nejsem zvyklý to tady vídat za denního světla. Na ohybu schodiště vyrušíme osamělého feťáka, který vytuhl ve vlastních chcankách. „Brý ráno,“ zařvu s křepkým optimismem a ta smažka vydá zvuk někde mezi zaúpěním a za vytím. „To se ti lehko řekne,“ utahuju si z něj a holky se uculujou.

Bernie je ještě vzhůru, taky zrovna dorazil od Stevieho. Je hustě vyjetej, zlatá a černá hora řetězů, zubů a prstenů. Ucítím čpavek a samozřejmě, v kuchyni mu jede fajfka a dá mi práska. Dlouze, hluboce natáhnu a jeho velké oči jsou plné manického povzbuzení, když zapalovačem žhaví krystaly. Podržím to a pomalu vydechnu, v hrudi ucítím to špinavé pálení kouře a podlomí se mi nohy, ale chytím se hrany kuchyňské linky a vychutnávám si ten chladný, vykotlaný rauš. Prohlížím si každý drobek chleba, každou kapku vody v hliníkovém dřezu s nutkavým zaujetím, ze kterého by mi mělo být šoufl, ale není, a pak mě zpraží mráz a odnese mou psýché do chladivé dimenze této místnosti. Bernie neztrácí čas a už má na své staré špinavé lžíci rozdělaný další šutr, klade na alobal vrstvička popela a na ni pokládá krystalky tak jemně a opatrně, jako když rodič ukládá do postýlky nemluvně. Přidržuju mu zapalovač a žasnu, s jakou usměrňovanou divokostí nasává. Bernie mi jednou vyprávěl, jak ve vaně trénuje zadržovat pod vodou dech, aby si zvýšil plicní objem. Zadívám se na lžíci a na ostatní nádobíčko a s odtažitou obavou se zamyslím nad tím, jak to všechno až příliš připomíná moje období na heru. Ale seru na to, jsem starší a moudřejší a herák je herák a crack je crack.

Kecáme hovadiny, přidržujeme se kuchyňské linky a s obličeji jen pár centimetrů od sebe něco drmolíme jako šéfové ze Star Treku na velitelském můstku, zatímco lodí se kymácí pod náporem nepřátelských paprsků.

Bernie mele o ženských, děvkách, co s ním vyjebaly, co mu chudákovi zkurvily život, a já se přidávám. Pak přejdeme na kurvy (mužského rodu), které nás přesraly, a jak si to jednou vyžerou. Bernie a já společně nesnášíme jednoho typa jménem Clayton, který býval svým způsobem kámoš, ale teď všechno kolem sebe stahuje pod vodu. Clayton je pro nás vždycky dobré téma, když máme díru v konverzaci. Kdyby takovýhle protivníci neexistovali, musel by si je člověk vymyslet, aby do života vpravil trochu napětí, systému a významu. „Magoří čím dál víc,“ říká Bernie a v hlase má divnou pseudoupřímnou starost, „den vode dne je to horší,“ opakuje a ťuká si na hlavu.

„Hmm…, a co ta Carmel, furt s ní ještě chrápe?“ ptám se. Vždycky jsem si to s ní chtěl rozdat.

„Né, volé, ne, vysmahla tam, vodkud přišla, do Nottinghamu, nebo z jaký prdele to byla,“ vysvětluje protáhlým hlasem, který kolísá od Jamajky po severní Londýn a s hvízdáním se zastavuje v Brooklynu. Pak odhalí přední zuby a dodá: „To jste celý vy, Skoti, uvidíte na ulici novou holku a hned chcete vědět, co je zač a s kým chodí. I když máte hezkou manželku, dítě, peníze. Prostě si nemůžete pomoct.“

„Máme zkrátka takovýho společenskýho ducha. Snažím se udržet si zájem o veřejné okolí, to je vše,“ usměju se a zadívám se do vedlejší místnosti, kde holky sedí na pohovce.

„Veřejné okolí…,“ zasměje se Bernie a opakuje: „Udržet si zájem o veřejné okolí…“

A je zpátky a zase taví. „Pěkně to v tom svobodným světě roztoč,“ uchechtnu se a vyrazím do vedlejší místnosti.

Když vcházím dovnitř, všimnu si, že Táňa si přes mikinu škrábe předloktí, jelikož jí evidetně nastupuje absťák, a mně z toho jakoby nějakou přízračnou nákazou začne škubat v oku. Mám chuť si zašukat, abych vypotil trochu těch toxínů, ale nerad klátím smažky, protože se nehýbají. Nemám páru, na čem sviští ta holkoklučina Val, ale popadnu ji za loket a napůl ji dovleču na záchod.

„Co to jako dělááš?“ ptá se, ale nejeví ani poddajnost ani odpor.

„Nechávám si od tebe vyhulit péro,“ odpovím, mrknu na ni a ona se na mě zadívá bez stopy strachu a maličko se pousměje. Vidím, jak moc mi chce vyhovět, protože je prostě takový typ. Poničený typ ženské, která chce vždycky vyhovět, ale nikdy v životě se jí to nepodaří. Její role na divadle světa: tvář, o kterou se zastaví pěst nějakýho vyjebanýho zmrda.

Jak zapadneme dovnitř, vytasím klacek a už se mi staví. Ona si klekne, přidržuju si tu její mastnou hlavu v klíně a hulí mi ho a je to jako…, vlastně jako nic. Ujde to, ale děsně mě sere, jak těma skelnýma očima vzhlíží, aby zkontrolovala, aby se ujistila, jestli se mi to líbí nebo ne, což mi teď připadá jako naprosto absurdní představa. Nejvíc ze všeho mě ale prudí, že jsem si sem nepřinesl pivo.

Zadívám se dolů na tu zašedlou lebku, vyhasínající oči, které se ke mně obracejí, a hlavně na ty obr zuby, nasázené v dásních, které se začaly odchlipovat kvůli tomu, že si píchá, je podvyživená a péče o zuby je pro ni neznámý pojem. Připadám si jako Bruce Campbell v nějakém záběru ze Smrtelného zla 3, Armády temnot, kde mu ho Mrtvák hulí. Bruce by tu křehkou lebku prostě rozdrtil na prach a já musím hned vypadnout, než mě přemůže pokušení udělat to samé, nebo než mi ten šik hnijících tesáků rozcupuje měknoucí vohon na cimprcampr.

Slyším, jak prásknou vchodové dveře, a s hrůzou v jednom z hlasů nezaměnitelně poznávám Croxyho, který se asi vrátil pro další rundu. A je dost dobře možné, že s ním bude i Breeny. Pomyslím na svoje pivko a nemůžu se smířit s představou, že ho někdo jen tak sebere a dopije. Dostává mě vědomí, že by to pro ně stejně nemělo sebemenší význam, zatímco pro mě to teď v tuhle chvíli představuje naprosto všechno. Pokud se jedná o lidi, o které se podle mě jedná, budu muset hodit prdelí, jinak bude po pivu. Odstrčím Val, vystřelím ven, nacpu si ho dovnitř a cestou si zapínám poklopec.

Ještě tam stojí. Už to ze mě trochu vyprchalo a zase bych si dal další kolo cracku. Zapluju na gauč. Je to Croxy a vypadá na sračky, a s ním Breeny, který sice vypadá čerstvě, ale vyzvídá, o co o všechno přišel. Dokonce s sebou přitáhli nějaká další piva. Zvláštní, ale žádnou úlevu mi tohle zjištění nepřinese. Jen se mi najednou to konkrétní pivo, o které jsem se tolik strachoval, jeví zteplalé, vyčpělé a nepoživatelné.

Ale jsou tu další!

Pijeme další piva, spřádáme další ulítlé plány, vynoří se další matroš, Croxy vzdá hold Bernieho aktivitám a ze staré umělohmotné lahve od limonády spáchá dýmku a než bys řekl švec, jsme zase pěkně na maděru. Do pokoje se vpotácí ta kůže Val a vypadá jako uprchlík, kterého právě vykopli ze sběrného tábora. Což – když se to vezme kolem a kolem – v podstatě je. Kývne na Táňu, ta vstane, a obě beze slova vypadnou.

Vedu v patrnosti, že hádka, kterou spolu vedou Bernie a Breeny, se postupně nějak vyostřuje. Čpavek došel a museli jsme začít vařit se sodou, což vyžaduje větší zručnost, a Breeny se do Bernieho naváží, že toho spoustu vyplýtval. „Sere se ti to pod rukama, ty dylino,“ obviňuje ho, pusu plnou zpola ulámaných žlutočerných zubů.

Bernie mu něco odpoví a mě napadá, že za nějakou dobu budu muset pracovat a že bych si měl trochu dáchnout. Když sejdu do předsíně a otevřu dveře, zaslechnu křik a nezaměnitelný zvuk rozbíjeného skla. Na okamžik zvažuju, jestli se nemám vrátit, ale dospěju k závěru, že moje přítomnost by tu už tak pomrvenou situaci ještě víc zkomplikovala. Tiše vyklouznu vchodovými dveřmi, zavřu za sebou a umlčím tak výkřiky a výhrůžky. A jsem venku a vyrážím po ulici pryč.

Když dorazím do svého kutlochu v Hackney, kterému teď musím říkat domov, potím se, třesu a proklínám svoji blbost a slabost a do toho celou budovu zase rozkymácí východní rychlík z Liverpool Street do Norwiche.

2

„… PŘÍSLUŠENSTVÍ…“

Colin se zvedne a vstane z postele. Na arkýřovém okně se vytvaruje jeho silueta. Očima sklouznu k jeho povadlému ptáku. Vypadá skoro provinile, jak ho tam tak zachytí trojúhelník měsíčního světla, když Colin poodrhne závěs. „Já to nechápu.“ Otočí se, světlo mu tmavé husté kudrdliny barví dostříbrna a já zaznamenám jeho omluvný úsměv šibeničníka. Odhalí mi i to, jaké má kruhy pod očima a jaký mu pod bradou visí nevzhledný tukový lalok.

O Colinovi: vošoust středního věku, jemuž k ubývající společenské a intelektuální přitažlivosti musíme nyní přidat ještě upadající sexuální zdatnost. Už byl nejvyšší čas. Bože, nejvyšší čas.

Protáhnu se, cítím, jak mi nohama proudí chlad, a stočím se, abych vyhnala poslední dávku svého znechucení. Odvrátím se od něj a přitáhnu si kolena k hrudi.

„Chápu, že to bude znít jako klišé, ale tohle se mi namouduši ještě nikdy předtím nestalo. Víš…, ty hajzlové mi letos přidali čtyři extra hodiny seminářů a dvě hodiny přednášek. Včera jsem byl celou noc vzhůru a opravoval písemky. Miranda je na mě jako pes a děcka furt něco chtěj…, nemám čas být sám sebou. Nemám čas být Colinem Addisonem. A stejně, koho to zajímá? Kdo se do prdele stará o nějakýho Colina Addisona?“

Tohle fňukávé bědování o ztrátě erekce vnímám jen nejasně, ale pomalu se začínám po žebříku vědomí sunout do spánku.

„Nikki? Posloucháš mě?“

„Hmm…“

„Tak ti uvažuju o tom, že bychom měli nějak ten náš vztah normalizovat. Není to jen taková momentální přelétavá záležitost. Miranda a já: už se to opotřebovalo. No, vím, co namítneš, ano, jistě, byla tu i jiná děvčata, jiné studentky, jistě, že ano,“ povídá a do hlasu se mu teď vloudí spokojený tón. Možná že se mužské ego zdá být křehké, ale podle mých zkušeností mu netrvá dlouho, než se zahojí, „… ale to byly všechno puberťačky a byla to jen taková pitomá legrace. Ale víš co, ty jsi vyzrálejší, je ti pětadvacet, není mezi námi zas takový věkový rozdíl a taky je to s tebou jiný. Není to jen… chápeš, je to skutečný vztah, Nikki, a chci, aby to bylo, tak nějak, skutečný. Víš, jak to myslím? Nikki? Nikki!“

Když už jsem se přidala do montážní linky studentských hoblovaček Colina Addisona, měla bych asi podle všeho mít radost, že jsem byla povýšena na statut milenky bona fide¹. Ale bohužel, nemám.

„Nikki!“

„Co je?“ zasténám, obrátím se na posteli, posadím se a odhodím si vlasy z obličeje. „Co to tu vykládáš? Jestli nejsi schopný mě osouložit, tak mě nech aspoň vyspat. Zítra ráno mám školu a večer pak musím zase makat v tý posraný sauně.“

Colin teď sedí na kraji postele a pomalu oddechuje. Sleduji, jak se mu ramena posouvají nahoru a dolů, a připadá mi v té tmě jako nějaké podivné zraněné zvíře, které si není jisté, jestli má na útok odpovědět protiútokem, nebo se dát na ústup. „Nelíbí se mi, že tam pracuješ,“ vydechne tím nedůtklivým, majetnickým tónem, který ho v poslední době tak dokonale charakterizuje.

V tu chvíli mě napadá, a dost, přišla moje chvíle. Týdny poddajnosti se konečně nakupily do té kritické výše, kdy je vám všechno volné, což je signál, že konečně máte pohromadě dost síly poslat ho do prdele. „Ta sauna v současné chvíli představuje možná tu nejlepší šanci, že mě někdo pořádně vošuká,“ vysvětluju s nadhledem.

Studené ticho ve vzduchu a nehybnost Colinova temného obrysu mi napovídají, že jsem trefila do černého a konečně se ho dotkla. Pak se náhle trhavě a strnule přesune ke křeslu, přes které má přehozené oblečení. Začne se do něho soukat. Ozve se tupá rána, jak ve tmě nohou do něčeho narazil, do nohy od židle nebo možná do hrany postele, a následuje »kurva«, které zní jak kočičí zaprskání. Musí mít sakra na spěch, jelikož normálně se ještě pro Mirandu osprchuje, ale tentokrát nedošlo k úniku žádných tekutin, takže je asi oukej. Aspoň má tolik slušnosti, že nerozsvítí, za což jsem mu vděčná. Když se rve do džin, obdivuju jeho zadek, asi už naposledy. Impotence je zlá a ulpívavost příšerná, ale obojí najednou prostě nelze vystát. Představa, že bych tomuhle starému šaškovi měla dělat pečovatelku, je odpudivá. Škoda toho zadku, bude mi chybět. Vždycky se mi na chlapovi líbil pěkný pevný zadek.

„Když si takováhle, tak se s tebou nedá bavit. Ozvu se později,“ vybafne a přetáhne si svetr přes hlavu.

„Nenamáhej se,“ odpovím mrazivě a přitáhnu si peřinu, abych zakryla prsa. Cítím, že nevím, z jakého důvodu to vlastně dělám, když mi je lízal, strkal mi mezi ně péro, mazlil se s nima, óchmatával je, mačkal a oždiboval, to všechno s mým požehnáním a v některých případech i na můj popud. Proč mě pak jeden jediný náhodný pohled v polotmě tak pohoršuje? Odpověďzní, že samotná moje podstata mi říká, že my dva, Colin a já, jsme uzavřená kapitola. Ano, nadešel čas.

„Cože?“

„Řekla jsem, aby ses nenamáhal. Mi později volat. Prostě se na to jednoduše vyser,“ oznámím mu a zamrzí mě, že nemám cigaretu. Mám sto chutí mu o jednu říct, ale připadá mi to tak nějak nevhodné.

Otočí se ke mně čelem a já se dívám na ten jeho trapný knír – vždycky jsem ho prosila, aby si ho oholil –, na ústa pod ním, znovu nasvícená zábleskem stříbrného světla pronikajícího závěsy, a na oči, které tam výše ukrývá temnota. A ta ústa mi říkají: „Výborně, tak víš co, polib mi prdel! Seš prostě blbá nána, Nikki, namyšlená kravka. Teď si děvenko myslíš, bůhví jakej nejsi zázrak, ale budeš mít v životě zatraceně velký potíže, jestli nevyrosteš a nepřidáš se ke zbytku lidskýho pokolení.“

V duchu se mi sváří pocit pobouření a směšnosti, ale ani jeden není připraven vyklidit tomu druhému pole. V takovém rozporuplném stavu jsem schopna vykašlat pouze: „Jako ty, jo? Dovol, abych se zasmála…“

Ale Colin už je pryč, napřed prásknou dveře od ložnice a potom následují ty vchodové. Tělo se mi začne krásné uvolňovat, než si mrzutě vzpomenu, že musím zamknout dveře na horní zámek, Lauren klade na bezpečnost veliký důraz a už takhle nebude mít nejspíš velkou radost, protože naše hádka ji určitě vytrhla ze spánku. Lakované parkety v předsíni mě studí do chodidel a oddechnu si, když otočím bezpečnostní západkou a vyrazím zpět do ložnice. Napadne mě, že bych mohla jít k oknu a podívat se, jestli nezahlédnu, jak se Colin vynořuje ze dveří schodiště na prázdnou ulici, ale myslím, že jsme si oba určili jasné pozice a že pouto mezi námi se teď přetrhlo. To slovo se mi obzvlášť zamlouvá. Představuju si, je to pochopitelně jenom hra, jak Miranda dostává jeho penis v tomhletom stavu poštou. A jak ho nepoznává. Jsou vlastně všechny stejné, pokud člověk není velká, rozvalená, vytahaná stará píča. Jestli mají vaše stěny alespoň trochu stisk, jste schopné ojet cokoli, no dobře, skoro cokoli. Problém není v penisech, problém je v příslušenství; to k nim bývá připojeno ve skutečně rozličných velikostech; rozličných rozměrech a stupních dráždivosti.

Vstoupí Lauren v tom svém obláčkově modrém župánku, oči zalepené spánkem, přeleželé vlasy, leští si brýle a pak si je nasadí. „Všechno v pořádku? Slyšela jsem nějaký křik…,“

„To byly jen zvuky impotentního chlapa v přechodu, co jímavě vyje do noci. Myslela jsem si, že tvým feministickým uším to bude znít jako rajská hudba,“ usměju se spokojeně.

Pomalu se ke mně přiblíží, roztáhne paže a pomalu je kolem mě ovine. Vážně je to už svou podstatou báječná ženská; vždycky má se mnou soucit větší, než si zasloužím. Věří, že humor používám, abych zakryla bolest, sarkasmus, abych odvedla pozornost od zranitelnosti, a vždycky se na mě dívá pátravě a naléhavě, jako by chtěla za tou fasádou najít nějakou skutečnou Nikki. Lauren si myslí, že jsem jako ona, ale i přes všechny její přetvářky jsem vypočítavější mrcha, než o jaké se jí kdy zdálo. Bez ohledu na tu průraznou politiku, na kterou najela, je to sladká holka, která nádherně a svěže voní po levandulovém mýdlu. „To je mi líto…, vzpomínám si, jak jsem ti říkala, že je šílenství něco si začínat s profesorem, ale říkala jsem to jen proto, že jsem věděla, že ti ublíží…“

Třesu se, fyzicky se jí v náručí třesu, a ona pokračuje: „No tak, pšš…, to bude dobrý…, je to v pohodě…,“ ale neuvědomuje si, že se třesu smíchy nad její domněnkou, že se mě to dotklo. Zvednu malinko hlavu a zasměju se, čehož okamžitě lituju, jelikož ona je vážně sladká a teď jsem ji malinko ponížila. Krutost někdy přichází instinktivně. Nelze na to být pyšný, ale lze vyvinout úsilí dostat to pod kontrolu.

Smířlivě jí hladím štíhlý zátylek, ale pořád se nemůžu přestat smát. „Ha ha ha ha… to jsi špatně pojmenovala, beruško. To jeho to semlelo, to jemu to ublížilo. »Něco si začít s profesorem,«… ha ha ha… mluvíš přesně jako on.“

„No, jak jinak se o tom dá mluvit? Je přece ženatej. Máte spolu poměr…“

Pomalu zatřesu hlavou. „Já nemám poměr. Já s ním spím. Nebo spíš spala jsem. Ale už nespím. Ten divadelní výstup, který jsi zaslechla, byl zvukem toho, jak už se mnou nespí.“

Lauren se šťastně, ale malinko provinile usměje. Ta holka je příliš slušná, příliš dobře vychovaná, aby se otevřeně rochnila v ranách osudu lidí kolem sebe, i těch, které nemá ráda. A jednou z Colinových nejméně roztomilých stránek bylo to, že se mu nelíbila, jelikož v ní viděl jen ten povrchní odraz, který chtěla, aby viděl. Ale to je celý on, ten neprokoukne nic.

Odhrnu peřinu. „Tak pojď ke mně a pořádně se se mnou pomazli,“ řeknu.

Lauren se na mě podívá, ale pak odvrátí oči od mého nahého těla. „Nech toho, Nikki,“ ohradí se stydlivě.

„Já se chci jen pomazlit,“ trucuju a přibližuju se k ní. Vycítí, že mezi našimi nahými těly je její tlustý župan a že ji tedy neznásilním, a váhavě, prkenně mě obejme, ale já ji nepustím a přetáhnu přes nás peřinu.

„Ach, Nikki,“ brání se, ale brzy cítím, jak se uklidňuje, a já odplouvám do krásného spánku a nos mi plní vůně levandule.

Když se ráno probudím, najdu vedle sebe prázdné místo a slyším, jak někdo něco kutí v kuchyni. Lauren. Každá žena by měla mít sladkou mladou manželku. Zvednu se, zabalím se do županu a vyrazím do kuchyně. Káva syčí a prská z filtru do konvice. Teď ji slyším ve sprše. Zpátky v hale mě červené blikající světýlko vyzývá, abych zkontrolovala vzkazy.

Buď jsem Colina přecenila, nebo podcenila. Nechal na záznamníku pěknou řádku vzkazů.

Píp.

„Nikki, zavolej mi. To je pitomý.“

„No, nazdar, pitomý,“ pronesu směrem k telefonu, „tohle je Nikki.“

S Colinem telefonovat je jedna radost, ale jen v žertovném slova smyslu.

Píp.

„Nikki, je mi to líto. Ztratil jsem hlavu. Opravdu mi na tobě záleží, fakt, přísahám. Jen jsem se ti to celou dobu pokoušel sdělit. Přijď za mnou zítra do kanceláře. No tak, Nikki.“

Píp.

„Nikki, takhle to přece nemůžeme skončit. Vezmu tě zítra na oběd do zaměstnaneckýho klubu. Tam se ti líbilo. Tak si dej říct. Zavolej mi do práce,“

Věk udělá z většiny dívek ženy, ale muži vlastně nikdy nepřestanou být kluky. To jim závidím, tu jejich schopnost oddávat se hloupostem a nedospělosti, což je něco, co se vždycky pokouším napodobovat. Může to být ale dost únavné, pokud jste tím příjemcem vy.

3

FINTA ČÍSLO 18 733

Je to ta poslední, nejzaprděnější část Soho, úzká a slizce zapáchající levnou voňavkou, smaženým jídlem, alkoholem a odpadky při krajích chodníku, které se vysypaly z protržených černých pytlů. Vrzající řady neonů se pomalu a skoro vzdorovitě projiskří šerem slabého mrholení k mdlému životu a nabízejí ty pradávné, neplodné záruky.

A jen občas se vám povede zahlédnout hybatele těchto ušlechtilých rozkoší, borce s hranatými čelistmi a vyholenými hlavami, kteří se navlečení do obleků a kabátů opírají o zeď u vchodů, nebo crackem zdevastované kurvy, které se klátí na schodištích a jejichž tváře v nedomrlém žlutém světle holé žárovky pokukují po utahaných chlápcích, nervózních turistech a ožralých, pošklebujících se mladících.

Já jsem se ale nikde necítil tolik doma jako tady. Frajersky propochoduju kolem známého do dveří baru, kolem toho podsaditého maníka, jehož drahý kabát se plácá ve větru, což ve mně vyvolá pocit, že jsem od doby, kdy jsem v Leithu pracoval s lůzou, která se nechytla už ani v sauně, a pásl holky na heru, které šukaly za buchnu, ušel zatracený kus cesty.

A kývá na mě Henry Bus. „Nazdáár, Éši, káámo,“ a já se usmívám a snažím se ovládnout své nozdry, které se mi vždycky, když se setkám s tuctovým svalovcem bez mozku, bezděky lehce rozšíří – protože člověk tyhle maníky potřebuje a oni vždycky poznají, když se nad ně někdo povyšuje. Takže svraštím tvář do škubavého úsměvu. „Jak to jde, Henry? Sám jsem trochu mimo, ty vole. Vrážim do samejch špatnejch ksichtů.“

Henry ponuře přikývne, chvíli kecáme a já sleduju, jak mi jeho oči, zasazené v té troglodytí hlavě, co chvíli sklouznou přes rameno a znepokojeně pozorují něco, co se odehrává za mými zády. A tryská z nich pohled, jehož dravost by ohýnky uhasila ještě dřív, než přerostou v pořádný fajrák.

„Je tu dneska Colville?“

„Néé, naštěstí kurva né,“ oznámí mi Henry. To je bezpečná půda, oba svého šéfa se zápalem nenávidíme. Když se loučím s Henrym a vcházím dovnitř, myslím na manželku Matta Colvilla. Když není kocour doma… Měl bych sem dotáhnout Táňu, aby začala lanařit. Cinknu jí na mobil, ale pozor pozor, překvápko, má ho odpojený, sdělí mi automat. Je to honička udržovat si zároveň návyk na hero a na crack a přitom nezapomínat platit účty za mobil. Takže tím vzala ta drobná příležitost za své a moji duši pokryje lehounká ledová krusta, jak se obyčejně děje, když mi nedbalé činy ostatních nepřímo způsobí nějaký problém.

Ale bez Colvilla a s Dewrym v kanclu to tu mám na povel já. A směnu mají dneska Marco a Lenny, dva zruční, nadšení dříči, což znamená, že má role zde je čistě společenská. Sedím převážně na té správné straně baru, kde držím stáž, a zvedám se a jdu obsluhovat a projevovat pozornou úctu, jen když do podniku vejde známá tvář, fotbalista, zločinec nebo (každičká) velmi sexy dáma. Po směně se zastavím v obchodě u Randolpha a naberu si hromadu teploušské pornografie, což bude anonymní dáreček pro jednoho mého starého parťáka. Pak vyrazím na pivo do jednoho nepopsatelného kafé baru. Vždycky rád z klubu vysmahnu hned, jakmile skončím, což je společenským ekvivalentem příjemné vany po práci. Tenhle bar je to pravý, neslaný nemastný ikeácký památník našemu nedostatku představivosti. Je to Soho, ale mohlo by to být jakékoli jiné místo, které ztratilo výraz.

Jsem trochu přejetej, a proto mě překvapí, že tak poměrně lehce někoho sbalím. Myslel jsem, že v tuhle dobu si už neškrtnu. Dokonce jsem se začínal znovu cítit jako blbec a slaboch. Slaboch proto, že jsem skončil vykalenej s Croxym, jako kdyby snad ten kripl získal právo otrávit mě chemikáliemi jen proto, že jsem využil jeho dodávku, bejvák a sval. Je nepoužitelný, všichni jsou kurva nepoužitelný. Ta zasraná nablblá coura Táňa, která se poflakuje kolem Kings Cross přesto, že jsem jí zařídil přístup do klubu, kde by mohla pár týpků stáhnout o pořádný prachy. Slaboch. A čím jste starší, tím se tenhle druh slabostí stává pořád a pořád dražším luxusem.

Ale dost sypání si popela na hlavu. Směnou jsem se v pohodě prokousal a teď jsem v baru v Soho s dychtivou a hezkou roštěnkou v kostýmku, která se jmenuje Ráchel a pracuje v reklamě a právě má za sebou důležitou prezentaci a je trochu nalitá, jelikož se to povedlo, a pořád říká »tý jo«. Zachytil jsem její pohled u baru, následně proběhla malá konverzačka a úsměvy a já jsem ji oddělil od její ožralé partičky. Pochopitelně že můj vlastní byt v Islingtonu se renovuje, takže jsem byl donucen se ubytovat v mizerné garsonce u kamaráda. Díky bohu za ten oblek od Armaniho, stál za ty prachy. A když navrhnu, co takhle u ní v Camdenu, odpoví: „Tý jo, ale moje spolubydlící má dneska na návštěvě nějaký známý.“

Takže teď došlo na lámání chleba a já musím zahanbeně v tágu vykuckat adresu na E8. Taxikář má alespoň tolik slušnosti, že nás tam neodmítne zavést. Ty čuráci v černých taxících vám nevyhoví, a když ano, dívají se na vás, jako by byli v roli sociálního pracovníka – a to vše kvůli privilegiu stáhnout člověka za těch podělaných osm, deset kilásků o dvacet liber. I tenhle arabskej nebo tureckej šupák si řekne o patnáct babek.

Kradmé boční pohledy, které na tuhle Ráchel během odmlk v konverzaci nenápadně vrhám, mi naznačují, že se její očekávání snižuje s každým semaforem, který mineme. Huba jí ale pěkně jede a s tou svou krutou víkendovou kocovinou mám potíže udržet pozornost. A taky když někoho sbalíte a víte, že máte dveře otevřené, přijde ten pocit antiklimaxu. Vezete si ji domů, takže si dneska zapícháte, to je bez diskuse, jaképak s tím sraní, ale pak ten rituál začne být děsně depresivní. Načnete to řečičkami a pak přejdete k takové té otřepané šaškárně á la Benny Hill. A to nejtěžší, ale zároveň nejdůležitější je teď umění naslouchat. Důležité je to proto, že vidím, jak potřebuje víc než já předstírat, že se to celé odehrává pod společenským pozlátkem a je to (alespoň potenciálně) o něčem víc než o píchání, než o zvířecím chtíči. Ale sám za sebe mám chuť jí jenom říct, aby zavřela hubu a svlíkala spoďáry, protože se už nikdy znovu nesetkáme, a pokud se naše cesty přece jen zkříží, zakryjeme rozpaky stoicismem a předstíranou lhostejností, a já při tom budu nenávistně vzpomínat na zvuky, které vydávala, když jsem ji šukal, a na výčitky, které měla druhý den ve tváři. Jak vždycky vyčnívají jenom ta negativa, která jediná stojí tak nějak za zapamatování!

Ale s tím si nevystačím, jelikož jsme vyšli do schodů a jsme vevnitř v bytě, já se omlouvám za to »provizórium« a promiň, že ti nemůžu nabídnout nic lepšího než brandy, ona furt něco drmolí a já odpovídány „Ano, Ráchel, původně z Edinburghu,“ a nalévám nám při tom pití. S nesmírnou radostí zjišťuju, že ta sada pravých skleniček na brandy už je vybalená.

„Ach, tam je to tak krásný. Byla jsem tam před pár lety na festivalu. Bylo to skvělý,“ informuje mě a prohlíží si obsah několika krabic s deskami.

To by měl být pro mé sídlištní uši trapný a nasráníhodný výrok, ale když takhle uličnicky proháním nápoj po stěnách sklenice, zní mi to velice uspokojivě. Obdivuju se její ladnosti, pleti bez poskvrnky a tomu úsměvu plnému zubů a ona říká: „… Barry White… Prince… máš výbornej hudební vkus… a dokonce tu je i spousta soulu a garage…“

A není to jen plamen z té brandy, protože když zdvihne z umolousaného stolku svoji sklenici, ucítím, jak se mi v břiše začíná rozepínat pomyslný zip, a pomyslím si TEĎ. Teď přišla ta chvíle, abych se zamiloval. Prostě rozepni ten zkurvenej zip a dovol, aby na vás na oba z útrob lásky chrstlo lepkavé vytržení a aby se spolu rozzuřený býk a šílená kráva nalodili na pramici zaláskovanosti. Hleďte připitoměle jeden druhému do očí; kecejte nesmysly, společně tloustněte. Ale ne. Dělám to, co obvykle dělávám, a sex používám jako prostředek k podrývání lásky, takže ji popadnu, vpíjím se do jejího divadelního leknutí, předvedeného za účelem udržení dekoru, a už se cumláme, svlíkáme, ošmatáváme, lížeme, škádlíme a šukáme.

Před tím vším jsem ovšem zjistil, že její plat, pozice ve firmě a společenské postavení nejsou tak oslnivé, jak jsem si původně představoval. Stojí za opíchání, to je vše. Někdy musí člověk těžce zápasit, aby se mu podařilo někoho nepoznat.

Na chvíli jsme zamhouřili očka a ráno jsme zase na sobě. Hned jak ztvrdnu, jsem zpátky v ní a třeseme se, pumpujeme a do toho se stanicí Hackney Downs prořítí rychlík do Norwiche, odjezd 7:21, skoro jako by nás chtěl smést s sebou do východní Anglie a ona do toho: „Ach, bože můj… Šimone… Ší-mó-néé…“

Ráchel usne, já vstanu a nechám jí vzkaz, ve kterém ji informuju, že ráno začínám brzy a že se jí ozvu. Jdu naproti do kavárny, kde usrkávám čaj a čekám, až sejde dolů. Zlehka se zasním, když si vzpomenu na její pěknou tvářičku. Představuju si, jak vycházím zpět do schodů, možná s pugétem, otevírám jí svoje srdce a přísahám nesmrtelnou lásku, čímž proměním její život a stanu se princem na bílém oři. Je to zrovna tak mužský sen, jako ženský. Ale to je asi tak všechno. Dosedne na mě nechutný pocit ztráty. Je snadné milovat a zrovna tak nenávidět někoho, kdo je nepřítomen, někoho, koho vlastně neznáme, a já jsem na to expert. Největší problém je ta druhá část.

Pak jako polda ve službě sleduju, jak vychází ze dveří. Pohybuje se napjatě a trhavě, s obtížemi se pokouší zorientovat a vypadá jako ptáčátko, které vypadlo z hnízda, ošklivé, nemotorné a nepůvabné, někdo jiný, než ta božská, alkoholem zmámená prcina, se kterou jsme se včera v noci ocitli ve stejné posteli a na chvíli žili i společný život. Odvrátím se k sportovním stránkám denníku Sun. „Myslím, že by Anglie měla mít skotského manažera,“ houknu na Ivana, tureckého majitele. „Ronnieho Corbetta, kurva, nebo někoho takovýho.“

„Ronnieho Corbetta,“ opakuje Ivan s úsměvěm.

„Protestantskýho mrcase,“ dokončím a pozvednu k puse horký oslazený čaj.

Když se vrátím nahoru, zjistím, že Ráchel zanechala v téhle zašlé buňce trochu své vůně, což uvítám, a vzkaz, z čehož už mám menší radost.

Šimone,

škoda, že jsem tě ráno propásla. Chtěla bych tě znovu vidět. Zavolej mi.

Ráchel X

No jó. Vždycky je prima opustit někoho, kdo říká, že by vás chtěl ještě někdy vidět, protože vždycky nevyhnutelně přijde doba, kdy jej budete opouštět proto, že už vás znovu vidět nechce. Takhle je to po všech stránkách o moc příjemnější. Zmačkám vzkaz a hodím ho do koše.

Nejsem schopný zařadit Ráchel do své matrice. Když jsem v Londýně začínal, tenkrát ve squatu ve Forest Gate, zařekl jsem se, že se propracuju směrem na západ: od holek z Essexu přes židovky ze severního Londýna až po frflenky s rodokmenem. Ty ale vědí, o co běží. Zatímco ty první chtějí vyměnit sex za tretky života, ty prostřední si chtějí prohodit neurózy a ty poslední vás budou klátit do soudného dne, ale prstýnek na prsteníček není určen pro vás, ten je zaslíben nějakému Bezbradému Budulínkovi. Tyhle zasrané feudální, rodově zatížené, zbohatlické píči z vidlákova mají vždycky připravené ženichy. Tak jsem kapituloval a přestal šmejdit po seznamech aristokratů a zařadil se zpět do Hampsteadu.

Teď mi Táňa, která v mé klasifikaci nesahá ani po první stupínek, volá na červený mobil, aby mi oznámila, že jde ke mně. Vybavím si její mrtvolně bílou tvář, která za posledních několik let užila asi tolik sluníčka jako Nosferatu, velké a puchýřemi poseté rty jako špatně udělané implantáty, její trhavé pohyby a upřený pohled masařky. Kurvy na cracku: kam krucinál do toho obrazu zařadit je?

Položím na zadní čelo postele výtisk jízdního řádu Velkých východních drah a než dorazí, vše je na svém místě. Přizná se mi, že ji ten šmelinář Matt Colville nedávno vyhodil z toho svého baru. Její velké oči touží po háčku, ne po ptáku. Vykládám jí, jaká je děvka nevděčná, když jsem pro ni všechno nachystal, ale ona si radši nechá za psaníčko nebo za šutýrek hoblovat prdel od nějakých strupatých mrcasů v kdejaké zaflusané díře na Kings Cross, než by své řemeslo rozvíjela v pěkném profesionálním zábavním podniku v Soho. Já se kvůli tobě tolik snažil, ale je to k ničemu,“ prskám a napadá mě, kolikrát tohle už slyšela od rodičů, zaměstnanců sociálky nebo úřednic z pečovatelské služby. Nechá mě, ať do ní hučím, schoulí se na pohovku, rukama si objímá tělo, dívá se na mě a čelist jako by se jí odpojila od lebky a jen tak volně visela v kůži.

„Ale von mě vyrazil,“ skuhrá, „Colville. Von mě, zmrd jedén, prostě jako vyrazil.“

„Není divu, dyť se na sebe podívej. Vypadáš jako nějaká zrubaná Skoťačka. Tohle je Londýn, tady musíš mít trošku nějakou úroveň, sakra. Jsem snad jedinej člověk, co tu věří na úroveň…?“

„Promiň, Šimone…“

„To je oukéj, kóčo,“ zazpívám, stáhnu jí z pohovky, vezmu ji do náručí a žasnu nad tím, jak je lehká. „Jsem dneska trošku zpruzenej, protože jsem ti měl takovej divnej tejden. Pojď sem a lehni si vedle mě…“ Přitáhnu ji na postel a podívám se na budík na skříňce: 12:15. Dotýkám se jí, dívám se, jak se jí rty stahují v křeči, potom z ní strhnu oblečení a jsem na ní a v ní. Tvář má znetvořenou útrpností a já uvažuju, kde asi je ten zasranej vlak?

12:21.

Ten zkurvenej vlak, zasraný Anglijský dráhy, nebo jak si ty zprivatizovaný sračky dneska říkají… 12:22, zasraný kreténi… už tu měl být… „Seš báječná, zlato, seš jako dynamit,“ povzbuzuju ji lhaním.

„Ééhmmm…,“ supí.

To mě poser, jestli do toho nedá víc než tohle, tak by si měla najít práci v hamburgrárně, protože v mém průmyslu nemá žádnou budoucnost.

Zatnu zuby a ještě to vydržím pět zoufalých minut do 12:27, kdy si to ten hajzl konečně prořízne stanicí, rozklepe mi kvartýr jako sulc a ona začne kvičet a slibovat nesmrtelnou lásku.

„Silnej finiš,“ vysvětluju jí. Pokouším se o školení ve stylu Terryho Venablese; drž se základních údajů, připomeň jim, v čem jsou dobré. Pozitivní pobídnutí a ne žádné křičení nebo nervy v kýblu. „Ale potřebujeme trochu víc snahy. Řikám ti to pro tvoje vlastní dobro.“

„Díky, Šimone,“ usměje se a odhalí tak nezaplombované polámané zuby.

„Teď tě budu muset vypakovat, jelikož práce volá.“

Znovu trochu protáhne tvář, ale skoro jedním uzoufalým pohybem na sebe nahází svoje klůcky. Podám jí pětku na jízdenky a cigára a ona se rozloučí a vyklidí pole.

Když je pryč, srovnám na hromádku tu spoustu buzerantských pornočasopisů, které jsem den před tím nakoupil v Soho. Strčím je do vypolstrované obálky, kterou opatřím adresou:

FRANCIS BEGBIE

VĚZEŇ Č. 6892BK

VĚZNICE JEJÍHO VELIČENSTVA SAUGHTON

SAUGHTON MAINS

EDINBURGH

SKOTSKO

Vždycky pro svého starého parťáka Begbieho pořídím drobnou zásilku, kterou posílám pokaždé, když se vracím do Skotska, aby, až ji dostane, na ní našel místní razítko. Zajímalo by mě, kdo si asi do prdele myslí, že mu to posílá, ale nejspíš obviňuje celou oblast Lothianu. Všechno to je součástí mé miniválky proti rodnému městečku.

Dopřeju si štědrý příděl pasty Gibbs SR a vyčistím si kartáčkem z pusy strupovité usazeniny po Táně, hupsnu do sprchy a vydrhnu si přirození od zbytků toho jedového kotlíku, kterým jsem zamíchal. A jako na potvoru pochopitelné zazvoní telefon a mojí slabostí je, že ho nikdy, vážně nikdy nedokážu nechat vyzvánět jen tak a že nemám zapnutý záznamník. Takže se omotám ručníkem a jdu to zvednout.

„Nazdárek, Šimonku, chlapče…“

Trvá mi to vteřinku nebo dvě, než se mi podaří zařadit majitele toho hlasu. Je to tetička Pavla z Edinburghu.

4

„… ŠPATNĚ PROVEDENÉ RUČNÍ PRÁCE…“

Pokaždé, když změním obor, připadám si ještě o něco nanicovatěji. Ale pro mě jsou akademické obory jako chlapi, i ti nejzajímavější jsou schopní upoutat moji pozornost jenom po určitou dobu. Teď máme za sebou Vánoce a já jsem zase žena bez partnera. Ale změnit obor vás nerozhodí tolik, jako změnit vzdělávací instituce nebo města. A utěšuji se skutečností, že teď jsem na Edinburské univerzitě už jeden celý rok, no skoro. To Lauren mě přesvědčila, abych z literatury přešla na filmová a mediální studia. Nová literatura je film, řekla mi a citovala při tom nějaký pitomý časopis. Samozřejmé že jsem ji poučila, že lidé se dneska o příbězích nedozvídají z knih, ale ani z filmu, nýbrž z videoher. Rozkouskovaného příběhu. Kdybychom opravdu chtěly být módní, radikální a pokrokové, byly bychom v Johnnyho kasinu na South Side a strkaly bychom se s chudokrevnými záškoláky o místo před automaty.

Jednu přednášku z literatury jsem si ale musela nechat, a tak jsem se rozhodla držet se skotské literatury, jelikož jsem Angličanka a protiklady jsou vždycky dost dobrým důvodem pustit se do čehokoli.

McClymont přednáší polovzdělanému houfu vlastenců a rádoby Skotů (Bože, minulý rok jsem byla jedním z nich, kvůli nějaké praprababičce, kterou jsem nikdy nepoznala a která jezdila na dovolenou do Kilmarnocku nebo Dumbartonu… Přejdeme to doufám, rychle…). Jak chrlí tu svoji nacionalistickou propagandu, úplně slyším, jak na pozadí vyhrává soundtrack s dudami. Proč to snáším? Opět Laurenin nápad, jsou to kredity zadarmo, tvrdí ona.

Žvýkačka mi v puse chutná po kovu a při snaze žvýkat mě bolí celá čelist Vyndám ji a nalepím zespodu na lavici. Mám pořádný hlad. Včera věčer jsem si vydělala dvě stovky liber za špatně provedené ruční práce. Masturbací chlapů pod ručníky. Ty tlusté brunátné tváře, co na vás záměrně vejrají, zatímco vy koukáte skrze ně a nasazujete různé výrazy, které si myslíte, že chtějí vidět: studená, krutá píča; holčička s pootevřenou pusinkou a srnčíma očima, cokoli. Je to tak vzdálené, tak odtažité, že mi to připomíná, jak jsme s bratrem kdysi pohonili našeho psa, Montyho, a dívali se, jak se pokouší udělat o gauč.

Přemítám, jak nepřirozené by bylo, kdyby mi ruční práce šly, a myslím při tom na mužské ptáky a než se naděju, McClymont končí. Lauren má mnoho stránek výpisků o skotské diaspoře. Ross, »Americký Skóťák« před námi je v leviskách nejspíš tvrdý jako kámen, jak čmárá a plní stránku za stránkou příběhy o anglické krutosti a nespravedlnostmi. Unisono všichni zaklapneme kroužky desek a zvedáme se. Když odcházím, McClymont o mě zavadí pohledem. Ta soví tvář. Debil. Nevím, jak se k tomu staví ornitologové, ale opravdoví experti přes zlé ptáčky – sokolníci, chovatelé jestřábů – ti všichni vám řeknou, že sova není moudrá, že je naopak ze všech dravých ptáků nejtupější.

„Slečno Fuller-Smithová, můžete na minutku?“ ozve se škrobeně.

Otočím se k němu, odhrnu si vlasy z obličeje a zastrčím si je za ucho. Když něco takového uděláte, mnoho mužů bezděký zareaguje: panenská nabídka. Ten úkon odhrnutí svatebního závojíčku, otevření se. McClymont je cynický, seschlý alkoholik, a tím pádem by jeho odezva měla být vzorově naprogramovaná. Postavím se k němu trochu moc blízko. To je v případě v podstatě plachých, ale kořistnických mužů vždycky dobrý tah. S Colinem to dělalo divy. Někdy to na něj fungovalo až příliš.

Ty permanentně udivené tmavé oči za brýlemi vzplanou ještě o něco víc. Jeho řídnoucí, zelektrizované vlasy se zvednou snad o centimetr. Směšné sako s vycpávkami na ramenou se vyplní a nedobrovolně nadme. „Obávám se, že jsem stále ještě neobdržel vaši písemnou práci za druhý semestr,“ řekne s lehkou poťouchlostí v hlase.

„To proto, že jsem ji ještě nenapsala. Musím po večerech pracovat,“ usmívám se.

McClymont, který má buď příliš mnoho zkušeností (tak by rád působil), nebo jehož hormony jsou natolik zdecimované, že nevydrží, aby ho někdo příliš dlouho vyváděl z rovnováhy, zachmuřile přikývne. „Příští pondělí, slečno Fuller-Smithová.“

„Pro vás Nikki, prosím,“ zazubím se a pohodím hlavou na stranu.

„Příští pondělí,“ zamumlá McClymont a začne si sklízet věci. Jeho kostnaté, zauzlované ruce ztuhle sbírají papíry a cpou je do kufříku.

Aby člověk něco vyhrál, musí mít vytrvalost. Já vytrvávám. „Mně se vaše přednáška vážně moc, moc líbí,“ snažím se ho oslnit.

On pomalu zvedne hlavu a prohnaně se zaculí. „To je dobře,“ řekne stroze.

Ještě rozrušená tímhle malým vítězstvím vyrážím s Lauren do menzy. „Co ten seminář filmových studií? Co tam je za talenty?“

Lauren se zachmuří, když si představí, jaké potenciální prudy z toho vyplynou a kolik návštěvníků v bytě by se z toho mohlo vyklubat. Ti, kteří by po sobě zanechali bordel, ti, kteří by nám tam mohli slídit, ti, kteří by se mohli ukázat jako neukáznění. „Jeden nebo dva pohodáři by se tam našli. Normálně si sedám vedle kluka, který se jmenuje Rab. Je trochu starší, tak kolem třicítky, ale je v klidu.“

„Stál by za vopíchání?“ ptám se.

„Nikki, ty jsi hrozná,“ řekne a kroutí hlavou.

„Jsem zcela svobodná!“ protestuji, když dopíjíme kávu, a vyrazíme na hodinu.

Přednášející je takový náruživý chlapík s dlouhýma rukama. Jeho vytáhlá postava a kulatá ramena ho kroutí do postoje, při kterém se vám výborně zírá na jeho pupík. Když mluví, má měkký, hluboký jihoirský přízvuk. Seminář běží a my na videu sledujeme krátký ruský film s nevyslovitelným názvem. Je to hovadina. Asi v polovině vstoupí do místnosti kluk v modré bundě italské značky a krátce na profesora omluvně kývne. Usměje se na Lauren, zvedne obočí a zasune se do židle vedle ní.

Krátce na něj pohlédnu a on na mě také, velmi letmo.

Po semináři mi ho Lauren představí jako Raba. Je přátelský, ale nerozplývá se nadšením, což se mi celkem zamlouvá. Asi metr osmdesát, žádná nadváha, světle hnědé vlasy, hnědé oči. Jdeme do studentského bistra na skleničku a povídáme si o tom semináři. Tenhle Rab není typ chlápka, který na první pohled vyčnívá z davu, což je dost záhadné, jelikož je celkem pohledný. Je to ale velice konvenční typ pohlednosti, takový ten typ, co s ním budete souložit v prolukách mezi vážnými vztahy. Když dopije pivo, vyrazí na záchod. „Má pěknej zadek,“ oznámím jí. „Jedeš po něm?“

Lauren zavrtí hlavou a odmítavě se našpulí. „Má holku a čeká s ní dítě.“

„Já jsem se neptala na jeho životopis,“ škádlím ji, „jen jsem se ptala, jestli po něm jedeš.“

Lauren mě celkem ostře dloubne loktem a řekne, že jsem blbá. Je to v mnoha ohledech puritánské děvče a je trochu pozadu, tedy jako že je staromódní. Miluji tu její skoro průhlednou pleť, vlasy vyčesané dozadu, a má fakt sexy brýle a sexy jsou i přesné a jemné pohyby jejích rukou. Je to štíhlá, elegantní a soběstačná devatenáctka a já si někdy říkám, jestli vůbec kdy měla opravdového kluka. Přičemž mám asi vlastně na mysli to, jestli už ji někdo někdy vopíchal. Samozřejmě mi na ní velmi záleží, takže jí nepovím, že vím, že začala s tou feministickou politikou proto, že je v podstatě maloměstská puritánka, která potřebuje pořádně vošukat.

Pravidelně chodí s tímhle Rabem na pivo, aby si s ním povídala o filmu a nadávala na seminář. No, tak teď tu máme ménage à trois². Rab působí dojmem člověka utahaného světem, člověka, který už všechno vyzkoušel. Myslím, že mu imponuje, jak je Lauren vyspělá a inteligentní. Zajímalo by mě, jestli se mu líbí, protože on se líbí jí, to je vidět na sto honů. No, jestli ulítává na vyspělosti, tak mně je skoro pětadvacet.

Rab se vrátí a postaví před každého pití. Říká mi, že pracuje v baru svého bratra, aby si něco přivydělal. Já mu na oplátku řeknu, že některá odpoledne a večery pracuji v sauně. Diví se tomu stejně jako většina lidí. Zvrátí hlavu na stranu a pátravě si mě prohlíží, což mu úplně změní výraz obličeje. „Hele, neděláš tam… no, ehm, víš co…“

Lauren s odporem našpulí rtíky.

„Jestli nespím s klienty? Ne, jen do nich řežu,“ vysvětluji a rukama naznačuji, jak je sekám. „To víš, že ti někteří dělají návrhy, ale to je v rozporu s oficiálními pravidly a s předpisy agentury,“ lžu a předkládám klasické vysvětlení. „Jen jednou…,“ na vteřinu se odmlčím. Oba dva na mě v očekávání zírají s takovým úžasem, že si připadám jako babička, která čte dvěma nevinným zatoulaným dětem pohádku před spaním a je skoro u té části, kde se má objevit velký zlý vlk. „… jen jednou jsem jednoho sladkého staříka rukou vyhonila, když mi začal vykládat, jak se mu stýská po jeho zesnulé manželce. Těch dvě stě liber jsem si od něj nechtěla vzít, ale on jinak nedal. Pak mi řekl, že hned viděl, že jsem hodné děvče, a hluboce se mi omluvil, že mě do takové situace dostal. Byl tak sladký.“

„Jak jsi mohla, Nikki?“ vykoktá Lauren.

„Tobě se to řekne, zlato, ty jsi ze Skotska, ty nemusíš platit školný,“ odbydu ji. Lauren ví, že na toto téma toho nemůže moc říct, což mi vyhovuje. Brutální pravdou je, že honím hromady chlapů, ale to je něco, co by člověk nedělal pro nic jiného než pro peníze.

5

FINTA ČÍSLO 18 734

Byl jsem na to hovado Colvilla připravený díky tomu, že mi Táňa popsala jeho chování. Ten čurák se mě už nějakou dobu chtěl zbavit a teď dostal příležitost. Jistěže jsem nehodlal nechat se poslat ke dnu bez boje a během posledního roku jsem se celkem slušně obeznámil s vnitřkem království Chez Colville v Holloway.

Pochopitelně si počkal, až budu končit směnu. Byl to klidný večer. Pak přišli Henry a Čingis s hrstkou kámošů a všichni byli dost pod parou. Měli bitku s nějakou další partičkou a všichni nadšeně hulákali, protože vyhráli, a vyprávěli si historky a tak podobně. Šla hláška, že Aberdeen se spřáhl s Tottenhamem. „V takový partě bych se nechtěl octnout, kdo by jako do prdele zaplatil útratu? Asi barman, né, vole,“ směju se a pár kluků se ke mně přidá. Jsem na koni a rozlévám pěkných pár panáků na účet podniku, jelikož jsem vycítil, že má vláda zde se chýlí ke konci.

Svým způsobem je to smutné, byl to druhý domov, vstupní brána, místo, kde jsem mohl poznávat ten druh lidí, který vždycky souhrou osudu poznávám, ale všechno má své hranice. Je čas pohnout se o dům dál. Pracovat v takovýchhle podnicích nikdy není velká výhra, to by člověk musel jeden vlastnit. Koutkem oka zahlédnu, jak se vynoří Lynsey, mrkne na mě a chystá se ovládnout pódium.

No jó, je to tady samý plast, chrom a originál vybavení, ale stejně tu uprostřed vší tý dobrosrdečnosti cítíte staré vajgly, semeno zaschlé v pánských slipech, levnou dámskou voňavku, ředěné pivo a zvrácenou beznaděj.

Lynsey ale ví, o co tady kráčí, je příliš mazaná, a tak se nikdy nebude jako oběť poflakovat v takovémhle podniku a pídit se po někom, koho by narychlovku ošoustala. Je dost opatrná, aby těm chlápkům nikdy neukázala opovržení, které k nim chytrá, vzdělaná mladá dáma jako ona musí cítit, a to předpokládám zahrnuje i mě, i když člověk se tak rád mazlí s předu stavou, že je jiný a že v tomhle směru je jedinečnou výjimkou, protože je schopen vlastní, očistné ironie. Ona ale jiná je a ví, o co tady kráčí. Má za sebou pár pornovideí, pořídila si vlastní internetovou stránku, aby se zviditelnila, a teď jen kasíruje a balí je tímhle kouskem u tyče. Na obzoru žádný kámoš pasák a její soustředěný úsměv se promění v netečný led, kdykoli překročíte vytyčené hranice. Nejede na nikoho jiného, než jen a jen na sebe, a tím pádem mi není k ničemu.

Škoda. Když ji tak sleduju, jak tam nahoře předvádí to atletické kroužení pánví, které by tu děvku smažipichnu Táňu dostalo na intenzivní péči, pátrám očima po jejích solárkových stehnech až ke stříbrné miniskukni stejně svědomitě jako jakýkoli jiný platič a říkám si, že budu muset někdy vyrazit poohlédnout; se po nějakém tom videu, co Lynsey natočila.

No jasně, na konci směny za mnou přijde Dewry a na tváři má ten idiotský úšklebek školního práskače. „Colville chce, aby ses u něj stavil v kanceláři“ skoro zazpívá ten odpornej vyjebanej zmrd.

Vím, co je na pořadu dne, takže když vejdu do kanceláře, posadím se na židli naproti němu, aniž by mě k tomu kdokoli vyzval. Colvillova do štěrbinky přimhouřená očka poskakují v té bezkrevné, prolhané tváři a pozorují mě jako červa, co se kroutí na háčku. Přes stůl ke mně šoupne obálku. Na klopě toho debilního šedivého sáčka má flek. Není divu, že mu ta ženská…

„Tvůj zápočtový list a výplata, kterou jsme ti dlužni,“ vysvětluje tím svým podlézavým hlasem. „Jelikož ti do stočtyřtýdenní zkušební lhůty chybí ještě dva týdny, nemusíme ti k výpovědi vyplácet žádné odstupné. Je to nenapadnutelné. Tak praví zákon,“ zubí se.

Upřímně se na něj zadívám. „Proč, Matte?“ ptám se a tvářím se ukřivděně. „Něco jsme spolu přece prožili!“

Kdepak, ten upřený pohled nefunguje. Mattyho tvář zůstává necitelná, zakloní se na židli a pomalu zavrtí hlavou. „Varoval jsem tě ohledně dochvilnosti. Potřebuju barmana, který bude na baru. A co víc, varoval jsem tě ohledně tý tvý kurvící se kamarádky, co nám sem leze a dělá hostům návrhy. Dokonce to před tejdnem zkoušela na jednoho fízla,“ opět pokýve s odporem hlavou a já zaslechnu, jak se Dewry, který si to užívá stejně jako Colville, potichu uchechtne.

„I oni mají péra, tak mi to aspoň říkali,“ usmívám se na něj. Znovu zachytím za zády slabé uchichtnutí.

Colville se nakloní dopředu a nasadí vážnou tvář. Tohle je jeho představení, a tak by nerad, aby mu ho někdo vyfoukl. „Nevotvírej si tu na mě hubu, Williamsone. Já vím, že si myslíš, bůhví jakej nejsi machr, ale podle mě seš jen tuctovej skoťáckej póvl z Hackney.“

„Z Islingtonu,“ opravím ho rychle. Ta poslední poznámka trochu zabolela.

„Na tom nesejde. Já očekávám, že mi tu vrchní barman odvede určitou práci a ne že bude tenhle podnik používat jako zeď pro svoje vlastní špinavý čachry. Poflakujou se mi tu teď všelijaký grázlové, děvky, zlodějíčci, fotbalový chuligáni, obchodníci s pornem, drogový dýleři, a víš ty co? To všechno za poslední dva roky, od tý doby, cos tu začal pracovat ty.“

„Vždyť je to kurva erotickej, striptýzovej klub, do píči. Pochopitelně, že se ti sem natáhnou všelijaký divný týpci. Je to holt špinavěj byznys!“ protestuju rozhořčeně. „Přivedl jsem ti sem pěknou řádku loajální platících zákazníků! Lidí, co sem chodéj utrácet!“

„Prostě se kurva sbal a vypadni,“ ukáže na dveře. „Takže tím je to vyřízený, jo, mám padáka?“

Matt Colville roztáhne pusu úsměvem tak, že už to víc nejde. „Ták ták, a i když to ode mě bude velmi neprofesionální, musím přiznat, že z toho mám radost“

Znovu zaslechnu, jak se za mnou Dewry chechtá. To je správná chvíle. Zvednu hlavu a zadívám se mu zpříma do očí. „No, tak bych řekl, že je čas vyložit karty na stůl. Už asi osm měsíců ti pravidelně píchám manželku.“

„Coó…,“ Colville se na mě kouká a já cítím, jak za mnou Dewry leknutím zkameněl a pak se rychle vytratí a cestou ještě vykašle nějakou omluvu. Colville jednu dvě vteřiny není schopen slova, ale potom se zachvěje a na tenkých rtech se mu rozehraje nenápadný, obezřetný úsměv. Nakonec s opovržlivou averzí zatřese hlavou. „Ty jsi vážně smutný případ, Wliamsone.“

„A docela se mi zadařilo,“ ignoruju ho a pokračuju. „Podívej se na výpisy z její Visa karty. Hotely, značkové oblečení, na co si vzpomeneš.“ Ukážu na košili od Versaceho. „Za ty kováky, co mi tu platíš, bych se na tohle nezmoh, brácho.“

Očima mu projede další záblesk strachu, ale pak jej nahradí pohrdavý vztek. „Ty kryso jedna ubohá. To si fakt myslíš, že mě těma svejma vejmyslama vytočíš? Seš ubo…“

Vstanu, ale zároveň z vnitřní kapsy bundy vytáhnu polaroidové fotky a hodím mu je na stůl. „Možná, že tohle tě přece jenom vytočí. Schovával jsem si je na horší časy. Vydají za tisíc slov, ne?“ mrknu na něj, otočím se a důstojně rychlým krokem odejdu z kanceláře a namířím si to přes bar. Když se dostanu na ulici, záchvěv úzkosti mě přinutí do klusu, ale nikdo mě nepronásleduje, a tak se v postranních uličkách Soho parádně ohýbám smíchy.

Když jdu po Charing Cross Road, trošku vystřízlivím, protože mi dochází, že jsem právě přišel o svůj nejpravidelnější zdroj příjmu. Snažím se to vyvážit tím, že bude aspoň míň prudy, zvažuju pro a proti a rozvíjím možnosti a úskalí, které tahle situace představuje. Vyrazím zpátky směrem na Liverpool Street po Central Line a sednu na courák do Hackney Downs. Když to v Downs udělá zastavit stát, vyskočím a přes zeď za nástupištěm se dívám sám sobě do okna. Skoro se toho nemytého skla můžu dotknout. Je na něm tolik nánosu, mastnoty a špíny, že není vidět dovnitř. Ty kokoti z Velkých východních železnic by měli sakra normálně někomu zaplatit, aby to umyl, je to jejich zkurvená nafta, co to tady zasírá. Když opouštím nádraží, vezmu si nový jízdní řád, dneska čerstvě vyjetý z tiskárny.

Dorazím domů a dívám se ven z čelního okna téhle garsonky, kterou realitní makléři s náramnou oblibou nazývají studio. Typická Anglie: směšně pompézní až do posledního dechu. Kdo jiný by se nechal natolik zblbnout, aby začal sídláku říkat předměstský komplex? Já jsem ten borec, jezdec, lovec Šimon David Williamson z Banánového komplexu v Leithu. Dívám se dolů a špehuju mladou matku s kočárkem, která stojí před lékárnou. Pytle pod očima prozrazují, že mohla být modelkou, teda pro Samsonite, že jo. A ještě mi prozrazují to, že jsem urazil osm set kiláků na jih jenom proto, abych se zabydlel na posraný Great Junction Street. Najednou se celá budova roztřese a rozdrnčí, to jak vzadu kolem okna prosupí rychlík směrem do Norwiche. Mrknu na hodiny: 6:40, nebo-li 18:40, jak říkají ti vypatlanci od železnice. Na čas.

Jakmile má člověk možnost, musí kurva investovat. To jsem se tuhle pokoušel sdělit Berniemu, ale byl jsem tak na mraky, že tok ničemu moc nevedla To je základ; tohle vyděluje vítěze od poražených, tím se odlišují pravé byznys mozky od ukecaných usmrkanců, kterým se zadařilo, a proto vás teď v novinách a televizi nudí, že byste z toho chcípli, a furt vykládají o tom, jak vždycky vsadili na tu správnou kartu a takový ty kecy. Všude v médiích slyšíte vytrubovat o těch takzvaných úspěšných lidech, ale reálný svět vám ukáže, že je to jen vrcholek ledovce, protože v tomhle světě potkáváte i ty, kteří neuspěli. Přilepte se v baru na nějakého kreténa, který má plnou hubu keců, jak nebýt těch zmrdů, tý coury a těch čuráků, mohl se mít jako prase v žitě. Obviňuje všechny kolem, kromě sebe, že nalítl na ten blud, že človék si cestu na špici prostě nějak vydupe. Bernie by si měl dát bacha, protože začíná mluvit přesně jako některá tahleta hovada. Protože s takovýma píčovinama vystačíte jen určitou dobu, a pak si musíte prohlídnout svou hromádku a investovat ji (pokud máte tolik štěstí, že nějakou vlastníte), než jí kurvu celou promrdáte. Pak je z vás zase ten skuhrající hospodský prudič, který naříká, čím vším mohl být, nebo hůř, dáte se na crackovou dýmku, nebo na starou dobrou fialovou plechovku.

Potřebuju něco, co bych mohl zainvestovat, a tak teď musím jít navštívit Amandu, tu ledovou krávu, která toho má na zainvestování hotový kvanta a která mě přesto vysává až do morku kostí.

Nabídka tety Pavly, které jsem se málem do telefonu vysmál – skoro jsem se té staré bábrli začal pochechtávat do ucha – se mi jeví čím dál lákavější.

Ovšem povinnost volá, a tak se vydávám na mučivé putování autobusem a vlakem do baráku té kozy, na kterou sedí píseň »Mandy, já přišel a tys mě oškubala«, vyzvednu synátora a jí dám týdenní čtyři pětky, které jednoduše zahučí do té díry v klukově obličeji. Aby bylo jasno, ten kluk je tlustej. Když jsem ho naposledy vzal do Skotska na návštěvu ke své mámě, okomentovala ho tím svým taljánsko-skotským přízvukem slovy: „Nó, tó von jé prostě jakcos byl tý, v tom věků.“ Prostě jako já v tom věku, tlusté dítě, kterému se hned dělají modřiny a tělo má jak sulc – sulcovitá kořist pro ty hubené, zákeřné hady na hracím hřišti jménem ulice. Kurva, dík za pubertu a hormony, které mě vysvobodily z tlustoprdství. Možná moje rozporuplné pocity vůči tomu nešťastnému špuntovi plynou z toho, že mi opravdu připomíná mé mladší, nijak skvělý já. Ale nechce se mi věřit, že jsem někdy takhle vypadal. Spíš to zdědil po svém tlustém žiďáckém dědkovi: z jejího kolene, pochopitelně.

Teď se vlečeme West Endem, cestou do Hamleyho hračkářství, aby si vybral nějaký dárek k Vánocům. Jasně že už je dávno po slávě, teď jsme v nenažrané vřavě lednových výprodejů. Podle zásady, že pojem svoboda volby by si měl člověk osvojit co nejdřív, jsem mu věnoval dárkové kupóny. Amanda mu je schovala a trvala na tom, abych ho při vybírání doprovázel. Od chvíle, co jsme vystoupili na stanici Oxford Circus, jsme neušli ještě skoro nic, je sice trochu mrazivo, ale stejně, ten malej harant si stěžuje, courá se a tře si nohy. Magor do videoher coby byl nejradši doma a hrál si na PlayStation. I v tomhle svátečním ročním období jsem mu na obtíž stejně jako on mně. Když vstupujeme dovnitř, pokračuji ve svých malomyslných pokusech o konverzaci a doufám, že v tom krámě budou nějaké buchty, na které se bude dát koukat.

Tohle je na zimě blbý: holky choděj moc zahalený. Nevíte, co kupujete, dokud si to nepřivedete domů a nerozbalíte to, ale to už je moc pozdě jít to vrátit. Vánoce. Nejdřív se mrknu na bílý mobil, jestli tam nejsou nějaké vzkazy. Tohle číslo vždycky dávám roštěnkám, se kterými jsem ještě nespal Pak na červený na zboží z druhé ruky, a pak na zelený, ten mám na bysnys. Nic.

Obchody a davy a přenášení hromad krámů sem a tam mi za chvilku leze na mozek. A co se toho děcka týče…, žádné spojení. Snažím se. Nepřetrhnu se, ale dělám, co můžu. Abych tak řekl, je to šichta, kterou oba musíme přetrpět. Na konci jsem nadmutý a umašténý od smaženýho žrádla a dokonale švorc, a proč to všechno? Kvůli rodičovské povinnosti? Společenským vztahům?

Prospěje to někomu?

Prohlížím si pipiny a s hořkostí si vybavuju, jak jsem před několika týdny vzal Bena (to jméno byl její nápad) do muzea voskových figurín. Nemohl jsem myslet na nic jiného, než na ni, a na to, jak má nosánek nahoru, protože ji teď hobluje sobeckej, nafoukanej kretén jejích snů, a jak mi říká, že se jim báječně hodí, že si Bena beru, protože si můžou na chvilinku užíííít soukromí. Solím čtyřicet liber týdně a beru ho ven, aby si mohla hezky v klídku zašukat. Měl bych mít na čele vytetováno: VŮL.

Když ho přivedu domů, musím uznat, že Mandy vypadá podstatně líp. Od té doby, co se Ben narodil, to bylo minulý rok poprvé, co jsem viděl, že je v cajku. Myslel jsem, že si to posprintuje do mamutí tloušťky stejně jako ostatní členové tý její pitomý rodiny, ale ne, vypadá pěkně v kondici. Kdyby takhle cvičila a držela dietu, když jsme ještě byli aktuální, nemusel jsem mít potřebu ji ponižovat. Jsem ambiciózní chlap a žádný borec s vlastní hrdostí nemá rád, když ho vidí s tlustou píčou v závěsu.

Ale i tlustoprdi mají svůj význam: jako tetičky. Jako laskavé, boubelaté tetičky. Teta Pavla byla z mých tet vždycky tou nejoblíbenější. Připouštím, konkurence bylo prachbídná. Chudák stará Pavla, zdědila hospodu, ale byla natolik přitroublá, že se vdala za dementa, co jí skoro propil střechu nad hlavou, než se konečně rozhoupala a vykopla ho. Je příjemné vědět, že i tak silné a paličaté kozy jako Pavla mohou mít svoje slabá místa. Díky tomu se týpci jako já udržují v kurzu. A teď mi tu hospodu nabízí za dvacet táců.

První obr problém je v tom, že tolik peněz nemám. Druhý v tom, že ta hospoda je v Leithu.

6

„… LECHTIVÁ TAJEMSTVÍ…“

Rabovi to jiskří v očích, což je úkaz, za kterým se skrývá něco dalšího. Slova odměřuje tak, jako stárnoucí chlapíci v těchle našlápnutých lokálech odměřují panáky. Rab mentálně obchází kolem Lauren, protože ta je napružená jako toulavá kočka, která co chvíli zaprská nebo zasyčí, a tak to na ni hraje opatrně. Ráda by si tu úzkost, kterou ji jeho přítomnost naplňuje, ospravedlnila, protože má pocit, že by to měla být jen dámská jízda, my holky, nebo dokonce možná jenom oni dva. Ale já s ní bydlím, takže vím, že na Raba padá břemeno její hlásící se menstruace. Jako pravé sestry i my dvě máme synchronizované měsíčky a ona čeká na příležitost, aby svou úzkost proměnila v nelibost.

Chudák Rab, zavěsily se na něj dvě šílené krávy. Cítím ten tlak v hlavě, je mi těžko a na bradě mi vyráží beďar. Lauren i já jsme trochu nervózní, protože zítra se k nám do bytu stěhuje nová holka. Jmenuje se Diana a zdá se být v pohodě, dělá magisterské studium na psychologii. Jen aby se nepokoušeli dostat do hlavy nám. Napůl jsme se dohodly, že půjdeme domů a před jejím příchodem tam trochu uklidíme, ale ty dvě piva mi napovídají, že k tomu nedojde. Bistro se zaplňuje, ale nikdo to moc s pitím nepřehání, všichni se s tím jen tak mazlíme. Roger za barem si kliďánko vykuřuje zobák. Dva kluci, kteří hrajou kulečník, se na mě podívají, jeden šťouchne do toho druhého a ten se mým směrem usměje. Tuctové typy, ale já přesto aktivně zvažuji, že s nimi začnu malinko koketovat, třeba už jen proto, že se mi nelíbí, kam se ubírá náš rozhovor.

„Kdybych byl ženská, asi by ze mě byla normálně feministka,“ připouští Rab a hasí tak jeden z Laureniných hlasitých, ale ochabujících útoků. V bistru se dneska sešlo celkem dost lesbických kundolizen a jejich přítomnost jako by v Lauren vyvolávala ty nejhorší vlastnosti a pobízela ji, aby byla ještě korektnější. Ve skutečnosti jakmile většina z nich dorazí o prázdninách do svých rodných městeček, neopováží se vyjít s barvou na světlo. Do prsou se bijí jen tady, v tomhle bezpečném prostředí, v téhle laboratoři skutečného světa.

Nadáváme na nedostatek atmosféry a rozhodneme se přesunout se do některé z hospod na Cowgate. Venku je mírný podvečer, ale jakmile vyrazíme do temných útrob centra, slunce se skoro úplně odporoučí a o kráse dne nás ujišťuje jen průzor jasné modré oblohy nad hlavu. Namíříme si to do baru, který prý jede, i když to teď je možná už několik týdnů stará informace. Je to chyba, jelikož se tam nachází můj milenec, tedy bývalý milenec, čestný magistr, doktor filozofie Colin Addison.

Colin má na sobě mikinu, díky níž vypadá jako jeden ze svých studentů, a to mi celkem dodá pocit síly, jelikož něco takového by si před tím, než chodil se mnou, nikdy nevzal na sebe. Jistě, vypadá v ní trochu legračně. Právě jsme si koupili pití a usadili se, když se ke mně přihrne. „Musíme si promluvit,“ vyhrkne.

„Jsem opačného názoru,“ odpovím a prohlížím si stopu po rtěnce na své sklenici.

„Takhle to nemůžeme nechat. Chci vysvětlení. Alespoň to si zasloužím.“

Zavrtím hlavou a svraštím obličej. Alespoň to si zasloužím. To je ale debil. Je to nudné a lehce zahanbující, dva emocionální stavy, které by člověk měl být rozhodně schopen oddělit. „Jdi pryč, buď tak hodný.“

Colin se celý nafoukne a teď na mě ukazuje prstem a píchá jím do vzduchu, aby podtrhl svoje rozhořčený slova. „Budeš muset ještě hodně vyrůst, ty krávo jedna nedomrlá, a jestli si myslíš, že si můžeš klidně…“

„Hele, měl by sis dát odchod, kámo,“ postaví se Rab. V Colinových očích se mihne záblesk, jak si ho zařazuje, otipuje ho na pouhého studenta, a kdyby si Rab náhodou začal vyskakovat, má jako hrozba v záloze univerzitní senát a vyloučení. Ale bacha, spíš by se měl starat o to, co by senát udělal jemu: to on píchal nebo se pokoušel opíchat studentku. Zdá se, že od chvíle, co ode mě Colin dostal kopačka zasekl se na tom modelu, že musím vyrůst. A kdepak je ten dospělý vztah, který jsme měli onehdá v těch blažených dobách, no teda, chci říct před týdnem?

Skoro to vypustím do světa, ale vtom se do toho rozhodne vložit Lauren. Má sveřepý, drsný výraz a já zahlédnu její tvrdší já, které lehce podkope tím, že řekne: „Toto je uzavřená soukromá společnost,“ což mě malinko rozchichotá, opile a přihlouple, když si představím soukromí ve veřejné hospodě.

Já ale jejich pomoc nepotřebuji. Když přijde na to setřít Colina, jsem nedostižná. „Koukni se, Coline, já tě mám naprosto plné zuby. Mám plný zuby tvýho měkkýho, alkoholickýho vocasu středního věku. Mám plný zuby toho, jak mě pořád obviňuješ proto, že se ti nepostavil. Mám plný zuby tvý sebelítosti, protože ti ujel vlak. Vysála jsem z tebe, co se dalo. Teď, jestli dovolíš, odhodím tu vyschlou slupku, která zbyla. Mám právě společnost, tak buď tý lásky a vypadni. Ano?“

„Ty děvko jedna zasraná…,“ hlesne, tvář mu zbrunátní jako skvrna a celý nesvůj se rozhlíží kolem sebe.

„Ty děvkóó jedna zasraná…,“ opakuju po něm kňučivě. „Nic lepšího z tebe nevypadne?“

Rab začne něco povídat, ale já mu skočím do řeči a znovu se obrátím přímo na Colina. „Nemůžeš nějak zvýšit úroveň debaty? Ani u tohohle stolu? Tak, prosím tě, běž.“

„Nikki… já…,“ začne smířlivě a znovu se dívá, jestli tu nejsou žádní studenti, „… já si chci jen promluvit. Jestli je po všem, beru to. Já jen nechápu, proč bysme to měli takhle utnout.“

„Nefňukej mi tady, do prdele, a najdi si za mě nějakou náhradu, někoho tak naivního, kdo se nechá oslnit. Jestli to přežiješ, než přijedou na seznamovačku další prváci. Obávám se, že k sobě necítím dostatek nenávisti, abych s tebou chodila.“

„Krávo,“ vyštěkne a pak dodá: „Píčo vychcaná!“ A spěšně se odporoučí. Když se za ním hlučně zabouchnou dveře, chvilinku se červenám, ale brzy to přejde a trochu se tomu zasmějeme. Dívá se na mě barmanka a já jen pokrčím rameny.

„Ty nemáš kouska studu, Nikki,“ zajíká se Lauren.

„Máš pravdu, Lauren,“ říkám a dívám se přímo na Raba, „mít poměr s profesorem…, to není legrace. Je to druhý v pořadí. První jsem měla s profesorem anglické literatury, když jsem byla v Londýně. To byl vážně legrační týpek, dalo by se skoro říct výjimečně ujetej.“

„Ne, prosím tě, nezačínej…,“ ozve se Lauren. Už to slyšela.

Ale ne, vyprávím tuhle svou historku o Milesovi a uvádím ji tím do mega rozpaků. „Byl to vážně sečtělý člověk. A stejně jako Bloom v Odysseovi měl rád čpavý nádech moči ledvinek. Kupoval čerstvé ledvinky a chtěl po mně, abych se vyčůrala do misky. Pak ty ledvinky do té misky plné moči namočil, nechal je tam přes noc vylouhovat a ráno si je uvařil k snídani. Byl to velmi kultivovaný pervert. Bral mě na nákupy do butiků, protože děsně rád na mě vybíral oblečení. Zvlášť, pokud mě obsluhovala mladá, moderní prodavačka. Říkal, že se mu líbí představa, jak jedna mladá žena obléká druhou, ale v komerčním prostředí. Vždycky se mu při tom viditelně postavil a někdy se udělal do kalhot.“

Lauren vypadá úžasně, když se rozzlobí a pomalu se rozpaluje, což jí dodává šmrnc. Po tváři se jí rozleje lehký ruměnec a oči získají skelný nádech. Asi proto ji lidi rádi popichují, jelikož to má nejblíž k výrazu, jaký by měla, kdyby ji někdo hobloval.

Rab se chechtá, zvedá obočí a Lauren vraští obličej. „No není Lauren krásná, Rabe?“ ptám se ho.

To se Lauren nelíbí. Tvář jí zčervená ještě o něco víc a oči lehce zvlhnou. „Di s tím do hajzlu, Nikki, přestaň prudit,“ brání se. „Děláš ze sebe blbečka. přestaň mě ztrapňovat a Raba uvádět do rozpaků.“

Ale Rabovi to vůbec nevadí, protože nám pak oběma lehce vytře zrak, teda Lauren očividně, ale i mně víc, než dám najevo. Jednu ruku ovine kolem Lauren a jednu kolem mě a na oplátku nás obě jemně políbí na tvář. Zaznamenám, jak Lauren ztuhne a celá načepýřená zrudne, a mnou projede smyslná vlna a zároveň mě to rušivě rozhodí. „Jste obě krásné,“ řekne diplomaticky, nebo že by procítěně? Ať je to cokoli, neomylně mi to poodhalí vyrovnanost, hloubku a sílu výrazu, na což jsem u něj jednoduše nebyla připravená. A pak je to pryč. Paže mu pomalu sklouznou a chladně dodá: „Vidíte, nemít tady vás dvě, už bych tenhle obor dávno pověsil na hřebík. Jako nějaký trapácký kritici se tady zabýváme posraným analyzováním filmů a přitom nikdo z nás nikdy nedržel kameru v ruce. A o všech těch imbecilech, co nám přednáší, platí to samý. Jediný, co se tam učíme, je hledat hnidy nebo lézt do zadku lidem, kteří si troufli vystrčit hlavu z díry a něco vytvořit. Tohle je účel všech uměleckejch oborů, vyprodukovat další bandu parazitickejch příživníků.“

Cítím, jak začínáme propadat malomyslností. Ať už to tenhle kluk dělá naschvál nebo ne, dělá nám v tom pěkný hokej. Dal nám nahlédnout do něčeho krásného a teď nás poslal šupem zpátky na studentskou planetu.

„Když tvrdíš něco takového,“ pouští se Lauren do Raba podrážděně, i když se jí ulevilo, že jeho projevy náklonnosti nezašly dál, „znamená to, že souhlasíš s celým tím thatcherovským modelem snížit statut umění a ze všeho udělat povolání. Když popřeš představu vědění pro vědění samotné, tak prostě popíráš i veškerou analýzu toho, co probíhá ve společno…“

„Ale né… né…,“ brání se Rab, „já jsem chtěl jenom říct, že…“

A v tomhle duchu pokračují, válčí dál a dál, navážejí se do sebe, a pokud je mezi jejich tvrzeními propast, navzájem si vysvětlují, že spolu nejsou ve sporu, anebo se naopak urputně přou o drobné, pedantské rozdíly v detailech. Jinými slovy, chovají se naprosto jako dva obyčejní blbí studenti.

Nesnáším tyhle debaty, zvláště pak mezi mužem a ženou, a konkrétně pokud jeden zrovna vyrukoval s takovou provokací. Mám chuť jim do obličeje zařvat: PŘESTAŇTE HLEDAT DŮVODY, PROČ BYSTE JEDEN DRUHÉHO NEMĚLI OŠUKAT.

Po pár skleničkách se bar začne měkce rozostřovat a hned je tu snesitelněji, všechno jako by se zpomalovalo a lidi jsou tu prostě rádi, že spolu tráví čas a jen tak klábosí. A najednou dospěju k závěru, že mě Rab docela přitahuje. Nebylo to tam hned, ale nějak se to jaksi pomalu vybarvilo. Je na něm něco ryzího a kalédonského, vznešeného a keltského. Skoro puritánský stoicismus, který u mužů jeho věku v Anglii moc často nenajdete, rozhodně ne v Readingu. Ale tihle Skoti mají výdrž: hádají se, debatují a diskutují takovým tím způsobem, k jakému mají v Anglii sklony jen zámožné, velkoměstské střední třídy. „Serte na tyhle pitomý debaty,“ přeruším je povzneseně. „Před chvílí jsem se s vámi podělila o svá lechtivá tajemství Lauren, copák ty žádný podobný tajemství nemáš?“

„Ne,“ odpoví ona a znovu se začervená a skloní hlavu. Vidím, že Rab zvedl obočí, jako by mi naznačoval, abych ji nechala na pokoji, a mně připadá, te je do jejího bolu schopen se vcítit tak, jak mně se asi nikdy nepodaří.

„No a co ty, Rabe?“

Zazubí se a zavrtí hlavou. Poprvé vidím, jak se mu v očích míhají plamínky. „Né, na to mám svýho kámoše, Terryho.“

„Terryho, jo? No to bych ho ráda poznala. Ty ho znáš, Lauren?“

„Ne,“ odpoví stroze. Pořád je ještě napružená, ale pozvolna taje.

Rab znovu zvedne obočí, jako by naznačoval, že to zrovna není ten nejlepší nápad, což ve mně trošku vzbudí zvědavost. Ano, mám za to, že setkat se s Terrym by bylo zajímavé, a líbí se mi, jak si Rab myslí pravý opak. „No a co je teda ten Terry zač?“ vyzvídám.

„No,“ začne Rab opatrně, „má šukací klub. Natáčejí tam porno a tak. Víš co, mě tohle moc nebere, ale Terry to má jinak.“

„Povídej a přeháněj!“

„No, Terry dřív chodil do jedný hospody, kde to jelo i po zavíračce. Vždycky tam byly nějaký známý holky a občas i jeden dva turisti. Jednou v noci se tam malinko zlískali a hupsli na to, chápeš. Stala se z toho pravidelná záležitost. Jednou to celý zabírala bezpečností kamera a on tvrdí, že to byla náhoda,“ Rab pochybovačně obrátí oči v sloup, „ale tak začali ty jejich amatérský video dýchánky. Natáčejí šukací filmy, sestříhaný klipy pak ukazují na netu a na dobírku je rozesílají poštou nebo si je vyměňují s lidma, co dělaj to samý. Pořádají i promítání, pět babek na hlavu, většinou jen pro starý křeny v hospodě. Ehm… vždycky ve čtvrtek večer.“

Lauren se tváří pěkně znechuceně a je vidět, jak Rab v jejích očích klesá, čehož si je on podle všeho plně vědom. Mně to nicméně připadá náramně inspirující. A zítra je čtvrtek. „Zítra bude taky představení?“ zjišťuji.

„No asi jo, teda.“

„A můžem tam taky?“

Rab si tím není moc jistý. „No, hmm… musel bych se za vás dvě zaručit. Je to soukr, víš. Terry, no, von… po vás může chtít, abyste se jako zapojily, takže jestli tam pudem, ignorujte všechno, co do vás bude hustit. Von je to děsnej pozér.“

Shrábnu si vlasy dozadu a velkoryse pronesu: „Já bych do toho třeba i šla! A Lauren taky,“ dodám. „Někoho vopíchat, to je dobrej způsob, jak se seznámit.“

Lauren po mně sekne pohledem, který by skolil útočícího býka. „Já nehodlám v nějaký zaplivaný hospodě se sprostejma starejma chlapama sledovat pornografický filmy a už vůbec ne v nich figurovat.“

„Ale no ták, bude sranda.“

„Ne, prostě nepudu. Bude to hnusný, odporný a smutný. Očividně máme každá jinou představ o tom, co je to sranda,“ přejde vášnivě do útoku. Vím, že je podrážděná, a nechci se s ní rozhádat, ale jde mi o princip. Zavrtím hlavou. „My máme jako studovat film? Studovat kulturu? Rab se nám svěřil, že přímo před naším nosem probíhá celá jedna undergroundová filmová kultura. To musíme prozkoumat. Za účelem vzdělání. A je tu i šance, že si zasouložíme!“

„Nehulákej tady! Seš ožralá!“ zakvičí a pokradmu se porozhlédne po lokále.

Rab se tomu, jak je Lauren vyvedená z míry, jen směje, nebo to možná je jen způsob, jak sám zakrývá rozpaky. „Ty lidi ráda šokuješ, že jo?“ podotkne na mou adresu.

„Jen sama sebe,“ odvětím. „A co ty, ty tam taky někdy chodíš?“

„Ehm, né, mně to moc nesedí,“ zdůrazní znovu, ale tentokrát skoro provinile.

Přemýšlím teď o tom Terrym, který se rád účastní, a představuju si, jaký asi je. Přála bych si, aby Lauren a Rab měli trochu větší smysl pro dobrodružství, a přemítám, jak zábavné by asi bylo rozdat si to ve třech.

7

FINTA ČÍSLO 18 735

Jsem zpátky doma v rodném městě (konečně). Cesta vlakem, která dřív zabrala čtyři a půl hodiny, teď trvá hodin sedm. Pokrok, že by se z toho jeden posral. Modernizace jako řemen. A ceny rostou přímo úměrně s tím, jak se ta zasraná cesta protahuje. Na nádraží hodím do schránky balíček adresovaný Begbiemu. A lámej si hlavinku, kápo. Taxíkem se svezu na konec Walku. Tahle stará slavná tepna vypadá víceméně stejně jako vždycky. Walk je jako starý, velmi drahý axminsterský koberec. Je možná trochu tmavý a prošlapaný, ale stejně má ještě dostatek schopnosti vsáknout všudypřítomné společenské skvrny. Přistanu před Pavliným barákem, vyplatím tomu komikovi taxikáři jeho zlodějskou taxu, propluju kolem vyhřezlého domácího vstupního telefonu a zamířím nahoru po schodišti páchnoucím močí.

Pavla mě obejme, pozve mě dovnitř a s čajem a sušenkami mě usadí do pohodlného obýváku. Je v dobré kondici, to se jí musí nechat, přestože i tak furt vypadá jako silniční havárka na nožkách od klavíru. Dlouho se tady ale nezdržíme, i když do slavného hostince U přístavní záře, Pavlina baru, taky nezajdeme. To by si musela připadat jako autobusák na zájezdu. Ne, vyrazíme na jedno do Spey Lounge a mě povznese a zároveň zklame, když zjistím, že tu nejsou žádné známé tváře.

Pavla si pohrává se skleničkou a na její velké, povadlé tváři se proti její vůli začíná rýsovat samolibý úsměv. „No jó, už tady kysnu na jednom místě moc dlouho. Mám teď svůj vlastní život, hochu,“ informuje mě. „Chápeš, né, seznámila jsem se s jednim takovym.“

Upřeně hledím Pavle do očí a jsem si vědom, že bezděky divadelně zvedám jedno obočí, ale není v mé moci tomu zabránit. K tomu, aby vyložila karty na stůl, se ode mě nicméně nepotřebuje nechat vybízet nějakými otřepanými narážkami. Pavla vždycky chlapy schlamstla i s botama. Jednou z mých nejdrásavějších pubertálních vzpomínek je ta, jak jsme spolu tancovali ploužák na svatbě mé sestry, ona mi rukou drtila zadek a Bryan Ferry do toho prozpěvoval »Slave to Love«.

„Von je to Španělák, fajnovej chlápek, a má bydlení v Alicante. Byla sem se tam na to podivat. Chce, abych tam s nim byla. Vypadnout na sluničko, pořádně si na starý kolena zarejdovat,“ přitiskne stehna k sobě a spodní ret se jí vyroluje jako červený koberec, „vo tom to jé, Šimonku. Všichní mi tu řikaj, tihle všichni tady,“ ušklíbne se a terčem jejího posměchu je přinejmenším celý přístav Leith, „‚Pavló, máš na vočích růžový brejle, to dlouho nevydrží.‘ Ale abysme si rozuměli, já si to moc nemaluju, dyž to nevydrží, tak to hólt nevydrží. Co taky vydrží, že jó? A mně se to v tuhle chvíli jeví v růžovějch barvách, no,“ dodá, kopne do sebe zbytek obsahu sklenice, do pusy si strčí kolečko citrónu, těma falešnýma kusadlama ho rozžvýká a než ho rozdrcený vyplivne zpět do prázdné sklenice, vysaje ho do nejposlednější kapičky.

Není potřeba moc představivosti k tomu, aby jeden v tom ubohém skrojku citrónu viděl vyděšeného španělského ptáka.

Pavla se připravila na všechny námitky, i když já nechci být kazisvět, a tak se ani nepokouším nějaké nadhodit. Je dojemné, jak mi věří: lži o mém londýnském úspěchu v průmyslu volného času udělaly dojem. Chce, abych po ní převzal Přístavní záři. Ten zádrhel, že za tu díru chce dvacet táců, se vyřeší překvapivě snadno, jelikož navrhne, abych to splácel z toho, co bar vydělá. Do té doby bude mým tichým společníkem.

Ten podnik je potenciální zlatý důl a jen čeká na to, až ho někdo zrenovuje. Člověk úplně cítí, jak se od pobřeží tímhle směrem natahuje smetánka a vyhání nahoru ceny nemovitostí, a úplně slyším, jak se do kasy pohrnou kováčky, až Přístavní záři ze zaplivané, notorské čtyřky vypulíruju pro novou leithskou kavárenskou společnost. Je tam všechno, vzadu velký společenský sál a nahoře starý výčep, který je už léta zavřený a používá se jako skladiště.

Potřebuju zažádat o licenci, takže jakmile se rozloučím s Pavlou, pádím na městský úřad pro formuláře. Potom si v cukrárně na rohu dopřeju jedno kapučíno (na Skotsko překvapivě dobře udělané) a ovesnou sušenku. Prostuduju ty dokumenty z radnice a se vzpomínkou na garsonku v Hackney se pustím do vyplňování. Leith se vzmáhá. Zavedou sem metro dřív než do Hackney.

Nakonec se vydám za rodiči do jejich domu na jižním konci města. Máma se rozplývá z toho, že mě vidí, sevře mě v objetí, při kterém praští žebra, a začne vzlykat. „Podívej se, Davie,“ řekne starýmu, který se sotva odlepí od televize, „muj chlapeček je zpátky! Hochu zlatá, já bych tě rozmačkala!“

„No tak, mami… Mamko,“ umlčím ji, protože je mi trochu trapně.

„Počkej, až tě uvidí Carlotta! A Louisa!“

„No jó, jenže já musím jet brzo zpátky…“

„Ale, hochu, hošíčku muj zlatej… to snad né…“

„Fakt musim, ale víš co, mami, zase brzy přijedu. Natrvalo!“

Mámě vyhrknou slzy. „Davie! Slyšels to! Muj chlapeček se mi vrátí!“

„Nó, Pavla mi řekla, že po ní můžu převzít Přístavní záři.“

Starej se i se židlí otočí a pochybovačně zvedne obočí.

„Co to děláš za ksichty?“ okřikne ho máma.

„Přístavní záři, jo? Tam bych nešel ani zhebnout. Samý děvky a všelijaký komedianti,“ vysmívá se mi otec. Ten starej bejk vypadá unaveně, jak tam tak sedí, tvář poznamenanou věkem. Jakoby si najednou přiznal, že s mojí mámou už nemůže moc vyjebávat, protože jinak se na něj, polovičního alkáče, taky může pěkně zvysoka vysrat, a on už je teď natolik oslabenej, že už si další krávu, která by se o něj starala, nenajde, obzvlášť ne takovou, která by uměla uvařit tak bezvadný špagety.

Podvolím se jejímu přání, abych se zúčastnil rodinné sleziny, a rozhodnu se tedy zůstat o jednu noc déle. Dovnitř si to přihasí moje prťavá sestra Carlotta, vzrušeně zakvičí, na každou tvář mi vlepí hubana a zavolá Louise na mobil. Tak tam pak sedím, po každé ruce jednu ségru, které se nade mnou obě rozplývají, a staroch do toho mručí a šlehá po nás zatrpklým okem. Máma občas Carlottu i Louisu stáhne z gauče a zavelí: „Vstávat, holky! Já

chci toho svýho klučinu pořádně pomuchlovat. Já tomu snad neuvěřim, muj kluk se mi vrátil! A natrvalo!“

Spokojený s vývojem událostí se vydám z kopce do našeho slunečního města, do Leithu. Vykračuju si po Walku, vdechuju mořský vzduch, zatímco zaneřáděný Edinburgh se pomalu vlévá do mého krásného domovského přístavu. Pak sejdu k té hospodě, kterou vlastní Pavla, a okamžitě krutě vystřízlivím. Ta hospoda je sama o sobě v dost dezolátním stavu: staré červené dlaždice, stoly s umakartovými deskami, nikotinem potažené zdi a strop – ale co mě vážně dostane, je její osazenstvo. Jsou jak parta zombíků z filmu George A. Romera a hnijou tam pod ostrým světlem zářivek, které násobí jejich hromady hříchů. Viděl jsem v Hackney a v Islingtonu díry, kde se jede crack, a přesto vypadaly proti tomuhle pajzlu jako palác.

Leith? Tolik let jsem strávil úsilím odsud vypadnout. Jak jsem sem mohl znovu strčit nos? Teď, když se milá zlatá přestěhovala na jižní konec, k tomu nebyl žádný důvod. Stojím u baru, popíjím skotskou a sleduju Pavlu a její kámošku Morag, která vypadá, jako by byla Pavlin klon. Skuhrajícím bezzubým starým kriplům roznášejí dlabanec jak v jídelně pro bezdomovce. Na druhém konci výčepu vyřvává z jukeboxu nepřiměřeně hlasitá muzika a několik vyzáblých mladíků tam popotahuje, svíjí se a tupě zírá. Už teď se nemůžu dočkat, až odsud vypadnu, z hospody, pryč od Pavly a z Leithu. Londýnský vlak volá.

Na něco se vymluvím a kráčím hlouběji do nového Leithu. Královská jachtařská společnost Britannia, Skotská komora, zrekonstruované doky, vinárny, restaurace, bytečky zbohatlíků. Tohle je budoucnost a je to jen o dva bloky dál. Napřesrok nebo možná za dva roky to bude už jen jeden blok. A pak bingo!

Jediné, co pro to musím udělat, je spolknout hrdost a chvilku sedět na prdeli a čekat. Mezitím si můžu provozovat nějaký svoje vychytávky. Domorodci jsou malinko sto let za opicema, takže s metropolitním dobrodruhem kalibru Šimona Davida Williamsona nemají šanci držet krok.

8

„… JEN JEDINÝ OBJEKTIV…

Rab mi připadá nervózní. Okusuje si kůžičku kolem nehtů. Když si ho začnu dobírat, řekne, že se pokouší přestat kouřit, a mumlá něco o miminu, které se co nevidět narodí. Je to poprvé, co mi naznačí, teda kromě zmínky o tom záhadném Terrym, že má vedle studentského světa ještě jiný život. Je to zvláštní představa, že někteří lidé něco takového vůbec mají – ucelené, soběstačné oblasti, rozkouskované na malá oddělení. Jako já. A teď míříme přímo do jedné z částí jeho skrytého světa.

Taxík cukne a trhavě se přesune od jednoho semaforu ke druhému. Počítadlo běží stejně neoblomně jako skotské léto. Zastavíme před jednou malou hospodou, ale i když se na šedomodrý chodník valí mdlé žluté světlo a je slyšet smích vykouřených hrdel, dovnitř nejdeme. Ne, zapadneme do zaplivané štěrkové boční uličky, kde Rab na černě natřené dveře vyťuká signál. Buch-buch, buch-buch-buch, buch-buch-buch-buch, buch-buch.

Slyšíme šramot, jak někdo sestupuje po schodišti. Pak ticho.

„Sem já, Rab,“ hlesne a znovu zaklepe, tentokrát jiným fotbalovým rytmem.

Odsune se zástrčka, zachrastí řetěz a zpoza dveří vykoukne kudrlinami orámovaná hlava jako čertík z krabičky. Pár lačných, štěrbinovitých očí vezme zběžně na vědomí Raba a potom zrentgenuje moje tělo s takovou nenucenou vehementností, že se mi skoro chce volat pomoc, kde jste kdo. Pak se veškerý pocit hrozby nebo nepohodlí vypaří pod náporem do běla rozžhaveného úsměvu, který se k mé tváři natáhne, jako by to byly sochařovy prsty, a vytvaruje si ji podle své vlastní představy. Ten úsměv je úžasný a mění jeho obličej z útočného, nepřátelského tupce v jakéhosi svobodomyslného génia, který má k dispozici všechna tajemství světa. Otočí hlavu jedním směrem, pak druhým a monitoruje uličku, zda tam nezahlédne nějaký další pohyb.

„Tohle je Nikki,“ vysvětluje Rab.

„Pojďte dál, pojďte dál,“ kyne nám ten kluk.

Rab po mně hodí rychlým pohledem typu »Seš si jistá«, a vysvětluje: „Tohle je Terry,“ a já mu odpovím tím, že překročím práh.

„Šťavka Terry,“ usměje se tenhle veliký, kudrnatý kluk a ustoupí, abych mohla po úzkém schodišti vystoupat jako první. V tichu mě následuje, aby se mi mohl podívat na zadek, tipla bych si. Dávám si načas a předvádím mu, že tímhle mě z konceptu nevyvede. Ať se vyvede z konceptu hezky sám.

„Máš fantastickou prdel, Nikki, aspoň tolik ti řeknu na úvod,“ komentuje s radostným entuziasmem. Už teď se mi začíná líbit. To je moje slabost, příliš snadno na mě dělají dojem špatné typy lidí. Vždycky mi to říkali, rodiče, učitelé, trenéři, dokonce i známí.

„Díky, Terry,“ odpovím chladně, a když vyjdu nahoru po schodech, otočím se. Oči se mu lesknou a já se na něj zpříma zadívám a neuhnu pohledem. Úsměv se roztáhne ještě do větší šířky, pokývne směrem ke dveřím, které otevřu, a vejdu dovnitř.

Někdy vás praští do očí, jak nezvykle to někde vypadá. Když vybledne léto, začne semestr a všechno zmodrá, zešediví a zfialoví. Očistný vzduch v plicích, jeho průzračnost, která se promění v chlad, až se najednou společně choulíte v tlumeně nasvícených barech, abyste se zahřáli, daleko od tupého, naprosto odosobněného, anonymního, komerčního, zkolonizovaného společenského jádra neútulných, bezduchých, řetězových standarizovaných podniků, které najdete v každém městském uzlu Spojeného království. Ale vydejte se kousek dál a naleznete ta pravá místa. Většinou stačí jen chvilka ostré chůze, možná pár zastávek autobusem, ale nikdy to netrvá příliš dlouho. Tohle je taky takový podnik, který ve vás vyvolá omamný pocit, že vstupujete zpět do jiného věku, až vás jeho nevkusnost okouzlí. Vyrazím na záchodky, abych překontrolovala, jak vypadám. Dámská toaleta je jako malá rakev obrácená v egyptském stylu nastojato, kde se pro nedostatek místa stěží posadíte, s rozbitou mísou, bez toaleťáku, s oprýskanými dlaždicemi, umyvadélkem bez teplé vody a naprasklým zrcadlem nad ním. Podívám se do něj a zaraduju se, že pupínek, který jsem s obavami cítila narůstat, se dal podle všeho na ústup. Na tváři mám skvrnu, ale pomalu bledne. Červené víno. Vyhni se červenému vínu. To by tady neměl být problém. Udělám si tužkou linky, rty si přibarvím fialovočervenou rtěnkou a rychle si pročísnu vlasy. Potom se zhluboka nadechnu a připravená na ten nový svět vykročím ven.

Upírá se na mě hodně párů očí, cestou na záchod jsem si to neurčitě uvědomovala, ale ignorovala jsem to. Jedna drsně vypadající černovláska, ostříhaná na krátko, na mě zírá s nepokrytým nepřátelstvím. Bočním viděním zahlédnu, jak Terry zvedne zrak a pokyne ženě za barem. Místnost je poloprázdná, ale Terryho nespouštím z dohledu.

„Tak to přihraj, Birrelli, vole,“ řekne Rabovi, ale očima ulpívá na mně. „Tak jak, Nikki, prej chodíš tady s Rabem do školy. To musí bejt…,“ Terry hledá to správné slovo, pak jako by jedno vybral a chystal se ho vybalit, ale rozhodne se pro jiné a nakonec uzavře, „ba né, vo některejch věcech je lepší ani nepřemejšlet.“

Směju se jeho výstupu. Je vtipný. Nemám potřebu mu hned rozdrtit koule, na to může dojít později. „Nó, chodím na vejšku. Jsme na stejném filmovém oboru.“

„Já ti předvedu ňákej ten filmík na proštudování, to budeš mrkat! Pocem, posaď se vedle mě,“ řekne a ukáže na místo v rohu jako nějaký lačný žáček ze základky, který se nemůže dočkat, až předvede, co se ve škole naučil. „Maj tam víc takovejch roštěnek, jako si ty, na tý vaší škole?“ zeptá se, i když mám pocit, že to dělá hlavně kvůli Rabovi. Už jsem stačila zjistit, že Terryho, stejně jako mě, baví přivádět Raba do rozpaků. Máme něco společného.

Sedíme v rohu poblíž dvou mladších ženských, jednoho páru a barmanky.

Terry má na sobě tričko s véčkem a přes něj starou černou mikinu značky Paul and Shark se zipem. Potom levisky a na nohách adidasky. Na prstě zlatý prsten a na krku řetěz. „Takže ty seš ten slavnej Terry,“ nadhodím a doufám, že vyvolám nějakou reakci.

„No jó,“ odpoví Terry věcně, jako by jeho věhlas byl jednak široce známý a jednak neoddiskutovatelný, „Šťavka Terry,“ opakuje. „Zrovna se chystáme pustit jeden takovej, kerej sme natočili túhle večer.“

Dovnitř vejde banda sestávající ze starých a ne zas tak starých chlápků, usadí se a mnozí z nich si vyberou židle vyrovnané před obrazovkou. Navodí to atmosféru fotbalového utkání. Je slyšet pozdravy, vtipy a cinkání sklenic a ta nepřátelsky vyhlížející holka od nich vybírá peníze. Terry na tu přísnou, neurčitě výhrůžnou osobu křikne: „Hele Gino, bejby, běž už a zatáhni ty závěsy.“

Ona po něm celkem kysele loupne očima, chystá se něco odseknout, ale pak si to radši rozmyslí.

Představení začíná a ten snímek je očividně natočen lacinou digitální kamerou. Jedna kamera, žádný střih, jen jediný objektiv, který se přibližuje a oddaluje. Je to snímáno ze stativu, jelikož obraz se netřese, ale spíš než o skutečný pokus o umělecký film se jedná o jeden dlouhý záběr na to, jak někdo šuká. Kvalita obrazu celkem ujde a lze rozpoznat, že Terry píchá tu Ginu na jednom a tomtéž baru, ze kterého se servírují nápoje.

„Nó, vidiš, trochu sem letos zhubnul,“ zašeptá mi, evidentně touto skutečností potěšen, a hladí si boky, aby ukázal, kde dřív všude míval špeky. Obrátím se, abych se podívala, ale jen stěží se mi daří odtrhnout oči od obrazovky, na které se teď objevila mladá holka. „Melanie,“ informuje mě Terry šeptem. Kývne směrem k baru a já si vybavím, že je to ta holka, co tam před chvílí stála. Na videu vypadá jinak, fakt sexy. Gina na ní teď provádí cunnilingus. Někdo prohodí nějakou poznámku a tu a tam se ozve smích, na což ta holka jménem Melanie v rozpacích reaguje koketním úsměvem, ale pár hlasů se sykotem domáhá ticha. Zvuk se teď skoro vytratil a jediné, co rozpoznám, je několik vzdechů a poznámek a Terry, který nezřetelně říká věci jako »no pojď«, »jo« a »to je vono, krásko«. Do záběru vstoupí nějaká blondýnka, on ji začne obírat a ona ho kouří. Pak si ji ohne přes gauč a začne ji píchat zezadu. Její obličej zírá přímo do kamery a velká prsa se jí bimbají sem a tam. Pak se jí přes rameno vynoří Terryho hlava, zadívá se rovnou do objektivu, mrkne na nás a pronese něco, co zní jako »koření života«. „Uršula, roštěnka ze Švédska,“ vysvětluje mi jevištním šepotem, „nebo z Dánska…, no to je fuk, prostě dělá tu au pair, poflakuje se vokolo Grassmarketu. Fakt dobrá,“ doplňuje. Jak se do toho chumlu přidávají další účinkující, hustí mi Terry do hlavy další občasné komentáře: „… Craig…, můj dobrej kámoš. Třída v šukání. Moc toho sice nenamluví, ale je to naprostej sexuální maniak. Permanentně mu stojí…, Ronnie…, tenhle kluk by moh pumpovat za Skotsko…“

Představení končí hromadným grupáčem a kamera se rozostří. Občas je vidět jen narůžovělou mlhu. Potom se vzdálí a v pozadí zahlédnete Ginu, která porcuje lajny koksu, jako by ji ten sex už nudil. Zoufale to potřebuje prostříhat a mám tendence se o tento postřeh s Terrym podělit, ale on vycítí, že nuda v hledišti narůstá a přijímač vypne. „Tak tady nás máte, panstvo,“ usměje se.

Když je po promítání, kecám chvíli u baru s Rabem a ptám se ho, jak dlouho už to provádějí. Zrovna se chystá odpovědět, když se ke mně přitočí Terry a zeptá se: „Tak co si vo tom jako myslíš?“

„Amatérský,“ odpovím pod vlivem alkoholu hlasitěji a nabubřeleji, než jsem měla v úmyslu, a odhodím si vlasy dozadu. Lehce mi ztuhne krev v žilách, když mi dojde, že mě asi zaslechla ta Gina, a zachytím studený záblesk jejího oka, plný žiletek.

„A ty bys to zvládla líp?“ zeptá se a přivře oči a povytáhne obočí.

Dívám se mu zpříma do očí. „Jo,“ řeknu.

Otočí oči v sloup a o překot škrábe na pivní tácek telefonní číslo. „Kdykoli, kotě. Kdykoli,“ dodá měkce.

„Beru tě za slovo,“ uzavřu k Rabově velké nelibosti.

Poprvé si všimnu těch druhých dvou chlápků z filmu, Craiga a Ronnieho. Craig je hubený, nervózně vyhlížející typ, na hlavě má kartáč světlehnědých vlasů ve stylu sedmdesátých let a kouří jednu za druhou. Ronnie je pohodový kluk s prořídlými blond vlasy a tím samým idiotským šklebem, který na nás koukal z obrazovky, i když v reálu vypadá podsaditěji.

Krátce na to přijde ta Skandinávka Uršula a Terry nás představí. První pohled, který mi věnuje, je polární, i když mě jinak vítá s přehnanou vřelostí. Uršula ve skutečnosti nevypadá tak dobře, jako na obrazovce; má lehce robustní postavu a působí skoro jako skřítek. Nabídne se, že mi koupí pití, a vypadá to, že se tu bude pařit vesele dál, ale já se vymluvím a vyrazím domů. Možná se právě schyluje k něčemu zajímavému, ale ten výraz v Terryho očích mi napovídá, že by byla chyba vybalit všechny trumfy hned napoprvé. Však on si počká. Všichni si počkají. A kromě toho musím dopsat ten esej.

Když se vrátím domů, zjistím, že Lauren je ještě vzhůru a společnost jí dělá Diana, která si už přistěhovala věci. Lauren se tváří, že je na mě pěkně nakrknutá kvůli tomu, že jsem šla ven, že jsem nezůstala, abych pomohla nebo abych Dianu přivítala nebo kdoví co ještě. Ve skutečnosti je na mě naprdnutá proto, že jsem se šla podívat na to amatérské porno představení, ale zároveň je vidět, že umírá zvědavostí, aby se mě na to mohla zeptat.

„Ahoj, Diano! Promiň, musela jsem někam zaskočit,“ vysvětluju jí.

Diana vypadá, že jí to nevadí. Je to hezká, pohodová ženská a bude asi tak stejně stará jako já. Má husté, bohaté černé vlasy na ramena, stažené modrou gumičkou. Oči plné energie jí těkají sem a tam a má docela tenké, dalo by se říct skoro jedovaté rty, které, když se roztáhnou do úsměvu, odhalí velké, bílé zuby a zcela změní její výraz. Na sobě má modrou mikinu, modré džíny a tenisky. „A co, dobrý?“ ptá se místním přízvukem.

„Šla jsem na video s domácím pornem do jedný hospody,“ oznámím jí.

Sleduju, jak Lauren rudne zahanbením, a když vyhrkne: „No, na takový podrobnosti se tě nikdo neptal, Nikki,“ zní to pateticky, jako když se puberťačka snaží znít dospěle, ale výsledkem je pouze to, že vypadá jako ještě větší děcko.

„Líbilo se?“ ptá se Diana, kterou to k Laurenině zděšení vůbec nevyvedlo z míry.

„Jo, ušlo to. Šla jsem tam s jedním Laureniným kámošem,“ upřesňuju.

„To není žádnej můj kámoš! Je to i tvůj kamarád!“ brání se trochu moc nahlas, pak si to uvědomí a zařadí zpátečku. „Je to prostě jeden kluk od nás z oboru.“

„To je fakt zajímavý,“ reaguje Diana, „protože já dělám na magisterským studiu psychologie výzkum o lidech, kteří pracují v sex průmyslu. Víte, co myslím, prostitutky, tanečnice u tyče, striptérky, telefonní operátorky, lidi, co pracují v masážních salónech, společnice a tak.“

„A jak to jde?“

„Je těžký najít lidi, kteří by o tom byli ochotní mluvit,“ říká.

Usměju se na ni. „S tím bych ti mohla trošku pomoct.“

„Skvělý,“ souhlasí a domluvíme se, že někdy pokecáme o mém zaměstnání v sauně, jehož další směna pro mě začíná druhý den večer. Přiopilá odejdu do svého pokoje a pokouším se po sobě na počítači číst esej pro McClymonta. Po několika stránkách mě začnou pálit oči a rozesměju se nad debilní větou: »Je nemožné vyhnout se tvrzení, že migrující Skotové obohatili každou společnost, s níž přišli do styku.« To je tam jako dáreček panu McClymontovi. Samozřejmě že pomlčím o jejich roli v otrokářství, rasismu nebo založení Ku Klux Klanu. Po chvíli mi ztěžknou víčka a cítím, jak odplouvám do postýlky a pomalu se propadám do toho horkého, nomádského tažení, a pak už jsem někde jinde…

… tiskne se ke mně… ta vůně… a v pozadí její tvář, její pokroucený a nedočkavý úsměv; když si mě ohýbá přes tyč, jako bych byla kus gumy… ten hlas, panovačný, naléhavý.… a v davu vidím tváře mámy a táty a bratra Willíka a pokouším se křičet… prosím, zadržte je… prosím… ale oni jako by mě neviděli a někdo mě osahává a lechtá…

Byl to úmorný, neuspokojující alkoholický spánek. Posadím se a hlava mi tepe, zvedne se mi žaludek, ale pak to pomine a zůstane jen bušící srdce a toxický pot na tváři a v podpaždí.

Počítač se přepnul do úsporného režimu, pohnu myší a nával proudu vykopne esej pro McClymonta zpět na obrazovku, jako by mi chtěl předložit výzvu. Musím to jít odevzdat. Zaznamenám, že Lauren a Diana už odešly, rychle si udělám kafe, pak si ten esej ještě přečtu, maličko ho polechtám, nechám spočítat slova, projedu to kontrolou pravopisu a klepnu na »Tisk«. Musím ten esej přinést do školy před polednem: zatímco tiskárna vyťukává požadovaných tři tisíce slov, zamířím do koupelny, ve sprše spláchnu včerejší alkohol, pot á zatuchlý cigaretový kouř a důkladně si umyju vlasy.

Tvář si promasíruju hydratačním krémem, hodím na ni trochu makeupu, nasoukám se do oblečení, do batohu přes rameno si sbalím věci na večerní směnu v sauně a vyrazím. Bleskově si to štráduju přes Meadows a jen nárazově si uvědomuju ten studený, vytrvalý vítr, jenž mi obrací stránky eseje, který se ještě jednou pokouším číst. Uvědomím si, že kontrola pravopisu amerického textového editoru mi všude opravila britskou angličtinu na americkou a zaměnila v celé práci hlásky a apostrofy, což je něco, co McClymonta nesmírně irituje a pravděpodobně mi to vymaže bodíky nahnané těmi patolízalskými poznámkami. Jestli s tímhle prolezu, bude to teda jen o fous.

Odevzdám to na fakultě do kanceláře v sekretariátu přesně v 11:47, dám si kávu a sendvič a namířím si to do knihovny, kde strávím odpoledne čtením textů o filmu, a pak v době okolo večeře vyrazím do sauny.

Sauna je na špinavé, úzké, ponuré hlavní silnici, která slouží jako výpadovka z města. Z chmelového zápachu přicházejícího z nedalekého pivovaru je vám po propité noci značně nechutně, jako by vám někdo chrstl do obličeje zbytky předešlého večera. Špína z autobusů a náklaďáků nastálo začernila většinu výloh a »Latinská sauna a masážní salón Miss Argentina« není výjimkou. Uvnitř je ovšem všechno vypulírované. „Hlídejte si to a mějte to tady v pucu,“ říká nám neustále s velkou naléhavostí majitel Bobby Keats. Má tu víc čistících prostředků než masážních olejíčků a pobízí nás, abychom je používaly se stejnou štědrostí. Jen samotný účet z prádelny za čisté ručníky musí být astronomický.

Ve vzduchu je permanentně cítit takový ten syntetický zápach. A přesto všechna ta mýdla, ústní vody, krémy, olejíčky, mastky a vonné vodičky, jež se tu neúnavně používají, aby se zakryly stopy po zatuchlém spermatu a potu, jako by zvláštním způsobem jen doplňovaly žluklou atmosféru tam venku.

Musíme vypadat a chovat se jako hostesky. Bobby se snaží udržet tématické zaměření sauny a zaměstnává dívky, o kterých si myslí, že vypadají latinskoamericky. Ta hra se jmenuje profesionalita. Můj první klient je malý, prošedivělý chlap jménem Alfred. Poté, co mu poskytnu hlubokou aromaterapeutickou masáž, při které na jeho ztuhlá, zauzlovaná záda nanáším hojné množství levandulového oleje, mě nervózně požádá o »extra« služby a já mu nabídnu »speciální masáž«.

Pod ručníkem uchopím jeho penis a pomalu ho začnu hladit, vědomá si svých chabých dovedností při honění ptáků. O tohle místo jsem ještě nepřišla jen proto, že se Bobbymu líbím. Přemýšlím o dílech markýze de Sade, ve kterých jsou mladé, unesené holčičky zaučovány starými muži do tajů pánské masturbace. Ale když si vzpomenu na svoje vlastní zkušenosti, rukou jsem ho vyhonila jen svým dvěma prvním klukům, Jonovi a Richardovi, se kterými jsem nespala. Od té doby jsem si honění ptáka spojovala s nešukáním, a tak to nějak z mého sexuálního menu vyklouzlo ještě předtím, než se to tam stačilo zařadit.

Někdy si ale zákazníci stěžují a na mě se zase snese ta stará hrozba vyhazovu. Po nějaké době jsem ovšem zjistila, že Bobby je v téhle otázce samý kecy a žádný koule. Pravidelně mě zve na různé akce: večírky, kasina, velká fotbalová utkání, filmové premiéry, zápasy v boxu, psí závody nebo prostě jen »na skleničku«, nebo na »něco k zakousnutí« do »luxusní restaurace, která patří jednomu kamarádovi«. Vždycky se na něco vymluvím nebo zdvořile odmítnu.

Alfred je naštěstí natolik u vytržení, že si ničeho nevšimne, natož aby si stěžoval. Toho by rozparádil jakýkoli sexuální kontakt a než se naděju, vystříká se a s vděkem mi zaplatí. Mnohé z ostatních holek tady, které kouří ptáky a nabízejí plný sex, nevydělávají tolik jako já, mizerná honička pér, to vím jistě. Moje parťačka Jayne, která tady dělá déle než já, arogantně tvrdí, že to nebude trvat dlouho a budu dělat všechno. Odsekávám jí na to, že »ani omylem«, ale jsou dny, kdy mám pocit, že má pravdu, že se tomu nevyhnu, že je to jen otázka času.

Když mi skončí směna, zkontroluji na mobilu hlasovou schránku. Lauren mi vzkazuje, že šly do hospody, tak jí cinknu zpět a dám si s nimi sraz v jedné putyce na Cowgate. S Lauren je tam i Diana a ještě Lynda a Coral, dvě spolužačky z vejšky. Koktejly s bacardi mizí jeden za druhým a netrvá dlouho a jsme všechny zase pěkně namazané. Po zavíračce vyrazím spolu s Dianou a Lauren zpátky do našeho bytu na Toilcross. „Chodíš s někým, Diano?“ vyzvídám, když jdeme nahoru směrem k Chambers Street.

„Ne, napřed dokončím diplomku, než s něčím takovým začnu,“ odpoví celkem upjatě a Lauren souhlasně přikyvuje, jenže pak ji Diana tne do živého, když dodá: „Ale pak vošukám všechno, co má péro, protože mě tenhle zkurvenej celibát ubíjí!“ Uchechtnu se a ona se smíchem zvrátí hlavu. „Péra! Velký péra, malý péra, tlustý péra, tenký péra. Obřezaný, neobřezaný! Bílý, černý, žlutý i červený! Až tu diplomku odevzdám, bude ze mě nová jitřenka a ohlašovat se budu jako NÁ-PIPI-PIPI-NÁ!“ Udělá z dlaní trychtýř a před muzeem krákorá do noci, Lauren věší hlavu a já se řehtám. S touhle holkou bude radost bydlet.

Ráno je mi mizerně a na přednáškách jsem trochu jízlivá a kousavá a setřu jednoho kluka jménem Dave, který se mě neohrabaně pokouší sbalit. Lauren nikde, to asi musela být opilejší, než jsem myslela. Doběhnu Raba, který vartuje na náměstí spolu s tím Davem a ještě dalším klukem, Chrisem. Jdeme spolu přes George Square směrem ke knihovně a Rabův profil se rýsuje proti ostrému cákanci slunce.

„Já do knihovny nejdu, skočím si na chvíli domů,“ řeknu.

Vypadá trochu dotčeně. Nebo dokonce i zrazeně. „Aha…,“ odpoví.

„Jdu si domů dát brko. Jdeš se mnou?“ nabízím. Vím, že Diana říkala, že bude celý den pryč, a doufám, že Lauren tam taky nebude.

„Tak jo,“ souhlasí Rab. On je ten typ, co haš nikdy neodmítne.

Jsme u nás doma, ubalila jsem jointa a pustila cédéčko Macy Gray. Rab si pustil televizi, ale stáhl zvuk. Zdá se, že potřebuje co možná nejvíc opěrných bodů. Dneska večer je v hospodě na Grassmarketu kalba na oslavu Chrisových narozenin. Rab s ostatními studenty zase tak rád na pivo nechodí. Je v jejich přítomnosti přiměřeně společenský a přátelský, ale je na něm poznat, že si myslí, že jsou to všechno pitomci. V tom s ním souhlasím. Víc než do Rabových kalhot se chci dostat do jeho světa. Je mi jasné, že toho viděl a dělal o moc víc, než dává najevo. Fascinuje mě pomyšlení, že o zóně, kterou obývá, toho vím tak málo. Lidi jako Šťavka Terry otevírají jiný, neznámý prostor. „Jdou všichni pařit hned po semináři?“ ptám se ho. Ten seminář je vtip, naše oborová propustka k opravdové filmařině. A je to dobrovolné. Ale nechci, aby o tom Rab zase začal.

„Hm, podle Davea jo,“ řekne, zhluboka natáhne a podrží to v plicích neuvěřitelně dlouhou dobu.

„Tak to bych se měla jít převlíknout,“ oznámím a odejdu do ložnice, kde si svléknu džíny. Prohlédnu se v zrcadle a potom se rozhodnu jít tak, jak jsem, do kuchyně. Vejdu do obýváku a postavím se za něj. Trochu mu trčí vlasy, teda minimálně jeden pramen určitě. Celý den mi to leze na nervy. Až se pomilujeme, až získám právo na intimnosti, tak mu to navlhčím a ulíznu. Posadím se vedle něj na gauč a na sobě mám jen červené tílko bez rukávů a bílé, bavlněné kalhotky. On se kouká na televizi. Kriket se staženým zvukem. „Nejdřív si dám práska,“ ozvu se a hodím si vlasy na záda.

Rab pořád dál zírá na ten posranej němej kriket.

„Ten tvůj známej, ten Terry, to je teda monstrum,“ zasměju se. Zní to trochu nuceně.

Rab pokrčí rameny. To dělá dost často. Prostě nad vším krčí rameny. Proč krčí rameny? Aby zakryl rozpaky? Nepokoj? Podává mi jointa a pokouší se nedívat se mi na nohy a na bílé, bavlněné kalhotky, a zdá se, že se mu to daří. Vypadá to, do prdele, že se rozhodl tvářit se, jako by nebyl bůhví jak nad věci. Teplej teda určitě není, má holku a mě ignoruje…

Cítím, jak mi hlas přeskakuje o oktávu výš, dotek zoufalosti. „Ty si myslíš, že jsme děvky, co, případy jako já nebo Terry? Jako proto, že jsem s tebou šla, abych se tam dostala? Víš, že jsem nic nedělala, teda alespoň pro tentokrát,“ zachichotám se.

„To né…, hele, můžeš si dělat, co chceš,“ promluví Rab. „Já sem ti řek, do čeho dělá. Řek sem ti, že tě bude do toho chtít přibrat. Jesli přijmeš a co budeš dělat, je čistě tvoje věc.“

„Ale ty s tím nesouhlasíš, přesně jako Lauren. Ta se mi začala vyhýbat, abys věděl,“ stěžuji si a dám si dalšího práska.

„Já Terryho znam. Kámošim se s nim už vod nevidim. Vim, co je zač, ale kdybych měl něco proti, nevodil bych tě tam a nepředstavoval bych vás,“ odporuje Rab věcně a projevuje nenucenou vyzrálost, proti které se cítím mladá a hloupoučká.

„Víš, jde jen o šoustání, je to prdel. Já bych na něm nikdy neulítla,“ vysvětluju a připadám si kvůli tomu ještě pitomější a slabší.

„To je tvo…,“ nadechne se, pak se zarazí, otočí se ke mně, ale hlavu má pořád pevně opřenou o pohovku. „Chci říct jen to, že koho vopícháš, je čistě tvoje věc.“

Pokládám jointa do popelníku a dívám se mu při tom celou dobu přímo do očí. „Kéž by,“ odpovím.

Ale Rab dál mlčí, odvrátí tvář a dívá se rovně před sebe na obrazovku. Ten zasranej kriket v televizi. Skoti mají přece kriket nenávidět, aspoň jsem to považovala za jednu z jejich největších ctností.

Ale tak lehce se z toho nevykroutí. „Řekla jsem, kéž by.“

„Co tim chceš jako říc?“ odpoví a hlas se mu lehce chvěje.

Štouchnu ho nohou do nohy. „Já tu sedím v kalhotkách a chci, abys mi je sundal a opíchal mě.“

Cítím, jak se pod mým dotekem napružil. Podívá se na mě a potom si mě náhlým, prudkým pohybem přitáhne k sobě a začne mě líbat, ale je strnulý, drsný a plný zášti, samá zloba a žádná vášeň, vyjde to do ztracena a on se odtáhne.

Odvrátím pohled k oknu. Vidím, jak si nějací lidé v protějším bytě povídají. Samozřejmě. Zvednu se a zatáhnu závěsy. „V tomhle je problém?“

„Ne, v tomhle není problém,“ vyštěkne. „Mám holku. A ta se mnou čeká dítě.“ Na chvilku se odmlčí, a pak dodá: „To je ti možná naprosto fuk, ale mně to fuk prostě neni.“

Cítím nával vzteku a mám chuť mu říct, jo, tos kurva trefil do černýho. Mně je to fuk. Znamená to pro mě míň než nic. „Jen si s tebou chci zašukat, to je všechno. Nechci si tě brát. Ale jestli se radši budeš dívat na kriket, v pořádku.“

Rab neodpovídá, ale v tváři má napětí a oči se mu trochu lesknou. Vstanu, zažívám bolest odmítnutí a cítím ji až v kostech.

„Není to vo tom, že by ses mi nelíbila, Nikki,“ vysvětluje. „Kurva, to bych byl blázen. Jenže…“

„Jdu se převlíknout,“ oznámím mu zostra a vydám se do ložnice. Slyším, jak někdo vchází. To bude určitě Lauren.

9

FINTA ČÍSLO 18 736

Chodba páchne kočičíma chcankama, když jdu ke vchodovým dveřím sebrat ranní poštu, ale jedna dobrá zpráva mě poněkud rozveselí. Je to oficiální! Mám to zlegalizované. Konečně je to tady, Šimon David Williamson, místní podnikatel, se vrací ke svým kořenům v Leithu s požehnáním edinbur ského městského úřadu. Vždycky jsem tvrdil, že Leith je to pravé místo a ŠDW může v regeneraci přístavní zóny sehrát důležitou roli.

Už teď vidím zprávu v Evening News: Pan Williamson, jeden z příkladů dynamické mladé krve edinburských podnikatelů hovoří s naším redaktorem, Johnem Gibsonem, též rodákem z Leithu.

JG:       Šimone, co přimělo proslulé úspěšné       londýnské podnikatele, jako jsi ty nebo       Terence Conran, k tak rozsáhlým investicím       do této oblasti?

ŠDW:       No, Johne, to je zvláštní, zrovna nedávno       jsem o tom s Terrym hovořil při obědě       pořádaném jednou charitou a oba dva jsme       došli ke stejnému závěru: Leith je na cestě       vzhůru a my chceme být součástí toho       úspěšného přerodu. Pro mě je tato potřeba       naléhavější o to víc, že jsem se tu narodil.       Mým záměrem je zachovat Přístavní záři       zatím coby tradiční hostinec, ale budu       připraven povýšit jej na restauraci, jakmile se       tato oblast konečně zvedne. Nestane se tak       přes noc, ale já svůj počin chápu jako výraz       důvěry Leithu. Nebude to nadnesené, když       prohlásím, že ten starý přístav miluji. Rád se       na to dívám tak, že Leith se ke mně choval       hezky a já se chovám hezky k němu.

JG:       Takže v tom vidíš budoucnost Leithu?

ŠDW:       Johne, Leith je starým velebným pánem již       příliš dlouho. Ano, máme jej rádi, je laskavý       a rodinný, má široké, vřelé objetí, do nějž se       rádi za těch chladných, tmavých zimních       večerů uchylujeme. Ale já ho chci předělat       ve šviháka, mladého sexy frajera, který       vypase, co pude, a vymlátí prachy ze všeho,       co se kde mihne. Jedním slovem: byznys.       Chci, aby Leithem hýbal byznys. Kdykoli       lidé zaslechnou slovo »Leith«, chci, aby se       jim vybavilo slovo »byznys«. Přístav Leith,       přístav byznysu.

Zkoumám ten dopis od člena městské rady, Toma Masona, předsedy licenční komise při městském úřadu.

Město Edinburgh

Výbor pro udělování licencí

17. ledna

Vážený pane Williamsone,

s potěšením Vám oznamujeme, že Vaše žádost o licenci k prodeji alkoholických nápojů v zařízení pojmenovaném Erb přístavní záře, Murray Street 56, Edinburgh, EH6 7ED byla vyřízena kladně. Tato licence je podmíněna Vaším souhlasem s předpisy a nařízeními, jež jsou součástí přiložené smlouvy.

Prosíme Vás, abyste podepsal oba exempláře a doručil je zpět na naši adresu nejpozději do pondělí 8. února.

S přátelským pozdravem

T. J. Mason,

člen městské rady

a předseda Výboru pro udělování licencí

Měli bychom si s Tomem dát brzy sraz, třeba si zahrát golf v Gleneagles še Šónem, aš šem zaše pšijede. U devatenáčté jamky se žaražíme, chvilku budeme lelkovat a já do Toma nahuštím švoje plány na otevšení další kavárny, tentokrát trochu dál na Walku. Možná že i Sean by se dal přesvědčit, aby něco zainvestoval a pomohl vytáhnout své město z té posrané průměrnosti, ve které trčí už celá desetiletí.

Ano, Šimonku, tady je uršitě pšílešitost šlušně žainveštovat. Ale nejdšív še mušíme zbavit té špodiny, že které šeštává šoučašná klientela této hošpody.

Pšešně tak, Šóne. Pro tyhle lidi neni v novym Líšu žádný míšto.

10

TERAPEUTICKÁ SKUPINA

Jako prostě tahle holka, tahle Avril, se mě jako zeptá, z čeho mam depku, a já si jako řikam, no jako třeba z Hibsů a z deště třeba, no. A pak si zase řikam, že to jako asi né, protože někdy dyž si Hibsové vedou jako oukej, tak já mam stejně klidně depku, takže to nějak nepasuje. Jasnačka, že rači vidim, dyž se jako daří těm kocourum ve smaragdově zelený, že jo. Ale stejně je to vejmluva, no deštěm to asi taky jako nebude, protože déšť mě dycky jako rozhodí. Dyž sem byl mlačí, pomohlo něco si pustit, ale to je teď vylouč, protože skoro šechen starej vinyl je v čudu, ty vole, šecko sem prodal do sekáčů s deskama, dycky sem se po Walku dovlek k Vinyl Villains a co sem tam utržil, sem prokaučoval za háčko, kerý sem si uvařil a napral do žil. I Zappa je fuč, ty vole, myslim jako Frank Zappa, ne Zappa jako moje kočka, viš. Děsně se snažim se heráku vyhejbat, ale baví mě sjíždět spíd a toho se tady teďka dá splašit hafo, a viš, dyž máš po tom dojezd, tak by sis fak dopřál pěknou dávčičku háčka, aby se to jako prostě trochu změkčilo, viš.

Tahle kóča Avril tady v tý skupině jako řiká, že každej kocour tady jako potřebuje ňákej projekt nebo co, jako něco, co by zastavilo tu nudu, viš, aby ty naše lhostejný životy dostaly jako ňákou struktůru a směr. Já se proti tomu jako na zadní stavět nebudu, ty vole, šichni, co sme tady, to potřebujeme, to jako teda na tutáč. „Až přijdete příště, ráda bych, abyste vymysleli něco, co dokážete zrealizovat,“ řiká a ťuká si propiskou na ty svoje perlově bělostný přední zuby.

Tý jo, ty vole, ty její zubiska mi jako nasadily do hlavy fak sprostý myšlenky, ale tak bych jako vo Avče přemejšlet neměl, protože je to pohodová roštěnka, viš.

Ale je to fakt v pohodě, přemejšlet vo něčem, na čem si můžu ulítnout, protože poslední dobou sem měl teda úplně černý, fak děsný myšlenky, ty vole. De vo to, že furt častějc přemejšlim vo tom, že bych vocud jako nafurt vypad, jak to tůhle řikal ten Vic Godard vo tom klukovi Johnnym Thundersovi. Sem tim teďka fak posedlej, hlavně dyž mě zase čapne depka. Prvně mě to napadlo, dyž sem byl v lochu a čet sem tam ňákou knížku. Nikdy sem nebyl takovej ňákej sečtělej kocour, ale tam sem se pustil do knížky Zločin a trest vod jednoho ruskýho týpka.

Teda je fak, ty vole, že mi to jako prostě chvilku trvalo, než sem se do toho dostal. Voni vám ty všichni ty Rusáci jako měli dvě ména nebo co, tak to člověku pořádně zamotalo šišku. Prdel je, že tady už vod zavedení daně z hlavy spousta živáčků nemá ména žádný, aspoň né jako voficiálně, takže se to jako tak nějak vykrátí.

Tak vám tam tak trčim v tý cele s tim kusem toho svázanýho papyrusu, ale nakonec sem na tom fak ulít. Vono mě to totiž přivedlo na jednu vychytávku. Takovej malej trik, jak vyžehlit šecky průšvihy, kerý sem způsobil prostě jako tim, že sem, no jak bych to řek, že sem prostě jako kdo sem, no. Jojo, v moderním světě funguje jako takovej přirozenej výběr a to neni teda přesně moje parketa. Kocouři jako já už vymřeli. Neumiš se přizpůsobit, nemáš šanci přežít. Trochu jako tygr šavlozubej. Dost podezřelý je ale to, a taky mi to furt vrtá hlavou, jak to, že tenhle druh vymřel, dyž jiný míň drsný kočky to přežily. Viš, jak to myslim, né, dyby se proti sobě na férovku dvě postavily, čék by tutovka musel sázet na toho šavlozubýho tygra, že každou jinou vobyčejnskou kočku pořádně zvalchuje, i dyby to byl třeba tuctovej tygr. Vodpovědi zasílejte na koresponďácích, vole, vodpovědi vysázejte na tu tečkovanou řádku.

De ale vo to, že čim ste starší, tim víc vás tenhle model vo tom méněcenným charakteru vyšťavuje. Bejvaly časy, dy sem všem těm učitelům, šéfům, týpkům na pracáku, kolíkům z finančáku a soudcům, jakmile na mě vybalili, že sem jako méněcennej, říkal: „Hele, klídek jo, kámo, já sem prostě já, prostě ulítávám na jinejch vychytávkách než ty, no a?“ Teď ale musim připustit, že na to možná ty kocouři kápli. Vono čim ste starší, tim víc si to propleskávání berete. Ty facky prostě spíš padaj na úrodnou půdu. Vem si třeba toho Mikea Tysona v boxu, viš? Pokaždý, dyž se sebereš, že se ještě jako vrátíš do ringu, prostě takovej malinkatej kousíček chybí. Takže to zase posereš. Jo, já zkrátka nejsem typ udělanej pro moderní život a vo to tady de, vole. Někdy to jako sviští bez zádrhelů, ale pak prostě jako zpanikařím a už se zase vezu postaru. Co s tim naděláš?

Spousta lidí má chyby, že jo. U mě je to fet, fet a zase fet. Je ale fak smůla, že jeden člověk musí tolikrát furt dokola platit za jednu chybu. Jasně, že tu a tam něco šlohnu, ale dybych se na to smažení vysral, pak bych s tim čórkovánim přestal, nebo bych aspoň zvolnil, no.

Ta terapeutická šaškárna, tak vo tý sem si fak nemyslel, že by mě jako nějak mohla hodit do latě.

Viš, pokaždý, dyž tam kecám s těma týpkama, stejně cejtim, jak mě fet prostě vcucává, viš. Nikdy to nezmizí. Můžeme vo tom jako takříkajíc debatovat a rozebírat to, ale jakmile vopustim tu místnost, hnedka přemejšlim, kde bych co splašil. Jednou sem po skupině v takovym jako voparu šel a šel a než sem se rozkoukal, už jsem bušil Seekerovi na dveře. To mě jako nějak probralo, ale to už tam stojim a klepu na ty jeho modrý dveře. Ale než stačil vodevřít, už jsem jako prostě pelášil pryč.

Ale těšim se na ni, na tu skupinu. Je to, no prostě je to dobrý, dyž vás někdo příjemnej poslouchá. A ta Avril je pohodová holka, viš. A neni to ňáká zazobaná koza nebo tak. Napadá tě, jesli si to sama taky projela, nebo jesli to má jenom naučený z vejšky. Ne že bych jako vejšku nějak shazoval, to jako né, protože dybych bejval něco študoval, možná bych se nedostal do takovýho srabu, v jakym teďka sem. Ale každej týpek a každá typoňka si jednou za život musej projet, a taky že si projedou, něco velkýho a vošklivýho. Je to konečná nemoc, před kerou neni úniku. Vůbec žádnýho, vole.

Najdeš tu různý kočky, vod nebezpečnejch šelem po tak plachý a zakřiknutý, že sotva předou. Jedna holka, Judy se menuje, ta je fak divná. Prostě celou věčnost z ní nic nevypadne, ale pak dyž začne, tak by krandala a krandala. A viš co, je to šechno děsně vosobní a tak, záležitosti, kerý já bych na veřejnosti teda nikdy propírat nemoh.

Jako třeba teď, ty vole. Je mi z toho fak trapně a nejrači bych si ksicht přikryl rukama, jak to dělá ten muj malej špunt, dyž se jako začne stydět. „A já sem byla panna, a když jsme se pomilovali, dal mi buchnu hera. To bylo poprvé…“ řiká ta roštěnka Judy, úplně vážně.

„To musel bejt podle mě pěknej čurák,“ ozve se Joey Parke. Parčík, tady muj nejlepší parťák, ale taky pěknej gauner. Žádný brzdy vole, je snad ještě horší než moje maličkost. Je dobrej a vydrží si nedat, ale nesmí si dovolit ani jedno malinkatý škobrtnutí, a to čas vod času má každej z nás. Tim myslim jednu malou skleničku vína s jeho starou při pěkný véče pro dva, se svíčkama a tak, vlastně jen jeden malinkatej lok z tý skleničky vína a vo dva tejdny pozdějc ho najdete v ňákym crackovym doupěti vyjetýho z podoby.

Ale ta Judy je teď na Parčíka pěkně nakrknutá. „Ty ho neznáš! Nevíš, jak milej člověk to je! Tak si laskavě nedovoluj o něm takhle mluvit!“

Judy neni vošklivá holka, to né, ale je vidět, že ji drogy sedřely dřív, než přišel její čas. My tim pudrem na tebe posíláme čarodějnou kletbu, krásko. Sorry.

Né jako Avril, ta kóča, co má tohle představení na povel. To je hubená holka s lesklejma, blonďatejma, skoro bílejma vlasama vostříhanýma na mikádo a má takovej upřenej pohled, ale né jako vytřeštěnej, je v něm jako energie, ale pohodová, chápeš, jo? A Avča nemá ráda, dyž lidi zvyšujou hlas. Konflikt, řiká ta kóča, se dá řešit pozitivně. A má jako vlastně pravdu, dyž se nad tim zamyslim, ale platí to teda jen pro ňáký kocoury. Viš co, ňáký chlápci jako je Franco Begbie nebo Nelly Hunter nebo Alec Doyle nebo Lexo Setterington nebo ňáký kluci, kerý sem potkal v base, jako Bestie Chizzie nebo Hammy nebo Křáplej Craigy, no tak ty by jako prostě nikdy neřekli: »Hele, viš co, vyřešíme tenhle konflikt pozitivně.« To by prostě nefungovalo, ty vole, to prostě neni možný. Né, že bych chtěl tyhle hochy nějak shazovat nebo tak něco, ale každej má prostě svoje způsoby, no. Avča je ale dost v klidu, aby zvládla takový případy, jako je Joey nebo Judy. „Myslím, že bychom si měli dát přestávku,“ řekne. „Co na to ostatní?“

Judy smutně přikejvne a Parčík Joey pokrčí ramenama. Jedna voplácaná typoňka, Monika se menuje, neřiká nic, jen si cucá vlasy a kouše si nehet. Takový ty velký rosolovatý šunky místo nadloktí, znáš to, né že by to bylo něco, za co by se měl člověk stydět, to jako né. Usměju se na Avču a řeknu: „Sem pro. Kafčo a cígo, to by teda bodlo. Ta kafejnová injekce, ty bláho, to je nez-byt-nost, no né?“

Avča se na mě taky usměje a mně to v prsou maličko zašimrá, protože je to v poho, dyž se na tebe culí taková roštěnka. Ale tenhle rajskej pocit teda moc dlouho netrvá, dyž si uvědomim, že je to pěkně dávno, co se na mě kůli něčemu takhle usmála moje Alison.

11

„… HNUSNÁ…“

„Ty hnusná hororová příšero,“ šklebím se na svůj odraz v zrcadle. Prohlížím si napřed svoje nahé tělo a pak tu modelku v časopise, přidržuji si ji ve výšce, pokouším se ji v duchu zvětšit do proporcí svého těla a porovnávám tvar a křivky. Moje tělo není ani náhodou tak dokonalé jako její. Mám moc malá prsa. Nikdy v časopise nebudu, protože nejsem materiál do časopisu, nevypadám jako ona.

SAKRA, ANI TROCHU SE JÍ NEPODOBÁM.

Nejhorší, co mi chlap může říct, je, že mám skvělou figuru. Protože já nechci dobré, výborné, rozkošné, krásné tělo. Já chci tělo dost dobré na to, abych byla v časopisech, a kdybych takové tělo měla, tak bych v nich byla, ale nejsem, protože takové tělo nemám. Slzy mi rozmáčely řasenku, ale proč bulím? Protože trčím na jednom místě, proto.

NEJSEM V ČASOPISECH.

A oni mi říkají, že mám skvělou figuru, protože se mnou chtějí spát, protože je vzrušuji. Ale kdyby je chtěla vošoustat jedna z těch holek z časopisu, ani by se na mě nepodívali. To jsem celá já, vím, co dělám, a vím, že se neustále pokouším setřást negativní odraz dokonalosti, kterým mě zaplavují média, kterými jsem naprosto posedlá. A vím, že čím víc chlapů budu vzrušovat, tím víc se budu muset porovnávat s ostatními.

Vytrhnu z časopisu tu stránku a zmuchlám ji do kuličky.

Měla bych být v knihovně a učit se, nebo dělat na tom eseji a ne trávit polovinu volného času před stojany s časopisy v papírnictví W. H. Smith a beze studu se jimi probírat: Elle, Cosmo, New Woman, Vanity Fair, prohlížím si je všechny; ty pro pány taky, GQ, Loaded, Maxim, zírám na všechna ta těla, zarputile skenuju tu dotaženou dokonalost všech těch těl, až jedno z nich, jen jedno jediné, vyvolá tu zavilou sebenenávist, že já taková nikdy nebudu, že takhle nikdy vypadat nebudu. Ale jistě, v kognitivní, intelektuální rovině vím, že ty obrázky jsou naaranžované, že jsou vykonstruované, dotažené a že jedna dobrá fotka je výsledkem fotografových pokynů, jak má být modelka nalíčená, spousta vhodného nasvícení a nekonečných rolí filmu. A vím také, že ta modelka, herečka nebo popová hvězdička je hráblá neurotická koza, stejně jako já, která prdí a učůrává si do kalhot, které ze stresu vyrážejí beďary plné hnisu, která má chronicky zkažený dech, jelikož si už tolikrát obrátila žaludek naruby, kterou všechen ten koks, co vyšňupala, aby udržela krok, připravil o nosní přepážku a ze které taky měsíc co měsíc vykapává tmavý, čpějící výtok. Ano. Ale intelektuálně si to uvědomovat nestačí, protože slovo »reálné« se už nerovná »skutečné«. Reálné vědění je emocionální a pocitové, a reálné pocity ohrožují vylepšené obrazy, slogany a chytlavá klišé.

JÁ NEJSEM NULA.

Čtvrt století pomalu za sebou, ta nejlepší čtvrtka, a nedokázala jsem nic, nic, nic…

NEJSEM KURVA ŽÁDNÁ NULA.

Jsem krásná Nikola Fuller-Smithová, se kterou by se každý soudný chlap chtěl vyspat, jelikož moje krása by korespondovala s tím nejvyšším míněním, jaké o sobě vůbec může mít.

A teď myslím na Raba, na ty téměř jantarově hnědé terče v jeho očích a na to, jak ho chci, když se usměje, ale on kurva nechce mě, kdo si vůbec myslí, že je, měl by být rád, že po něm zatoužila tak fantastická holka, mladší než on… ne, HNUSNÁ, HNUSNÁ, HNUSNÁ HOLKA, ZASRANÁ ODPORNÁ KURVA…

Dveře. Jak se klíč otáčí v zámku, zahalím se do županu a vydám se zpět ke svému eseji, který leží opuštěný na stole v obýváku.

Je to Lauren.

Malá, blbá, křehká, krásná Lauren, která je o ŠEST LET mladší než já a která je i s tím přiblblým ohozem a tupými brýlemi jako malá šťavnatá bohyně, přičemž si to ani neuvědomuje, stejně jako si to neuvědomuje většina podobně slepých a nablblých chlapů v jejím okolí.

Těch šest let. Co by ta stará, ošklivá Nikola Fuller-Smithová dala třeba i za jeden nebo dva z těch šesti roků, které ta pitomoučká Laurínka Prcinka prostě promrhá, aniž by si všimla, že vůbec utekly.

Ss-ss-ss-T-A-Ř-E-N-O, vůbec se ke mně nepřibližuj, krávo jedna.

„Ahoj, Nikki,“ pozdraví nadšeně. „Narazila jsem v knihovně na výbornou stať…,“ poprvé na mě pohlédne. „Co je ti?“

„Po tom, co jsem odevzdala ten posranej esej pro McClymonta se nějak nemůžu vrátit do normálu,“ odpovím. Všimne si, že moje kniha a papíry jsou na úplně stejném místě, kde se povalují už asi týden a možná i déle. Taky si všimne těch časopisů na stole.

„Našla jsem jednu suprovou webovou stránku o filmu, jsou tam špičkový recenze, fakt analytický, ale nikoho neshazujou, víš, jak to myslím…,“ mele ostošest, ale vidí, že mě to nezajímá.

„Nevidělas Dianu?“ zeptám se.

Lauren po mně povýšeně loupne očima. „Když jsem ji viděla naposled, seděla v knihovně a dělala na tý diplomce. Je do toho fakt zabraná,“ vrní s obdivem. Takže teď má velkou sestru a já tu budu trčet už se dvěma šprtkama. Nadechne se, že něco řekne, potom se zajíkne, ale přesto pokračuje. „A v čem je teda problém, máš snad psát nějakej další esej? Dřív si je sypala z rukávu, než by řekl švec.“

Tak jí tedy vysvětluji, v čem to přesně vězí. „Největší problém není ani v tom, že bych něčemu nerozuměla, nebo že bych na to neměla hlavu. Jde o směřování, dělám hovadiny, který dělat nechci. Jediný, co by mě uspokojilo, by bylo dostat se sem, na titulní stránky časopisů,“ řeknu a švihnu Elle na nízký stolek, čímž na zem shodím papírky a tabák. „A tomu se nepřiblížím psaním eseje o skotské imigrační problematice sedmnáctého století pro McClymonta.“

„Tím sama sebe pokládáš na lopatky,“ utrousí Lauren. „Tak si prostě představ, že seš na titulní stránce časo…“

Říká to tak spontánně, že jediné, na co dokážu myslet, je: kdy kdy kdy kdy kdy? „Myslíš, že bych fakt mohla?“

Ale ona mi neodpovídá, neříká mi, co chci a co potřebuji slyšet. Místo toho mě krmí kravinama, které mi dokážou přivodit jen bolest, zoufalství a nudu, protože mě staví před pravdu, které se musíme za každou cenu vyhnout, pokud chceme v tomhle světě přežít…, „chvíli by ti to dělalo dobře, ale za týden už bys byla starší a to místo by ti vyfoukla nějaká mladší. A jak by ses cítila pak?“

Dívám se na ni a při tom mnou proběhne hmyzí chlad a mám chuť zařvat:

NEJSEM V ČASOPISECH. NEJSEM V TELEVIZI. A NIKDY SE TAM NEDOSTANU, POKUD SE ZE MĚ NESTANE TLUSTÁ POSRANÁ NULA, KTEROU BUDE K HLUČNÝMU POBAVENÍ JINÝCH, MNĚ PODOBNÝCH, TLUSTÝCH NUL V NĚJAKÝM REJPAVÝM TELEVIZNÍM POŘADU PONIŽOVAT JEJÍ MANŽEL, KTERÝ JE SÁM NIC NEŽ NULA. O TOM JE TEN TVŮJ »FEMINISMUS«? TO MÁ BÝT VŠECHNO? PROTOŽE POKUD TO SKUTEČNĚ SAMY NEVEZMEME DO RUKY, JE TO PRO MĚ A PRO NESPOČET DALŠÍCH TEN NELEPŠÍ MOŽNÝ SCÉNÁŘ.

Ale místo toho se seberu a řeknu: „Cítila bych se skvěle, protože bych to alespoň dokázala. Aspoň bych něčeho dosáhla. A o tom to všechno je. Chci se dostat nahoru. Chci hrát, zpívat a tancovat. Já. Chci jim ukázat, že jsem žila. Že tu kurva byla nějaká Nikki Fuller-Smithová.“

Lauren se na mě dívá s velkými obavami, jako když se máma dívá na dítě, které oznámilo, že se mu dneska nechce do školy…

„Ale ty přece žiješ…“

Teď už blábolím, plkám hloupé nesmysly, ale stejně jsou to takové ty výroky, v jejichž jádru musí ležet skutečná pravda. „A po amatérským domácím pornovideu chci dělat opravdový pornofilmy a pak bych chtěla dělat producentku nebo režisérku. Chtěla bych být ten, kdo to má na povel. Já. Ženská. A tohle ti řeknu hned na rovinu, jediný průmysl na světě, kde má člověk do jisté smysluplné míry věci pod kontrolou, je pornografie.“

„Blbost,“ vrtí Lauren hlavou.

„Žádná blbost,“ odporuji důrazně. Co ona ví o pornografii? Nikdy žádnou neviděla, nikdy se nezajímala o její produkci, nikdy nepracovala v oblasti sexu a dokonce ani nikdy nenavštívila žádnou pornostránku na internetu. „Ty tomu nerozumíš,“ odbydu ji.

Lauren zvedne ze země ty papírky a tabáček a položí je zpátky na stůl. „Mluvíš jako někdo jiný. Možná jako ten Rabův kamarád,“ ušklíbne se.

„Nebuď labuť. A jestli narážíš na Terryho, tak jsem ho ještě ani nevojela,“ odpovím jí, ale hned mě mrzí, že jsem se odhalila.

„To znamená, že na tom pracuješ.“

„Nevím, jestli na to dojde. Ani se mi moc nelíbí,“ oťukávám ji. Moc mluvím. Lauren o mně ví všechno, tedy skoro všechno, ale já o ní nevím nic. Má svoje tajemství a já pro její dobro doufám, že to jsou zajímavá tajemství. Bolestně se na mě zadívá a změní tón hlasu. „Já nechápu, z čeho máš takové komplexy, Nikki. Jsi ta nejkrásnější holka…, jakou jsem kdy potkala.“

„Hm, tak to zkus vysvětlit tomu klukovi, před kterým jsem se zrovna naprosto ztrapnila,“ vyštěknu, ale uvnitř mi začíná být blaze. Moje reakce na lichotky: ušklíbám se nad nimi, ale cítím ten mdlý tah v obličejových svalech, který mě bezděky ovládá, a potom to lechtání v žaludku, které se rozlévá končetinami až do konečků prstů. Úplně se v tom rochním.

„A to byl kdo?“ skoro vypískne Lauren celá ustrašená a dotkne se obroučky brýlí.

„No, prostě jeden kluk, víš, jak to chodí,“ usměju se a vím zatraceně dobře, že neví, jak to chodí, a že se chystá něco dodat, ale v tom se v zámku ozve Dianin klíč.

12

CAROVÉ A HUNOVÉ

Ta skupina se stala denním chlebem, ty vole. Je to teďka hlavní výživa společenskýho druhu, kerý se panáčkovi Murfáčkovi dostává. Ležim s Ali v posteli a cejtim, jak se vodtáhne, dyž se jí jako dotknu, a to je zlý, kámo, to je fak zlý. Ale viš co, vona mi to asi jen prostě dává sežrat za všechny ty noci, dy sem tam vedle ní ležel tak zmaštěnej, že sem se ani nemoh milovat, a jen sem zíral do stropu nebo sem se svíjel do klubka velkýho jak fotbalová mičuda a máčel postel potem, když na mě sáhla hrůza absťáku. Teďka sem to vobyčejně já, kdo v tý posteli leží nataženej jak prkno, nakopnutej, myšlenky jen sviští a pořádně neusnu, dokud nevodvede našeho špunta do školy.

Těch posledních pár tejdnů sem ti jako žil různý životy, ty vole. Dy to šecko začalo? Na párty u Monnyho? Divný, že jo, dycky to začne takovou jako malou kalbičkou, pak se to protáhne a je z toho tejden, a pak ti jako prostě dojde, že sice jako žijete ve stejným prostoru, ale že už celou věčnost sou to jen souběžný vesmíry. Takže proto jako ta skupina, abych ukázal dobrou vůli, viš, kůli Ali a našemu špuntovi, viš.

Dyž dopijem kafe, tak nás Avril zase usadí. Mně se ta místnost teda moc nezamlouvá, je to tu jak ve starý školní budově, znáš to, a maj tu takový ty nepohodlný židle jak na pracáku: tvrdý umělohmotný vodlitky v černým rámu. Dyž v nich člověk sedí, musí bejt v lati, dyby s tebou šily drogy nebo ti bylo blbě, tak by to prostě nešlo. Avča si stoupne k velký bílý tabuli, kerá stojí na třech hlinikovejch nožkách. Modrou fixkou na ni napíše:

SNY

Pak řekne, že sny sou důležitý a že se jich jako prostě moc brzo vzdáváme. Dyž se nad tim zamyslim: jo, je to fak. Ale ten kosmonautskej kousek, bejt první kolík na Marsu, jak sme vo tom jako dycky mluvili s mym starým kámošem Rentou, dyž sme byli ještě malí spratci, to nikdy nebylo moc vážný, že jo. Vnitřní vesmír, to bylo jiný kafe. Člověk potřebuje míň školení, né.

Ale Renta, to byl borec. Na férovku se se mnou vyrovnal.

Avril nám povidá, že by sme měli bejt víc ochotný se jako prostě nechat unášet svejma představama. Joey Parke vodpoví něco jako: „Dybysme se podle tohodle řídili, tak nás zabásnou. Kurva fix!“ A votočí se na mě. „Necháme se unést svejma představama, co ty na to, Spude!“ Uchechtnu se a ta žába Monika, ta co si vokusuje klouby na ruce, zatne pěsti ještě vo něco víc.

Pak se Avča celý skupiny jako ptá, jaký zaměsnání bysme jako chtěli dělat, v ideálním světě, viš, dybysme mohli dělat jako úplně cokoli. Šlo vo to, že sem byl trochu vykašenej. Normálně takhle na skupinu nechodim, ale nedávno sem prostě doma zažil takovej jako trochu šok a nemoh sem to dostat z palice. Potřeboval sem ňákej matroš. Ale z respektu sem to promíchal s trochou koksíku do spídbomby, aby to jako nevypadalo, že se nechci zapojit, jako kůli ty skupině sem to udělal, chápeš. Teď ale šichni kocouři mlčej, tak jako přihodím svoji trošku a řeknu, že bych chtěl bejt agent.

„Jako fotbalový agent? To je hodně dobře placená práce,“ reaguje Avril.

Joey Parke zavrtí hlavou. „Paraziti. Vysávaj z fotbalu prachy.“

„Né, to né, počkat,“ vysvětluju. „Já sem myslel spíš jako agent pro všechny ty blonďatý kočky, co sou v televizi; takový ty jako Ulrika Jonssonová, Zoë Ballová, Denisa Van Outenová, Gail Porterová a tak jako.“ Pak se nad tim ale zamyslim a pokračuju: „Ale v tomhle jsou dycky první typové jako Šoufl, viš, to je jeden muj starej kámoš. Tyhle prácičky dycky připadnou takovejmhle koucourum, ne že bych ho chtěl nějak urážet, to jako né.“

Šoufl. To je vám taky kočičák.

Avril poslouchá a tváří se jako trpělivě, ale je hnedka vidět, že moc velkej dojem to na ni neudělalo. Parčík furt rozvíjí, jak by chtěl mít v popisu práce bejt Drogovej car. Pár se jich voz ve a začnou shazovat jak ten džob, tak kluka, co by ho dělal, no a to mně teda připadá pěkně nefér.

Takže jako skočím tomu kocourouvi na pomoc. „Né, ty vole, já si myslim, že je to super nápad, protože neska máš někdy tak nekvalitní matroš, že je to úplná sračka. Nejvyšší čas, aby s tim vláda něco dělala, jako prostě místo aby furt zavírali lidi do basy. To je jen můj názor, kolegáčkové, jen můj názor.“

Jeden kluk, Alfie se menuje, se začne přiblble křenit a pak vodvrátí tvář. Pak vidim, že i Parčík se směje a kroutí hlavou. A řiká: „Né, vole, Spude, tys to blbě pochopil. Ten kluk to myslel jako navopak jako donutit lidi, aby nebrali drogy.“

Tak nad tim se musim zamyslet a začne mi toho kluka bejt líto, protože mu tady někdo nalajnoval pěkně hustý sousto. Chci jako říc, že vim, jak těžký je mě samotnýho udržet čistýho, a to nemluvím vo všech těch vostatních kocourech. To by ten chudák měl pěkně nevděčnej úkol. Moc sem ale nechápal, proč ten džob museli dát zrovna ruskýmu týpkovi, dyž by se na to hodilo i spousta místních ze Skocka.

Tak to teda dál probíraj horem dolem. Na tyhle skupině je divný to, že tu povídáním vo drogách strávíme víc času, než kolik ho strávíme jejich branim. Někdy, dyž seš čistej, tak na ně fak kůli tomu dostaneš chuť, jako že se dostaneš do toho stavu, i dyž si na ně předtim nemyslel, viš, jak to myslim? Ale tenhle ruskej Drogovej car, to mi jako v hlavě zase rozjelo myšlenky na tu knížku vod Dostojevskýho a na ten muj plán s pojištěnim. Začali sme s tim, dyž se nám narodil škvrňous a já sem byl čistej a dělal sem dlaždiče. Ale pak se dláždit přestalo, ty vole, všechny nás vyplatili a vykopli. Ale dyž sem vykrad ten barák a zabásli mě, tak mi pak v Perthu jeden kluk, na kerýho si pořád pamatuju, dal tu knížku vod toho ruskýho kolíka, ten Zločin a trest. V lochu dycky jeden výtisk prostě jako koloval, ale mě to nikdy předtim nezajímalo, já totiž nejsem žádnej velkej čtenář, viš. Tohle se mi ale líbilo a fak mě to přivedlo na tu myšlenku s pojištěnim.

V tý knížce ten člobrda zabije starou ženskou, kerá pucuje prachy a kerou šichni nenáviděj. No, dybych se podříz nebo něco takovýho, byla by to jednoduše sebevražda a za to prostě jako nikomu nic nevyplatěj. Ale co dyby mě zabil, jako normálně zamordoval, někdo jinej? Jo, do toho pojištění musim určitě jít; pro Ali a našeho špunta. To je jedinej způsob, jak se někam posunout. Já sem naprosto chronickej případ, takže dyž se nad tim tak zamyslim, dává to smysl, né, že bych měl vyklidit arénu. Já ty svoje koťata miluju k zbláznění, ale dyž se podivám pravdě do tváře, sem pro ně jeden velkej přívažek. Nedokážu vydělat prachy, nedokážu zůstat čistej, nedokážu nenosit domu, k rodinnýmu krbu, všechny ty trable. Dyť já tu svoji kočku pomalu zabíjim, ty vole, dyť vona za chvíli začne taky zase brát a pak nám seberou našeho malýho Andyho. Né, toho se teda nechci dočkat. Takže to pojištění, rozhodně, ty vole. Vypadnu. Vycouvám a postaram se, aby byli kočička Ali a koucourek Andy zajištěný. Je to, jako by se v tý hře Rodinný štěstí lidiček zeptali, co by jako rači, jesli dvacet tisíc liber vod pojišťovny nebo vyřízenýho, švorcovýho, nevyučenýho hadráka s hladovou závislostí, kerý se prostě ne a ne zbavit. Každej, kdo má ty vole všech pět pohromadě, se nebude rozmejšlet dvakrát. Takže je načase to zabalit, ale musí se to prostě jako udělat mazaně.

Ten velkej, zlej šok, vo kerym sem předtim mluvil, sem dostal včera, dyž sem po bytě hledal její peněženku a ňáky prachy a vomylem sem jako narazil na její deník. No, viš, prostě sem nevodolal, ty vole, musel sem do toho trochu nakouknout. Já jako vim, že to jako nebylo správný, to jó, ale dyž my spolu nemluvíme a já sem se prostě chtěl dovědět, co se jí jako honí hlavou. Velká chyba, ty vole, nevědomost byla proti tomu čistě požehnání. Co mě nejvíc dostalo, bylo to, že tam napsala tohle – a jakoby mluvila s malým Andym.

Nevím, kde je, tvůj tatínek. Zase nás zklamal, chlapečku, a zase jsem to já, kdo musí být silný. Tvůj táta může uklouznout a já nesmím. Jen proto, že někdo musí být silný a já jsem v tom o trošinku lepší, než tvůj slabej, hloupej táta. Přála bych si, aby to byl opravdovej blb, protože tím by se to všechno zjednodušilo. Všechno to ztěžuje fakt, že je to nejhodnější chlap, jakého sem kdy potkala, a nevěř nikomu, kdo ti bude říkat něco jiného. Ale já nemůžu dělat mámu zároveň jemu i tobě. Nemůžu, protože na to nemám dost sil. Kdybych byla dost silná, dělala bych to, i když vím, že by toho pak zneužíval. Ale i tak bych to dělala, kdybych byla dost silná. Ale nejsem a ty jsi na prvním místě. Už proto, že jsi tak maličkej.

To mě zle zasáhlo, čéče. Přečet sem si to jednou, dvakrát, a musim přiznat, že mi ukáplo pár slz, nejen nad sebou samým, ale nad tou kočičandou, co to napsala. Šechna ta láska, co směřuje na špatný místo. Zpomínám si, dyž sem byl mlačí a prostě sem po týhle roštěnce šíleně, megašíleně pálil, ale myslel sem si, no to je trochu mimo tvůj dosah, kámo. Holka z přední šesky výběrový skocký ligy se nebude zahazovat s pěšákem z východní skocký. Ale feťáckej šampionát tyhle rozdíly významně srovnal a člověk se dycky může utěšovat, že je tu ještě remíza. Jednou sme spolu šli domu po ňáký pařbě, úplně na hadry, a pak se to prostě samo stalo. Přemejšlim vo tom, co s ní udělalo vosum let po mym boku. Né ty vole, musim ji nechat jít, musim se vodporoučet a pěkně ji vodškodnit.

Neni zbytí, čéče, neni zbytí.

Takže po tom skupinovým dejchánku se vleču po Walku a snažim se to trochu rozchodit, než začne starý známý pocení a křeče a začnu se propadat. Pokoušim se trochu si zvednout náladu přemejšlenim vo blondýnkách a vo knížkách a vybavuje se mi ta inteligentní blonďatá kóča, ta s tim hlubokým hlasem, kerym prej vrněj jen hloubavý vosoby. S tou bysem si klidně moh povídat vo ruskejch románech, v pohodě. Dyž už sme u tohohle tématu, tak tady votevřeli malej vobchod s knihama a já přejdu ulici, abych tam v rychlosti nakouk. Mam to ale drobet blbě načasovaný, protože mě na ulici skoro porazí takový vostrý žihadlo, mačká klakson a prosviští těsně vokolo mě. Rozklepu se strachy, jako dyž ti kosti vyskočej z těla a udělaj malej taneček, než zase dosednou na místo.

Ale sem v bezpečí, už sem v bezpečí. Ten krám je cejtit takovu tou starou zatuchlinou, jako ve starejch antikvariátech, ale maj tu i nový věci. Dělá tam starej, tlustej, vobrejlenej maník s šedivejma vlasama a nespustí z Murfíka svoje blesky ani na vteřinku. Ale já si to tam jen tak prohlížím a zmerčim jednu knížku vo historii Leithu. Je to stará záležitost, ale viš, vo tom asi historie je, že jó! Podivám se na poslední kapitolu vo současným Leithu a je celá vo Královský jachtařský společnosti Britannia a takový ty věci, ale ještě nic třeba prostě jako vo Sdružení leithské mládeže. Ňákej kocour by měl napsat vo vopravdický historii tohohle slavnýho starýho přístavu a promluvit si s lidma, co to všechno zažili, jako ty starý kocouři, co pracovali v dokách a ve skladech, makali na lodích, popíjeli v knajpách, kámošili se s partama jako byli Teddy Boys, Sdružení leithské mládeže nebo fanoušci Hibsů, celou dobu, až do dneška, všichni ty prckové s prackama plnejma prstenů, ty hip-hopový, raperský děcka, jako třebas ten malej parťák Curtis, co se zakoktává.

Položim knížku zpátky na poličku a vyrazim zpátky na ulici a pokračuju směrem k starý dobrý Edině. Pak přes ulici u bankomatu na rohu zahlídnu kluka, kerej vypadá povědomě, a je to Bráchanec Dode, chlápek z Glasgow, viš. Hned se k němu prostě jako hrnu, ale tentokrát si dávám pozor na auta.

„Dode…“

„Nazdárek, Spude,“ přivítá mě, voči mu blejskaj jako by mu něco nevonělo, ale pak najednou vyměkne. „Asi bys užil pár babek, có?“

Ten glasgowáckej kápo to řek jen tak sám vod sebe, ty vole, nevěřil sem vlastním ušim! Ani sem se ho nemusel zeptat, prostě jen tak! Bůh požehnej tyhle kočkodany, glasgowácký Hůny. Super borec, Dode. Takovej podsaditej menčí chlapík s prošedivělejma vlasama, co furt vykládá, jak blaze je v Glasgow, ale no, evidentně bydlí rači tady, viš. „Já ti ale nevim, kdy ti to budu moc voplatit, kocoure…“

„Haló! Mluvíš s timhle člověkem!“ Dode na sebe ukáže prstem a už sme na druhý straně ulice a hopla do Old Saltu.

„Zrovna sem si byl vyměnit pin na kartu. Voni maj v tý mý bance takovouhle službu,“ vysvětluje Dode, „navolíš vlastní číslo, takže si ho pak lehčejc pamatuješ. Se vsadim, že v tvý bance nic takovýho nedělaj,“ řekne a hnedka zní povýšeně.

Já se nad tim jako zamyslím. „Hele, mě banky ňák zvlášť neberou, ty vole. Jednou mě poslali na jeden takovej program, musel sem dláždit, viš, no a chtěli po mně, abych si pořídil účet. No a já jim povidam, heleďte, pánové, já nejsem typ, co by nějak žral banky, fak, prostě mi to jako dejte na ruku, ale voni na to: sorry, hele, tohle je šechno jako zmodernizovaný, viš?“

Dode přikyvuje a chystá se něco říc, ale já si pospíším, protože Glasgowáka nesmíš nechat se ani nadechnout, vole, protože i dyž sou to fajnový kocouři, jakmile začnou s tim svým »nó jó, tyjó, tak jak to dé, a helé, jen tak na vokraj«, no tak to by mohli Skocko reprezentovat v kecacím přeboru. Dybys vybíral kecací tým, co bude soutěžit za tuhle zemi, tak aspoň vosum nebo devět z jedenácti by byli Glasgowáci, to je natuty. Tak rači pokračuju: „No, na chvíli mě do ty jejich banky vzali. Ale jakmile přestaly přitejkat ty kováčky, tak mě vykopli. Moje stará má účet, no, my spolu vlastně jen jako žijem na hromádce, né, ale řikám jí manželka, protože to je jako nepsanej zákon, chápeš?“

„Ty si číslo, Spude,“ usmívá se Bráchanec Dode a položí mi ruku na rameno. „Interdum stultus bene loquitur³, co, kámo.“

Dode je na burana dost chytrej zmrd, zná jako spoustu latinskejch slov a tak. „Naprostá pravda, bráchanečku… hm, a co to ale jako vlasně znamená?“

„To znamená, že, hmm, no že z tebe lezou samý rozumný věci, Spude,“ řekne.

Nó, tak to dycky rád slyšim, takovýhle slova, co pohladěj to starý ego, sou dycinky vítaný, takže sem celej polichocenej. A za tu dvacku, co mi kámo Bráchaneček šoupnul do ručky, sem vděčnej, že jo, vo tom žádná.

13

AMSTERODAMSKÉ KURVY, ČÁST 1

Ten DJ je dobrej; pozná se to už podle množství čumilů, kteří se mačkají kolem kóje a pozorují ho, a podle toho, jak uvolněný má výraz tváří v tvář tomu skoro zahloubanému publiku, které čeká, že se něco stane, a jen hrstce z nich dochází, že už se to děje.

A jak se dalo čekat, pustí tu desku a oni vybuchnou a úpornost jejich reakce ho vyděsí, jelikož si náhle uvědomí, že si s nimi pohrával a už dobrou půlhodinku je držel v šachu. Když se začnou ozývat jásavé výkřiky, mazaně, šibalsky se usměje a ten úsměv projiskří taneční parket.

Taneční parket mého klubu, tady u Herengrachtu, »kanálu pro gentlemany«, v starém dobrém Amsterodamu. Na strategickém místě ve stínu v zadní části podniku si usrkávám vodku s kolou, i když vím, že bych se o toho kluka měl správně starat a podat mu přátelskou a pohostinnou ruku, jak to dělám se všemi hosty dýdžeji, i s těmi, o kterých si myslím, že jsou to čuráci. Ale o tohohle kluka se může postarat Martin, já se držím stranou, jelikož je z mého rodného města a je mi povědomý. Nemám nic proti lidem ze svého rodného města, jen se s nimi tady nerad setkávám.

Vidím Katrin, stojí zády ke mně, má na sobě ty krátké, tmavomodré šaty, které jí pevně obepínají útlé tělo, jež se sbíhá k zátylku, kde naráz končí její ostře zastřižené, volně splývající blonďaté vlasy. Stojí s Mizem a nějakou opíchatelnou pornopuberťačkou, kterou někde nabalil. Nedokážu říct, jakou má Katrin náladu, ale doufám, že si vzala piluli. Ovinu jí paži kolem pasu, ale nálada mi klesne, když ucítím, jak se při kontaktu se mnou celá napružila. Nicméně vyvinu alespoň snahu. „Dobrej večer, ne?“ zařvu jí do ucha.

Otočí ke mně hlavu a tím ponurým německým hlasem řekne: „Chci jít domů…“

Miz zachytí můj pohled a zatváří se účastně.

Nechám je a jdu do kanceláře, kde najdu Martina se Sianou a tou holkou z Birminghamu, kterou s nimi teď často vídám. Dávají si koks, který už je rozdrcený a nalajnovaný na borovicovém stole. Podává mi srolovanou padesátiguldenovou bankovku a já si prohlížím ty dychtivé, jak kola od vozu roztažené, naléhavé oči holek. „Né, díky, jsem v pohodě,“ řeknu mu.

Martin kývne na holky, hodí ruličku na stůl a odtáhne mě do malé předsíňky, která slouží na xeroxování a tajné rozhovory. „Všechno v pořádku?“

„Hm… jde o Katrin… vždyť víš, jak to s náma je.“

Martinovi se pod ofinou šedivějících hnědých vlasů zakaboní obličej a jeho velké bílé zuby odhalí nabuzená varovná grimasa. „Moji radu znáš předem, kámo…“

„Hm…“

„Sorry, Marku, ale je to pekelná kráva a tobě dělá ze života taky peklo,“ zopakuje mi asi po sté, a pak ukáže na dveře kanceláře. „Měl bys sis užívat jako nikdy. Pití, roštěnky, drogy. Hele, podívej se na Mize tam venku,“ zavrtí hlavou. „Je starší než my dva. Život máš jen jeden, člověče.“

Martin a já vlastníme tenhle klub společně a v mnoha ohledech jsme si vzájemně podobní, ale lišíme se v tom, že já nemám v povaze jeho přelétavost. Když se dám s někým dohromady, věřím, že v tom mám vytrvat. I když už není v čem vytrvávat. Ale on to myslí dobře, a tak ho chvíli nechám, ať to do mě hustí, a pak se vydám zpátky na parket.

A zjistím, že vlastně hledám Katrin, a nechám se unášet do přední části klubu. Z nějakého důvodu pozvednu zrak a ten dýdžej, kluk z Edinburghu, zachytí můj pohled a během několika kratičkých vtěřin si místo pozdravu vyměníme stažené úsměvy, načež mi v hrudi začne narůstat tíseň. Pak se otočím a zahlédnu Katrin u baru.

14

FINTA ČÍSLO 18 737

Můj první den u kormidla a jsou tu všichni ti lidi, pro které v novém Leithu není místa. Spousta starých, sprostých vidláků a takový ti mladí, posraní skoťáčtí technaři a hip-hopeři s prsteny na každém prstě. Jeden z těch malých, oprsklých kreténů mě dokonce osloví Šoufle! Takže, jediné drogy, které se tady budou dýlovat, budou mít pečeť Šimona Williamsona, vy drzí, malí smradi. Zvláště poté, co jsem včera měl to štěstí a narazil jsem na starého společníka jménem Seeker, následkem čehož se mi teď kapsy celkem nadouvají pilulemi a psaníčky s koksem.

A stará Morag bude muset pryč; tlustá ženina a obstarožní sklenice jak z vetešnictví, to patří do starých dob Leithu a ne do režimu, který se tu chlapec Williamsonů chystá nastolit. Trochu moc sedmdesátá léta, Morag. Policajtský dozor nad stylem ententýkydvašpalíky… Teď nalévá jednomu z těch malých štírů, nebo se o to přinejmenším pokouší. „Š-š-š-štyry v-v-v-velký p-p-p…,“ koktá chlapec k posměchu svých kamarádů, tvář zkroucenou, jako by napodoboval oběť mrtvice, a Morag tam jen stojí, čelist pokleslou rozpaky.

Bude muset dojít ke změnám. Alexi McLeishi?

No, já si myslím, že máš pravdu, Šimone. Když jsem sem přijel, byl ten podnik pěkně zubožený. Hned na poprvé jsem viděl ten potenciál, ale než uzrála doba k zainvestování, museli jsme odstranit hodně toho starého železa.

Tak se na to musí, Alexi.

Morag se specializuje na jídelní aspekt podniku. Podáváme jídla, humusy o třech chodech pro důchodce za devětadevadesát pencí na osobu nebo tak nějak. Jde mi na nervy, jak to vůbec nehýbá marží: kdybych chtěl podávat gábl pro socky, mohl jsem si pořídit pojízdnou jídelnu. Je to tak, ty obědy jsou tady skandálně laciné, sakra: subvencuju přežívání těhle starých parazitů.

Přišourá se ke mně jeden starý medvěd, poněkud hrozivé modré oči zasazené v žlutočervené, nezdravě se lesknoucí kůži, a na to, jak starý je to kripl, je nezvykle srovnaný. Páchne chcankami tak, že by si člověk myslel, že hrál v nějakém úchyláckém filmu, kde na sebe lidi vzájemně močí. Možná tyhle staré mátohy v tom spolku, kde se druží, ulítavají na vodních sportech. „Vobalovaná ryba nebo masovej koláč, ryba nebo koláč…,“ hýká, „vobalili ste ji neska?“

„Jen sme ji trochu vošmatali, ať si ji nabalí někdo jinej,“ zažertuju a s úsměvem na něj mrknu.

Moje snahy zahrát si na bodrého hospodského jsou v téhle zasrané, depresivní galerii čpějících starých ztroskotanců očividně odsouzeny k neúspěchu. Podívá se na mě a jeho starý ksicht malého skotského teriéra se celý agresivně zkroutí. „Tak je vobalovaná nebo na přírodno?“

„Obalovaná,“ informuju toho otravného starého prda s unavenou rezignovaností.

„Já ji mám rači na přírodno,“ odpoví a pak natahuje krk, kouká do rohu a ta jeho nevrlá tvář připomíná cirkusovou grimasu.

„A Tam, Alec, Mabel a Ginty ti povědi to samý, že jo?“ zařve na ně a několik podobných lidských odpadů ho podpoří nadšeným přikyvováním.

„Tak to se hluboce omlouvám,“ řeknu, zatnu zuby a pokouším se neztratit tu náladu povrchní žoviálnosti.

„A to vobalení, je křupavý? Doufám, že to neni takový to rozměklý, nebo jo?“

Vidíš před sebou někoho, kdo vyvíjí kurevsky obří úsilí, ty starej tupej zmrde.

„Křupavý, jak čerstvě natištěná dvacetilibrovka,“ oznámím mu.

„Hm, to už je zatraceně dlouho, co já měl naposled v ruce novou dvacelibrovku,“ kvílí ten starý pytel vší. „A co ten hrášek, je rozmačkanej na kaši, nebo je dušenej?“

„Esli neni dušenej, tak to nejni hrášek!“ křikne naším směrem jedna ženština, oběť hladomoru jménem Mabel.

Manželka kapitána, Mabel zvána, na stole ležíc obnažena… posádku celou, den co den… vpouštěla dovnitř a zase ven.

Rozmačkaný nebo dušený! No to je pro podnikatele rozhodně něco k zamyšlení. Kdyby mě teď viděl Matt Colville a mohl být svědkem tohodle ponížení, stálo by mu to určitě za pět čísel se svou ženou. Palčivé otázky dneška, přesně tak. Rozmačkaný nebo dušený. Já nevím. A je mi to jedno. Mám chuť na celé kolo zařvat: jedinej posranej hrách v tomhle podniku je ten, co mi tu prdíš do těch svejch špinavejch, starejch spodárů, drahouši.

Obrátím se k horákyni Morágyni a nechám ji, aby to všechno vyřešila. U baru se tvoří jakás takás fronta. A do píči. Stojí tu jedna povědomá figurka, třese se a tetelí, a já urputně leštím sklenice a pokouším se vyhnout se těm obřím, jak lampy rosvíceným očím, jenže ty pátrací reflektory potřeby mě ani na moment nespustí z obzoru. Chápu, jak se holky cítí, když říkají »svlékal mě očima«, protože v tomhle případě můžu klidně říct »raboval mi očima bankovní účet«.

Nakonec už se nemůžu nepodívat. „Spude,“ usměju se. „To je doba, co jsme se viděli naposledy. Jak to jde? To bude už pár let, co?“

„Fajn, ehmm… dobrý, no,“ vykoktne. Pan Murphy je teď o něco zbídačenější, zpustlejší verze Murphyho tak, jak si ho pamatuju, jestli je něco takového vůbec možné. Ve skutečnosti vypadá jako nedávno pošlý toulavý kocour, kterého z jeho hrobečku na dvorku vyhrabala městská liška. V očích má takový ten galimatyáš člověka, který si projel tolik stimulačních přípravků a sedativ, že se různé komponenty jeho mozku už nikdy nebudou schopné domluvit ani na tom, kolik je přibližně hodin. Je to zhadrovaná, nechutná skořápka lidské bytosti, hnaná drogami z jednoho zasviněného bytu nebo zatuchlé hospody do dalšího podobného doupěte zkázy s vidinou další intoxikace.

„Paráda. A jak se má Ali?“ zeptám se, zvědavý, jestli s ním ještě pořád žije na hromádce. Občas na ni myslím. Měl jsem takové zvláštní tušení, že nakonec nějak skončíme spolu, až se oba pořádně vyskotačíme. Vždycky to byla moje ženská, ale řekl bych, že tenhle pocit chovám vůči všem. Ale to že jsou spolu oni dva, to není v pořádku, to tedy vůbec není v pořádku.

Jestli měla jen trochu rozumu, tak se na něj už před lety vykašlala, jenže ono se mi nedostane té pocty, že by mě třeba nějakou tou odpovědí obšťastnil. Nevypadne z něj třeba ani »A co to, že tu takhle v Leithu najednou pracuješ za barem, Šimone?« Jeho pokřivené, sobecké rozpoložení se nezmůže ani na tu prazákladní dávku zvědavosti, o zasraném slušném pozdravu ani nemluvě. „Heleď se, víš, vo co ti chci jako prostě říc, že jo,“ vykašle.

„To nevím, dokud mi to neřekneš,“ usměju se tak povýšeně a mrazivě, jak jen nejvíc dokážu, a podle mého názoru, alespoň v tomto případě, v tom celkem lámu rekordy.

Murphy je natolik oprsklý, že po mně hodí výrazem, jako bych ho bolestně zradil, takový ten pohled typu »takže ty na mě takhle, jo«. Potom se zhluboka nadechne a ozve se divný, pomalý zvuk, jak se pokouší natáhnout vzduch do těch zakrslých, vysušených plic, jež z provozu vyřadilo – co vlastně? Bronchitida, zápal plic, tuberkolóza, cigarety, crack, kokain, AIDS? „Já bych si ti neřikal, ale sem fak nemocnej. Sem fakticky na zdechnutí.“

Prohlídnu si ho od hlavy k patě a usoudím, že se nemýlí. Potom proti světlu podržím vyleštěnou skleničku. Hledám, zda na ní nezbyly nějaké skvrny, a stroze ho informuju: „Po silnici půl kiláku odsud. Na druhý straně ulice.“

„Co jako?“ nechápe, pusu dokořán jak kapr v kádi, zarámovaný do šupin zažloutlých lustrů hospody.

„Odbor sociálních věcí města Edinburghu,“ oznámím mu. „Tohle je naopak veřejné pohostinství. Mám pocit, že jsi asi zabloudil na špatnou adresu. My tady máme licenci jen na prodej opojných nápojů.“ Tyhle skutečnosti mu sděluju se vší patřičnou oficiózností a zvednu při tom další sklenici.

Skoro jsem těch svých slov zalitoval, jelikož Spud se na mě na moment nevěřícně zadíval, jak mu ta potupa docházela, a pak se se zlomeným mlčením vyšoural ven. Ten nával hanby naštěstí okamžitě nahradila vlna pýchy a úlevy, že se zase další chromák hovnivál odplazil z mého života.

Jo, známe se už pěknou řádku let, ale to byly jiné časy.

Do hospody se nahrne tlupa výrostků a potom k svému zděšení zahlédnu, jak dveřmi dovnitř nakoukne pár skotských kravaťáků, ale svraští nosy a svižně se dají na ústup. Potenciální novou klientelu s peněženkami zastraší plesnivá stará verbež s drobáky a mladý zmrdi, kteří do sebe v značně nadměrném měřítku perou snad každou existující drogu – abychom si rozuměli, kromě alkoholu, jehož prodejem se tady v tomto baru pokouším uživit. No, bude to dlouhá první směna. S narůstající sklíčeností se zase dám do práce a myslím při tom na ten teploučký ráj hlupců, do kterého se vydává tetka Pavla.

Až pak konečně zmerčím, jak do hospody vstupuje přátelská tvář, na hlavě chomáče kudrdlin, zastřižených o něco víc, než pamatuju, a mnohem štíhlejší postavy, než bych kdy od tohohle člověka čekal. Když jsem toho chlapíka viděl naposledy, byl bych přísahal, že se řítí do Pekla špekounů. Jakoby si těch náznaků sám všiml a včas našel nájezd na odklon, protože teď už zase sviští po dálnici do Nebe elegánů. Není to nikdo jiný, než ten nejproslulejší bývalý prodejce sycených minerálek, jakého toto dokonalé město kdy zplodilo, sám »Šťavka« Terry Lawson, jeden z několika málo vyvolených z lapáku Saughton. Terry je v těhle končinách trochu mimo svůj rajón, ale přesto je vítanou tváří. Srdečně mě pozdraví a já si všimnu, že i jeho oblečení se změnilo k lepšímu; draze vyhlížející kožená bunda a černobílý svetr od Lacosty plandající přes kalhoty po vzoru průkopnického nošení dresů, jak ho praktikovali fotbalisté týmu Queens Park FC, i když celkový dojem poněkud kazí to, co bych otipoval na džíny Calvin Klein a boty Timberland. V duchu si poznamenám, že s ním o tom musím někdy hodit řeč. Koupím mu pivo a kecáme o starých časech. Terry mi vypráví, do čeho teď dělá, a musím uznat, že to zní zajímavě… „Ty roštěnky sou fakt šťávy. Nevěřil bys vlastním vočím, sejmeme ty scény na video a pak z toho poskládáme šou. Něco sme teďka začali posílat na dobírku do sprostejch časáků. Napřed to bylo tak nahrubo, ale už se vylepšujem, vypilováváme to, protože muj známej je jedna ruka s ňákym společenským kroužkem v Niddrie, a ty tam maj vopravdickou střižnu pro digi videa. A to je teprve začátek, jeden z kluků chce udělat webový stránky a pak tam dát bránu pro kreditky a ať si tam zmrdi natahujou, co se jim zlíbí. Seru jim na ten jejich podělanej byznys, internet běhá stejně jen díky pornu.“

„To zní parádně,“ přikyvuju a znovu mu načepuju. „Kápnuls na to, Terry, ty vole.“

„To jó, a sám v tom taky hraju. Znáš mě, ne, dycky jsem byl na ženský a dycky jsem si rád něco bokem přivydělal, aniž bych se nějak přetrh. A hrne se do toho spousta zapálenejch mladejch talentů, je to zkrátka koření života,“ šklebí se s náramným entuziasmem.

„To je pro tebe fakt jak šitý na míru, Terry, komentuju a zamyslím se nad tím, že stejně bylo jen otázkou času, kdy se Terry do toho průmyslu začlení, a to i přes ty své obhroublé způsoby.

Terry do sebe naláme další kousek a já dospěju k závěru, že to tu Mo zvládne, a tak se přesuneme do pohodlnějšího kouta baru, ale ještě před tím ukořistím dva velké panáky brandy a dvě koly – Terry začne zanedlouho brnkat na tu známou strunu, jak skvělý je, že jsem se vrátil, a jak bychom se s mými profesionálními známostmi mohli pokusit dát něco dohromady. Jasně, že tu návnadu cítím na sto honů. „Víš vo co de, ty vole,“ rozšíří se mu oči, „de vo to, že podle mě nás brzy z tamtý nalejvárny vyrazej, takže bysme třeba mohli malou akcičku podniknout po zavíračce tady u tebe.“

Z toho by se mohlo vyklubat něco zajímavého. Pomyslím na ten velký sál v patře. Je tam výčep, ale teď ho nikdo nepoužívá. „Za omrknutí a za zkoušku nic nedáme, co, Terry,“ usmívám se.

„Hm, co takhle malej pokus dneska večer?“ zkouší to. V rozpětí dvou úderů srdce to zvážím a pomalu přikývnu. „Není nad tady a teď,“ směju se.

Terry mě poplácá po rameni. „Šoufle, vole, to je fakt nářez, mít tě zase doma. Seš vítanej příval pozitivní energie, kámo. V tomhle městě se to hemží zpruzenejma kreténama, ze kterejch má člověk tak akorát depku, nedělaj nic, a pak, když se ňákej jinej zmrd do něčeho pustí, se hned votočej a maj kecy. Ale ty ne, ty seš pro každou prdel, vole!“ A s malou piruetou odtančí na plac, zapne mobil a někam volá.

Když přijde zavíračka, s velkým úsilím se snažím vyhodit ty malý čuramedány, kteří se mi teď všichni nahrnou k jukeboxu. – VÁŽENÍ HOSTÉ, DÁMY A PÁNOVÉ, DOPIJTE LASKAVĚ, ZAVÍRÁME!, zakvílím přes hospodu a vyšoupnu pár zmrdů ven do noci. Terry furt žvaní do mobilu. Ale co s těmi mládežnickými vošousty? Ta zvědavá mladá držka, Filip mu říkají, zákeřný malý šupák ověšený prstenama, tuší, že máme něco za lubem. A ten kluk jménem Curtis, jeho koktavý kámoš s tupým výrazem, viděl jsem Murphyho, jak si s ním na odchodu povídal. Vrána k vráně, to sedí.

Otevřu postranní dveře a kývnu na ně. Jak se sbírají k odchodu, ten Filip se mě zeptá: „Žádná pařbička po zavíračce, co, Šoufle?“ a jeho úzké, štěrbinovité oči hoří a zlatý zub se blyští. „Já jen že sem zaslech, jak si vo tom mluvil s Terrym Šťávkou,“ zubí se drze a provokativně.

„Né, to je sraz svobodnejch zednářů, vole,“ řeknu, vystrčím jeho vyzáblou postavu ven na ulici, jeho nablblý parťák se sune za ním a ostatní taky následují.

„Myslel sem, že nás tu taky necháš,“ kření se další oprsklé štěně.

Ignoruju toho kolíka, ale usměju se na roztomilou mladinkou roštěnku, která jde za ním. Reaguje prázdným pohledem, ale pak, když vychází ven, se nenápadně zasměje. Na můj vkus ale přece jenom trochu moc mladá. Kývnu na Mo, která jde a vypne jukebox, zamknu dveře a odporoučím se k baru, kde sobě a Terrymu naliju další dvě sklenice brandy. O pár minut později se ozve klepání na dveře, které ignoruju, a potom fotbalový signál buch-buch, buch-buch-buch, buch-buch-buch-buch, buch-buch.

Terry vypne mobil. „To je naše partička,“ oznámí.

Otevřu dveře a tam stojí kluk, kterého si mlhavě odněkud pamatuju, a lehce se naježím, jelikož jsem si jistý, že je to starý fanoušek Hibsů, ale na druhou stranu skoro každý v Edinburghu mezi pětadvaceti a pětatřiceti je starý fanda Hibsů. Je tam ještě pár dalších obličejů, které mi jsou povědomé, ale které nedovedu zařadit. Mnohem působivější jsou holky: tři opravdové princezny, jedna baculatější, vyzývavě vyhlížející baba a taky jedna roztomilá, drobná, obrýlená roštěnka, která tu vypadá fakt trochu mimo mísu. Ale jedna z holek je fakticky sousto. Světlehnědé vlasy, téměř orientální oči s pečlivě ošetřeným, do tenka vytrhaným obočím a malými ústy, ovšem s velmi výraznými, plnými rty. To mě poser, to tělíčko se pružně nadýmá pod těmi draze vyhlížejícími hadry. Kočka Numero Duo je maličko mladší, a i když není tak elegantně ohozená, ošoustat ji by stálo za milion světelných let putování. Třetí, blondýna, by taky stála za hřích. Ti dva malí zmrdi, Filip a Curtis, ještě neodešli, klackují se tu a pokukují po té partě stejně jako já, zvláště pak po těch ukázkových křivkách Numera Una a jejích dlouhých, hnědých vlasech a smyslném, arogantním půvabu. Ta tedy obzvláště vypadá o několik tříd nad Terryho záběrem. „A vo jaký svobodný zednáře tu jako de?“ nadhodí ten malý otravný prudič Filip.

„Lóže šedesát devět,“ zasyčím jejich směrem a znovu jim zabouchnu dveře před nosem, zatímco Terry všechny uvnitř s velkou pompou vítá.

Obrátím se k svým hostům čelem. „Tak, lidičky, musíme jít nahoru, takže račte těma dveřma po vaší levici,“ vysvětluju. „Mo, zlato, ty pak za sebou zamkneš, že jo?“

Morag zběžně pozvedne zrak a pokouší se přijít na kloub tomu, co tady probíhá, ale pak se odebere do kanclu a vezme si kabát. Následuju všechny nahoru. Jó, z tohohle se může vyklubat dobrá sranda.

15

AMSTERODAMSKÉ KURVY, ČÁST 2

Katrin byla moje holka, Němka z Hannoveru. Potkali jsme se jednou v noci v mém klubu, v Luxusu, asi tak před pěti lety. Na podrobnosti si moc dobře nevzpomínám. Mám paměť na hovno, příliš mnoho drog. S herákem jsem skončil, když jsem se usadil v Amsterodamu. Ale i extáze a kokain vám po letech vypálí díry do mozku a okradou vás o vzpomínky a o minulost. S čímž se dá počítat a někdy se to i docela hodí.

Postupně jsem si k těmhle drogám vybudoval úctu a začal je brát spíš příležitostně. V pubertě a pak tak do třicítky si člověk může dovolit být nevybíravý, protože postrádá koncept vlastní smrtelnosti. To pochopitelně ale ještě neznamená, že to období vždycky ve zdraví přežijete. Ale po třicítce je to něco jiného. Najednou vám dojde, že jednoho dne zemřete, a v kocovinách a dojezdech cítíte, jak drogy tomuhle procesu napomáhají, plení vaše duševní, rozumové a fyzické zdroje a vedle vzrušení stejně často pohánějí i nudu. Stává se z toho matematický problém, kdy přesouváte proměnné: jednotky zkonzumovaných drog, věk, tělesnou stavbu a touhu se zmastit. Někteří lidé z toho vlaku prostě dobrovolně vystoupili. Pár si jich to namířilo až na konec téhle cesty a zvolilo si život jako jeden velký pokus o sebevraždu na splátky. Já jsem se rozhodl pokračovat ve stejném způsobu života, chodil jsem pařit, užíval jsem si, ale za regulovaných podmínek. Potom, po jednom špatném týdnu, jsem to všechno pověsil na hřebík, koupil si permanentku do posilovny a přihlásil se na karate.

Dneska ráno jsem z bytu musel vypadnout. Atmosféra s Katrin je napjatá. Hádky ustojím, ale ticho mě užírá a její pichlavé poznámky bodají jako údery od boxera. Tak jsem si vzal svou sportovní tašku a vyrazil jsem tam, kam vždycky vyrážím, když se takhle cítím.

Teď mám paže zaklíněné do posilovacího stroje a natažené před sebou. Dlouze, hluboce se nadechnu a roztáhnu je do stran, až vytvořím široký strnulý kříž. Dneska jsem si přidal váhu a cítím to pálení ve svalech, kdysi tak drobounkých, dnes jako kus žuly…, před očima mi poskakují červené orgasmické skvrny… a devatenáct… krev se mi nahrne do hlavy a hučí mi v uších… plíce mi vybuchnou jako proražená pneumatika v nejrychlejším dálničním pruhu… a dvacet.

… a po třiceti toho nechám, cítím, jak mě pot z čela štípe v očích a jazykem si přejedu rty, abych ochutnal sůl. Potom ten výkon zopakuju na jiném nářadí a projdu si stejnou rutinou. Nakonec na třicet minut šlapací kolo, na kterém to z deseti kilometrů za hodinu vyženu na čtrnáct.

V šatně si svléknu své staré šedivé tričko, šortky i slipy a skočím pod sprchu, začnu horkou, přejdu na vlažnou, ztlumím to na studenou a pak na svinsky ledovou a stojím tam a cítím, jak se mi systém zevnitř nabíjí, a nakonec vystoupím ze sprchy a skoro zkolabuju, místo dechu je jenom svalová křeč, ale pak je mi báječně, jsem znovu celistvý a je mi teplo, jsem uvolněný a bdělý a pomalu se začnu oblékat.

Zahlédnu pár jiných chlapů, kteří jsou zde pravidelnými návštěvníky. Nikdy si nepovídáme, jen na sebe kývneme a nevlídně vezmeme na vědomí přítomnost toho druhého. Muži, kteří jsou příliš vytížení a zaujatí, než aby mohli tlacháním marnit čas. Muži s posláním. Nenahraditelní muži, jedineční a ve středu všeho dění.

Nebo tak si to alespoň namlouváme.

16

„… KAM SE HRABE PŘÍKLADNÁ TOVÁRNA ADAMA SMITHE…“

Měla jsem v sauně rušný den. Poskytla jsem několik masáží, které skončily ruční prací, ale jednoho modela, který se podobal Arthurovi Scargillovi, slizskému předákovi důlních odborů, jsem poslala do prdele (slušně), když si řekl, abych mu ho vykouřila.

Bobby si mě zavolá k sobě a tyčí se nade mnou v té své golfové mikině, která kupodivu obepíná celý ten jeho velikánský pupek. „Poslyš, Nikki, lidi tě tu maj rádi, seš u chlá… u klientů voblíbená, to jo. Jenže někdy musíš bejt ochotná udělat malinko víc. Třeba ten typ, s kterým ses dneska chytla, no tak to byl Gordon Johnson. To je ve městě známá postava, je to náš zvláštní klient, abych tak řek,“ vysvětluje a mě naprosto omračují chlupy, které se mu derou z nosních dírek, a neslučitelně afektovaný způsob, jakým přitom v ruce drží cigaretu. „Co se mi snažíte říct, Bobby?“

„Děsně nerad bych vo tebe přišel, holka, ale jesli nechceš dělat byznys, budeme se prostě muset rozloučit.“

Cítím nával nevolnosti, posbírám ručníky a nacpu je do velkého prádelního koše. „Slyšelas mě?“

Obrátím se na něj. „Slyšela.“

„Fajn.“

Spolu s Jayne si jdu obléknout kabát a vyrazíme směrem do města. Přemýšlím o tom, jak moc tu práci potřebuji a jak daleko jsem ochotná zajít, abych si ji udržela. Tak je to s každou prací, která se motá kolem sexu, vždycky to skončí u základních rovnic. Jestli se chcete opravdu dozvědět, jak funguje kapitalismus, tak kam se hrabe příkladná továrna Adama Smithe, tohle je místo, kde se to opravdu naučíte. Jayne si chce jít koupit nové boty do obchodu na Waverley Market, ale já musím jít na sraz s ostatními do hospody na jižním konci města.

Jsou tam všichni a překvapí mě, že Lauren je tam s Rabem. Je to pro mě velký šok. Očekávala jsem, že se zaraduje, že může strávit večer s Dianou, že bude chtít využít té příležitosti uvelebit se se svou novou starší sestrou u vína a o půlnoci se s ní začít tláskat dobrotami z lednice. Myslela jsem, že mi ve svém životě vykázala místo pošahané, trapné a promiskuitní tetky. Mám takový pocit, že Lauren je tu proto, že na sebe vzala úkol »uchránit« mě zhýralého života. Pěkná nuda. Chlapík tady v hospodě rozhodl, že žádné shromažďování po zavíračce se konat nebude, a tak se Terry sebral a šel vyšpiónit nějaké jiné místo. Pak nám všem zavolá na mobil a my ho v několika taxících následujeme. Nestačím se divit, že se Lauren uráčila přidat se k nám, ale Rab ji nejdřív ujistil, že on se svlékat nebude a že píchání není povinné.

To nové místo je v Leithu a je to ještě větší hnusota. Když vstupujeme, opět postranním vchodem, zrovna odtud odchází skupina poďobané mládeže a mají na nás nějaké poznámky. Lauren se celá naštvaná naježí. Vevnitř v hospodě jsme představeni takovému solárkově opálenému týpkovi, který má vlasy napomádované dozadu. S tím tmavým, zkoseným obočím a zlomyslnými, kroutícími se ústy vypadá jako trochu krutější verze Stevena Seagala. Zavede nás po schodech nahoru do jiné místnosti, kde je po délce jedné zdi zařízený bar a dál několik stolů a židlí. Je tam cítit vlhkost a zatuchlina, jako kdyby ji delší dobu nikdo nepoužíval. „Tenhle anděl se jmenuje Nikki,“ oznámí Terry a přejíždí mi rukama po zádech nahoru a dolů. Když se zastavím a podívám se na něj, zaprotestuje: „Jen hledám ty křídla, zlato, fakt nemůžu uvěřit, že tam nejsou…,“ pak se otočí na Lauren a řekne: „… A tahle kočička tady, to je Lauren. Můj starej kámoš, Šimon,“ vysvětluje Terry a praští přitom srdečně tu imitaci Stevena Seagala do zad. Pak tohohle Šimona představí ještě Rabovi, Gině, Mel, Uršule, Craigovi a Ronniemu.

Šimon vytáhne roletu, která zakrývá bar, a na oplátku nám všem podá ruku. Má pevný a teplý stisk a vypadá tak bolestně upřímně, že to prostě musí být divadýlko. Nikdy jsem nic takového ještě neviděla. „Moc vám děkuju, že jste dorazili,“ začne. „Moc rád vás tu vidím. Já piju malt whisky. To je moje slabost. Uděláte mi velikou radost, když se ke mně všichni přidáte,“ řekne a rozlévá do sklenic panáky Glenmorangie. „Omlouvám se, v jakém je to tady stavu,“ vysvětluje, „teprve nedávno jsem to tady převzal a tuhle místnost používali jako sklad…, no, ani se snad radši nebudu šířit o tom, co se tady skladovalo,“ zubí se na Terryho, který se zasvěceně usmívá, „ale trochu jsem to tady vyčistil.“

„Pro mě ne, děkuju,“ ozve se Lauren.

„Ale no ták, panenko, dej si malýho panďuláčka,“ naléhá Terry.

„Terry,“ napomene ho Šimon vážně, „nejsme kurva v armádě. Pokud nedošlo k nějaké jazykové reformě, slovo »ne« obvykle znamená »ne«.“ S pohledem upřeným na Lauren seriózním tónem pokračuje: „Dala by sis něco jinýho?“ Pak spráskne ruce, položí si je na hruď a lokty vystrčí do stran. Oči má rozevřené, napjaté a uhrančivě upřímné.

„Nic, díky,“ odmítne Lauren upjatě, stojí si na svém, ale jsem si jistá, že se jí kolem úst mihl nepatrný úsměv.

Panáky střídají panáky a brzy jsme všichni zabraní do hovoru. Gina mě pořád ještě tak úplně nebere, ale nejspíš si na mou přítomnost už trochu zvykla, protože ty zavilé pohledy poněkud polevily. Ostatní jsou přátelští, zvláště Melanie. Vypráví mi o svém malém synovi a příšernou historku o tom, jaké dluhy jí zbyly po klukovi, se kterým bydlela. Zaposloucháme se do konverzace, kterou spolu vedou Šimon (nebo »Šoufl«, jak ho často nazývá Terry, na což Šimon reaguje, jako když někdo přejede nehtem po tabuli) a Rab. Opíjejí se tou whisky a povídají si o tom, jak natočit pornofilm.

„Jestli potřebuješ producenta, jsem plně k dispozici. Pracoval jsem v týhle branži v Londýně,“ nabízí se Šimon. „Videa, striptýzový kluby. To je trh, na kterým se daj vydělat prachy.“

Rab tomu všemu k Laurenině narůstající úzkosti souhlasně přikyvuje. Změnila názor na otázku pití a kope do sebe dvojité vodky a dává si prásky ze skunku, který zrovna koluje. „No jó, porno vždycky vypadá lepší na videu,“ prohlásí Rab, „aspoň hardcore teda. Zbavíš se toho uměleckýho závojíčku. Je to jako videonahrávky nebo filmy natočený filmovou kamerou.“

„Jasně,“ notuje Šimon. „Děsně rád bych udělal opravdovej pornofilm. Postaru, na filmovej materiál, erotická lechtačka, ale vložit do toho dlouhý hardcorový šukací scény natočený na videu. Na ten film Human Traffic použili taky jen digitální video, super šestnáctku a dvaatřicítku, pokud je mi známo.“

Rab je opilý whisky i myšlenkou. „No, když chceš tomu filmu dodat švih, můžeš si hrát se střihem. Ale žádný takový to zrnitý laciný video pro onanisty, ale pořádnej pornofilm s výborným scénářem, slušným rozpočtem a skutečně kvalitníma produkčníma stránkama. Něco, co vstoupí do historie velkejch filmů v tomhle žánru.“

Lauren se na Raba trpce zadívá a v tváři se jí odráží pobouření. „Velký filmy v tomhle žánru! Jaký velký filmy! Je to vykorisťovatelský sprostý brak, který apeluje na ty nejnižší pudy, který v…,“ rozhlédne se a setká se s Terryho chlípným pohledem, „…v lidech jsou.“

Terry zavrtí hlavou a pronese něco o Spice Girls, což se mi tedy možná jenom zdá, jelikož jsem trochu namazaná a ten skunk je pěknej zabiják. Lidi se kolem mě točí a vidět je ostře se mi daří jen s největším úsilím.

Rab pokračuje v debatě s Lauren, má hřmotný hlas a stojí si na svém: „V pornografickém žánru najdeš skvělý filmy. Hluboké hrdlo, Ďábel ve slečně Jonesové…, pár věcí od Russ Meyera, to jsou klasické záležitosti a jsou novátorštější a feminističtější než ty umělecký sračky typu… typu… Piano!“

Ta poslední poznámka byla ránou pod pás a i přes tu clonu vidím, jak to Lauren skutečně fyzicky zranilo. Pěkně ji to tnulo a na zlomek vteřiny mě popadne obava, že omdlí. „Ty laciný, slizký prasárny… nemůžeš… nemůžeš přece nazývat…,“ skoro prosebně se na Raba zadívá, „nemůžeš přece nazývat…“

„Seru na debaty o filmu, co takhle film udělat,“ ušklíbne se Rab. Lauren se na toho zwhiskovaného kluka dívá, jako by se proměnil v příšeru, která ji zradila. „Už dva roky nedělám nic jiného, než že poslouchám prázdný žvásty,“ dodá. „Moje holka čeká dítě. A co dělám já? Já chci něco dělat!“

Zjišťuju, že i přes tu mlhu přikyvuju a chce se mi zařvat: „Jo!“ Ale předběhne mě Terry, který všechny přehluší: „To je, kurva, slovo do pranice, Birrelli,“ a třískne Raba do zad, „Musíš si to vyzkoušet!“ Pak se po nás všech rozhlédne a slavnostně pokračuje: „Otázka nestojí, proč bysme se do toho měli pustit, ale do čeho jinýho bysme se, kurva, měli pustit, když ne do tohohle?“

Craig strnule přikyvuje, Uršula a Ronnie se uculují a Šimon souhlasně zakvoká: „No přesně tak, Terry!“ Ukáže na něj, svého kamaráda, a prohlásí: „Tenhle člověk je prostě génius. Vždycky byl a vždycky bude. Tečka,“ skoro zpívá. Pak se otočí k Terrymu a s upřímnou poklonou dodá: „Boží, Terránek, boží.“

Pochopitelně, že je opilý, jako my všichni. Ale já mám pocit, že mi do hlavy nestoupl jenom alkohol a to brko, jsou to i ty řeči, ta společnost, ta představa, že by se natáčel film. Jsem tím nadšená, chci se toho účastnit a je mi jedno, co si o tom kdo myslí. Projede mnou vlna euforie a zahřeje mě, jelikož se mi rozbřeskne: tohle je ten pravý důvod, proč jsem skončila v Edinburghu. Tohle je moje karma, můj osud. „Chci být pornohvězda. Chci, aby při pohledu na mě chlapi masturbovali, chlapi na celým světe, chlapi, o kterých ani nevím, že existujou!“ zasyčím chudákovi Lauren přímo do obličeje a začnu se kdákavě, zhuleně chechtat jako nějaká jedubába.

„Ale tím ze sebe děláš komoditu, předmět, to nemůžeš, Nikki, to nemůžeš!“ kvílí.

„Chyba lávky,“ vloží se do toho Šimon. „Normální herci jsou větší děvky než pornohvězdy,“ odporuje jí. „Dovolit někomu, aby použil jen tvoje tělo nebo záběry, které s ním vytvoříš, to je hovno proti tomu ostatnímu. Teprve když jim dovolíš používat tvoje emoce, to je pak to pravé kurvení. S těma se člověk nesmí prostituovat nikdy, opakuji nikdy,“ zakončí s působivou velkohubostí.

Lauren vypadá, že začne ječet, a jako by se pokoušela popadnout dech. Položí si ruku na prsa a obličej se jí křiví rozčilením. „Ne, ne, jen proto, že…“

„Uklidni se, Lauren, do prdele, přeci. Trochu jsme to přehnali s tou whisky a skunkem,“ řekne Rab a zlehka jí stiskne paži. „Děláme film. No a co, tak je to porno, o nic přeci nejde. Jde o to ho vůbec udělat, ukázat světu, že na to máme.“

Dívám se na ni a přesvědčuji ji: „To já budu mít pod kontrolou výrobu svého vlastního obrazu. Ta coura, kterou si budou představovat a kterou si v hlavě vytvoří, ta role, kterou budu před objektivem hrát, ten člověk, to bude můj výtvor a s mým pravým já nebude mít nic společného,“ říkám jí.

„To nemůžeš…,“ vydechne skoro plačtivě.

„Ale jo, můžu.“

„Ale…“

„Lauren, ty jsi hroznej pedant a máš zastaralý náhled na svět.“

Pohoršená a rozzuřená nejisté vstane, opře se o okno, svírá okraj parapetu a dívá se ven na ulici. Její náhlý přesun vyvolá několik zvednutých obočí, ale většina z nás je tak zabraná do pití a do hovoru, že si toho nevšímáme a nestaráme se. Rab jde za ní a pokouší se na ni mluvit. Smířlivě na ni kývá a pak přijde za mnou a řekne: „Jdu ji taxíkem doprovodit domů. Chceš jet taky?“

„Ne, ještě tady chvíli zůstanu,“ oznámím mu a dívám se na Terryho a na Šimona a vyměňuji si s nimi sarkastické úsměvy.

„Je rozrušená a pěkně zprasená tím skunkem a někdo by s ní měl být, kdyby to s ní seklo,“ řekne Rab.

Terry znovu Raba plácne do zad, tentokrát s takovou vervou, že za tím přítelíčkováním všichni vycítíme, jak by ho rád trochu vytrestal: „Kurvafix, Birrelli, vojeď tu zpruzenou malou kundu, ať se jí trochu rozsvítí, vole.“

Rab se na Terryho podívá a v očích má studenou ocel. „Já se musím vrátit domů za Charlene.“

Terry pokrčí rameny, jako by říkal, tvoje blbost. „Takže to zase zbyde na mě nebo co,“ usmívá se. „Sexuální terapeut Lawson. Čistě z profesionálního zájmu, aby bylo jasno. Víš co, Rabe, ty ji šoupni do postele a já se tam stavím pozdějc, jo?“ směje se.

Rab mě ještě chvíli hypnotizuje pohledem, ale já nepojedu domů, abych tam s tou frigidní, moralizující, potlačenou lesbou seděla a obhajovala svoje názory. Chci něco akčnějšího. Hledám to celý svůj život a letos to bude čtvrt století, tak kolik času mi ještě zbývá, než půjde moje krása do kopru? Lidi furt vykládají o Madonně, ale ona je výjimka, která potvrzuje pravidlo. Kdo se počítá, to jsou všechny ty Britney, Steps, Billie, Atomic Kittens nebo S-Club Seven, ale ty jsou proti mně hotový mimina. Chci to teď, potřebuju to teď, protože žádné zítra neexistuje.

Když jsi žena a dobře vypadáš, vlastníš jediný definitivní majetek, který stojí za to mít, jediný, kterého se ti kdy dostane, to na člověka vyřvává ze všech časopisů, z telky, z filmového plátna. ODEVŠAD, DO PÍČI, ODEVŠAD: KRÁSA ROVNÁ SE MLÁDÍ, UDĚLEJ TO TEĎ! „Ať si to s ní dá Diana,“ řeknu Rabovi. Pak se obrátím na ostatní. „Já chci do prdele nějakou akci,“ zakřičím.

„Ty jsi fakt kus!“ obejme mě Terry s upřímnou, třeštící radostí. Motá se mi hlava a Šimon schází dolů ze schodů s nervózně vypadajícím Rabem a roztřesenou Lauren, aby je vypustil ven.

Craig skládá kameru, jednoduchou DVC na stativu, a Terry a Mel se začnou ocucávat. Uršula klesne na kolena před Ronniem a rozepíná mu poklopec. Když Šimon vystupuje nahoru po schodech, napadne mě, že bych měla něco podniknout, ale jakmile se postavím, něco se mi pohne v prsou a obrátí se mi žaludek. Cítím, jak mi někdo, myslím, že je to Gina, pomáhá na záchod, ale místnost se mi točí a slyším smích, vzdechy a Terryho, který říká: „Máslíčko.“ Chci se trochu sebrat, ale slyším, jak na něj Gina křikne: „Di do hajzlu, Terry, je jí blbě.“ Třesu se a klepu a poslední, co zaslechnu, je Šimonův hlas, který pronáší hlasitý přípitek: „Na úspěch, panstvo. Mohlo by z toho něco být. Bude z toho něco! Tým máme a prachy někde seženeme. Ať hledáte, jak hledáte, tahle jízda prostě nemá chybu!“

17

VENKU

Včera v noci sem do píči vůbec nemoh zabrat. Ani sem ale jako do prdele nechtěl. Jen sem tak seděl a jako čurák čuměl do zdi a říkal si: ráno vole vypadnu jak cukrář. Celou noc sem toho zmrda Donalda držel vzhůru svejma historkama. Byla to pro toho zmrda poslední šance poslechnout si něco rozumnýho, protože mu píčo vole určitě do cely nasaděj ňákýho zmrdanýho mrcasa. Žádná konverzace, do píči. Řikám tomu zmrdovi, užij si to píčo vole dokud můžeš, jelikož ti sem přiřaděj ňákýho vole zpruzenýho čuráka a budeš nahranej píčo vole, ukoušeš se tu nudou.

„No jó, Franco,“ von na to. Já mu vyložim všechno, vole. Vo všech těch šťávách, co sem vojel, a vo všech těch zasranejch kreténech, na který si vole došlápnu. Ale jako všechno vole piánko, píčo, jelikož sem se teda kurva nevracím, to je teda na beton, vole, ale pár zmrdů píčo vole nebude moc v noci zamhouřit voka, až se jim donese, že zase vole běhám na svobodě.

Divný vole bylo, že sem si myslel, že se jako ta poslední noc potáhne jak smrad, ale ne, ty vole, prosvištěla jak hovno na klouzačce. Párkrát sem toho zmrda Donalda musel proplesknout, aby se probral, čurák, dyž mi tu vole vytuhnul, sprosťák. Zmrd měl kliku, že sem celej natěšenej, jak vodsud zejtra vypadnu, jelikož jinak by to, do píči, slíznul vo moc hůř než pár facek, to si piš, vole píčo. Unavenej neunavenej, vole, pro trochu slušnýho chování ještě nikdy žádnýho zmrda neubylo, do prdele. Ale dyž někdo neví, co to kurva slušný chování je, tak mu to bleskově vysvětlim, to si piš, vole píčo.

Do píči, je tu bachař se snídaní. A já na něj: „Mojí můžeš zase šupem vodnýst. Já budu vole za dvě hodinky v baru přes ulici.“

„Myslel sem, že by sis něco dal, Franku,“ von na to.

Jen tak na toho zmrda vejrám. „Né, nechci ani nasrat, vole.“

Tak ten bachařskej pičoun, McKecknie, jen vole pokrčí rameny a vyprdelí se vo dům dál a nechá tu jen jednu snídani pro Donalda.

„Hele, Franco, člověče,“ vozve se Donald, „měls mu říc, že to chceš, a moh sem je mít vobě, ty snídaně!“

„Drž píču, zmrde tlustej,“ já na to, „stejně potřebuješ shodit, vole.“

Divný, vole, ale hned jak se ten zmrd začne cpát, dostanu hlad jak kráva. „Naval kus toho párku, píčo, dělej, vole,“ řeknu mu.

Ten zmrd se na mě kurva dívá, jako by mi to snad nechtěl vole podat nebo co. Můj poslední zasranej den tady, vole. Tak prostě vyskočim, shrábnu to tomu zmrdovi z tácu a začnu si cpát držku.

„Hele, Franco, vole! Di s tim do prdele!“

„Drž píču, kreténe,“ já na něj a dávám si ten druhej párek a pak i vajíčko do housky, vole. „Dyž nemůžeš píčo nic udělat z dobrýho srdce, vole, tak se do toho musí vložit ňákej jinej zmrd a holt to vole musí udělat za tebe.“

Tak to píčo vole prostě je, tady i venku. Spolupracuješ? Fajn vole. Nespolupracuješ? Natržená huba, vole. Teď se mi tu ten zmrd ksichtí jak kyselá, vyholená prdel.

Tak tomu vopruzovi vykládám pár historek, vole, aby mu trochu stoupla nálada, píčo né, jak v tom slunečným Leithu nebudu dělat nic jinýho než vošukávat šťávy a chlastat píčo vole, protože jakmile vocud vysmahnu, bude mít na co vzpomínat, krávo. Von nemá, co člověk potřebuje, aby tady v lochu přežil, dva zkurvený pokusy vo sebevraždu, co už tu ten zmrd předved, a to jen vod tý doby, co sem s nim píčo vole na cele já, tak kdo ví, jaký to kurva bylo předtim.

Příde si pro mě McIlhone, bachař, co mě bude propouštět. Řeknu Donaldovi skol a McIlhone za tim chudákem čurasem zabouchne dveře. Je to naposledy, co tenhle zkurvenej zvuk slyšim. Podá mi moje věci a provede mě jedněma a pak ještě druhejma dveřma. Srdce mi píčo vole buší jak vo závod a skrz halu, přes dvoje dveře, mezi kerejma sou ňáký návštěvy, vidim vole venek. Deme do haly, kde je čekárna a vrátnice. Zhluboka se krávo vole nadechnu a jedna stará buchta votevře dveře, aby mohla vejít, a já ucejtim ten závan čerstvýho vzduchu. Podepíšu, že sem si převzal svoje věci, a vyjdu těma zkurvenejma dveřma ven. Celou cestu de se mnou McIlhone jako špeh, jako by snad ty vole píčo čekal, že se vyškubnu a pokusim se píčo vole kolem něj propašovat zpátky do lochu. Vozve se: „A je to tady, Franco. Seš venku.“

Já jen čučim rovně před sebe.

„No budeš tu mít vyhřátý místečko. Brzy naviděnou.“

To bachaři řikaj dycky, vole, a vězni dycky pokrčej ramenama a řeknou, že já se nevracim, a bachař se vole zašklebí a podívá se na tebe, jako by chtěl řič, to víš, že se vrátíš, kreténe pitomej.

Ale já ne. Já sem si na tohle počkal dost dlouho. A doufal sem, že mě bude pouštět zrovna tenhle zmrd McIlhone. Votočim se na toho kripla a potichu, aby to žádnej jinej nemoh slyšet, mu řeknu: „Já sem teď venku. Na stejnym břehu jako tvoje stará. Možná že se sem vrátim, až jí ušmiknu její zkurvenou hlavinku, co, Beecham Crescent, číslo dvanáct. A dva haranti, nemam pravdu?“

Vidim, jak se zmrdovi trochu nahrne krev do hlavy a slzy do vočí. Rád by něco řek, ale ty jeho gumový rty sou, ty vole, jak vopařená píča.

Já se votočim a du.

Sem venku.

2

PORNO

18

BUZERANTSKÝ PORNO

První věc, kerou vole píčo udělám, bude to, že si najdu toho zmrdanýho buzerantskýho teplouše, kerej mi furt posílal to zasraný přihřátý porno, dyž sem byl v base. Přidalo mi to šest zkurvenejch měsíců k mýmu trestu, dyž sem zvalchoval jednoho voraženýho malýho zmrda, kerej se chechtal, dyž sem řek: »Lexo a já sme partneři.«

Mluvil sem vo tom posranym vobchodě, kerej sme spolu měli.

Tak to je píčo první místo, kde se zastavim. Něco je ve vzduchu, ty vole, protože už je to pěknejch pár pátků, co za mnou ten velkej zmrd přestal chodit do lochu na návštěvy. Jen tak, píčo vole. Ani jedno zkurvený slovo na vysvětlenou. Tak hupsnu na autobus do Leithu, ale dyž vole vystoupim, vejram jak kráva, ten posranej vobchod už tam vole neni! Teda, je tam, ale celý se to nějak vole do píči předělalo. Na ňákou píčo vole posranou debilní kavárnu.

Ale jeho tam vole vidim, sedí za pultem a čte si kurva noviny, ty krávo. Toho velkýho zmrda jen tak lehko nepřehlídnete, je vole jak mamut. To místo je prázdný vole píčo, jen nějaká stará kůže a dva mrcasové tam jeděj snídani. Lexo servíruje jídlo v kavárně jako ňáká podělaná buchta. Zvedne voči a jak mě zmerčí, jako by mu vole někdo přiskříp koule. „Nazdár, Franku!“

„No jo,“ já na to. Rozhlídnu se vokolo tý zasraný díry, samý prťavý stoly a takový ty čínský klikyháky na zdi a posraný draci a ták. „Co to je, vole?“

„Předělal sem to na kavárnu. Ze starýho nábytku člověk nezbohatne. Večer je z toho exotický thajský kafé. Mezi novou snobskou smetánkou Leithu a studentskou populací je tohle místo vyhlášený,“ šklebí se vole jak ňákej nabob.

Zasraný kafé pro exoty? Vo čem mi to tady ten zmrd do píči vykládá? „Có?“

„Řídí to vlastně moje přítelkyně, Tina. Má maturu na hotelovce. Napadlo ji, že by tohle místo líp vydělávalo jako kavárna.“

„Takže se ti nevede zle,“ napadnu trochu toho zmrda, rozhlížim se a dávám mu píčo vole najevo, že na mě krávo velkej dojem neudělá.

Je vidět, že ještě krapet a ten zmrd píčo vole vyloží karty na stůl. Začne vole mluvit potichu a nenápadně a kejvne na mě, abych šel za nim dozádu. Teď se mi dívá do vočí. „Jó, musel sem si to trochu srovnat v hlavě. Už žádný prodávání. Začalo to trochu moc smrdět. Tohle teď patří Tině,“ vopakuje a pak ještě řekne. „Samozřejmě že tě nenecháme odejít s prázdnou, kámo.“

Furt na něj čumim, vopíram se vo zeď a pak číhnu skrze kuchyň. Cejtim, jak se píčo začne celej vošívat, jako by se vole strachoval, že mu to tu hnedka vole píčo roztřískám. Tenhle velkej zmrd má vo sobě velký mínění, ale ty jeho pracky jak lopaty sou vole jednomu na hovno, dyž má v pupku kudlu. No jó, vidim vole, jak vočima brousí po kuchyni, protože se po mě vole vopičí. Tak tomu zmrdovi nastíním, vo co tady kurva kráčí. „Je to píčo pěkně dávno, co ses naposled ukázal na návštěvě v base,“ řeknu.

A von na mě jen čučí a tak po svym se jako dycky kurva malinko usmívá. Je vidět, že na mě vlastně ten zmrd nemá čas, ty krávo, pod tou fasádou by mě nejradši vypakoval a poslal šupem dolů po leithskym Walku.

Ale ať si to do píči zkusí. „A ještě něco ti vole povim, polovina toho starýho krámu byla kurva moje, takže tohle tady je taky napůl moje,“ řikám tomu zmrdovi, rozhlížim se po kafé a vočuchávám si vole píčo svoji novou investici.

A vidim, že se v tom zmrdovi už vaří krev, ale furt kecá, až se mu kouří vod huby. „Nedokážu si moc představit, jak tu servíruješ koblihy a čaj, Franku, ale nějak se dohodneme. Já se s tebou vyrovnám, to se kámo neboj, vždyť mě znáš.“

„Hmm,“ já na to, „já potřebuju ňákou vatu rovnou tady na místě, vole,“ řikam tomu velkýmu zmrdovi.

„Bez problému, brácho,“ von na to a vodpočítá ňáký dvacky.

V hlavě mi hučí, pomalu do píči nevim, kerá bije. Podává mi ňákou tu škváru, ale hnedka z něj zase padaj ňáký sračky. „Poslouchej, Franco, zaslechl jsem, že Larry Wilie to furt táhne s Donny Laingem,“ řekne.

Vylítnu jak fretka a podivám se mu do vočí. „Jo?“

„Nó. Nedal si ty dva dohromady ty?“ Lexo se začne kurva tak nevinně usmívat píčo, pak na mě tak jako vážně koukne a kejvne, jako by chtěl vole naznačit, že si ze mě ty píčo vole dělaj prdel.

A pokoušim se vole v hlavě vykoumat, co tím ty vole kurva myslí, a vo co tady jako de a kdo si tady z koho do píči dělá prdel, ale von řekne: „A že neuhádneš, komu teď patří Přístavní záře, co? Tomu tvýmu starýmu parťákovi. Šouflovi nebo jak se tomu maníkovi říkalo.“

Teď se mi vole píčo rozjela teprve ta pravá migréna, stejná jako sem míval v tý zasraný base…, je mi, ty píčo, jako dyž se mi hlava rozletí na kousky. Všechno se tu do prdele změnilo… Lexo a kavárna… Šoufl a hospoda… Larry Wylie pracuje pro Donnyho… musim vocud kurva vypadnout na vzduch, získat trochu času, abych si to kurva moh trochu promyslet…

A tenhle velkej zmrd žvaní furt dál. „Dneska odpoledne zajdu do banky, Franku, vyzvednu pořádnej balík a vyplatím tě. Dokud se nedohodnem na něčem dlouhodobějším, myslím. Budeš bydlet u mámy?“

„Hmm…,“ já na to, hlava mi tepe, vlastně píčo vole nevim, kam do prdele du, „teda asi…“

„Tak jo, já se tam dneska večer stavím. Pořádně pokecáme. Co ty na to?“ řekne a já kejvu jak ňákej mongol vole, zkurvený spánky mi bušej a do toho příde ňákej starej zmrd a chce housku se salámem a hrnek čaje, pak za nim zezadu příde ňáká šťáva v kombinéze a Lexo na ni kejvne a vona de a vobslouží toho starýho zmrda. Lexo má vole propisku a sešit a zapisuje tam ňáký zasraný číslo. Pak mi píčo před ksichtem začne šermovat takovým tim modernim aparátem, bez drátu a tak. „Tady máš moje číslo na mobil, Franku.“

„Hmm…,“ já na to, „to teď má každej zmrd, co. Já si ho kurva taky musim pořídit. Sežeň mi píčo vole ňákej,“ já na něj.

„Uvidím, co pro tebe budu moct udělat, Franku. No nic,“ řekne a koukne po tý holce, „už tě nebudu zdržovat.“

„Hmm… zatím, vole,“ já na to a sem rád, že můžu píčo vypadnout na vzduch. Z toho připálenýho smradu sem se mu tam kurva málem zeblil. Stejně ty vole nemůžu uvěřit, jak se to změnilo, ten náš starej vobchod s nábytkem. Du vedle do lekárny a žába mi tam dá Nurofen Plus. Flaškou vody dva zapiju a du se vole trochu projít po Walku. Zabíraj vole, protože asi za dvacet minut je bolavá hlava pryč. Teda, je to divný, protože ji píčo furt cejtim, jenom už tak nebolí. Ještě jednou zacouvám a mrknu do toho kafé a vidim, jak se tam ten zmrd Lexo hádá s tou svojí buchtou a teď už ten vůl nemá tak navrch. Jo vole, půlka toho podniku je kurva moje a jesli mě chce vyplatit, tak to do píči v jeho vlastním zájmu bude muset stát za to.

Nó, vidim toho zmrda, sednul si ke stolu u vokna a jak posranej tam vole ždímá mozek. Já vole dělám na tuty to samý, ty velkej zmrde. Vyšlapuju si to po Walku, merčim každej ksicht, co de vokolo, a pokouším se najít někoho známýho. Ale co se to tu do píči poflakuje za verbež? Dva špinavý zmrdi s dredama, bílý typy to sou, to mě poser, promenujou se tu jako by sem kurva patřili, a pak taková buchta s nosem nahoru vyjde s malym čoklem z vobchodu a vleze si do takovýho malýho šikanýho sporťáku. Co je to tu za zmrdy? To vole píčo neni Leith. Kde sou teď ty normální esa? Mrknu do svýho notesu a zastavim u budky a vytočím číslo Larryho Wylieho. Vypadá to, že vole volám na ňákej ten zkurvenej snobáckej mobilní telefon. Lexo bude muset hodit prdelí a taky mi vole ňákej sehnat…

„Franco,“ vozve se Larry, celej vysmátej, jako by ten kripl zmrdaná čekal, že mu vole budu volat. „Voláš z vězení?“

„Ne vole, volám kurva z Walku,“ řikám mu.

Von pak na moment ztichne a slyšim, jak se ptá: „Kdy tě pustili?“

„Na to se vyser, vole. Kde si?“

„Pracuju ve Wester Hailes, Franku,“ Larry na to.

Tak nad tim se vole zamyslim. Za matkou se mi do píči ještě nechce, stejně by se do mě zase jenom navážela. „Dobrý, vole. Za půl hoďky v hotelu Hailes. Já tam teď vole vystřelim tágem.“

„No… já pracuju pro Donnyho, Franku. Von by moh…“

„Kurva stejně sem to byl vole já, kdo ti ten flek u Donnyho dohodil,“ já na zmrda. „Setkáme se píčo za hoďku v Hailes, jen hodim vole svoje věci k matce a pak přisvištim drožkou.“

„No, tak dobře. Zatím.“

Prásknu sluchátkem a myslim na to, jak ten zmrdanej mrcas hned poběží za Donnym Laingem, celej kurva vyklepanej, že je do píči poslem zlejch zpráv. Jo, já toho zmrda moc dobře znam. Tak skáknu k matce a vona mě vítá a může se vole posrat, jak je šťastná, že už jsem zpátky atakdále.

„Hmm,“ já na to. Hodně ztloustla. Tady si toho člověk všimne víc než při návštěvách v lochu.

„Musim tu novinu hnedka říc Elspeth a Joeovi.“

„Hmm. Neni tu něco na zakousnutí?“

Položí si ruce v bok. „Ty musíš mít určitě vobrovitánskej hlad, že jo, chlapče. Já bych ti udělala ňákou polívku, ale za chvilku začíná bingo a, no to víš, před tim mám dycinky sraz s Maisie a s Dafne Na vyhlídce a dáme si skleničku…,“ ztlumí hlas…, „ale můžeš si zajít pro něco do stánku. Asi se těšíš, jak si dáš pořádnou vobalovanou smaženou rybu, že mám pravdu!“

„Hmm,“ já na to. A přemejšlim, že to aspoň píčo vole takhle můžu do sebe naládovat cestou na sraz s Larrym.

Tak vyrazim ven, koupim si tu smaženou rybu a mávnu na černý tágo. Zmrd se na mě agresivně podívá, jako že neni vodvařenej z toho, že budu dlabat na zadnim sedadle tý jeho zasraný káry, ale já na něj vejram tak, že se vole stáhne a div se nepodělá do kaťat.

Tak se přihrnu do Hailes a Larry se postará vo piva. Je s nim pár dalších týpků, ale kejvne na ně a voni se píčo vypakujou do rohu. Kecám s Larrym a zjišťuju vole, co je novýho. Larry je vole solidní kámoš a seru na to, co vo ňom jakej zmrd řiká. Aspoň vole za mnou ten zmrd chodil do basy. Ale dovede bejt zmrd i pěknej syčák a já sem chtěl kurva přijít na kloub tomu, co vole s Donnym podnikaj, a taky na to vole píčo kápnu. Ale musim dávat bacha, abych se moc nezlískal, jelikož mi do kapsy vypaluje díru ten paklík vod Lexy. Jak se na mě Larry kouká, dojde mi vole, že ty hadry, co mám na sobě, sou už trochu mimo. Ten zmrd rád zachlastá, ale vidim píčo, že napřed chce vole mluvit vobchodně.

Kopnem do sebe ty piva a vyrazíme tou starou zkratkou, co vede přes sídlák, jak dřív měli plnou hubu keců, že to bude nová Princes Street, dyž ji vole stavěli. Teďka je to vole jen betonová ulička, co vede vod vobchoďáku dolu k barákům, po každý straně jeden travnatej vostrůvek. Postavit novou Princes Street na sídláku? To mě poser, dobrej fór.

Larry se vošívá jako pytel blech. Vočumuje ty malý kozičky, co poskakujou před jednim blokem. „Připomeň mi, abych se tu za pár let zastavil,“ zubí se.

Ty malý holky zpívaj: »Vod čarodějky Megí vím, kerej bude jednou mým…« a ten zkurvenej Larry si sám pro sebe přehláskuje svoje méno: „W-Y-L-I-E.“

„Di do píči, ty zmrde sprostej,“ řikám.

„Dyť si dělám srandu, Franku,“ usměje se. „Taková sranda se mi vole píčo nezamlouvá,“ řeknu mu. Doufám, že si ten zmrd fakticky dělal prdel. Larry se dycky chová, jako by všechno byla sranda, ale pod tou pokličkou je to zkurveně nemilosrdnej zmrd. Teda aspoň pokud se do toho připlete jeho vohon. Rafnul se s Doylesem, dyž jednu z jeho sester přived do jináče. Proto se vole hrnul do party se mnou a s Donnym. Vykládá mi vo tý buchtě, za kerou deme. „Ten vůl Brian Ledgewood je nezvěstnej. Dočista se ti ty vole zdejchnul. A nechal svoji holku a haranty s dluhama. Dluhama z hazardu, chápeš.“

„To je teda svinstvo,“ já na to.

„To teda je,“ kejvne Larry, „je mi ty holky líto. Je to slušná kóča, fakt. No jo, byznys je ale bysnys. Co naděláš? Ale bacha, slyšel sem, že stydlivka to teda neni. Melanie,“ řekne a celej se při tom vole tak jako pyšně a vejtahovačně našpulí. „Teď prej chrápe s tim Terrym Lawsonem. Pamatuješ si na něj, ne?“

„Hmm…,“ já na to, ale jak Larry klepe na dveře, marně si do píči pokouším k tomu ménu přiřadit ňákej ksicht.

Ta buchta Melanie příde votevřít a je to teda šťáva, že čumim. Larryho to taky vole vyvedlo z konceptu. Stála tam, měla vlhký vlasy, vole, jako by se ty krávo zrovna myla nebo co, a byly samý kudrlinky až na ramena. Na sobě má vole zelenou mikinu do véčka a džíny a vypadá to kurva, jako by si to na sebe natáhla těsně před tim, než šla votevřít. Nemá podprdu a hned zmerčim, že Larry si toho píčo taky všimnul a určitě teď přemejšlí, jesli vole vůbec má na sobě ňáký spoďáry. „Hele, už sem vám to řekla. S Brianovejma dluhama nemam nic společnýho.“

„Pustíš nás dovnitř, abysme si vo tom mohli v klidu promluvit?“ von na ni. A já si vzpomenu, ty krávo, jasně, Terry Lawson, jednou, už je to dávno, nás společně zabásli, ještě sme byli haranti teda. Šlo vo fotbal.

Ta Melanie si založí ruce na prsa. „Neni vo čem mluvit. Musíte si dojít za Brianem.“

„To bysme rádi, kdybysme ale věděli, kde je, že jo,“ řekne Larry a zase se začne tak kurevsky usmívat vole.

„Já nevim, kde je,“ vona zas na něj.

Pak se tam nachomejtne další mladá kóča, asi tak stejně stará, docela vole malinká, má černý vlasy a tlačí před sebou vole děcko v golfáči. Uvidí nás a zastaví se. „Co se děje, Mel?“ zeptá se.

„Výběrčí si přišli pro prachy, co jim Brian dluží,“ vodpoví.

Ta malá černovlasá buchta se votočí na mě. „Brian ji nechal s dluhama a ještě si vzal ňáký její peníze. Vona neví, kde je, to jí můžete věřit. Nemá s tim nic společnýho.“

Já jen ale vole pokrčim ramenama a začnu tý malý buchtě vykládat, že já vole píčo žádnej výběrčí dluhů nejsem, že sem tady vole s Larrym jen proto, jelikož jsem ho potkal na ulici. Všimnu si vole, že má pod vokem takovou malou nažloutlou modřinu. Tak se jí kurva ptam, jak se vole menuje a vona, že je Kate, a tak začneme kecat a Larry to tý druhý šťávě dává mezitim pěkně vole sežrat. „Tohleto sou pravidla hry, kočičko. Už sis to jednou nechala vyložit. Ve smlouvě stojí, že stejně jako v případě obecního poplatku je za dluh za nesplacenou půjčku zodpovědná domácnost, nikoli jednotlivec.“

Ta Melanie má srdce v kaťátech, ale snaží se, aby to vole nebylo vidět. Ta Kate se na mě dívá prosebnejma kukadlama, jako že chce, abych tomu udělal šmitec. Melanin malej harant se vybatolí ven a upustí vole hračku a vona se vohne, aby ji sebrala a ty krávo zahlídne, jak jí ten sviňáckej kanec čumí na prdel. Ale vole má u mě bod, jelikož mu vole vrací drsnej pohled.

„Ale, ale! Co je to za pohled, krasavice?“ voboří se na ni Larry. „Já sem na tvojí straně, bejby.“

„Jo, to sedí,“ vona na to, ale z hlasu jí de vole vycejtit strach.

Ta prťavá Kate na mě furt civí a mně se vole honí hlavou, že bych tenhle kousek klidně píčo na místě sklátil, ty vole, jak je to dávno, co sem…, a kretén Larry vole akorát jen tu holku šikanuje a pěkně mě ten zmrd píčo vole začíná prudit. „Hele,“ řikám, „takhle se to vole nevyřídí, Larry.“

„Je to těžký, já vim,“ řekne Larry jako smířlivým tónem, ztiší vole hlas, jako by zahlíd svoji příležitost. „Poslouchej…, nic ti tady neslibuju, ale promluvím se šéfem a uvidíme, jesli ti dá krapet víc času,“ usměje se.

Melanie se na toho zmrda podivá, vytlačí drobnej úsměv a mumlá díky. „Já vim, že vy za to nemůžete, jen děláte svoji práci…“

Larry se jí chvilku dívá do vočí a pak řekne: „Ale teď poslouchej, napadlo mě, že bysme si mohli někam skáknout na něco k pití a pokecat vo tom trochu civilizovanějším způsobem, co ty na to, dneska večer?“

„Ne, díky,“ vona na něj.

Tak se do toho vložim já. „A co ty Kate? Sežeň si někoho na hlídání pro malýho!“

„To nejde,“ usmívá se, „sem švorcová.“

Mrknu vole a řeknu: „Já sem ze starý školy. Já nemám rád, dyž holky za něco musej platit. Ve vosum, platí?“

„No, jo… ale…“

„Kde bydlíš?“

„Jen tady dole, v baráku vedle.“

„Vyzvednu tě ve vosum,“ řeknu. Pak se votočim na Larryho. „Tak dělej, vole, dem…,“ a drapnu ho a táhnu ho pryč.

Deme dolů po schodech a von si vole píčo stěžuje. „Kurva práce, Franco, vona by nakonec šla, kdybys mě nevodtáh pryč!“

Já to zmrdovi řeknu na plnou hubu. „Ta holka vo tebe píčo neměla zájem, ty kreténe zpruzenej. Ale co já vole a ta kůže Kate!“

„No jó, tyhle holky sou lehká kořist, nikdy nemaj ani floka, tak dou s chlapem kvůli prachům.“

„Hmm, ale s tebou vole píčo nešly,“ řeknu mu. Zmrd z toho moc nadšenej neni, ale nemůže na to říc kurva ani hovno. Je vidět, jak mu ten ztopořenej pták měkne, a je teď celej připosranej, co vole řekne Donnymu.

To je jeho starost. Sem z basy teprve pár hodin píčo a už sem klofnul první prcinu. A takovou fešnou kóču, vole. Světovej rekord vole, takhle pěkně doženu ten promarněnej čas, to si piš!

19

KÁMOŠI

Šoufl furt popotahuje, tomu kocourovi teče z chobotu snad víc než mně, ty jo. Je jak potok, ty vole, jak mu to z něho stříká a táhne se až na horní ret. Dycky jednou za čas jako vytasí papírovej kapesník, ale je to na houby, furt má frňák jak vodotrysk. A co dalšího dělá vodotrysk? Dělá dojem, né, prostě dělá dojem a dělá vlny, viš. Což mi normálka jako neva, ale teďka mi to prostě va, protože Ali mu všechny ty jeho kecy žere. Visí mu vole na rtech. To byl její nápad, né můj, že za ním pudem vole sem do Přístavní záře. Možná to nebylo moc vychytaný, že sem sem jako tůhle přišel, možná, že sem na něj trochu vyjel, nó, ale měl sem nervy v kýblu a von by vo tom moh něco vědět a určitě mi, starý vojně, moh projevit trochu víc soucitu, to teda jó. Ale depak, tenhle kocour se stará jen sám vo sebe. Sám sobě vole tak stoupnul do hlavy, že se divim, že se mu tam vůbec ňákej koksík ještě vejde. Teď plká něco vo filmech, vo tom filmovým průmyslu a ňáký podobný bláboly. Ale viš, protože na ni to dělá dojem a protože spolu kdysi něco měli, je mi tak jako…

Žárlim… Cejtim se jak kořen… vobojí, vole, vobojí.

Ale tenhle Šoufl se teda moc nezměnil, ten teda né, to ti povim; depak, depak ten, ten kocour se vole nikdy nezmění, protože už zase mele vo svým voblíbenym tématu, vo sobě, vo sobě a zase vo sobě a vo svejch velkejch projektech a plánech.

Dyž se hospoda naplní, konečně nás nechá trochu na pokoji, protože ta chudák ženská za výčepem nestíhá a zařve na něj: „Šimoné!“ Von dvakrát dělá že nic, ale nakonec se jako zvedne a de jí nevochotně trochu píchnout. Dyž dojde až k baru, spustí mi Alison do ucha: „Já ti Šimona zas tak ráda vidím,“ a začne vykládat vo naší starý partičce, vo Kelly a Markovi a vo Tommym, vo chudákovi Tommíkovi, ty vole.

„Nó, to je fak, Ali, po Tommym se mi fak stejská,“ řeknu jí a mám prostě chuť si vo Tommym pokecat, protože někdy se na toho kluka jako prostě tak ňák zapomíná a to neni spravedlivý. Viš, někdy vo něm jako zkusim začít mluvit a lidi to hned jako utnou, že prej sem morbidní nebo co, ale to neni pravda, ty vole, já na něj jen chci prostě zavzpomínat, né?

Ali byla neska u holiče a nechala se jako vostříhat víc nakrátko, ale vofinu má furt dlouhou. Mně se to teda líbilo víc, jak to bylo, dybych měl jako říct pravdu, ale rači držim zobák. Dyž to má člověk u holky jednou jako trochu, teda jako trochu dost rozlitý, stačí prostě jako jedna jediná poznámka a může se ti to posrat nadobro, čéče. „Já vim,“ řekne vona a zapálí si cigáro, „Tommy byl super kluk.“ Pak se votočí na mě, vyfoukne kouř a má ti, moje bejby, ve vočích ledovou tříšť. „Ale byla to smažka.“

A já tam jako sedim jak vopařenej, chápeš, a nevysoukal bych se sebe ani hovno, jako je Skocká fotbalová asociace, prostě nic. Měl sem říc, že Tommy vlastně ani taková smažka nebyl, fak né, jen měl prostě smůlu, nó, protože my vostatní, teda vlastně my šichni sme v tom lítali vo dost hustějc, ale teďka už to nejde, protože von se vrátil a už je tu vole zas, nese další pití a už se zase vytahuje. Prostě Šoufl.

Už mi vole v šišce bez přestání furt dokola drnčí: LONDÝN… FILMY… PRŮMYSL… ZÁBAVA… OBCHODNÍ PŘÍLEŽITOSTI…

A já si prostě jako nemůžu pomoc, viš, jak tu tak jen jako sedim, celej zmaštěnej poslouchám ty jeho pindy a najednou ti na mě příde taková ta vobyčejnská zákeřnost a prostě mu řeknu: „Takžes v tom Londýně asi moc nezaválel, co?“ Šoufl se jako narovná, záda vod koksu napružený jak pravítko a sedí tam a čumí na mě, jako bych mu právě vole řek, že jeho italská matka kouří fízlům ptáky. Jo, jó, kocourek má ve vočích faktickou nenávist, ale neřiká nic, jen tak jako studeně vejrá, viš.

Celej z toho znervóznim, takže musim jako znova něco říc. „Né, viš co, jen se jako ptam, dyž si teda přijel zpátky jako, chápeš…“

Vobličej se mu tak ňák sevře. Šoufl a já: dřív sme se navzájem popichovali, ale to sme si byli blízko. Teď se už jen popichujem. „Jednu věc si musíme vyjasnit, Spu…, Danieli. Přijel jsem sem za příležitostí: dělat filmy, vést bar… tady tohle,“ a rukou se rozmáchne po vokolí takovým jako zamítavým gestem, „to je jen začátek.“

„Já bysem zaprděnej pajzl v Leithu a ňáký amatérský porno na videu teda velkou příležitostí nenazýval, ty vole.“

„Ty máš co říkat, pitomče.“ Zavrtí hlavou. „Vždyť jsi úplná troska brácho. Podívej se na sebe!“ Vobrátí se na Ali. „Podívej se na něj! Promiň, Ali, ale nemůžu si pomoct.“

Ali se na něj vážně dívá. „Šimone, myslela sem,že sme všichni kamarádi.“

A ten typ se teďka pouští do toho, v čem je fak přeborník, totiž svalovat vinu na někoho jinýho, vobhajovat se a zároveň jako ponižovat vostatní. „Hele, Ali, já se sem vrátím a jediný, čeho se mi dostane, je negativní energie vod ztroskotanců,“ vykládá nám, „já už na tenhle model prostě nejsem zvyklej. Ať řeknu cokoli, vždycky odněkud přijde ledová sprcha. Kamarádi? Já bych od takzvaných kamarádů očekával trochu povzbuzení,“ ušklíbne se. Pak na mě jako ukáže prstem, jako bych vole něco udělal. „On ti neřekl, že tady byl, je to pár dní? A že jsme se neviděli ani nepamatuju?“

Ali kroutí hlavou a dívá se jako rovnou na mě.

„Já sem jen…,“ pokouším se vysvětlit, ale ten kocour mi skočí do řeči.

„A co na mě vybalí? Neřekne ani »čau Šimone, jak se máš, kde se tady bereš«,“ řiká jí a dělá, bůhví jak ho to nemrzí. „Ne, to bych chtěl moc. Rovnou se mě pokouší vysávat, ani napřed nepozdraví a nezeptá se, jak se člověk má!“

Alison si vodhodí vofinu a kouká na mě. „Je to pravda, Danny?“

No a pak je to jako ňáká ta vodporná scéna, jako dyž je člověk úplně hotovej a je mu blbě a vidí ji, ještě než se stane. Takový to teda čéče je. Prostě se vidim stávat, celej rozklepanej a roztřesenej jako takový ty starý černobílý filmy, co je točili na divnou rychlost a políčka pak jako ňák blbě poslepovali za sebou. Vo sekundu dřív, než to udělám, prostě jako vidim, jak votevíram pusu a ukazuju na něj prstem. A pak sem už dovopravdicky na nohou a ukazuju na něj a řikam mu: „Ty si stejně nikdy nebyl kámoš, nikdys nebyl vopravdickej kámoš jako Renta!“

Šouflovatýmu borcovi se jízlivě zkroutí ksicht a dolní čelist mu vystřelí jak šuple kasy v potravinách. „Co to tady kurva vykládáš? Ten zmrd nás všechny oškubal!“

„Mě teda nikdá nevoškubal!“ zařvu na něj a ukazuju na sebe prstem.

Šoufl celej ztichne, udělá se smrtelný ticho, viš, ale kocour ze mě teda nespustí pohled. Ale né, a je to venku. Prokec sem se. A před Alison jako. Voba dva, páni, dva páry vobrovskejch vočí, co na mě řvou, že sem zradil.

„Jo tak,“ řekne von drsně, „takže vy dva jste byli domluvený,“ a koukne na Ali, kerá sklopí hlavu a dívá se do země. Ali umí báječně udržet tajemství, ale lhát neumí.

Nechci, aby ty jeho vobviňující reflektory provrtávaly ji, tak to vyklopím. „To né, neměl sem vo tom ani šajna, to jako přísaham na život Ali a život Andyho.“

Šoufl kocour mě vočima spaluje jako nikdy, ale vidí, že vole nekecám. Je mu ovšem jasný, že to není celá story.

Tak du s pravdou ven a nehtama při tom rejpu do rozmáčenýho pivního tácku. „Ale pozdějc sem dostal ňáký prachy, přišly poštou. Jen muj podíl, nic víc.“ Šouflovy velký voči se do mě furt zavrtávaj a mně je jasný, že jakejkoli pokus vo lež je vylouč, protože tenhle kocour by to prostě jako prokouk. „Mělo to londýnský poštovní razítko a přišlo to asi tři tejdny po mym návratu. Nebyl u toho žádnej lístek. Už sem ho pak nikdá neviděl, ani se mi nevozval, ale já prostě vim, že ty prachy poslal von, né, protože to nikdo jinej bejt nemoh,“ řikam mu. A pak ještě dodám a krapek se jako snažim vytáhnout: „Mark mě nenechal na holičkách!“

„Celej podíl?“ ptá se a koulí vočima.

„Do posledního penny, čéče,“ vodpovim mu s krapkou škodolibosti a pak se zase svezu na ždli, protože jsem vykalenej na šrot. Ali se na mě vyčítavě dívá a já můžu tak akorát pokrčit ramenama a vona zase sklopí hlavu.

Je vidět, jak se z toho Šouflovi páří z kebule. Řikam si, že vevnitř v mozku toho kocoura to musí vypadat jako v takovym tom udělátku, v kerým se točej ty koule s číslama, dyž se losuje skocká národní lotynka. Vypadá, že ho to fakt sebralo, a neni to jako, že by to jen hrál, ale pak se vole najednou usměje a kření se jak ten týpek na logu na jeho lacostový košili. „Jo? Tak to ti fakt prospělo. Fakt ses hodil do kupy, to jó. Dobře jsi ty peníze zainvestoval.“

Ali zvedne hlavu a kouká na mě. „Ty prachy, dyž si kupoval všechny ty věci pro malýho… to bylo všechno od Marka Rentona?“

Ani nepípnu.

Šoufl vejrá do svý sklenice whisky, pak ji zvedne a vylohní a začne s tou prázdnou sklenicí klepat do stolu. „No jo, to víš že jo, klidně si tu takhle vytuhle seď,“ pošklebuje se mi. „Nikdy si nic neudělal a nikdy taky nic neuděláš,“ řiká mi.

A já si nemůžu pomoc a prostě na něj vyhrknu, řeknu mu, že něco přeci dělám, píšu dějiny Leithu.

Šoufl se rozchechtá. „Tak to bude bezpochyby strhující dílo,“ a řehtá se na celou hospodu, až se po nás lidi začnou votáčet.

Ali se na mě teďka kouká, jako že sem pitomec, viš. „Vo čem to mluvíš, Danny?“ ptá se. Musim vocud vokamžitě vypadnout, vysmahnout ven. Vstanu a vodcházim. „Negativní energie, no, není to poprvý, že jo. Tak jo, čau, já du.“            

Šoufl povytáhne vobočí, ale Ali jde za mnou ke dveřim a vyjdem ven. „Kam deš?“ ptá se a vobejme si tělo rukama.

„Mam tu skupinu,“ řeknu jí. Je pěkná kosa a jí je zima a klepe se, i když má na sobě ten tmavomodrej svetr.

„Danny…,“ začne a muchlá zip mý bundy mezi ukazováčkem a palcem, „já se tam ještě vrátím a trochu si se Šimonem pokecám.“

Já na ni vejrám jak vyvoraná myš.

„Von je naštvanej, Danny. Jestli něco vo těch penězích prokecne před takovejma jako je Druhá cena…,“ na chviliku zaváhá, „nebo Frank Begbie…“

„No jasně, di si povídat se Šimonem. Nemůžeme si dovolit, aby se na nás zlobil, že né?“ vyštěknu, ale jo, kurva, trefila do černýho. Tenkrát v Londýně sem to byl já, Renta, Šoufl, Druhá cena a Begbie, že jo, a Renta nás prostě všechny vokrad. Ale mně to vrátil. Je jasný, že Šouflovi nikdy nic neposlal, ale co se týče těch vostatních, vo tom nic nevim. Begbiemu asi taky nic nedal, protože to byl mentál, zabil toho kluka, toho Donnellyho, a šel bručet, i dyž teda musí se uznat, že ten Donnelly byl fak vychcanej syčák.

„Ať tam nepřídeš pozdě,“ řekne, dá mi pusu na čelo a pak se votočí a zase těma dveřma vejde dovnitř.

A je fuč.

A to jako teda rozhodlo, celej sem se klepal rozrušenim a vobavama, ale dyž sem dorazil na skupinu, prostě sem jim vo tom všem řek, jako vo těch dějinách Leithu, myslim. A viš co, ta sýkorka, ta Avril, ta ti z toho měla takovou radost, fak úplný vole posvícení z toho měla. Tak to mi stálo za to, teda, prostě jako už jen pro ten její úsměv. Tak to mam za sebou, prokec sem to a teď sem si vole trochu zavařil, protože teď šichni budou čekat, že se budu projevovat vole jako učenec, že jo. Borec, kerej to někam dotáhne, význačnej místní dějepisec, hybatel, vole, akční síla.

Ale to já jako nejsem. Ten kluk v telce, ten co vykládá vo starejch civilizacích a tak. Člověk si těžko představí, že by jako řikal: »Hele, čéče, budu si muset trochu posvítit na toho kolíka z Leithu, toho novýho talenta. Jesli si ho nevohlídam, proleze mi tenhle týpek všechny ty moje pyramidy a vyfoukne mi všechen materiál vo těch egyptskejch lidičkách.« Né, nějak to prostě nevidim.

Ale musim se do toho pustit, viš, prostě se vo to musim pokusit, možná proto, abych Ali dokázal, že sem víc, než si myslí. Možná, že jim to chci dokázat všem.

Dyž sem Alison poprvé potkal, byla to taková ulítlá, ale úžasná roštěnka, s takovou tou parádní vopálenou kůží, dlouhejma tmavejma vlnitejma vlasama a velkejma, perleťově bílejma zoubkama. Byla to vobčas trochu hustá žába, ale to proto, že někdy jako by měla na krku pověšenýho neviditelnýho upíra, co z ní vysával veškerou energii jako.

Mě si jako teda nikdy moc nevšímala. Dycky jela po něm. Pak si zpomínam na ten den, co se na mě prostě jen tak usmála a mně se vole srce v hrudi rozskočilo na cimprcampr. Dyž sme si spolu začali, myslel sem si jako, že je to jen fet, vole, že jako až s tim praštíme, bude chtít vo dům dál. Ale pak přišel svišť a vona tak ňák jako zůstala. To bude asi vono, čéče, ten špunt, to bude asi jedinej důvod, proč už mi dávno nepráskla do bot.

Ale teďka je to zase zpátky, ta upírem vysávaná Ali, a hádej vole, kdo je ten upír? Sem to já, vole. Já.

Dyž je po terapii, přemejšlim, jestli tam Ali ještě furt bude, v tý Přístavní záři. Ale né, na Šoufla už teďka podruhý náladu fak nemam. Místo toho se votočim a vyrazím na druhou stranu do města, kde potkám Bráchance Doda, kerej zrovna vychází z Old Saltu, a spolu pak zaskočíme na brko do jeho bytu na Montgomery Street. Má teda pěknou malou klícku, to jó, trošku nahňácaný, ty pokoje jako, je to jako takovej ten typ malýho bejváku, žádný velký prostory. Má to tam hezky všechno porychtovaný, to se musí nechat, až na ten velkej vobrázek Rangers z doby, kdy jim šéfoval Souness, zarámovanej na zdi hnedka nad krbem. A je tu i slušná kožená sedačka, do který rovnou zahučím.

Mám Bráchance Doda celkem rád, i když teda trochu dost žvaní, a po pár jointech a jednom pivu mu vykládám vo svejch trablech se ženskejma.

„S tim se netrap, kámo, Omnia vincit amor, láska vše přemůže. Jesli se máte rádi, tak to nějak bude fungovat, jesli se nemáte rádi, je načase se pohnout z místa. A šmitec,“ řekne Dode.

Já mu povidam, že to neni zas tak jednoduchý. „Hele, von je tu jeden kluk, bejval to muj dobrej kámoš a voni dva se vod sebe nehli a von se tu teďka zase vyloup a je zpátky ve městě, viš, co myslim, né? A von se ti jako prostě vytahoval, tak sem mu něco řek, řek sem mu něco, co sem neměl, viš?“

„Veritas odium parit,“ vodpoví Dode jako takovým tim mudrlantskym způsobem. „Pravda plodí nenávist,“ dodá pro mě na vysvětlenou.

To je fakt na palici, já se jako pokoušim napsat knížku a neumim se pomalu podepsat a tady Bráchanec Dode je vole jak ňákej latinskej učenec a přitom je to Glasgowák, chápeš. Člověk by nikdy nevěřil, že Glasgowáci maj ňáký školy, ale musej ňáký mít a budou teda rozhodně lepčí, než ty naše. A tak se toho dobráka Bráchance voptam: „Jak je to možný, Dode, že toho tolik vo všem víš, myslim jako latinu a tak?“

Von mi to všechno vysvětlí a já ubalim dalšího špeka. „Já sem samovzdělanec všeuměl, Spude. Ty pocházíš z jiný tradice než my protestanti, rozuměj. Neřikam teda, že nemůžeš bejt stejnej jako já, to ne. Jen vás to prostě stojí víc námahy, jelikož to neni ve vaší kultuře. Podivej, Spude, my sme pevně ukotvený v knoxovský tradici skotskýho protestantskýho dělnickýho vzdělání. Proto jsem povoláním inženýr.“

Tady sem toho kocoura nějak nestih. „Ale dyť makáš jako sekuriťák, ne?“

Dode zamítavě zavrtí hlavou, jako by to byl jen drobnej detail. „To je jen dočasný; než se zase protlačím na Dálnej východ a dostanu další smlouvu. Chápej, tahle služba ve vostraze je pro mě takový rozptýlení. Nechci se tě, kámo, nějak dotknout, tobě to přece říc můžu, né, jelikož ty máš velkej potenciál. Ale chápej, je to případ, kdy ďábel strojí činnost pro zahálčivé páry rukou. Otia dant vitia. To je ten rozdíl mezi podnikavým protestantem a bezradným papežencem. My se pustíme do čehokoli, abysme nevyšli ze cviku, abysme neztratili disciplínu, než se nám do cesty připlete zase něco velkýho. Ani vomylem se tu teď nerozvalim a nezačnu utrácet všechny prašule vydělaný v Ománu.“

A tak jako dumam, kolik toho ten kocour má asi v tom svym vaku u Clydesdaleský banky ulitýho.

20

FINTA ČÍSLO 18 738

Rád jsem zase berdu Alison viděl, i když mě ta ostrá výměna názorů s tou vyjebanou smažkou, s tou strupovatou nulou, se kterou je ve vleku, dost naštvala. Ale ten vyzáblý, hadrákovitý irský zmrd se taky pěkně naježil. Měl jsem ho taky kurva vyhodit na ulici spolu s ostatními odpadky, pro které si přijedou popeláři, aby je naládovali do spalovny. Události se buď obrátí k lepšímu, nebo ještě zhoustnou, pomyslím na Spuda a říkám si, že to nejhorší už mám za sebou. Ale ne, ono se to kurva posere ještě víc. Vstoupí on.

„Šoufl! A zasranej hospodskej! To mě poser, ty šéfuješ leithský knajpě? Já píčo věděl že se vod tohodle zasranýho místa nebudeš moc na moc dlouho vodtrhnout, vole!“

Ten chlap má na sobě obstarožního bombra z hnědé kůže, staré tenisky Nike, levisky a něco, co nepříjemně připomíná stařičkou pruhovanou košili značky Paul and Shark. Pochopitelně, že výsledný dojem na hony daleko oznamuje »akorát sem vylez z basy«. Možná, že na spáncích má sem tam stopu po stříbře a na ksichtě o pár šrámů víc, ale jinak se ten zmrd jeví v prvotřídní kondici. Jako by ani o den nezestárl, jako by byl v nějaké ozdravovně a ne za mřížemi, do prdele. Asi tam od rána do večera, den co den posiloval. I těch pár šedin nevypadá opravdově, spíš jako by mu je tam přidělal nějaký vizážista, aby ho trošku postaršil. Nezmůžu se fakticky ani na jediný zkurvený slovo.

„Už sem si krávo myslel, že se toho do píči nedočkám! Ale řikal sem to, né, že se vole píčo vrátíš!“ zopakuje a názorně mi tím demonstruje, že jeho obsese nudným opakováním nedošla sebemenší úhony, spíš se asi ještě rozvinula, když tam v tom vězeňském skleníku takovou dobu inkubovala. Představte si, že byste s něčím podobným museli být na cele! To bych radši zkusil štěstí v křídle, kde maj cely úchyláci.

Sevřu čelisti a pomalu skřípu zubama. A není to jen ten koks, který jsem si dal, než přišel hadráč Murfáč. Vynutím úsměv a najdu jazyk. „Franco. Jak se vede?“

Klasicky postaru ten zmrd nikdy neodpoví na otázku, pokud jich má sám pár přichystaných. „Kde teď píčo vole bydlíš?“

„Tady za rohem,“ zamumlám neurčitě.

Chvíli mě sjíždí tím pohledem, co by oloupal i nátěr z futer, ale smůla, to je jediná informace, které se tomu zmrdovi dostane. Pak očima sjede k výčepu a zpátky ke mně.

„Dáš si pivko, Franco?“ zašklebím se.

„Už jsem si píčo myslel, že se vole snad nikdy nezeptáš,“ řekne a otočí se na jinou trosku, která stojí vedle něj. Zrovna tohohle mentála neznám. „Dyž si čurák může dovolit řídit hospodu vole, může si snad kurva dovolit zacálovat starýmu parťákovi Frankovi jedno posraný pivko, né? Ty kousky, co sme spolu vole píčo s tímhle zmrdem vyváděli, nemam pravdu, co, Šoufle?“

„Nó…,“ vynutím škleb, zvednu půllitr k pípě a pokouším se vypočítat, kolik piv si tu zadarmo za týden vynutí a co to udělá s už tak nuzáckou hladinou zisku, který tenhle pajzl jen tak tak vypotí. Dál pak s Frankem kecám a nenuceně přihazuju informace a jména, které mu zavaří tu jeho psychoušskou hlavu. Úplné vidím, jak se mu tam ty kolečka točí a jak je čím dál vykolejenější. Jména a napůl zformované plány se mu v kebuli derou do toho správného pruhu, jako doprava na dálnici, kterou náhle zbrzdí blížící se uzavírka. Jistěže jedno konkrétní jméno vynechám. Dojde mi, že mě Frankovo znovuzjevení sice znepokojuje, ale zároveň i podivně vzrušuje, a pokouším se v hlavě sestavit hrubý bilanční soupis všech možností a hrozeb. Úzkostlivě se snažím zachovat si neutralitu a s ponurým, sžíravým mlčením naslouchám jeho žvástům. Najde se mnoho duší, které budou ohledně Begbieho návratu méně ambivalentní.

Očima teď po mně blýská ten mamrd vedle. Vypadá jako malinko štíhlejší, méně zdravá Frankova kopie, tělo napumpované vězeňskou ocelí, to ano, ale následně zvalchované drogami a alkoholem. Jeho oči jsou divoké, psychotické štěrbiny, které vám v duši tancují jako slon v porcelánu a přitom hledají dobré stránky, které by mohly rozdrtit, a špatné prvky, se kterými by se mohly ztotožnit. Kratičké vlasy pokrývají jako pepř jeho hrbolatou, vylepanou lebku, do které byste mohli mlátit celý den a akorát byste si o ni polámali prsty. „Takže tobě teda řikaj Šoufl, jo?“

Čepuju pivo a jen se na něj dívám. Můj výraz je doufám takovým tím neupřímným, vybízejícím vzdorem, který po sobě ve vzduchu zanechá viset neslyšné »a co má bejt?«, a jen si přeju, aby ten mrcas v téhle bitvě našich vůlí řekl ještě něco. Ale vymyká se mi to z rukou a dostává se mi jen podroušeného úsměvu, a jak ochabuje rauš z toho koksu, vzpomenu si na psaníčko v kapse bundy, která mi visí v kanceláři.

Díky bohu, že mě z té slepé uličky vyvede. „Já sem ňákej Larry, brácho. Larry Wylie,“ oznámí mi energickým způsobem, jako by se se mnou chtěl poměřovat. S jistou neochotou mu potřesu nataženou pravicí. Už teď vidím, jak můžu tu licenci spláchnout do hajzlu, jestli se mi tu budou scházet takovíhle kokoti. „Slyšel sem, že sme se pohrabáčema vrtali ve stejný díře,“ řekne a ten jeho gaunerský ksicht rozřízne vyzývavý úsměv.

O čem to tady ten zmrd kurva mluví?

Ten šmírák Larry se musí bavit, jak mě vyvedl z míry, a pak mi to objasní. „Louisa,“ řekne. „Louisa Malcolmsonová. Řikala mi, že ses jí pokoušel vojet, ty kanče sprostej.“

Hmm, rána z dávna, to teda jo. „Fakt?“ přikývnu a dívám se na pípu a pak na něj. Nenávidím práci na baru. Nemám trpělivost čepovat pivo. Ještěže si támhleti grázlovští honibrci neřekli o guinness. Ano, ta tvář je mi nakonec povědomá, patří jedné z těch mlhavě nepřátelských postav v rohu nějakého bytu, kam jste přišli někoho sbalit, nebo kam jste dorazili po kalbě.

„Na zdraví, kámo,“ usměje se. „To znám, i já sem to zkoušel.“

Begbie se dívá na mě, na Larryho a zase na mě. „Vy kundy sprostý,“ komentuje to s opravdovým opovržením. A náhle mnou poprvé od momentu, co sem vstoupil, projede ten starý strach. Jsme starší a dávno jsme ho, zmrda, neviděli, ale Franco je pořád Franco. Díváte se na toho idiota a je vám jasné, že se to nikdy nezmění. Pro tohodle pitomce něco jako manželsví a domácí život není žádná volba. Pro našeho malého Beggiče je volbou buď smrt, nebo doživotní vězení, přičemž s sebou musí po cestě stáhnout co možná největší počet dalších duší. Jo, tenhle chlap je ještě pořád prostě k neuvěření.

Larry s chabým gestem protestu obrátí dlaně směrem ke stropu. „No to sem celej já,“ usměje se a opět stočí pohled na mě. „Tak to prostě chodí, co, brácho. Jak jednou ňákou buchtu vorajduju na všechny možný i nemožný způsoby, nezbejvá nic jinýho, než zkusit ňákou tu škváru, co do ní ček zainvestoval, vytřískat zpátky a hezky ji popást. A tady tenhle frajer by taky moh vyprávět, co, vole?“

Tak tenhle pičus si myslí, že jsem stejný jako on. Omyl. Já: Šimon David Williamson, byznysman, podnikatel. Ty: tupé hovado ze sídláku, bez výhledu na budoucnost. Přikývnu, ale pousmání si nechám pro sebe, protože tenhle magor vypadá jako někdo, koho není radno si proti sobě popudit. Výborný společník pro Franka, uhnětený ze stejného těsta. Měli by se rovnou vzít, protože nikoho vhodnějšího už k sobě nenajdou. Stejně jako Begbie to taky není žádný Einstein, ale z každého póru mu leze protřelost městské hyeny, která na sto honů pozná, když se na ni někdo dívá spatra. Tak se na Franka podívám a kývnu směrem k těm prsteny obtěžkaným, nevylíhnutým poďobancům v teplákových soupravách, kteří sedí u stolu vedle jukeboxu. „A co támhle ta skvadra, Franco?“

Jeho hladové oči zaostří na tu mladou partu a okamžitě vysajou ze vzduchu veškerý kyslík. „Tyhle zmrdaný mláďata se tu slejzaj furt. Dost často dýlujou. A vobčas příde i ňákej vymaštěnej kripl,“ vysvětluje. „Ale dyby si na tebe ňákej dovoloval, stačí říc, vole. Najdou se mezi náma i takový, co nezapomněli, co je to kámoš,“ dodá významně.

Kámoši mi můžou vlízt do prdele.

Myslím na Spuda, kterého potají zasponzorovala ta mrkvová hlava, zloděj Renton. Hajzlové mizerný. Zajímalo by mě, jestli François ví něco o celém tomto drobném nenápadném urovnání. Co, vážený pane Murphy? Ach, Danny, chlapče, vrabci by si o tom dozajista zatraceně brzy mohli začít nahlas štěbetat. Zkurveně nahlas. Ano, ano, už je skoro slyším. A ta melodie, kterou cvrlikají, mi velice připomíná pohřební nářek nad jedním zakrslým feťákem z Leithu. No jo, na tenhle tah určitě později dojde.

Teď ale nemá smysl ukazovat tomuhle úchylovi víc karet, než je nezbytně nutné. „To oceňuju, Franku. Už se tady v Leithu tolik nevyznám, chápeš, strávil jsem tolik času v Londýně, víš, jak to chodí,“ vysvětluju a zaznamenám, že vchází další tlupa těch mladých zmrdů. Upoutám jejich pozornost dřív, než se Morag, která si čte červenou knihovnu, vrzavě vyškrábe na nohy. „Zasraný zákazníci. Ale na pořádnej pokec dojde později, jo,“ napůl Beggičovi oznámím, napůl nařídím.

„Tak jo,“ řekne Franco a spolu s tím Larrym se posadí do rohu k hracímu automatu.

Ta mladá hovada si objednají a hned na baru vyžahnou pár piv. Slyším veškerý jejich rozhovor, co všechno si neobstarají a jak musí zavolat tam a tam a tomu a tomu. Zaregistruju, jak Franco a Larry odcházejí, což těm puberťáckým zmrdům malinko zvedne náladu a přidají na hlasitosti. Ten čurák Begbie ani nedonesl prázdné sklenice na bar, do prdele. Myslí si snad, že jsem tu jenom, abych obskakoval takovej plebs, jako je on?

Jdu posbírat sklenice a myslím na ty laskominy, které jsem pořídil od Seekera a které mám teď ulité v šuplíku v kanceláři v kasičce. Samozřejmě že koksík si nechávám jen pro sebe. Vrším sklenice do sebe jako nějaký podělaný pingl a potom přistoupím k nejoraženějšímu z té party mlaďochů, k tomu Filipovi. „Máme se?“

„Jo, v pohodě,“ odpoví podezřívavě. Popojde k nám jeho vyšší, nablblejší kamarád, takovej ten Bill Hicks, jak že se jmenuje, Curtis, ten, ze kterého si všichni utahujou. Jako ti ostatní i on má ruce ověšené spoustou zlatých masivních prstenů. Zaměřím se na ten mohutný proud zlatých chcanek. „Pěkný prsteny, hoši,“ poznamenám.

Tupoid odpoví: „Nó, teď jich mam pě-pě-pět a chci eště tři da-da-další, abych měl jeden na každým pr-pr-pr-pr-pr…“

Poukouší se to vytlačit, stojí tam s otevřenou pusou a mrká jak o závod a já mám sto chutí odskočit si zpátky na bar a umýt pár sklenic nebo si na jukeboxu pustit „Bohemian Rhapsody“, než to konečně vyplivne.

„… pr-prstě, jako.“

„To určitě oceníš, když si to mašíruješ po Walku. Alespoň si neodřeš klouby, když ruce couráš po chodníku,“ usměju se.

Ten zaprdlej ťulpas na mě zírá s pusou dokořán. „Eh… hmm…,“ vypotí ze sebe, naprosto vyvedený z konceptu a jeho kámoši se začnou chlámat jak smyslů zbavení.

„Ale mrkni na tyhle,“ naparuje se ten kolík Filip a předvádí mi kompletní sbírku. Nijak víc už se s nima kamarádíčkovat nechci. Tenhle malej zmrd je frajer, až to bolí, a jiskra v očích napovídá, že má v sobě kus pořádně zákeřnýho hajzla. Postaví se ke mně tak nepříjemně blízko, že mě kšiltem své baseballové čepice skoro bodá do obličeje. Je oháknutý do toho drahého, ale nevkusného sportovního oblečení, na které si tihle malí hip-hopoví blbečkové tak často potrpí.

Kývnutím mu naznačím, aby se posunul trochu do rohu k jukeboxu. „Doufám, že mi tu nedýlujete pilule,“ řeknu tomu imbecilovi šeptem.

„Né,“ dušuje se a bojovně potřese kebulí. Ještě ztlumím hlas. „Takže nějaké sháníte?“

„Děláš si prdel?“ nevěří, sevře rty a zúží oči.

„Ne-e.“

„No… vlastně jo…“

„Mám éčko, jedno za bůra.“

„To zní slušně.“

Malej zmrd si nachystá vatu a já mu předám dvacet pilulí. Potom už to lítá jak na tržišti. Musím brnknout Seekerovi, aby mi sem poslal další várku. Samozřejmě, že on hospodu svou přítomností neobšťastní a pošle místo sebe fretkoidního kurýra. Udám jich sto čtyřicet a to mi do zavíračky zbývá ještě hodina. Pak ta zasraná mládež vypadne do klubů a zanechá hospodu prázdnou, až na pár sípajících, starých otrapů v rohu, kteří tam mastí domino. Odpočítám z hromádky šest pilulí a dám je stranou do plastikového pytlíčku.

Podívám se na Morag, která domyla sklenice a už je zase pohroužená do toho čtení pod lampou. „Mo, dáš na to tady tak na půl hodinky pozor, že jo? Musím si na chvilku někam odskočit.“

„To víš, že jo, Šimonku,“ zahučí ta úslužná stará škatule a jen lehce při tom pozvedne hlavu od toho skvělého románu.

Odkráčím si to za roh na leithskou policejní stanici. Vybavuju si tu známou dětskou říkačku o policajtech »Chodí pešek okolo, nedívej se na něho«, a mezi tím se blížím k malému, tlustému, uválenému fízlovi na vrátnici. Žluklý zápach tělesného odéru se od něj odlepuje jak nadupaný vysunutý útočník od těžkopádného středního obránce. Ten člověk vypadá, jako když uhnívá zaživa, na krku se mu třesou slupičky ekzematické kůže, kterou na svém místě drží jen toxický, mastný pot. Ano, jaké blaho vidět správného policistu. Fízl Kebab se mě neochotně optá, co že pro mě může udělat.

Mrsknu mu na stůl těch šest pilulí.

Do jeho hluboko zasazených, malinkých očiček se teď soustředí veškerá energie. „Co to je? Kde jste k tomu přišel?“

„Právě jsem převzal licenci pro Přístavní záři. Chodí tam pít hodně mladých kluků. No, mě to teda nevadí, to hlavně oni tam chodí utrácet peníze. Ale viděl jsem, jak se jich pár chová podezřele, tak jsem za nimi šel na záchod. Zašli do stejné kabinky. Vyrazil jsem dveře, zámek byl na nich stejně rozbitý, potřebuju to spravit, jak říkám, teprve nedávno jsem to tam převzal. No ale kde jsem to přestal, sebral jsem jim tyhle pilulky a zakázal jsem jim ke mně chodit.“

„Aha… aha…,“ opakuje fízl Kebab a dívá se napřed na pilule, pak na mě a zase zpátky.

„No, já o těchhle věcech osobně moc nevím, ale mohly by to být ty hypnotický tabletky, o kterých se vždycky píše v novinách.“

„Extáze…“

Náš chlapík rozezná slovo ekzém od slova extáze, což ho tedy chválí. „No, mě to nezajímá,“ říkám a dělám takového toho netrpělivého pana podnikatele a platiče daní. „Mně jde o to, že nechci, aby ke mně měli trvale zakázáno chodit, pokud jsou nevinní, ale nepřipadá v úvahu, aby mi někdo v mé hospodě prodával drogy. Od vás chci tolik, abyste to otestovali a řekli mi, zda se jedná o nelegální drogy. A pokud tomu tak bude, okamžitě budu vytáčet vaše číslo, jakmile se mi některý z těch otrapů jen opováží překročit práh.“

Na fízla Kebaba moje zarytost zřejmě udělala dojem, ale zároveň ho odrazuje, kolik prudy ho kvůli tomu čeká. Je to, jako by ho dvě různé síly tlačily do opačných směrů a on se kymácel na místě a pokoušel se vyšpekulovat, na kterou stranu vykročit, přičemž z něj v průběhu toho procesu slézá další část kůže. „Tak dobře, pane, buďte tak laskav a napište nám tady své jméno a adresu a my to pošleme do laborky na testy. Podle mě to vypadá na tabletky extáze. Bohužel je dnes užívá většina těch mladých.“

Ponuře potřesu hlavou a připadám si jako vrchní detektiv v seriálu The Bill. „Ne v mé hospodě, příslušníku, ne v mé v hospodě.“

„Přístavní záře měla v tomto ohledu celkem reputaci,“ vysvětluje policajt.

„To tedy asi vysvětluje, proč jsem ji dostal za cenu, za kterou jsem ji dostal. No, naši kamarádíčkové dýleři co nevidět zjistí, že tahle reputace se právě změnila!“ prohlásím. Polda se snaží vypadat povzbudivě, ale možná jsem to s tím přehráváním malinko přehnal a navodil v něm dokonce pocit, že jsem jeden z těch hrdinů, co musí přijít se svou troškou do mlýna, agent bdělosti, který mu z dlouhodobého hlediska způsobí jen spoustu potíží.

„Hmm,“ zabručí, „ale kdybyste měl jakékoli problémy, pane, bez váhání se na nás obraťte. Od toho tady jsme.“

Se strohým výrazem díků pokývám hlavou a vydám se zpět do hospody.

Když se vrátím, o bar se opírá Šťavka Terry a krmí starou Mo nějakou historkou a Mo se chechtá tak, že se nebezpečně přibližuje hranici prochcaných spoďár. Její mohutný řehot se drncavě odráží od všech zdí, což mě na chvíli přivede na myšlenku, že bych měl překontrolovat pojištění budovy.

Drsoň Džusoň je taky pěkně rozjetý. Stočí se blíž ke mně. „Šoufle, eh, Šímo, jen mě tak napadlo, měl bys s náma jet o víkendu do Amstru na Rabovo loučení se svobodou. Vomrknout jaký zbožíčko je na prodej v červený čtvrti.“

Ani za tři prdele. „To bych moc rád, Terry, ale nemůžu tady nechat tenhle podnik napospas,“ vysvětluj u a hned na to zařvu na ty mrtvé mátohy v rohu, že beru poslední objednávky. Ani jeden z těch starejch plesnivců si nedá další pivo, jen prostě husím krokem vypochodujou do noci jako duchové, kterými se stejně brzy stanou.

Nepojedu do Amsterodamu s partou cvoků. Pravidlo číslo jedna: společensky se obklopuj lasičkami a partičkám „kámošů“ se vyhýbej za každou cenu. Po zavíračce mě Terry hecuje, abych s ním zašel do jednoho klubu ve městě, kde hraje jeho kumpán, dýdžej, který si říká N-Sign. No, N-Sign je celkem známá postavička a musí být v pěkném balíku, takže jakmile všechno pozavíráme, rád se tam nechám odvléct. Nasedneme do drožky a pak proplujeme kolem tlačící se fronty u cowgateského superpajzlu a rovnou dovnitř, kde Terry kývne a mrkne na chlapíky z ochranky. S jedním z nich, s Dexym, se znám z minulosti, a tak spolu chvíli pokecáme.

Protože jsme v Edinburghu a ne v elitářském Londýně, není tu žádný VIP bar, a tak se musíme mačkat s tím zasraným plebsem. N-Sign je na baru a rojí se kolem něj chumáč mladých blbečků a roštěnek a jsou z něho dost hotoví. Kývne na Terryho a na mě a spolu s dalšími několika kluky projdeme dozadu do zázemí kanceláře klubu, kde se právě porcují lajny. Je tam taky několik vítaných bas piva. Terry nás všechny dokola představil a já toho N-Signa stejně mlhavě poznávám, jasně, je to Šťavkův starý známý z dob minulých. Ti ostatní jsou z Longstonu nebo Broomhousu nebo Stenhousu nebo tak nějak podobně. Z převážně protestantských končin. Zvláštní, dneska už mě Hibsové nijak zvlášť neberou, ale můj odpor k Heartsům nikdy ani na vteřinu neochabl.

Terry jim všem vykládá o tom večírku, který jsme si uspořádali. „Pořádáme tady u Šoufla takovou parádní jízdu. Byla tam jedna šťáva z vejšky, přitáh ji Rab Birrell, choděj spolu do školy,“ našpulí rty a obrátí se na mě, „no řekni, jaká byla?“

Ten verbální vodopád, zvláště, když je na kokainu, vyvolává obavy, ale gusto, s jakým to představení předvádí, je nakažlivé. „Jedlá,“ uznám.

„Ale skunk nezvládaly. Napřed nám tam ta jedna vobrejlená málem hodila šavli a pak ta rajda, ta Nikki, úplně vytuhla, no co vám mam povídat A tenhle kanec ji vodvez domu, a tam ji přeříznul,“ řekne a kývne mým směrem.

Zavrtím hlavou. „Ani sem si nevrz. Když jsme ji dovezli ke mně, Gina ji odvedla na hazl a pak ji uložila do postele. Já jsem byl dokonalý džentlman, naprosto způsobilý, teda aspoň co se Nikki týče, že. Ginu jsem ale u ní doma nakonec vojel.“

„No jó, to se sadim, že ses pak vrátil a vošukal i tu Nikki, přiznej barvu, hajzle!“

„Neé… Musel jsem ráno brzo vstávat kvůli závozníkům a mazal jsem rovnou zpátky do hospody. Když jsem dorazil domů, byla Nikki pryč. Ale i kdyby tam byla, choval bych se dá1 jako ukázkový gentleman.“

„A čekáš, že ti to zbaštím, jo?“

„Řikám ti, jak to bylo, Terry,“ usměju se. „Jsou kóčy, se kterýma musíš hrát hru na víc setů. Nemám zájem píchat blející mrtvolu.“

„Jojó, to byla kurevská škoda,“ zakleje Terry, „jelikož ta malá by do toho šla,“ říká tomu N-Signovi nebo Karlovi, jak se doopravdy jmenuje. „Podívej, Karle, měl bys s náma do tý hospody zajít a přivýst s sebou pár roštěnek z toho tvýho klubu, co ty na to? Dycky potřebujem čerstvou krev,“ pošťuchuje ho Terry.

Ten dýdžej vypadá v pohodě. Posíláme si psaníčko a začínáme být celkem zmaštění, a on pak řekne něco, z čeho se mi srdce rozbuší ještě silněji než po té neošizené lajně, kterou jsem si právě dal. „Nedávno jsem byl hrát v Amstru. A viděl jsem tam toho kluka, který ten klub provozuje. Bejval to tvůj kámoš. Renton. Říkals mi, že jste se nepohodli. Ozval se ti někdy od tý doby?“

O čem to tady mluví?

Renton? RENTON? ZKURVENEJ RENTON!

A v duchu si říkám, no, třeba bych do toho Amstru mohl přece jenom zajet. Trochu se porozhlédnout po pornoscéně. Proč ne? Trocha odpočinku a rekreace. A mohl bych si taky dojít pro nějaké prachy, které mi někdo dluží!

Renton.

„No jó, už jsme si to všechno vyříkali,“ lžu. „Jak že se ten jeho klub jmenuje?“ zjišťuju nenucené.

„Luxus,“ oznamuje tenhle Karlík N-Sign Ewart nic netuše a mně v hrudi tluče srdce jak o závod.

„Jo, to sedí,“ souhlasím, „to je ono, Luxus.“

Já tomu zasranýmu zrzavýmu zrádci ukážu, co je to luxus.

21

AMSTERODAMSKÉ KURVY, ČÁST 3

Kanál je dneska zabarvený do zelena; nejsem schopný rozpoznat, jestli je to odraz stromů na vodní hladině nebo nějaká odpadní výpusť. Ten tlustý fousáč si tam dole v hausbótu vysedává vysvlečený do půl těla a spokojeně kouří dýmku. Dobrá reklama na tabáček. V Londýně by to byl ustaraný chlap připosraný strachy, jestli se náhodou někdo nepokouší dostat to samé, co má on. Ale tady je mu to šumák. Někde cestou se Britové proměnili z borců, kteří to měli všechno pěkně nalajnované, v největší kretény Evropy.

Nasměruju si to do pokoje a Katrin tam v krátkém modrém župánku z nepravého hedvábí sedí na naší hnědé kožené sedačce a piluje si nehty. Spodní ret má vyšpulený a obočí se jí krabatí soustředěním. Kdysi jsem byl schopný sedět celé hodiny a jen tak se na ni při těchhle věcech dívat. Těšit se z její pouhé přítomnosti. Teď si navzájem lezeme na nervy. Teď mi to připadá úplně pitomý. „Tak máš teda těch sedm set guldenů na nájem, nebo ne?“

Katrin líně pokyne směrem ke stolu. „V mý peněžence,“ řekne, potom se postaví, s lehce teatrální okázalostí ze sebe shodí župan a odebere se do sprchy. Zaváhám, pozoruju její velmi hubenou, bílou nahatost odcházet a vyvolává to ve mně podivnou směs vzrušení a husí kůže.

Pohlédnu na její peněženku, která leží na velkém dubovém stole. Lesknoucí se oko přezky na mě mrká jako vějička. Prohrabávat se ženě v peněžence má v sobě cosi zvláštního. Když jsem fetoval, loupil jsem v barácích, kradl v obchodech a přepadával lidi, abych dostal, co jsem potřeboval, ale největší tabu, tabu, jehož prolomení mě nejvíc zraňovalo, byla peněženka mojí mámy. Je snazší strčit ruce do prciny cizí ženské než do peněženky někoho blízkého.

Ale nedá se nic dělat, střecha nad hlavou je rozhodně potřeba, takže ji otevřu a odpočítám bankovky. Slyším, jak si Katrin ve sprše prozpěvuje, nebo se o to alespoň pokouší. Němci nedokážou zazpívat ani notu, stejně jako Holanďani, konec konců stejně jako všichni Evropani. Co jí ale jde dobře, je otravovat mi život. Ano, nemilosrdné popichování, úděsné hádky, bouřlivé trucování; na to má Katrin patent. Ale její nejsilnější karta jsou ty hořké intervence, kterými občas přerušuje své kamenné mlčení. V našem pidibytu s výhledem na kanál se vytvořila atmosféra vysokou měrou navozující stav paranoie.

Martin má pravdu. Je na čase to rozseknout.

22

KUREVSKY VELKÝ BYTY

Podívej se píčo tadyhle na ty zmrdaný stromy, co se tu vole mačkaj ve stínu těch kurevsky velkejch bytů. Sou podvyživený, podvyživený, to je vole to slovo, kurva, jako malí caparti, jako tady ty smradlavý starý mátohy, co se celý choulej a vomluvně se hrběj, dyž vole procházej vokolo party mladejch bouchačů před vobchodnim centrem, píčo vole.

Ale teď tudy vole procházim já a dívam se na ty mladý hajzly a slyšíš píčo, jak vole stáhli hlasitost na minimum, jelikož já se jim krávo dívám rovnou zpříma do vočí. Ale žralok se vole nebude vobtěžovat honbou za akvarijníma rybkama, jelikož toho se kurva nenají. Jo jo, ty zmrdi zakrslí teď parádně zavětřili strach a sou úplně perplex, jelikož ten strach vole je jejich vlastní.

Ňákej zmrd si to tady vole vodsere… hlava mi kurva třeští… ani ten posranej nurofen už nefunguje…

Tak přemejšlim vo tom, jak to začalo, dneska ráno, hnedka zraníčka vole, než sem vyrazil za matkou. Začalo to píčo doma u Kate, dyž sme spolu byli v pelechu. Vona vypadala tak parádně, dyž sme se spolu ráno probudili. Ty poslední dvě zkurvený příhody sem vole sved na to, že sem byl vožralej, že jo. Ale teď, po celým tom čase, se na mě píčo koukla, jako bych nebyl vole v pořádku nebo co. Jako bych byl do prdele ňákej takovej ujetej čurák, jako ten, co sem kvůli němu vole skončil v lapáku.

Ale mně se šťávy liběj, nic jinýho než šťávy nechci, píčo vole. Dyž sem byl za mřížema, nedělal jsem do prdele nic jinýho, než že sem si ho honil a představoval si všechny ty kůže, a teď sem krávo venku, mam holku a nezmůžu se kurva ani na…

TEN ZMRD, CO Ml POSÍLAL VŠECHNY TY SRAČKY.

Já nejsem žádnej ujetej přihřátej uchyl…

VON SE MI KURVA NÉ A NÉ POSTAVIT.

A chápeš, kdyby jen vole řekla, kdyby řekla třeba »Co je s tebou, do prdele?«, tak bych se do toho vůbec píčo nepouštěl. Ale vona ty vole řekne: »Je to kvůli mně? Nelíbim se ti?« Tak jí to prostě všechno vybleju, vo vězení a jak první věc, kterou jsem vole chtěl udělat, bylo pořádně si vole zašoustat, ale jak se mi teď kurva ani nepostaví. A vona se mi jen schoulila do náručí, já celej vole napruženej, a povidá mi vo tom kreténovi, se kerym bydlela a kerej ji řezal, ten, co ji vole udělal toho moncla, dyž sem ji poprvý potkal. A mně se vole v hlavě honí, že vocud musim vypadnout, jelikož mi vole píčo třeští kebule. Tak jí řeknu, že se du vole podivat za matkou.

Dyž přídu do toho vobchoďáku, sotva vole popadam dech. Cejtim se tu jako ňákej zkurvenej vězeň lapenej tou zasranou potřebou sejmout ňákýho zmrda. Je to jako ňáká podělaná závislost…

Možná, že je to prostě tim, že sem tady, venku. Je mi, jako bych sem píčo nepatřil, nepasoval. Moje matka, můj brácha Joe, moje ségra Elspeth. Moji kámoši: Lexo, Larry, Šoufl, Malky. No jo, všichni dělaj, že tě rádi viděj, ale jako by kurva byli vochotný tvoji přítomnost tolerovat jen chvíli, vole. Pak se seberou a dou. No jó, podaj to jako slušně, ale všichni maj něco na práci, do prdele, dycky maj píčo vole něco na práci. A co teda kurva maj tak důležitýho na práci? Všechno vole, kromě toho, co sme spolu dělávali dřív, to maj vole na práci. Na pořádnej pokec dojde pozdějc. A já se z toho můžu vevnitř vzteknout ty vole a cejtim, jak ta moje zasraná závislost ještě zesiluje, ta potřeba ublížit ňákýmu zmrdovi. A kdy kurva příde to pozdějc?

A Lexo. Co má ten hajzl vole za lubem s tou svojí babou a tou zasranou rákosnickou kavárnorestaurací. Zasranej rákosnickej podnik v Leithu! V Leithu je čínskejch bister jak nasráno! Exotická kavárna vole. Jakápak vole exotická kavárna v Leithu, povídám mu. To asi pro všechny ty vymytý leithský exoty nebo pro koho kurva, je to vole zasranej rákosnickej bufáč, do kerýho vole sotva ňákej zazobanec přes den páchne, tak ať kretén nikomu nemaže med kolem huby, čurák.

Nó, Lexo, vole, příde za mnou k matce a cpe mi píčo vole do ruky vobálku. Dva tácy. Kupuje si mě, hajzl. A jo, vemu si to, protože kurva tu škváru potřebuju, ale Lexo přemejšlí prdelí, jesli si vole myslí, že mě spolu s tou svou malou kundičkou z tohodle píčo vole vyloktujou jen tak. Lexo to schytá, kretén jeden.

Ale je tu jinej zmrd a jeho vobličej mam v hlavě vypálenej jasnějšíma barvama než ksichty těch vostatních.

Renton.

Renton bejval muj kámoš. Muj nejlepší kámoš. Ze školy. A udělal si ze mě vole prdel. Všecko to je Rentonova chyba. Všechen tenhle vopruz. A nikdy to vole nepřestane, dokud toho čuráka nedostanu.

Je to jeho vina, že sem skončil v lochu. Ten Donnelly to přehnal, debil jeden, ale nebyl bych si ho podal tak důkladně, dybych nebyl vzteky bez sebe kvůli tomu, že nás Renta vobral. Nechal sem ho tam na tom zasranym parkovišti ležet v kaluži jeho vlastní krve a do ruky sem mu vrazil svůj nabroušenej šroubovák. Pak sem vodešel domu a tam sem se dvakrát bodnul, jednou vole píčo do pupku a jednou do žeber, jiným šroubovákem teda. Vobvázal jsem si to a dopotácel se na pohotovost. Vyfasoval sem díky tomu zabití místo vraždy. Dybych už před tim nebyl souzenej a neslíznul to v base ještě za dvě těžký ublížení na těle, moh sem bejt vole píčo venku už dávno. Je to jak zkurvenej vtip ty vole a za to všechno může ten vypráskanej zlodějskej neřád Renton.

Jo ty vole, musel sem vypadnout, musel sem se klidit vod Kate, jelikož sem ty píčo nemoh bejt zodpovědnej za to, co by jinak následovalo. Její bejvalej byl pěknej zmrd, dyž ji mlátil, to teda přehnal, kripl jeden. Sou teda ňáký krávy, kerý si pořádnou nakládačku zasloužej vole, coury, co nejsou spokojený, dokud jim někdo neucpe hubu pěstí. Ale Kate ne, ta taková neni, byla to voprsklost se k tý holce takhle chovat, kurva. Ale kebule mi třeštila a bylo to vole, jako bych se každou chvíli měl přestat vovládat, tak sem radši vysmah.

Ale pak sem se doma u matky probíral vole ňákejma zasranejma starejma krámama – pár starejch tašek plnejch vosobního vlastnictví, ty krávo. Našel sem tam píčo svoji starou fotku: já a ta kurva Renton v Liverpoolu na Velkejch národních dostizích. Držel sem ji vole před sebou tak dlouho, že sem měl dojem, že se tomu čurákovi zvětšuje úsměv, jak tak na mě z toho vobrázku čučí. Jo ty vole, viděl sem, jak se mu roztahujou koutky a taky sem ty píčo normálně viděl, jak mi z lebky kurva vyrůstaj takový komiksový uši, vole. Jak sem jen kdy moh takovýmu zmrdovi důvěřovat…

Vnitřnosti mi v tu chvíli vole začaly vyrábět žluč, hlava mi praskala a připadal sem si ty krávo, jako dyž mi tělo kroutí křeče. Věděl sem ty vole, že můžu klidně píčo na tu fotku takhle vejrat do aleluja, prostě se takhle voddělat píčo vole, civět na ten vobrázek, dokavád nepuknu vzteky. Jo ty vole, krev by se vařila a pod tlakem se mi vstřikovala do žil a já bych vole mlel z posledního, z uší i z nosu by mi ty krávo crčela červená. Chvíli sem v tom stavu vydržel, abych dokázal, že sem píčo silnější než ta svině, a pak, před tim než sem vole tou fotkou mrsknul do kouta, sem skoro vomdlel, sednul sem si na gauč vole, tak ztěžka sem voddychoval a srdce mi vole bušilo, že by se z toho jeden posral.

Do pokoje přišla matka a viděla, jak sem celej podrážděnej. A povidá: „Co se děje, hochu?“

A já ani necek.

Tak vona zas: „Dy se staviš za June, abys viděl ty svoje mrňouse?“

„Brzy,“ já na to. „Napřed se musim postarat vo vobchodní záležitosti.“

Slyšel sem, jak si v povzdálí něco vole řiká, prostě si sama pro sebe jen tak blábolí, takovym tim způsobem, jako že ani vole nečeká, že bych chtěl nebo moh něco vodpovědět, jako by si vole zpívala nějakou zkurvenou písničku nebo něco takovýho. Vomílá pár pro mě novejch men, jako bych vole moh vědět, vo čem to kurva žvaní.

Takže teď sem zpátky ve Wester Hailes a beru Kate na rande. Do města si vememe tágo. Dyž zastavíme před klubem, strčím jí pár bankovek, aby tomu maníkovi zaplatila, jelikož zahlídnu starýho kámoše z fotbalu, Marka, kerej tu pracuje u vchodu, a tak du za ním prohodit pár slov.

Takže tam na tý ulici vole kecám s Markem a votočim se a vidim, jak platí a jak ta drožka vodjíždí. Pak k ní vole píčo příde ňákej vejmrd a spustí na ni: „Tak ty ses zase vyrazila kurvit, ty děvko jedna špinavá,“ zasyčí na ní ten zasranej maník, jako ňákej zkurvenej upír vole a rozpřáhne se a vona se krčí.

„Nech mě, Davie,“ zaprosí takovým děsně vysoko položeným jekotem a já z toho náramně spokojenýho výrazu v jeho ksichtě vodhaduju, že už vod ní tyhle zvuky slyšel. Hned sem kurva věděl, kdo to je. Vyhazovač Marek nakročí jejich směrem, ale já ho vole zarazim. Pak si to pomalu vodměřuju k tomu zmrdovi, jelikož si ty krávo vychutnávam každej zasranej krok týhle svý trati. Ten pičus teď Kate drží za zápěstí a zahlídne, jak se k němu lážo plážo valím.

„Vo co ti do prdele de? Ty chceš taky pár přes držku, ty hovado! To si vole…,“ ječí na mě, debil jeden, ale je čim dál tim víc v ouzkejch. Právě teď se mu hlavou honí, že timhle rámusem vodradí akorát tak amatéry, a už teď píčo vole vidim, jak z toho čuráka vyprchává kuráž. Teď a tady, ten kripl ví, že je v prdeli, pára mu došla, ještě sem vod něj vole nebyl ani na pět kroků! Na tom jak papír průsvitným krku se mu vole napínaj tlustý žíly a na krku mu jak vyrážka naskakujou beďary. A podívej se na mě, vole, já sem naprosto vyklidněnej.

Hodim po něm, po zmrdovi, pomalym úsměvem a dlouhym pohledem ho vteřinku dvě podusím a pak ho vysvobodim z tý jeho mizérie a jednim pohybem hlavou mu přerazim frňák. Ta rána ho skolí na dlažku a kvůli Kate a jelikož se tu vokolo motá příliš moc hovad, ho jenom ještě třikrát nakopu do hlavy a do ksichtu a jedna menší ještě míří do zad. Sehnu se a zašeptám tomu zmrdovi do ucha: „Jestli tě ještě jednou uvidim, tak se ti postaram vo funus, ty svině.“

Von vypustí něco mezi ňákou prosbou a zakňučením.

Kate řeknu, že už ji ten chlap nikdy vobtěžovat nebude. V tom klubu sme ale vole moc dlouho nezůstali, jelikož sem chtěl bejt brzo doma. Skočíme do pelechu a já ji ty krávo vojíždim jako drak, jak je noc dlouhá. Řekla mi, že v životě nic podobnýho nezažila! Ležim s ní v posteli, v krku mi to kmitá, ale pak se to zarazí a já pozoruju její pěknej vobličejík a řikam si: tahle holka je vole možná moje naděje na záchranu.

23

FINTA ČÍSLO 18 739

Takže jsme tady, uprostřed toho pytle sraček: já a on, Šimon a Mark, Šoufl a Renta, tady v Amsterodamu. Daleko od všeho ostatního. Od N-Signa jsem si nechal vysvětlit, kde ten Luxus najdu, a já a on, ještě spolu s Terrym, Rabem Birrellem a jeho bratrem, bývalým boxerem, jsme se velice rychle oddělili od zbytku skupiny. Některé fotbalové tváře, které přijely s námi, jsou pěkně provařené. Lexo, například, je starý kámoš Begbieho, což věci pochopitelně staví do zajímavého světla. Terry bude můj hlavní parťák, toho se budu držet, protože člověka s tak vyhraněným názorem na ženy je vždycky dobré mít ve vleku. Jeho balící metody jsou celkem neoduševnělé, ale je houževnatý a dosahuje výsledků.

Dorazíme do toho Rentonova klubu a já se kluka u vchodu optám, jestli je Mark k zastižení. Když se dozvím, že odešel asi před půlhodinkou, tvářím se zklamaně a ten kluk mi londýnským přízvukem líčí, že určitě dělá obchůzku po ostatních klubech a ať prý zkusím Trance Buddhu. Říkal to takovým tím provokativně láskyplným tónem, který zní něco jako: „Ten náš starej dobrej Mark, vždyť ho znáte.“ Já hó tedá znám, tó si piš, ty vošousté, ale ty hó očividněé neznáš. Důkaz, že tomu hajzlovi jsou lidi ještě stále schopní naletět, že je ještě pořád dokáže opít rohlíkem. To ovšem vystihuje, jaký je Renton trapák. Provozuje noční klub, ale sám se pak jde bavit do klubu někoho jiného.

Kripl. Nasměruju partičku zpátky směrem k vykřičené čtvrti. Šťavka reptá: „Co se ti na tom podniku teda nelíbilo, Šoufi?“

Ten vypatlanej vykradenej drban, tak ono mu nestačí, že mě před lidma oslovuje jako „Šoufla“ místo Šimone, teď to ještě trumfl a zkrátil si to na Šoufi, z čehož mi naskakuje ještě větší husina. Pomlčím o tom, jak mě to vytáčí, a doufám, že to prostě přejde. Když člověk takovým, jako je Lawson, poodhalí nějakou slabost, nemilosrdně ji zneužijí, řekl bych skoro, že to mě na tomhle člověku nejvíc dostává.

Renton. Tady v Amsterodamu. Zajímalo by mě, jak teď sakra asi vypadá. Jaké proměny si za ta léta navodil. Musíš si ujasnit, kým jsi a kým nejsi. To je naše životní mise. Jsou věci, které vždycky odložíte, když se někam vydáte, a jsou věci, které si nosíte všude s sebou. A já jsem vyhučenej éčkem a pokouším se přijít na kloub tomu, co že to s sebou vždycky tahám já, ať jdu kam jdu, ať jsem v jakémkoli stavu. Dorazíme do toho Trance Buddhy ve vykřičené čtvrti. Jde o obyčejný taneční parket, kout s pohovkami a barový klub, kde se mísí místňáci s turisty a britskými expaty. Pochopitelně mám na programu Rentona, ale stejně jako Terry neustále instinktivně čenichám čubičky, a tak se oba od party oddělíme. Zastaví nějaké dvě miciny a snaží se na ně udělat dojem. Pověsí se na něj ještě Velkej Birrell, ten boxer, a Rab. Od jednoho Holanďana si koupím pár pilulí. Slibuje, že jsou prvotřídní. Do prdele. Nemám chuť na kokeše, strávil bych celou noc na posranejch hajzlech. Chtěl bych si vrznout s nějakou holandskou číčou, dobrá pleť a tak, ale Terry se zapovídá se dvěma anglickýma kostma, já jim koupím pití a posadíme se vedle nich do jednoho tichého kouta. Ta muzika mi leze na mozek; je to takové to holandské pouťové techno jak na školní diskošce a už mi z toho fakt šibe. Další důvod, proč nenávidět Rentona: že musím snášet tuhle srágoru.

Sedím s holkou, jmenuje se Kateřina a je z Rochdaleu (špinavé blond vlasy na ramena, mateřské znaménko na bradě, které podivným způsobem přitahuje mou pozornost) a vypráví mi, že ji techno moc nebaví, že je to na její vkus trochu moc drsné. Zatímco vykládá, sleduju její tmavé zmalované oči, opakuji si „Rochdale“ a mé úvahy se zhruba, ale velice zhruba ubírají tímto směrem: Grácie Fieldsová z Rochdaleu zpívá »Sallyyy, našé Sallyyy, co by za těéé jiní daliii«, já píchám Kateřinu v průchodu. Pak, abych se držel toho rochdaleského tématu, zazpívá Mike Harding »Kovboje z Rochdaleu« a já si Kateřinu představím jako rochdaleskou kovbojku a napadne mě ta obrácená kovbojská pozice, klasický pornografický záběr vynalezený proto, aby byla na kameře dobře vidět pohlavní penetrace. Nahlas ovšem říkám: „Takže Kateřina, z Rochdaleu, hm.“ Šťavka Terry, který teď tu druhou holku, kámošku Kateřiny myslím, muchluje v rohu, tu poznámku zaregistruje a vyšle mi telepatický pohled, že mi jako naprosto čte myšlenky a jó, ty pilule fakt nejsou k zahození.

Jsem rád, že jsme tady našli útočiště, jelikož na monotónní techno tancovat nemůžu. Je to, jako když běžíte Londýnský maratón, pruda. Bum bum bum. Kde je funk, kde je soul? Kde jsou kurva pořádný hadry? Podělaná protestantská muzika. Tyhle zmítající se Holanďani a dovolenkáři na tom ovšem zjevně ulítávají. Každému podle libosti. Jeden kluk je vymaštěný z podoby a provádí spolu se dvěma dalšíma holkama a jedním klukem takový podivný drobný repete taneček a něco mi na tom kokotovi nehraje. Já toho kluka odněkud znám. Má na hlavě přiblblý kloubouk, který mu zastiňuje oči, ale mě jsou jeho pohyby povědomé. Je pohroužený do dýdžejova mixu, ale občas ze zadívá na parket a začne pažemi máchat na pozdrav nějakému degenovi v klubu. To ta nesoustředěná energie a malátné pohyby, které se naprosto neshodují s tím našponovaným zanícením. I když se zdá být do něčeho dokonale zapojený, část jeho osobnosti je vždycky vně a všechno monitoruje.

Tomuhle zmrdovi neunikne ani sebemenší prd.

Je to kluk, se kterým jsem se v minulosti něco navykládal. Jako bychom měli být něčím jiní. Jako by on nebyl prosmaženec ze sídláku ve Fortu, kterého vyhodili z vejšky, a já nebyl vychcaný gauner, co vykecává díru do hlavy každé malé nebohé kundičce, která prodělala traumatické dětství a je dostatečně nablblá, aby spolkla můj srdceryvný příběh a upoceného ptáka.

Byl to můj starý kámoš Mark.

Byl to Renta.

Byl to ten čurák, který mě odrbal, svině, která mi něco dluží.

Nemůžu a ne, nechci, od něj odlepit zrak. Sedím tu v závětří, v malém výklenku se svými společníky, Kateřinou, Terrym a jak se jmenuje ta další roštěnka? No to je fuk, a sleduju ho, jak se pohybuje po tanečním parketu. Po nějaké chvíli zaznamenám, že se chystá odejít s nějakými lidmi. A já jsem mu v patách, vleču za sebou Kateřinu za ruku, ona brebentí něco o své kamarádce, ale umlčím ji polibkem, ohlédnu se na Rentonova vzdalující se záda, Terryho směrem vyšlu chlípnou grimasu a jeho živočišný úsměv ve mně vyvolá soucit s jeho dámským doprovodem a s jejím řitním oťvůrkem. Když si jdeme do šatny pro kabáty, chvilku se s Kateřinou mazlím a zjišťuju, že i když je to mládě a má hezkou tvářičku, je to kurevsky těžká váha. To její černé oblečení mi mělo posloužit jako nápověda, ale ty stehna jak klády…

Tim se netrap.

Už stojíme venku a Rentona, doprovázeného vyzáblou krátkovlasou blondýnkou a dalším párem zahlídnu opodál na ulici. Kluk a holka, kluk a holka, jak Danny Kaye říká v Bílých vánocích. Jak spořádané. Jak kultivované, papouškují při takových příležitostech bezmyšlenkovitě střední vrstvy z Islingtonu. Dáte té sebrance sklenici vína a pustíte plynový krb a oni hned spustí: »To je tak kultivované.« Ukrojí nožem pár podělaných kousků ciabatty a ptají se: »No není tohle kultivované?«

A vy máte chuť reagovat: ne, ty tupej degene, to teda kurva není, protože kultivovanost zahrnuje ještě něco víc, než je rozlévání vína a krájení chleba a to, o čem doopravdy melete, se nazývá pohodlí a relaxace.

A jak po dlážděných ulicích mezi kanály sledujeme Rentonovu grupu, Kateřina se do toho obouvá. Vykládá mi, jak je to tu kul-ti-vo-va-né, a schoulí se mi do podpaží. Zkultivuj nás, bambino, zkultivuj toho divokého skoťácko-taljánského kolíka z Leithu. Kateřininy oči se možná upírají na sodíkové pouliční lampy, které se odrážejí od mokré dlažby a nehybných vod kanálů, ale moje sledují toho zloděje, a kdybych měl uprostřed hlavy třetí oko, bylo by i to upřené jen a jen na toho zloděje.

Je skoro v doslechu a zajímalo by mě, co asi říká. Tady je Renta svobodný a může se ponořit do všech svých přetvářek a žádný model typu Begbieho za ním nepřijde a neřekne: „Jasně, zasranej hadrák z Fortu.“ Nerozseká ho na přiměřenou velikost: na malinké, malinkaté kousíčky. Ano, skoro se do toho zloděje dokážu vžít, vidím, odkud přišla potřeba to udělat, jak se chtěl přestat ráchat v tom bazénu negativní energie, ze kterého vám umdlévají paže a který vás stáhne ke dnu spolu se všemi ostatními vyšeptanými ubožáky. Ale že to udělal mně, právě mně, a že se vyrovnal s tím nemožným ztroskotancem Murphym, no tak to do prdele vylučuje jakoukoli debatu.

Kateřino blábolení přešlo v podivný hudební doprovod mých myšlenek, které jsou minutu od minuty černější. Je to, jako by někdo partem z filmu Za zvuků hudby⁴ podbarvil scénář Taxikáře.

Přejdou přes malý mostík do postranní uličky při kanálu a vydají se ulicí dál. Jmenuje se Brouwersgracht a zabočí ke schodišti v čísle 178. V bytě ve druhém patře se rozsvítí světlo a já Kateřinu nasměruju přes most, abych z druhé strany kanálu získal perspektivu. Ona ještě pořád rozkládá o »li-be-ra-li-za-ci« a o tom, »jak plodí jiné životní postoje«. Očima se do nich vpíjím, vidím je, jak tančí u okna, v teple, a já trčím tady venku, v kousavém, studeném větru, a napadá mě, proč prostě nevystoupám nahoru a nezazvoním a nevybafnu na něj, na kripla? Ale ne, já si totiž to pronásledování začínám pěkně užívat, proto. Ten pocit moci, že vím, kde je, ale on o mně nemá ani tušení. Nikdy nejednej zbrkle, jednej rozvážně a cíleně. Ale, a to je nejdůležitější, až se s tím zmrdem setkám tváří v tvář, nebudu naládovaný dobrými éčky, ale industriálně nakopávajícím kokainem.

Potřebuje, aby ho někdo srovnal, a taky na to dojde. Teď vím, kde ten zloděj bydlí: Brouwersgracht 178. Ale Kateřina napřed potřebuje zažít, jaké to je s ŠDW.

„Tobě to tak sluší, Kateřino,“ řeknu jí zčistajasna a přeruším tak tok jejích myšlenek.

To ji zaskočí. „To neříkej…,“ odporuje nesměle.

„Chci se s tebou milovat,“ pokračuju vřele, ale s přídechem, který považuju za nesmírně hluboký.

Kateřině potemní oči, třpytivé tůňky krásné lásky, ve které se chcete, ve které se tak zoufale toužíte utopit. „Ty jsi tak milej, Šimone,“ zasměje se. „Víš, jednu chvíli jsem si myslela, že tě nudím, připadalo mi, jako bys mě neposlouchal.“

„Ne, to ta pilule, to, jak vypadáš… prostě jsem se cítil… vždyť víš… dostal jsem se lehce do takovýho transu. Ale celou tu dobu jsem slyšel tvůj hlas, cítil po boku tvoje teplo a srdce mi poskakovalo jako motýlek v závanu vlažnýho, čerstvýho, jarního větříku… zní to tak falešně, já vím…“

„Ne, zní to nádherně…“

„… jen jsem tu chvíli chtěl zadržet,protože byla tak dokonalá, ale pak jsem si řekl, ne, Šimone, to je sobecké. Poděl se o to. Poděl se s holkou, která se o to zasloužila…“

„Ty jsi tak rozkošný…“

Stisknu jí ruku a odvedu ji zpátky do hotelu, ale nejdřív si ověřím, jestli je dražší než ten můj.

Dostaneš důkladnou šukačku, tlusťoško.

Ráno je mou první myšlenkou, jak odsud vyklouznout. Jak člověk stárne, stává se z toho téměř stejně důležitý druh umění jako svádění samo. Pryč jsou ty hořké, vypjaté dny, kdy se jeden nasoukal do oblečení a chtělo se mu utéct, nebo taky skutečně fyzicky zdrhnul. Kateřina po mém boku spí jak slon, kterého na safari skolila uspávači puška. Je to spáč. Já rád holky, co mají hluboké spaní. Uvolní to ve vašem dni několik extra hodin, ve kterých pak můžete být skutečně sebou samým. Naškrábu vzkaz.

Kateřino,

včerejší noc byla úžasná. Mohli bychom si dnes v devět dát rande v Stone’s Café?

Prosím, buď tam!

S láskou, Šimon XXXXX

PS: Vypadala jsi ve spánku tak krásně, že jsem

neměl to srdce tě budit.

Vyrazím zpátky do hotelu. Po Terrym ani vidu ani slechu, ale Rab Birrell a pár jeho kámošů už jsou vzhůru. Mně je ten Birrell docela sympatický. Je natolik nad věcí, že nevyzvídá, kde jsem byl. Když vás polovinu vašeho života obklopují posměvační degeni, začnete si u člověka vážit toho, že dokáže být diskrétní.

U snídaňového bufetu si vezmu pár housek, sýr, šunku a kafe a přidám se k nim. „Jak se daří, panstvo? Pohodička?“

„Jo jo,“ přikyvuje Rab a jeho velký přítel Lexo Setterington jakbysmet. Před tímhle debilem si budu muset dávat pozor na jazyk, protože je to kamarád Begbieho. Ale má trošku víc pod čepicí než ten vypatlanej sráč. Ví, o co běží, zná pravidla hry. Thajská kavárna, v podělaném Leithu!

Ale informace, že mezi těmihle takzvanými nerozlučnými přáteli neubylo na lásce, se vždycky hodí. „Nechal mě ve štychu s nezaplacenejma účtama a jměním, který se skládalo ze starejch krámů a posranýho nábytku za pár stováků. Měl bych toho arogantního hajzla voddělat…,“ směje se.

Nechám si komentář pro sebe a odpovím nezávazným hmm…, protože tenhle zmrd je svým způsobem stejně zákeřný jako Begbie.

„U Franka je důležitá jedna věc, nikdy nezapomíná,“ řekne Lexo. „Dyby se člověk postavil proti němu, musel by ho jednou provždycky poslat do kopru. Jinak se prostě pořád vrací. Ale podle mýho to ten kokot jednou schytá, jestli ho necháte dost dlouho přežívat z vlastních zdrojů. Někdo se na Begbieho nasere a voddělá ho kvůli hovnu a ušetří tak jednomu bastardovi hmatatelnejch pár táců,“ zazubí se. Uvědomím si, že Lexo celou noc pařil a je ještě pořád pěkně pod parou, protože mě ztěžka čapne za rameno a alkoholickým dechem mi zašeptá do ucha: „Né. Člověk na sebe musí bejt dost tvrdej a nesmí jen tak z plezíru ukájet svý násilnický choutky. To přenecháme troskám, jako je Begbie.“ Pustí mě, usměje se a pořád mi pátravě hledí do očí. Opět se v odpovědi pokouším vyloudit ty správné zvuky, na což on reaguje: „Jasně že tu a tam člověk musí tomu svrbění trochu ulevit…“

Tím se hovor stočí k předvídatelně depresivním hovorům o relativních zásluhách fanatických fanoušků z Feyernoordu a z Utrechtu. Billy Birrell, Rabův bratr boxer a N-Sign Ewart to zabalili a nehodlají se nechat zatáhnout do debaty těch hrdlořezů. Rozumné. Nemůžu tady trčet a poslouchat, jak ta lůza na kokainu drmolí o tom, koho zabije; toho se můžu v Leithu nabažit, kdy se mi zráčí. Kopnu do sebe kafe a vyrazím na ulici.

Konečně se mi podaří najít půjčovnu kol a pronajmu si černý velocipéd a rychle došlapu k místu, kde bydlí ten zloděj. Naproti jeho bejváku, na druhé straně kanálu, je kavárna s velkou výlohou, které jsem si všiml už včera v noci. Řetězem zajistím kolo a usadím se do okna tohoto velikého, provzdušněného baru s hnědou podlahou a žlutými zdmi a usrkávám kávu verkeerd⁵. Stromy zastiňují výhled na jeho okno, ale vidím na vstupní dveře do baráku a můžu tak pozorovat, kdo vchází a kdo odchází.

Kradl jsem, loupil, šlohnul všechno, co nebylo přivázané, a stejně činila i většina mých kámošů tady v Londýně. To z nás ale podle mě ještě nedělá zloděje. Zloděj je někdo, kdo okrade vlastního člověka. To bych neudělal, Terry taky ne. Ani ten podělaný drban Murfan by to neudělal… no… to není tak docela jasné. Musí se vzít v úvahu Coventry City. Ale hlavní je, že to Renton schytá i s úroky.

24

AMSTERODAMSKÉ KURVY, ČÁST 4

Právě jsem vylezl ze sprchy, stojím tu a pozoruju Katrin, jak pozoruje svět. Obří skleněné dveře, které vévodí našemu obýváku, si otevřela dokořán, opírá se o zábradlí a dívá se někam za kanál. Rozpoznám, kam sahá úhel jejího pohledu, sleduje tu úzkou uličku naproti nám, jak ostře klesá dolů a přetíná několik dalších jordaanských kanálů. Pomalu se k ní zezadu blížím, ale nechci ji vyrušit, protože jsem téměř zhypnotizovaný její nehybností. Dívám se jí přes rameno na opuštěného cyklistu, který sjíždí ulicí s kopce a nadskočí, když překodrcá přes zpomalovací pás. Něco na něm je mi povědomé, možná tudy takhle projíždí často. Vidím horní trámy na budovách, ty, které se nechávají trčet ven za účelem vyzvedávání nábytku do úzkých obydlí, trčí proti sobě jako dvě řady vojáků s nabitými puškami při přestřelce.

Ten mrazivý vzduch ji musí studit do nahých nohou. Co chce? Ať je to cokoli, já už takhle dál nemůžu. Cítím na tváři, na našich tvářích, sluneční paprsky a napadne mě, že takhle to má asi být.

Snažíme se hovořit, ale najít slova je jako snažit se na poušti vykopat vodu. Dospět nenuceně zpět k lidskosti po té, co jsme náš vztah protáhli stezkami smrti, trvá pokaždé o něco déle. Tím jediným, co nás teď spojuje, jsou hádky o ničem. S pocitem bolestné viny a soucitu, s něžným hněvem ji políbím na útlý zátylek. Žádná reakce. Odtáhnu se, jdu do ložnice a obléknu se.

Když se vrátím, stojí pořád na stejném místě. Řeknu jí, že jdu na chvilku ven, a odpovědí je mi stejné ticho. Namířím si to dolů ulicí ke kanálu Herengracht, podél něho jdu na Leidseplein, dál přes Vondelpark a z nějakého důvodu mám nervy napnuté jako struny, i když jsem neměl žádné drogy. Nicméně se cítím značně paranoidně. Martin vždycky říká, že logika braní drog spočívá v tom, že i když jste naprosto čistí, přijdou týdny, kdy se stejně budete cítit vyjetě a paranoidně. Když pijete a berete drogy, máte alespoň důvod se takhle cítit a nevysedáváte a nepřesvědčujete se, že jste možná duševně nemocní. Paranoia není ani z daleka tak těžká tady v chladném Amsterodamu, jako bývala v Edinburghu, ale stejně mi připadá, že mě tu všichni sledujou a že mě pronásleduje nějaký pošahaný magor.

Po nějaké chvíli se vydám do klubu a odemknu si kancelář. Kontrolovat v neděli e-maily, protože nevydržíš sedět ve stejném pokoji jako tvoje holka. Život jistě nemůže být patetičtější. To bych mohl být klidně v Londýně.

Pustím se do nějakých dalších věcí. Vyřizuju papírování, účty, korespondenci, zavolám pár lidem a tak vůbec. Potom přijde šok, velký, fakticky pořádný šok. Sedím si tam, prohlížím si pokladní knihu a probírám se bankovními výpisy z ABN-AMRO. Po téhle stránce mi holandština ještě pořád dělá potíže. Ať je váš mluvený projev sebelepší, vizuální setkání s tištěným slovem vás snadno odrovná. Je to pořád to jejich zhouvendohouven.

Rekening nummer⁶.

Prekérní.

Ozve se klepání na dveře a já se s obavami porozhlédnu, jestli tu Martin nikde nenechal psaníčka s koksem, zašantročená pod hromadami papírů, ale ne, budou nejspíš bezpečně uložená v sejfu za mnou. Vstanu a v domnění, že to asi bude Nils nebo Martin, otevřu dveře, ale vtom mě nějaký grázl vtlačí dovnitř. Ve vteřině mi to dojde a zkamením: NĚKDO MĚ TADY PRÁVĚ PŘEPADL…, než se ta myšlenka rozplyne a já před sebou uvidím jakousi osobu, která je mi povědomá a cizí zároveň.

Chvilinku to trvá, než mi to úplně docvakne. Je to, jako by mozek nebyl schopný zpracovat ta smyslová data, která mu oči vysílají.

Protože tu přímo přede mnou stojí Šoufl. Šimon David Williamson.

Šoufl.

„Rento,“ řekne s chladným obviněním v hlase.

„Šo… Šimone… co tu do prdele… já nevě…“

„Rentone. Máme nějaký resty. Chci svoje prachy,“ vyštěkne, oči poulí jak Jack Russellův teriér, když zahlídne fenku v říji, a brousí pohledem po kanceláři. „Kde jsou kurva moje prachy?“

Já tam stojím jak tvrdé y, přikovaný k podlaze a nenapadá mě, co bych tak kurva mohl říct. Jediné, co mi proběhne hlavou, je to, že přibral, ale že mu to kupodivu svým způsobem sluší.

„Moje zkurvený prachy, Rentone,“ přikročí ke mně a zavrčí mi do tváře a já cítím horkost jeho dechu a slin.

„Šou… ehm, Šimone, já… já ti je dám,“ říkám mu. Nezdá se, že bych se zmohl na víc.

„Pět táců kurva, Rentone,“ dodává a popadne mě za tričko pod bradou.

„Co?“ ptám se, lehce přitlačený ke zdi, ale zadívám se na tu pěst na hrudi, jako by to bylo suché lejno.

On se na oplátku uráčí lehce povolit sevření. „Vypočítal jsem si to. Úroky plus kompenzace za mentální stres, který jsi mi způsobil.“

Pochybovačně nad tím pokrčím rameny a vzdorovitě dávám najevo, že je mi to tak napůl u prdele. Tenkrát to byla opravdová bomba, ale teď mi to připadá jako maličkost, pár hovádek se zapletlo do nevychytané feťácké akce. Teprve teď, když se můžu ohlédnout pár let přes rameno, mi dojde, že jsem se k celému tomu podniku začal stavět jako k úplné samozřejmosti nebo dokonce ležérně. Paranoia se opětně vynořuje jen při příležitostných rodinných návštěvách Skotska, a i tak si vlastně hlavu musím dělat jen z Begbieho. A pokud vím, ten si ještě pořád kroutí trest za zabití. V té době jsem se nad tím, jaký dopad měla celá ta akce na Šoufla, pozastavil jen velice zběžně. Zvláštní na tom je, že jsem měl v úmyslu jeho i Druhou cenu a snad i Begbieho, mám pocit, odškodnit stejně jako Spuda, ale nějak na to prostě nedošlo. Ne, nikdy jsem se nezamýšlel nad tím, jak se to celé odrazilo na něm, ale cítím, že mi to teď sdělí.

Šoufl mě pustí a odlepí se ode mě, rotuje po kanceláři, plácá se do čela a rázuje sem a tam. „To já sem pak musel bojovat s Begbičem! Myslel si, že jsem v tom byl namočenej s tebou! Přišel jsem vo zasranej zub,“ chrlí ze sebe, prudce se zarazí a vyčítavě si ukáže na zlatou korunkou vyplněnou díru ve svém slonovinovém chrupu.

„Co se stalo s Begbiem… Spudem… Druhou…?“

Šoufl na mě divoce spustí a houpe se na patách: „Na ty čuráky ti seru, vole! Bavíme se tu vo mně! Vo mně!“ Zaťatou pěstí se uhodí do prsou. Potom se mu rozšíří zorničky a hlas mu poklesne do lehce plačtivého skučení. „Já sem prej byl tvůj nejlepší kamarád. Proč, Marku?“ škemrá. „Proč?“

Musím se jeho výstupu usmát. Nemůžu si pomoct, ten hajzl se ani krapet nezměnil, ale on vyletí, jako by mu někdo střelil sůl do prdele, skočí na mě a s rachotem se svalíme na zem, on navrchu. „TY SE MI KURVA SMÁT NEBUDEŠ, RENTONE!“ ječí mi do tváře.

To teda sakra zabolelo. Poranil jsem si záda a s tímhle tlustým hovadem na sobě se teď snažím popadnout dech. Šoufl fakt ztloustl a má mě teď pod sebou přišpendleného. Oči se mu plní zuřivostí a napřáhne na mě pěst. Pomyšlení, že ze mě Šoufl vymlátí duši kvůli penězům, mi připadá nejasným způsobem směšné. Ne že by to bylo nemožné, je to jen absurdní. On nikdy neměl rád násilí. Ale lidé se mění. Někdy v nich začne s věkem narůstat zoufalost, zvláště pokud mají pocit, že jim ujel vlak. A tohle nemusí být ten Šoufl, jak jsem ho znal já. Osm, devět let, to je dlouhá doba. Chuť na násilí musí být stejná jako chuť na cokoli jiného. Někteří lidé si ji osvojí až v pozdějším věku. To je, kontrolovaným způsobem, díky čtyřem letem trénování karate, i můj případ.

Ale i bez toho jsem si vždycky myslel, že bych Šoufla přepral. Pamatuju si, jak jsem se do něj pustil ve škole, vzadu na dvorku Fyfeho smíšeného zboží, u Leithského potoka. Nebyla to opravdová bitka, to se jenom dva srabíci mlátili školními taškami, ale já jsem

to vydržel dýl a byl jsem zákeřnější. Já jsem vyhrál tu bitvu, ale on jako obvykle vyhrál válku a ještě několik let mě tím citově vydíral. Používal tu ohranou písničku o nejlepších kámoších. Upřel na mě ty obří kukadla a já si připadal jako ožrala, který mlátí svou ženu. Teď vím, že bych ho svými dovednostmi z šotokan karate dokázal snadno znehybnit. Ale jsem to já, kdo se ani nepohne, a napadá mě, jak dokáže být pocit viny paralyzující silou a jaký nakopávák je spravedlivé rozhořčení. Chci se z toho zkrátka dostat, aniž bych mu musel ublížit.

On je teď připravený mi ji napumpovat do obličeje a já se nad tím zamyslím a znovu se směju. A Šoufl se mnou.

„Čemu se směješ?“ ptá se, očividně pupuzený, ale přesto s tváří roztaženou do úsměvu.

Pohlédnu mu do tváře. Má lehce povislou bradu, ale jinak slušně zachovalou fasádu. Ohozený taky není nejhůř. „Přibral jsi,“ oznámím mu.

„Ty taky,“ odsekne s uraženě našpuleným rtem, celý ublížený. „Víc než já.“

„U mě jsou to svaly. To jsem si nikdy nemyslel, že z tebe bude tlustej zmrd,“ usmívám se.

Zadívá se dolů na svoje břicho a zatáhne pupek dovnitř. „U mě jsou to taky svaly, kreténe,“ brání se.

Teď zadoufám, že si uvědomí, jak hloupě směšné to celé je. A je, ne že ne. Můžeme to přece vyřešit, můžeme se na něčem dohodnout. Pořád jsem ještě v šoku, ale už ne překvapený, a zvláštním způsobem ho vlastně rád vidím. Vždycky jsem cítil, že se ještě setkáme. „Šimone, vstaneme, co říkáš. Oba dva víme, že mě nepraštíš,“ říkám.

Podívá se na mě, zazubí se, znovu zatne pěst a já vidím hvězdičky, jak se mi ta pěst zaboří do tváře.

25

EDINBURSKÝ PROSTORY

V Edinburskejch prostorách v ústřední městský knihovně, tam je ti to čéče prostě jako našlapaný věcma vo, no vo Edinburghu, no. Jasnačka, to dá rozum, tak to má bejt, že jo. Viš, jak to myslim, čék nečeká, že jako v Edinburskejch prostorách najde povídání vo Hamburku, třeba jako, nebo vo, ehm…, Bostonu. De ale vo to, že sou tu věcičky i jako vo Leithu a tak, teda jako hromady věciček, věciček, kerý by správně teda měly bejt v Leithský veřejný knihovně tam dole na Ferry Road, fakt ty vole. Jasně, na férovku, viš, Leith vedou ty chlápkové z úřadu jako část Edinburghu, ale kocouři tady ve starym přístavu se na to tak prostě nekoukaj. Ale na druhou stranu si pamatuju i doby, dy se šude válely letáky vo tý decentralizaci, kerý prej jako radnice věřila. Tak proč se kocour jako já musí trmácet až semka do Edinburghu, jen aby se dostal k věcem vo Leithu? Na co tenhle dlouhatánskej pochod k mostu Jirky IV. místo drobnýho sousedskýho skáknutí na Ferry Road, no né?

Neřikam ovšem, že to v tomhle březnovym právě vyklubanym sluníčku neni docela pěkná prochajda. Ale na hlavní to teda jako trochu fouká. Nebyl sem tu vod fesťáku a stejská se mi po těch suprovejch kočkách, co se na tebe zuběj a podávaj ti pozvánky na svoje představení. Ale dost nevychytaný je teda to, jak jako každý tvrzení vobrátěj ve votázku. Jako třeba: »Máme tady na festivalu představení?« »Je to nahoře v Pleasance?« »Měli jsme výborný kritiky?« A já mam chuť říc, hele, momentík, fajnový kočkoťáťko, protože jesli chceš něco takovýho dělat a chceš vobracet tvrzení na votázku, tak jediný, co musíš, je přidat na konec »viš«? Viš?

Ale jasan, že sem si ty letáky vzal i tak, protože pro takový, jako sem já, se nepatří, aby nóbl sýkorkám, kerý choděj do škol a učej se tam vo rajcovních dramatickej počinech a tak, cokoli řikal, viš?

To byl ale prostě vodjakživa muj problém, ty vole, sebevědomí. Dilema spočívá v tom, že bez drog rovná se příliš často bez špetky sebevědomí, čéče. Zrovinka teď nejsem se sebevědomím úplně na dně, ale je to, jak to ty kocouři menujou? Šelijaké, kámo, šelijaké. A první věc, kerý sem si šimnul, dyž sem sem dorazil, byla jedna hospoda naproti ústřední knihovně, kerá se menuje U drbana Murfana. Jedna z takovej těch jako irskejch hospod, kerý se jako ani krapet nepodobaj vopravdickejm hospodám v Irsku, viš. Choděj tam jen kravaťáci, snobáci a študáci ve vatě. Ale dyž se na tu hospu dívam, celej se jako vevnitř napnu a je mi trapně. Ve spravedlivym světě by kocouři, co tenhle bar provozujou, měli takovejm, jako sem já, vyplácet vodškodnění za způsobenou emocionální újmu, ty vole. Chápeš ne, to bylo jediný, co sem ve škole furt slyšel, »drban Murfan, drban Murfan«. Jen kůli tomu starýmu kelckýmu ménu a mizernýmu vohozu, způsobenýmu nepříznivejma ekonomickejma okolnostma a chudobou, kerá v domácnostech Murphyů na adresách na Tennent Strasser a Prince Regent Strasser jen bujela. Takže je to prostě jako úplnej vopak pohody, naprostej vopak pohody, jako prostě.

Chápeš, ne, dyž zahlídnu ten nápis na tý hospodě, hnedka mě to hodí do maximální nevýhody, eště před vzlítnutim, viš. Takže dyž dorazim do knihovny, už sem automaticky vyděděnec a v duchu mi běží, »Jak by vodrbanej Murfan moh vůbec napsat ňákou knížku?«, a vkročit do těhle prostor je zkrátka divný, fak divný, divný. D-I-V-N-Ý a to prostě jako ze všech úhlů. Fak, projdu těma velkejma dřevěnejma dveřmama a najednou se mi srce propadne do kaťat: žuch, žuch, žuch. Cejtil sem se, jako bych se sem vole pokoušel vloupat, viš, jako by mi ňákej kocour napral do frňáku hromadu amylnitrátu. Přišla ti na mě taková jako slabost, viš, jako bych měl vomdlít nebo co, prostě jako bych se měl na místě složit jak hromádka karet. Takovej ten známej pocit, jako dyž seš v bazénu pod vodou nebo jako v letadle, takovej ten jako tlumenej, zalehlej zvuk v uších. Tak sem se z toho fakticky rozklepal, roztřás se jako vosika, čéče. A dyž se ke mně začal blížit ten kocour v sekuriťácký uniformě, jednoduše sem vole zpanikařil. A řikam si, tak sem v pasti, vole, ale né, vole, voni mě klofnou a přitom sem ještě jako ani nic neudělal, ani se nechystám nic udělat jako prostě, jen se chci mrknout na pár knížek, viš…

„Mohu vám nějak pomoci?“ ptá se ten klučina.

Tak přemejšlim: nic špatnýho sem neudělal, prostě tu jen tak sem. Nic sem tu neproved, fakticky nic. Ale leze ze mě něco jako: „Ehm… ehm… ehm… já sem se jen… chtěl voptat, jesli… ehm… bych se jako moh mrknout na ehm, voddělení s ňákejma věcma vo Edinburghu…, abych si jako moh prohlídnou knížky, prostě jako.“

Vokamžitě sem poznal, že ten klučina hnedka vodhad, co sem jako zač: čórkař, dýler, feťák, paneláčník, dítě z ghetta, irskej přifařenec třetí generace, cigoš; já to prostě jako vodhad, čéče, protože tenhle klučina je protestanckej zednář, model spořádanýho dobrovolníka, viš co, to je prostě hnedka zřejmý, ta uniforma a tak… ty vyleštěný knoflíky, čéče…

„Dole,“ řekne ten klučina a prostě mě jako nechá projít dovnitř. Jen tak! Ten kluk mě vpustí dovnitř! Edinburský prostory. Ústřední městská knihovna. U mostu Jirky IV., chápeš!

Úlet!

Tak du dolu po tom velkým mramorovym schodišti a tam je prostě jako nápis »Edinburské prostory« No a já se vole celej jako nafouknu, jako ňákej vědátor nebo co. Ale bacha, dyž tam vejdu, je to vobří, čéče, fak vobrovský, a šude u malejch stolků seděj lidičky a biflujou jako někde na základce, tý jo. Je tam ticho jak po bitvě ve Falkirku a příde mi, jako by se všichni koukali jen na mě. Na co ty kocouři vejraj? Feťák, co tu možná chce lohnout ňáký čtivo, aby ho moh střelit a nakoupit si matroš.

A v hlavě mi běží, né, vole, né, né, né, zachovej klid. Nevinnej, dokud někdo nedokáže vopak. Dělej to, co ve skupině radí Avča, zkus se vole vyklidnit a nepodřezávej si pod sebou vlastnoručně větev. Dyž ti najede adrenalin, zkus si napočítat do pěti. Jedna, dva, tři… na co čučí ta vobjemná, vobrejlená panička… čtyři, pět. A hned to bylo lepčí, čéče, protože se hnedka začali koukat jinam, viš?

Stejně, né že by tam bylo moc co ukrást. Víš, možná že ňáký ty bichle by měly ňákou hodnotu pro sběratele, ale není to takový to zbožíčko, co můžeš vyšmelit dole ve vinárně, šechny ty starý svazky, říká se tomu tak, že jo, svazky, a šechen ten mikrofilm a takový ty nesmysly, no né?

No nic, tak se v těch knížkách začnu tak trošku porejpávat. Píšou tam, že Leith a Edinburgh se spojili v roce 1920, po takovým jako referendu nebo co. Proběhlo asi něco jako kampaň »Ano postoupení pravomoci«, ano parlamentu a tak, dy lidi promluvili a bylo. Zpomínam si, jak se ve Scotsmanovi psalo, »né, čéče, volte proti«, ale kocouři na to, »soráč, vole, my nechápem, vo čem to v těch novinách žvaníte, takže jeden velkej hlas pude pro«. Demokracie, vážení, demokracie. Nedonutíte kocoura, aby šáhnul po levným kočičím žrádle Felix, dyž mu nabízej takovej dlabanec jako je Whiskas.

De vo to, že lidičky z Leithu to připojení zavrhli věčinou štyry ku jedný. Štyry ku jedný, ty vole, a stejně se to konalo! Tak ňák napůl si na to pamatuju, jak dyž sme byli malý piva, každej dospělák vo tom jako povídal. Šichni tyhle starý kocouři sou už dávno pod drnem, tak kdo dá šem vědět, co tenkrát proti lidem udělali, proti demokracii, viš? Pošlete pro člověka Murphyho! Všechny ty šelmy tam zádu na Řbitově zvířátek od Stephena Kinga, vodpočívejte v pokoji, protože du na věc! Takže to bude asi dobrý místo, kde začít, rok 1920: velká zrada, čéče.

Jo, šechno se mi to jako prostě začíná v hlavě sumírovat. Problém je v tom, že sem zapomněl na to, že k tomu napsat knihu čék potřebuje takový věcičky, jako je tužka a papír. Tak si vodskočim vedle do knihkupectví Bauermeister a štípnu tam sešit a propisku. Jsem naprosto nakopnutej a nemůžu se jako prostě dočkat, až budu zase u toho stolku, de sem seděl, a pustim se do důkladnýho vypisování. To je vono, ty vole, dějiny Leithu vod připojení až do dneška. Začnu v roce 1920 a možná se krapet vrátím a pak zase poskočím dopředu, jako ve všech těch životopisech fotbalistů.

Viš?

Jako prostě kapitola první: »Nemoh sem tomu uvěřit, dyž sem ten Evropskej pohár vyzvedával k obloze, čéče. Ten kocour Alex Ferguson ke mně přihopkal a řek mi: „Nazdár, vole, tohleto tě dělá nesmrtelnym, chápeš?“ Né že by mi na tom vítěznym gólu ňák extra moc záleželo, nebo na celym zápase, jelikož sem celou noc byl v ňákym crackovym doupěti a až asi půl hoďky před začátkem utkání sem si vzal taxíka na stadión…« Dyť víš vole, jak ten scénář pokračuje, né?

A další kapitola pak je: »Ale příběh opravdu začíná daleko vod stadiónu San Siro v Miláně. Ve skutečnosti musíme jít zpátky až do skromnýho vobydlí v Krysí uličce ve čtvrti Gorbals v Glasgow, kde sem debutoval jako sedmnáctý syn Jimmyho a Sengy McGlasgowáků. Byla to velice semknutá komunita a nikdy sem tam nestrádal… bla bla bla…« Umíš si to představit, né?

Takže tak na to, tam začnu a pudu nazpátek. Úplně se ze mě čmoudí vole, fakticky, čéče!

Pak si šimnu, že maj z tý doby i noviny, Scotsman a Evening News a tak. No i dyž je psali takový ty zazobaný toryovský kocouři, stejně by se z nich třeba dalo něco vyškrábnout, jako místní zprávičky, ty by mi mohly bodnout. De ale vo to, že ty sou šechny na mikrofilmu a já musim vyplnit takovej jako papírek, abych je dostal. Maj takovou supr vobrovitánskou mašinu, takovou jako starou telku a ty je musíš do tý mašiny jako nasoukat, viš? No, z toho teda zrovna vodvařenej nejsem. Knihovna vole, tady maj bejt prostě jako knížky a vo ňákej přístrojích mi teda nikdo nic neříkal.

Tak ten klučina mi jako prostě dá ty mikrofilmy a já sem připravenej se do toho pustit, ale pak se málem vokotim, dyž uvidim tu velkou telinu a řikam si jen, né, né, né, protože já nejsem jako moc technickej typ a tak trochu mám nahnáno, že jim to rozbiju. Zeptal bych se někerýho ze zaměsnanců, ale vim, že by si vo mně akorát mysleli, že sem pitomec, viš?

Né, vole, s tim si neporadím, ani náhodou, né, tak jim tam ty věcičky prostě jako nechám na stole a vyjdu ze dveří, du nahoru po schodech, srce mi tluče jak vo závod, buch buch buch, a děsně se mi uleví, že sem tam vocaď vypad. Ale dyž sem venku, začnou se mi jako prostě vevnitř v hlavě vozejvat hlasy; chechtaj se a řikaj, že sem nicka, nula, nikdo, a zahlídnu ten nápis U drbana Murfana a bolí to, čéče, bolí to tolik, že se toho prostě jako musim zbavit, ty bolesti jako. Tak vyrazim za Seekerem dom, protože vim, že tam něco splaším, něco, vo čem vim, že mi pomůže necejtit se jako Drban Murfan.

26

„… SEXUÁLNÍ PŘÍŠERY…“

Zavezl mě tu noc k sobě domů a uložil mě do postele. Probudila jsem se úplně oblečená pod lehkou peřinou. V hlavě se mi rozjel malý paranoidní taneček, když jsem si pomyslela, jak jsem se asi ztrapnila a co všechno mohl Terry provádět s tou svou video kamerou. Ale jednoduše cítím a tuším, že se nic nestalo, jelikož Gina na mě dohlídla. Gina a Šimon. Když jsem vstala, byt byl prázdný. Byl to malý vybavený podnájem s obývákem, jemuž vévodila kožená sedačka a sbroušená dřevěná podlaha s draze vyhlížejícími koberečky. Tapety jsou poseté příšerně oranžovými liliemi. Nad krbem visí reprodukce nahé ženy, na kterou je promítnutý Freudův profil s nápisem »Co se mužům honí hlavou«. Překvapuje mě, jak naprosto vypulírované to tu má.

Projdu do malé kuchyňky s vestavěnou linkou, kde na pracovní ploše najdu lístek.

N.,

malinko jsi to včera přepískla, tak jsme Tě s Ginou odvezli sem. Já jedu k ní domů a potom rovnou do práce. Vezmi si co chceš, čaj, kávu, toasty, lupínky, vajíčka, cokoli. Brnkni mi na 07779 441 007 (mobil) a domluvíme si na někdy spicha.

Měj se krásně,

Šimon Williamson

Zavolala jsem mu, abych mu poděkovala, ale nedali jsme si spicha, protože s Rabem a Terrym vyrážel do Amsterodamu. Chtěla jsem se ozvat i Gině a také jí poděkovat, ale nikdo na ni podle všeho neměl číslo.

A teď se mi po mých nových chlapečcích stýská: po Rabovi, Terrym a, ano, po Šimonovi taky. Obzvlášť po Šimonovi. Skoro lituji, že jsem do Amsterodamu nejela s nimi. Ale i tak si užívám společnost holek tady, jelikož když tu teď nebyly ty zkažené sexuální příšery z Leithu, Lauren se celá rozveselila a Diana, i když má celkem plné ruce práce s diplomkou, si vždycky dá říct, pokud jde o legraci a nějaké to pití.

K tématu sexuálních příšer: v úterý odpoledne jsme skutečně jednu opravdovou potkaly. Byl překvapivě vlahý den a všechny tři jsme seděly venku před hospodou Pod hrušní, popíjely pivo a vtom se k nám přiblížil jeden takový slizoun a sedl si k našemu stolu. „Dobrý vodpoledne, dámy,“ začal a položil si půllitr na konec lavičky. To je ta nevýhoda hospody Pod hrušní, zahrádka se rychle zaplní, lavičky jsou dlouhé, a tak se často přihodí, že se ocitnete vedle někoho, vedle koho sedět nechcete. „Nevadí vám, že sem se sem posadil, že ne?“ zeptá se hrubě a arogantně. Měl drsnou, špiclovskou tvář, řídké, světle zrzavé vlasy a na sobě vestu bez rukávů, ze které mu čouhaly hustě potetované paže. Nejenže měl kůži v tomhle období teplejšího počasí smrtelně bledou, podle mého názoru z něho čišelo cosi, co Rab jednou s poukazem na jednoho známého v baru nazval »pachem vězení«.

„Jsme ve svobodný zemi,“ poznamenala Diana znuděně, zběžně ho přejela pohledem a otočila se zpět na mě. „Už mám hotovejch osm tisíc slov.“

„To je parádní, kolik že jich celkem potřebuješ?“

„Dvacet tisíc. Když si ty kapitoly dobře rozvrhnu, budu v pohodě. Jen nechci ťukat slovíčka a pak zjistit, že jich musím většinu osekat, protože jsem se moc rozkecala. Potřebuju dobře vychytat tu strukturu,“ vysvětluje, zvedne sklenici a lokne si.

Vedle nás se ozve skřípavý hlas. „Vy ste študentky, jó?“

Jelikož já jsem seděla k tomu člověku nejblíž, otráveně jsem se k němu otočila a řekla: „Jo.“ Lauren, která seděla naproti, pomalu brunátněla a vraštila tvář. Diana netrpělivě ťukala prsty o stůl.

„No, a co jako študujete?“ zeptal se ten chlap nakřáple, oči měl kalné a tvář zhrublou a zvrásněnou alkoholem.

„No, každá něco jinýho,“ oznámila jsem mu a doufala, že by ho to mohlo uspokojit.

Pochopitelně, že se tak nestalo. Okamžitě se chytil mého přízvuku. „Vodkud ty seš?“ zeptal se a ukázal na mě.

„Z Readingu.“

Pohrdavě si odfrkl, a pak se na mě usmál a otočil se k ostatním. Začínalo mi to být skutečně nepříjemné. „A co vy dvě jako, vy ste teda Angličanky, jo?“

„Nee,“ ozvala se Diana. Lauren zachovávala mlčení.

„Já jsem Chizzie, jen tak mimochodem,“ pronesl a natáhl svou velkou, upocenou ruku.

Neochotně jsem mu jí potřásla, vytočená pevností jeho stisku, a Lauren udělala to samé, jen Diana pohrdla.

„Jo, takže ty takhle?“ reagoval ten Chizzie nebo jak si říkal. „No nevadí,“ usmál se, „dvě ze tří, to není špatný skóre, co, dámy? Mám dneska štěstí, že sem se voctnul ve společnosti tak parádních slečen.“

„Vy v naší společnosti nejste,“ promluvila Diana. „To my jsme ve vaší.“

Podle toho, jak ten úchylák zareagoval, mohla si klidně ta slova ušetřit. Jel si podle svého scénáře a jak si nás prohlížel, chlípně kroutil pusou. „Takže vy máte kluky, jo? To se sadim, že máte. Sadim se, že všechny máte ňákýho starýho, co?“

„Neřekla bych, že vám do toho něco je,“ odpověděla Lauren pevným, ale tichým, vysoce položeným hláskem. Podívala jsem se na toho provokatéra a na ni, na rozdíl v jejich velikosti, a začal mnou cloumat vztek.

„Tak to znamená, že ty starýho nemáš!“

Diana se na něj otočila a zadívala se mu zpříma do očí. „Je úplně fuk, jestli starýho máme, nebo nemáme. I kdybychom měly na provázku zavěšených milión tancujících ptáků, můžete zůstat naprosto v klidu, jelikož váš mezi nimi nebude. A i kdyby nastal nějaký chronický nedostatek, od nás telefonát nečekejte.“

Tomu chlapovi začala blýskat v očích nejasná hrozba. Byl to cvok. Pomyslela jsem si: Diana by měla sklapnout. „S takovou hubou by ses mohla dostat do průseru, kámoško,“ vyjel po ní a pak měkce dodal, „do velkýho průseru.“

„Di do prdele,“ vyštěkla na něj Diana. „Vodtáhni do hajzlu a jdi si kecnout někam jinam, buď tak laskavěj!“

Ten chlap na ni zůstal zírat, tou svou velkou, žádostivou, pitomou, ošklivou, alkoholickou hlavou čučel na profil jejího hezkého, vyrovnaného obličeje. „Ste všechny zasraný lesby, krávy jedny,“ zahučel. Kdyby to byl někdo jako Colin, byla bych mu řekla totéž co Diana, ale tenhle člověk vypadal jako nebezpečný narušený magor. Bylo mi jasné, že Lauren z něho měla pořádnou hrůzu, a já vlastně asi taky.

Diana ne, protože se postavila a hrnula se k němu. „Tak dost, táhni do hajzlu, slyšels, teď hned, varuju tě! Seber se a vodpal!“

Vstal, ale ona se na něj dívala z výšky, oči jí plály, na moment jsem si myslela, že ji uhodí, ale nějací kluci od jiného stolu začali něco křičet a holka z baru, která sbírala sklenice, se u nás zastavila a zeptala se, co je za problém.

Ten chlap se studeným úsměvem řekl: „Žádnej problém neni,“ zvedl svoje pivo, na ex ho dopil a dal se na odchod. „Zasraný vyližkundy!“ zařval na nás z povzdálí.

„Kdepak, my jsme nymfomanky a naprosto zoufale si o to říkáme, ale máme kurva nějakou úroveň!“ křikla mu Diana v odpověď. „DOKUD SE PO ULICÍCH MOTAJ TOULAVÍ PSI A NA FARMÁCH JSOU PRASATA, TAK TO TVÝ NANICOVATÝ, STRUPATÝ PIDIPÉRO NEPOTŘEBUJEM, BRÁCHO! ZAČNI SI ZVYKAT!“

Ten šílenec se hbitě obrátil a vypadal vzteky absolutně vytočený, ale potom se otočil a šel pryč, ponížený smíchem, který se ozýval od okolních stolů.

Seděla jsem omráčená Dianiným výkonem. Lauren se stále ještě chvěla, pláč na krajíčku. „Byl to maniak, násilník, proč musí být takoví, proč musí být muži takoví?“

„Ten trapnej chudák nepotřeboval nic než osouložit,“ komentovala to Diana a zapálila si cigaretu, „ale jak jsem řekla, tady mu pšenka nepokvete. Fakticky, některý lidi by si ho měli doma pohonit, než se vydají na veřejnost,“ uculila se a povzbudivě Lauren objala. „Na toho buzeranta se vykašli, holka,“ řekla. „Jdu koupit něco k pití.“

Opily jsme se a vydaly k domovu. Musím přiznat, že jsem cestou domů byla lehce nervózní, kdybychom náhodou znovu narazily na toho psychopata. Myslím, že Lauren se taky bála, ale řekla bych, že Diana by to byla uvítala.

Když Lauren ten večer vytuhla, dovolila jsem jí se mnou udělat první rozhovor, který si natočila na diktafon. „Agresivní muži, jako ten dneska,“ začala, „potkala jsi jich hodně? Víš jak to myslím, v té sauně?“

„Sauna jako velmi bezpečné místo pro práci?“ odpověděla jsem. „Nikdo nikoho, jak bych to… nelakuje. Chci říct… já…,“ pokrčila jsem rameny a rozhodla se jít s pravdou na světlo, „… maximálně je pohoním rukou. Nikdy nepracuju na ulicích. Ti zákazníci v sauně mají peníze. Když nejsem ochotná dělat, co po mně chtějí, najdou si někoho jiného, kdo jim to udělá. Jistě že se občas najde někdo, kdo je tebou posedlý, kdo ti chce ukázat, jakou má nad tebou moc, a pro koho ne není odpověď…“

Diana cucala špičku propisky a svoje malé brýle na čtení si stáhla dolů na nos. „A co děláš pak?“

A já jsem jí to řekla, byla první člověk, kterému jsem kdy vyprávěla, co se mi stalo tou dobou před rokem. Odhalovat to bylo znepokojující a očistné zároveň. „Jeden chlap na mě čekal, začal mě sledovat domů. Nikdy mi nic neudělal, jen mě sledoval. Vždycky když přišel do sauny, hned se po mně ptal. Říkal, že jsme si byli souzení a takový ty pomatený kecy. Řekla jsem to Bobbymu a ten ho vyhodil a zakázal mu vrátit se. Ale on za mnou stejně pořád venku chodil. Myslím, že to byl důvod, proč jsem začala chodit s Colinem, odstrašovací faktor, říkám jí a uvědomuji si, že si to poprvé rozumově vysvětluji. „A překvapivě to zafungovalo. Viděl, že mám kluka, a nechal mě na pokoji.“

Druhý den jsem si pěkně pospala, chvíli jsem něco dělala, pak šla nakoupit a uvařila holkám zapečený kastrol. Později odpoledne jsem zavolala domů. Zvedla to máma a šeptala nějaké myšičkovské pozdravy, které jsem jen s obtížemi rozluštila, než se ozvalo cvaknutí, zvuk naznačující, že někdo nahoře v patře zvedl druhé sluchátko. „Princezno!“ zahlaholil hlas a další cvaknutí prozradilo, že mamka zavěsila. „Jak je v zemi zmrzlejch Skoťáků?“

„Po pravdě řečeno celkem teplo, tati. Mohl bys na momentík zavolat zpátky mámu?“

„Ne! To bych tedy ani náhodou nemoh! Je v kuchyni a jako každá hodná ženuška mi tam kuchtí véču, ha ha ha… vždyť ji znáš,“ cvrlikal, „šťastná ve svém království. No ale zpátky k tobě, jak je na tý tvojí velice, velice drahý vejšce? Furt ještě makáš na červenej diplom, ha ha ha?!“

„Jó, dobrý.“

„No, a kdy se na nás domu přijedeš podívat, máme tě čekat na Velikonoce?“

„To ne, dělám tady v jedný restauraci na směny. Možná mi to ale vyjde někdy o víkendu… Mrzí mě, že je ta škola tak drahá, ale baví mě to a jde mi to.“

„Ha ha ha… mě ty výdaje nemrzí, bobečku, pro tebe cokoli, vždyť víš. Až budeš slavná filmová producentka nebo režisérka v Hollywoodu, můžeš mi to splatit. Nebo mi dohoď nějakou roličku ve filmu, jako objekt milostného zájmu Michelle Pfeifferový, to bych si dal říct, to jo. A co děláš jinak?“

Honím starý chlapy v sauně…

„Normálka.“

„Propíjíš všechny moje těžce vydělaný peníze, to se vsadím! Já vás znám, vás vysokoškoláky!“

„No, možná, tak trochu. Jak se má Will?“

Do hlasu mého otce se vloudila vzdálenost a netrpělivost. „Dobrý, dobrý, aspoň myslím. Jen bych si přál…“

„Fakt?“

„Jen bych si přál, aby měl nějaký normální kamarády, místo těch ztracenejch existencí, který na sebe pořád nabaluje. Ten jeliman, se kterým ho teď pořád vídám… řekl jsem mu, že ho začnou s nima házet do jednoho pytle, jestli si nedá bacha…“

Rituál pravidelného každotýdenního telefonátu tátovi. Ale byla jsem to já, kdo si to usmyslel. To ukazuje, jak zoufale mi chybí společnost. Lauren odjela domů do Stirlingu na prodloužený víkend. Diana je po většinu času v knihovně a ve dne v noci dře na té diplomce. Včera večer mě vzala domů k rodičům, kteří bydlí v části města, kde jsem nikdy předtím nebyla, a dali jsme si skleničku s její mámou a s jejím tátou, což jsou naprosto pohodoví lidi. Dokonce jsme si s nimi i zakouřili travku.

No a dneska se z nudy flákám po univerzitě a s jistou netrpělivostí očekávám návrat kluků z Amsterodamu. Chris mi vypráví, že dává dohromady divadelní hru na festival, a ptá se mě, jestli bych se nechtěla přidat. Ale já vím, jak to ve skutečnosti myslí. Je fakt celkem milý, ale já už jsem v minulosti šoustala s tolika kluky jeho kalibru, sex ujde tak první měsíc a pak se z něho šupem všechno vytratí, s výjimkou případů, kdy se stane branou k něčemu dalšímu. K čemu? K postavení, ekonomickému úspěchu, lásce, milostným pletkám, SM, orgiím? Takže mu odpovím, že se mi nechce, že nemám čas. Příliš času mi totiž zabírá partička těchhle divných místních kluků, z nichž někteří nám malinko začínají stárnout. Rab mě, hajzl jeden, odmítl. Šimon vypadá, jako by chtěl dobýt celý svět, a je podle všeho toho názoru, že je jen otázkou času, kdy se tak stane. A Šťavka Terry, spokojený s vývojem událostí. A proč ne vlastně? Píchá všechno, co se hýbe, a má dost peněz, aby mohl rozhazovat za pití. To z něho dělá impozantního hybatele, jelikož už teď prožívá sen, který si na celý život připravil. Není třeba to nijak shazovat, ani z toho dělat hogo fogo, chce prostě jenom šukat, pít a tahat lidi za nos.

Terry byl ve starém dobrém přístavu Leithu tak často, že jsem před Lauren a Dianou začala vtipkovat, že je jako pan Princ z Mansfieldského panství, který, »jakmile se ocitl v přístavních docích, započal se obírat úvahou, že by zašpásoval s Fanny.« Z toho jsme si začaly utahovat ve chvíli, kdy jsme zjistily, že Terry opakovaně všechny ženy označuje jako Fanynky. Tak jsme se u nás v bytě začaly oslovovat Fanynko a pouštěly se do citátů z té knihy.

Teď jsem tu sama, piluji si nehty a zazvoní telefon. Myslela jsem si, že by to mohla být mamka, která využila toho, že je táta v práci, a zavolala mi, aby si popovídala, ale k mému překvapení, i když ne nepříjemnému, je to Rab z Amsterodamu. Nejdřív mě napadne, že se mu po mně ani tolik nestýská, jako že ho spíš mrzí, že mě neosouložil, když měl tu možnost. Od chvíle, co se pustil do toho pornopodniku, mu v těle řádí hormony a běduje, že nemá do čeho píchnout. Já jsem na tom podobně, ale já budu konat. Teď by rád byl na pár týdnů, hodin nebo minut Terrym nebo Šimonem, než přijde na svět to děcko nebo než mu krk stáhne chomout.

Dělám jako že nic a ptám se na Šimona a na Terryho.

Několik úderů srdce je mrazivé ticho a pak promluví. „Moc času s nima netrávím. Terry se celej den kurví a v noci balí kočky po klubech. A Šoufl myslím dělá to samý No a kromě toho se určitě pokouší dohodnout nějaký levoty. Pořád se vykecává vo tom, jaký má kde v branži kontakty a tak vůbec, že toho má člověk za chvíli po krk.“

Šoufl: ješitný, sobecký a bezohledný. A to jsou jeho kladné vlastnosti. Ale byl to myslím Wilde, kdo řekl, že ženy si krutosti, té pravé krutosti, váží bohužel víc než čehokoli jiného, a někdy mám nutkání tomu uvěřit. A myslím, že Rab také.

„Ten Šoufl, ten mě fakt fascinuje. Lauren měla pravdu, když říkala, že se ti naveze do hlavy, ani nevíš jak,“ říkám zadumaně a nezapomínám, že mám na drátě Raba, ale pokouším se znít, jako bych zapomínala.

„Tak tobě se líbí,“ reaguje tónem, který bych nazvala celkem malicherným a politováníhodným.

Cítím, jak mi tuhne čelist. Není nic horšího než chlap, který vás nevopíchá, když má tu příležitost, a pak se celý zašprajcuje, když vás napadne ojet někoho jiného. „Neřekla jsem, že se mi líbí. Řekla jsem, že mě fascinuje.“

„Je to šmírák. Pasák. Terry je jen idiot, ale Šoufl je vypočítavá svině,“ vykašle Rab s opravdovou zatrpklostí, kterou jsem od něj nikdy dřív neslyšela. Až v té chvíli si uvědomím, že je buď trochu připitej nebo zkouřenej nebo obojí.

To je divný. Předtím spolu vycházeli dobře. „Nezapomeň, že spolu pracujete na filmu.“

„Jak bych na to mohl zapomenout?“ odsekne.

Z Raba jakoby se stával Colin: vlastnický, panovačný, odmítavý a nenávistný, a to mě ještě ani neošukal. Proč mám na chlapy takový účinek, proč v nich vždycky vyvolávám to nejhorší? No, ale tohle si líbit nenechám. „A ty si máš přitom s klukama užívat vaší pěkné pánské jízdy v Amsterodamu. Prosím tě, najdi si někde děvku, Rabe, a nasaj trochu té atmosféry, jestli si chceš ještě před svatbou trochu zaprcat. Tady jsi svou šanci promrhal.“

To Raba na moment umlčí, ale pak se ozve: „Ty jsi fakt padlá na hlavu,“ pokouší se předstírat ležérnost, ale z jeho hlasu je poznat, že mu došlo, že se choval nevhodně a nedůstojně, a to je pro člověka, jako je on, šílené provinění. Vidím do něj jak do hubené kozy, chce mě, ale bohužel, pane Birrelli, přišel jste s křížkem po funuse.

„Hmm,“ zahučí a prolomí tak ticho, „máš dneska prapodivnou náladu. No nic, hlavní důvod, proč jsem volal, je, že jsem chtěl mluvit s Lauren. Je tam ještě?“

Něco mi zapraská v hrudi. Lauren. Cože? „Ne,“ cítím, jak se mi klepe hlas, „odjela do Stirlingu. Proč s ní chceš mluvit?“

„Ále, to je jedno, zavolám jí domů k mámě. Slíbil jsem jí, že jí zjistím, jestli fotr nemá takový ten software, kterej jí do windowsů předělá ty věci z macintoshe, co maj doma. Zkrátka on ho má a rád jí ho nainstaluje. Jde jen vo to, že říkala, že to dost spěchá, protože potřebovala něco z toho macintoshe pro…, Nikki?“

Jo, poslouchám. Hele Rabe, užij si zbytek toho loučení se svobodou.“

„Díky a čau,“ řekne a zavěsí.

Chápu, proč Terryho někdy fakticky vytáčí. Nejdřív mi to nedocházelo, ale teď už to chápu.

27

TLAKY V HLAVĚ

Kebule mi třeští jak kráva. Zkurvená migréna. Moc přemejšlim, to je ten problém, ale tomu by stejně tady ty tupý hovada vokolo hovno rozuměli. Moc mi to v tý hlavě prostě šrotuje. To je z toho, píčo, že mam pod čepicí, to pak holt někdy myslim zbytečně moc, myslim na všechny ty zmrdaný čuráky, co potřebujou rozmlátit ksichty. A vo takový teda neni nikdy nouze. Zmrdi vypočítavý, chechtaj se vám za zádama, a né že né, já to vim a poznam to, píčo vole. Voni si myslej, že sem si ničeho nevšim, ale já to všechno krávo vole vedu v patrnosti. Prostě to poznam. Člověk to přece dycky pozná vole, to víš že to pozná, je to kurva jasný jako den.

Potřebuju píčo vole ňákej nurofen. Doufám, že se Kate i s tim svým uřvanym fakanem vrátí vod ty svý matky brzy, jelikož píchačka dycky pomůže a vodstraní mi z hlavy všechny ty zasraný tlaky. Jo jo, dyž člověk vystřelí do někoho tu svojí nálož, je to vole píčo, jako dyž vám někdo namasíruje mozek Nechápu všechny ty hovada, co jako furt řikaj: »Teď jako rači né, bolí mě hlava«, jako ve filmech kurva a tak. Chápeš, podle mě přesně v takový chvíli si potřebuješ pořádně zašukat. Dyby si každej zmrd, kerýho bolí šiška, pořádně zamrdal, nebylo by na světě tolik zkurvenejch potíží.

Slyším vode dveří ňákej randál, to bude vona zpátky.

Ale moment, píčo vole. Né, krávo, to teda neni vona.

Ňákej pičoun se sem vole pokouší vlámat…, protože tu takhle po tmě sedim kvůli tomu, že mi třeští ta hlava. A voni si ty krávo myslej, že nikdo neni doma! No to mě poser, hnedka přídete na to, že jeden by se tu teda doma našel!

Tak do toho!

Svezu se ze zasranýho gauče dolů na podlahu jak ňákej Bruče Willis nebo Schwarzenegger nebo podobnej kokot, po zemi se vodplazim pryč a stoupnu si ke zdi za dveře do vobýváku. Jesli věděj, co dělaj, tak první pudou slídit sem a nepolezou hnedka nahoru po schodech. Dveře se rozlítnou, ty zmrdi je vole píčo vylomili. A teď sou vevnitř. Nevim, kolik jich je, ale podle toho zvuku jich moc nebude. Ale to je jedno, kolik jich příde, protože ven vole píčo nevodejde žádnej.

To je prdel… to je fakticky prdel… Stojim za dveřma a čekám na ně, na zmrdy. Vejde takovej malej šmejd a nese si bejsbolovou pálku, no fakt titěrnej sráč. To je pro mě velký zklamání, píčo. Zavřu za nim dveře. „Něco tu hledáš, hajzle jeden?“

Ten šmejd malej se votočí a začne přede mnou šermovat tou pálkou, ale je vidět, že se okamžitě podělal do kaťat. „Uhni mi z cesty! Pusť mě ven!“ řve. Já toho malýho hada znam! Z hospody, z Šouflovy hospy! Von mě píčo vole taky pozná a vočiska se mu roztáhnou. „Já sem nevěděl, že tady bydlíš, vole, já to prostě votočim…“

To teda bez prdele, že to ten malej zmrd nevěděl. „Tak dělej,“ usměju se na něj. A ukážu směrem na dveře. „Támhle. Na co kurva čekáš!“

„Uhni mi z cesty… já nechci žádný potíže…“

Přestanu se usmívat. „Tak teď je vole píčo máš, ať kurva chceš nebo nechceš,“ voznámim mu. „Tak naval tu bejsbolku, vole, dělej. Nechtěj, abych si ji musel vod tebe vzít. Nenuť mě k tomu vole pro tvoje vlastní dobro.“

Ten malej zmrd tam stojí, klepe se jak ratlík a do vočí mu začnou stoupat slzy. Zasranej měkkota. Spustí pálku, já ho drapnu za zápěstí a vezmu mu ji a pak ho druhou rukou čapnu pod krkem. „Proč sis to se mnou kurva nerozdal, ty šmejde? Co? Podělanej pšouk seš, vole!“

„Já sem ne… já sem nevěděl, že…“

Popustím ho, abych si moh tu pálku chytnou voběma rukama. „Tohles měl udělat, vole píčo“ a jednu mu tou bejsbolkou vyšiju.

Zvedne ruce, pálka se mu s praskáním zarazí vo zápěstí a von vykvikne jako čokl, do kerýho právě narazilo auto, a já ho začnu řezat hlava nehlava a myslim při tom na to, co by bejval udělal, dyby tady našel Kate s malym capartem.

Přestanu, až dyž vidim, že má Kate na koberci krev. Ten zmrd malej tu leží celej kurva schoulenej a vříská jak zasranej malej fakan. „DRŽ HUBU!“ zařvu na něj. Zdi sou tu jak papír a ňákej idiot určitě zavolá na fízlárnu.

Vyhrabu starej hadr na nádobí a položim ho tomu zmrdovi na hlavu tam, kde ji má rozseknutou, a zase mu nasadim bejsbolovou kšiltovku, to mu snad na chvíli zastaví tu malinovku. Pak ho šmejda nechám vobrátit kapsy a hodim mu ňáký věci z kuchyně, aby vyčistil ten koberec. Nemá nic do píči, jen pár posranejch drobáků, klíče vod baráku a malej pytlíček pilulí.

„To je extoška?“

„Hmm…,“ drhne podlahu ty krávo a celej vyděšenej se rozhlíží.

„Žádnej kokeš?“

„…né…“

Du se podívat na ty posraný zámky ve dveřích. Vyrazil je, jak se do toho vopřel ramenem, ale dřevo se nerozštíplo, a to má teda šmejd malej z prdele štěstí. Nasadím je zpátky. Ale je to celý jen tak narafičený, na hovno, bude se to muset předělat.

Du zpátky, kde ten pičus furt drbe koberec. „Radim ti, aby ty fleky vod krve šupem zmizely. Jesli mam poslouchat kecy, že máme na koberci krev, tak ať to vole stojí za to, to ti pak ukážu, jak bude cákat, píčo vole.“

„No jó… nó… už to pouští…,“ heká.

Zjistim, že ten zmrd se menuje Filip Muir a je z Lochendu. Dívám se na ten koberec. Nevyčistil to špatně. „Dobrý, teď pudeš na momentík se mnou,“ řeknu mu.

Ten trotl je tak podělanej strachy, že ani necekne, a deme k jeho dodávce. Já votevřu dveře vod spolujezdce a von se nasouká dovnitř. Pak to v klídku vobejdu ke svý sedačce a nastoupím, protože vim, že je tak posranej, že nemá na to, aby mi zkusil zdrhnout. „Ty budeš navigovat, milej zlatej, ty víš, kam jedeme.“

„Éé…“

„Jedem k tobě dom, vole.“

Zapnu rádio a jedem do Lochendu. Má tu dodávku pěkně rozhadrovanou, už mele z posledního. Vyhrávaj takovou tu primovou starou písničku vod Slade, »Mama Weer Aw Crazee Now«, a já si do toho začnu přibrukovat. „Slade sou jedničky, ty krávo,“ řeknu tomu šmejdovi.

Zastavíme před jeho barákem vole píčo. „Bydlíš s vašima?“

„Mm.“

„Je někdo doma?“

„Ne.., ale vrátěj se brzo.“

„Tak to sebou budem muset vole hodit, dělej.“

Tak vejdem dovnitř a já si vobhlížim, co je tu k mání. Slušná telka, taková ta moderní s placatou vobrazovkou, video, takovej ten novej typ s cédečkem, co sou na něm filmy, zkurvenej speciální displej, nevím, jak tomu ty kreténi řikaj. A taky nový stereo, takový to, co je k němu hromada repráků, píčo vole. „Tak, prcku zkurvená, začni do prdele nakládat,“ přikážu tomu párátku.

Ten kluk je furt podělanej až za ušima a já dávám pozor na zvědavý zmrdy na ulici. Jestli vo tom někdo jen cekne, bude to na něj a von to ví. Nalezem zpátky do auta a vodvezem ten náklad ke Kate. Parádní je to, že tam bylo i cédéčko se všema hitama Roda Stewarta. To sem sbalil hnedka zkraje.

Dyž přijedem zpátky, vona už je i s capartem zpátky. „Franku… ten zámek…,“ ukazuje dolu na šrouby, kerý už zase kurva ležej na zemi. „Jen sem zasunula klíč do zámku a voni spadly, ani nevím jak…,“ zahlídne, jak za mnou stojí ten malej šmejd. Už zase se klepe, kvůli tomu zámku, no a má kurva dost dobrej důvod.

„No dobře,“ já na to a společně s nim vlezu dovnitř, a dyž vylezem, držíme každej za jeden konec tu telku.

Vona tam stojí a malou má na ruce. „Ten zámek… Franku… co se tady stalo? Co tohle všechno znamená?“ a dívá se na tu televizi.

„Tady to je jeden muj malej kámoš,“ začnu vysvětlovat historku, kerou sem si připravil v autě na zpáteční cestě. „Von je to takovej malej dobrej samaritán, že jo kámo? Přišel k ňákejm věcem, tak mu říkám, aby to dovez sem. Je to lepší, než tvoje starý krámy.“

„Ale ten zámek…“

„Nó, vo tom sem ti už řikal dřív, Kate. Pamatuješ, řikal sem, že ten zámek potřebuje vopravit. Já na to zavolám mýho známýho Steva, von je zámečník, von to dá dohromady. Ale podívej se na tohle! Nový dývýdýčko, to mrkáš, co? Teď budeme muset vyměnit všechny ty naše starý videa.“

„To je fakticky skvělý,“ vona na to. „Díky, Franku…“

„Neměla bys děkovat mně, ale tady Filipovi, co, brácho?“

Kate se podívá na toho vyklepanýho trotla. Prohlíží si ho vod hlavy až k patě. „Díky, Filipe…, ale co to máš jako s vobličejem?“

Vložim se do toho. „To je děsně dlouhý povídání,“ řeknu jí. „De vo to, že tady Filip mi dluží pár službiček, takže dyž si domu pořídil nový stereo a telku, cinknul mi a povidá, můžeš si vole vzít ty starý věci, jesli chceš. Tak já si řikal, že to určitě bude hromada krámů, znáš to, ale ten prcek povidá, že je to jen vosumnáct měsíců starý!“

„Seš si tim jistej, Filipe? To muselo bejt děsně drahý…“

„Znáš ty mlaďochy, musej mít všechno podle poslední módy. Tohle sou teď pro ně krámy z doby kamenný! No, Filip si zpomněl první na mě, ale ňákej jinej čurák měl pocit, že na to má větší nárok, a pokusil se tady mrňouse zvalchovat. Tak,“ zvednu bejsbolovou pálku, „sme se sebrali a šli sme si s tim zmrdem trošku promluvit, co Filipe?“

Ten malej šmejd se tupě zazubí.

Kate zapojuje a zkouší tu telku. „To je krásnej vobraz!“ Je píčo vole jak malá holka vo Vánocích.

„Podívej se na to,“ řiká capartovi, „A je to! My to dokážem. My ano!“

„Pro tebe jen to nejlepší, zlato.“

Ten malej zmrd mlčí jak zařezanej a je rád, že je vůbec naživu. Přemejšlim, že bych tohodle malýho paňácu moh k ledasčemu použít, ty krávo. Vodvedu si ho ven. „Jo, tak teď můžeš jít, ale zejtra ráno na mě v jedenáct budeš čekat v Café del Sol dole na Walku v Leithu, jasný?“

„A proč jako?“ ptá se a zase má nahnáno.

„Džob. Malý šmejdi, jako seš ty, dělaj samou neplechu, dyž nemakaj, píčo vole. Ďábel chystá práci pro zahálčivý ruce, znáš to. Tak nezapomeň, Leith, v jedenáct. Dyž budu mít zpoždění, ptej se na Lexu. A žádný lumpárny, protože teď kurva pracuješ pro mě. A buď zejtra v tý kavárně.“

Prcek se přestal klepat, ale furt vypadá vykolejeně. „Dostanu zaplaceno?“

„Jo. Zůstaneš naživu. To bude tvoje vejplata,“ zašeptam mu do ucha. „Ale něco ti povim,“ řikam mu, dyž si všimnu, že má na každým prstě prsteny, „máš pěkný prstýnky. Sundej to.“

„Né, to né, hele, prsteny né, prosím…“

„Dolu s nima, hned,“ řikam.

Mrňous si je začne stahovat. „Nechtěj dolu…“

Vytáhnu kudlu. „Dobrý, tak já ti pomůžu je sundat, co, souhlas,“ ptam se ho.

Zajímavý, že najednou šly dolu bez problémů.

Prcek mi je podá, celej píčo vole smutnej, já si je strčim do kapsy, ale jeden vytáhnu a podám mu ho. „Dneska si byl poslušnej. Dyž se budeš snažit vole, dostaneš jima zaplaceno. Poser to nebo mě zkus podrazit a seš mrtvej. Zejtra v tý kavárně,“ řeknu mu, du zpátky a zabouchnu dveře.

Brnknu Stevovi na mobil a řeknu mu, volovi, že mam naléhavej případ.

Kate povidá: „To stereo je fantastický, Franku! Já tomu nemůžu uvěřit! To bylo vod toho kluka moc hezký.“

„Jó, je to hodnej špunt. Bude se mnou pracovat. Na tyhle malý zmrdy musí člověk dycky dohlídnout, jinak se do něčeho zapletou. Já vim, vo čem mluvim,“ řikam jí.

„To je vod tebe hezký, že tomu klukovi chceš pomoc. Ty seš takovej velkej měkkota, viď?“

Dyž to řekne, je mi vole píčo divně po těle, vona to řekla tak jako pěkně, ale zároveň si myslim, neni divu, že tomu klukovi, co s nim dřív bydlela, vobčas ujela ruka, jesli s nim mluvila takhle. Ale je fajn, že má radost. „Je to, jak to řiká ten politik v tý bedně, člověk musí jinejm zmrdum pomáhat, dyž má jako sám ňákej byznys, že jo? Viš, jak to myslim? Hoď na sebe kabát, de se ven. Pivko a čína, jedem.“

„Ale co s malou…“

„Caparta hoď kurva k mámě. Dělej, hejbni sebou. Já sem se celej den voháněl. Tak to potřebuju spláchnout a zajíst čínou. Mám nárok dát si pár piv a trochu si dáchnout. Hoď holku k mámě a já tu zatim počkam na Steva, než příde vopravit ty dveře. Bude to mít hnedka hotový a dyby ne, nechám mu tu náhradní klíče a von je pak může hodit do schránky, až bude hotovej. Za chvíli se pro tebe zastavím u mámy, jasný?“

Kate se namaluje, převlíkne a nasouká fakana zpátky do kočáru.

Starou telku hodim do předsíně a zapojím tu krabičku k tý nový telce, abych se na kabelovce mrknul na ten pořad vo skotským fotbale. No vidiš, bolest hlavy je pryč a to sem si ještě ani nezašukal.

28

FINTA ČÍSLO 18 740

Je zvláštní, jak to do sebe všechno zapadá. Begbie, Spud a teď i Renton se vrátili do mého života, všichni jsou zase zpátky na jevišti toho podmanivého dramatu, které se nazývá Šimon David Williamson. Říct o těch prvních dvou, že jsou to patetické trosky, by byla chronická urážka lidského druhu na celé planetě. Renton, to je jiná, provozuje v Amstru klub. Nikdy bych si býval nemyslel, že bude mít takovou výdrž.

Jasně že ze mě ten zatracenej zloděj nemá ani špetku radosti. Řekl jsem tomu onanistickýmu čurákovi, že ho nespustím z dohledu, dokud nepřijde s hotovostí, která teď spinká v mojí peněžence. Sedíme ve venkovní kavárně na Prinsengrachtu a on si zlehka ohmatává nateklý nos. „Nemůžu uvěřit, že jsi mě praštil,“ kňučí. „Vždycky jsi říkal, že násilí je pro chudáky.“

Sedím a pomalu nad tím hajzlem kroutím hlavou. Mám chuť dát mu pěstí znovu. „Nikdy před tím mě kamarád neobral o peníze,“ říkám, „a taky nemám ponětí, jak můžeš mít tu troufalost, tu zkurvenou odvahu, pokoušet se ve mně navodit pocit viny. Nejen že jsi mě kurva obral,“ zavrčím hlubokým hlasem, protože cítím, jak se ve mně zvedá vztek, praštím do stolu a vysloužím si zkoumavý pohled dvou tlustých Američanů u vedlejšího stolu, „ale vyplatil jsi Spuda, do prdele! Ten zasranej feťák se o tom pochopitelně celý roky ani nezmínil! A pak mu to vyklouzlo jen proto, že byl na kaši!“

Renton pozvedne k ústům svoje presso. Pofouká a usrkne. „Omluvil jsem se. Jestli tě to utěší, tak jsem toho litoval. Přemýšlel jsem, že vás všechny vyplatím, a myslel jsem to vážně, ale znáš to, jak to chodí s penězma, prostě najednou byly v tahu. Myslel jsem si asi, že na to třeba zapomeneš…“

Nevěřím vlastním uším. S kým si ten magor myslí, že mluví? Na jaký planetě se ten zmrd pohybuje? Podle hrubého odhadu nejspíš na planetě Leith v osmdesátých letech dvacátého století.

„… no, možná né, že na to zapomeneš, ale víš co…,“ pokrčí rameny. „No, bylo to trochu sobecký. Já jsem prostě, Šimone, musel vypadnout z Leithu a pryč z těch feťáckejch sraček.“

„A já asi ne nebo co? Áno, to sedí, byls fakt sobecký, svině jedna,“ znovu praštím do stolu. „Trochu sobecký,“ opraví se. Velice zdrženlivé vyjádření tohodle zkurvenýho století.

Zaslechnu, jak ti Američani mluví něčím, co zní jako skandinávština, a pak si uvědomím, že jsou to ve skutečnosti Dánové nebo Švédové. Divné, vypadají v těch naškrobených šatech tak tlustě a přiblble, že bych je netipoval na nic jiného než na Shermany ve středních letech.

Renton si stáhne kšiltovku trochu níž do čela, aby mu nesvítilo do očí. Vypadá trochu unaveně. Jak je jednou někdo smažka…, pokud ovšem nejste Šimon David Williamson, který už jen na základě toho, kým je, všechny tyhle přízemnosti zdaleka převyšuje. „Tak nějak jsem si říkal, že Spuda odškodním jako prvního,“ říká a pohrává si s kávovým šálkem. „Uvažoval jsem, že Šou…, Šimon, ten se neztratí, to je takovej podnikavej typ. Ten se z toho oklepe a přistane oběma nohama na zemi.“

Nic neříkám, ale nápadně odvrátím hlavu a sleduju, jak dolů kanálem pluje loď. Jeden špinavý dredař na lodi nás zahlédne, zatroubí a zamává na nás. „Ahoj, Marku! Jak se vede?“

„Pohoda, Ricardo, vyhřívám se na sluníčku,“ zahaleká Renton a taky zamává.

Zasranej Renta, pilíř holandské komunity. Zapomíná, že jsem ho pozoroval, jak v absťáku kvičel potřebou, jak se nořil do ukradené peněženky způsobem, jakým vyhladovělá šelma požírá malého, ale neuspokojivého savce.

A teď mi vypráví svůj příběh, který mi přijde zajímavý, i když se snažím předstírat nezájem. „Nejdřív jsem sem přijel, protože to bylo jediný místo, který jsem znal…,“ začne. Zvednu oči v sloup a on doplní: „… No, kromě Londýna a Essexu myslím, kde jsme pracovali na trajektech, co jezdí přes kanál. Ale pak jsem dostal ten nápad jet sem, jak jsme to dělávali po směně na lodi, pamatuješ?“

„Hmm…,“ kývám a mlhavě si ty doby vybavuju. Nevím, jestli se to tu změnilo. Je těžké si vůbec vzpomenout, jaký to tu kurva vlastně bylo, se všemi těmi drogami, co jsme do sebe ládovali.

„Zvláštní, něco ve mně mi říkalo, že by pro tebe bylo snadný mě tady najít. Říkal jsem si, že určitě narazím na někoho, kdo tady bude na dovolený, a myslel jsem si, že to tak jako tak bude první místo, kde budeš hledat,“ usměje se.

Proklínám svou blbost. Amsterodam nás nikoho nenapadl. Bůh ví proč, do prdele. Vždycky jsem si myslel, že buď někdo známý nebo já sám na něj narazíme někde v Londýně nebo snad v Glasgow. „Bylo to první místo, který nás napadlo,“ lžu, „a párkrát jsme tu i byli. Prostě jsi měl kliku,“ konstatuju, „až do teď.“

„Takže předpokládám, že o mně chceš říct těm ostatním,“ vyzvídá.

„No, to ses posral,“ vyprsknu opovržlivě. „Myslíš si, že mi záleží na takovejch, jako je Begbie? Ten debil si může svůj podíl vyčmuchat sám, s tím psychopatem nechci mít nic společnýho.“

Renton se nad tím chvilku pozastaví a pak pokračuje ve vyprávění. „Zvláštní, když jsem sem poprvé přijel, ubytoval jsem se v hotelu támhle u kanálu,“ říká a ukazuje dolů na Prinsengracht. „Potom jsem našel pokoj dole na Pjipu, což je něco jako amsterodamský Brixton,“ vysvětluje, „na jih od turistickýho centra. Odabstinoval jsem a seznámil se s pár lidma. Jeden kluk, jménem Martin, kterého jsem poznal o něco líp, měl kontakt na jeden soundsystém v Nottinghamu. Začali jsme organizovat klubový noci a party, jen tak pro srandu. Oba jsme poslouchali house a tady se v té době hrálo jenom techno. Chtěli jsme ten evropský ortodoxní přístup k hudbě zlomit. Pojmenovali jsme to Luxus. Naše večírky začaly být celkem populární, potom nás jeden kluk, Nils, požádal, abysme v jeho malým klubu dělali pravidelnou party každý měsíc, potom každých čtrnáct dní a nakonec každý týden. No, a následně jsme se museli přestěhovat do větších prostor.“

Renton si uvědomuje, že to začíná vypadat, jako by se vytahoval a tak napůl se začne omlouvat. „Chci říct, že jsem z toho v pohodě vyžil, ale vždycky nás od průseru dělila jen jedna nebo dvě nepodařený noci. Ale nám to bylo u prdele: když to skončí, tak to skončí. Nechci provozovat klub jenom proto, abych něco provozoval.“

„Takže když to stručně shrnem,“ cítím, jak mi v hrudi roste zášť, „tak se válíš v prachách a svejm kámošům přitom nesplácíš dluhy. Dva zasraný, upocený tácy.“

Renton slabě zaprotestuje, čímž ještě podtrhne svou vinu.

„Říkal jsem ti, jak to chodí. Za svým životem tam doma jsem v duchu udělal pomyslnou čáru. A nerochním se v penězích, jakmile všechny po takový klubový noci vyplatíme, dělíme se na půlku. Firemní účet jsem si mohl zařídit teprve před pár lety. Otevřel jsem ho až tehdy, když nás jednou v noci přepadli. Každou sobotu jsem chodil s kapsama nabitejma tisícovkama. Ale jó, nežiju si špatně. Mám tady nahoře na Brouwersgrachtu byt,“ vykládá a teď už tedy bez diskusí zní jako nafoukanej kokot.

Kde je všechna ta neposednost? Musí být přece děsná nuda dělat tak dlouho jednu klubovou noc. „Takže ty osm let řídíš jeden a ten samej klub,“ obviním ho.

„Není to tak úplně pořád ten samý klub, hodně se změnil. Taky děláme velký festivaly jako Dance Valley nebo Queen’s Day a účastníme se i Love Parade v Berlíně. Jezdíme po celý Evropě i do Států, na Ibizu a na taneční festival v Miami. Martin je veřejná tvář Luxusu, pro novináře píšící o taneční hudbě a tak, a já se držím v pozadí… z očividných důvodů.“

„Jasně, z důvodů jako jsem já, Begbie, Druhá cena a Spu…, ach, no jistě, Spud ne, kdepak, s tím hovádkem ses vyroval, že jo,“ zaútočím znovu. „Pořád nemůžu uvěřit tomu, že Murphyho jsi odškodnil a mě ne.“

„Jak je na tom Spud?“ ptá se Agent Orange.

Chvilku pokyvuju, jako bych si ho měřil, a po obličeji si nechám přeletět obláček spokojeného opovržení. „V prdeli,“ pronesu. „Jo, abstinoval do té doby, než přišel ten balíček od tebe. Potom to celý prosmažil. Teď se ubírá cestou, kterou mu prošlápli Tommy, Matty a tahle partička,“ oznámím mu okázale.

Vyžer si ten pocit viny, zrádče jeden.

Rentonova bledá pleť se ani teď nezačervená, ale malinko mu změkne pohled. „Je pozitivní?“

„Jo,“ řeknu, „a ty jsi v tom rozhodně sehrál velkou roli. Gratuluju,“ připiju mu.

„Víš to jistě?“

Nemám ponětí, v jakém stavu se nachází imunitní systém drbana Murfana. Jestli ještě není HIV pozitivní, tak si v každém případě zaslouží být. „Jeho pozitivitou jsem si pozitivně jistý.“

Renta o tom chvíli přemýšlí a pak se ozve: „Škoda.“

Nemůžu odolat, tak ještě něco dodám a nechám to dutě zaznít: „A Ali taky. Byli spolu, to víš, ne. I malýho nakazili. Britský daňový poplatník by ti měl poděkovat,“ zažertuju, „připravuješ společnost o takové přívažky.“

To Rentonem trochu zacvičí. Bohapusté lži, pochopitelně, i když ne, ani by mě nepřekvapilo, kdyby byl Murphy v pokročilém stádiu, když se člověk podívá, v jakém je stavu, idiot jeden. Tohle je ovšem pouhá záloha na utrpení, které se teď na Rentu sesype. Trošku se sebral a dokonce se teď pokouší zahrát patetickou nenucenost. „To je fakt depresivní. Jsem rád, že jsem tady,“ usměje se a rozhlédne se po nakloněných úzkých budovách, které připomínají vrávorající opilce, co se vzájemně podpírají,. „Leith se může jít bodnout. Nechceš se mnou zajít do vykřičený čtvrti na pár piv?“ navrhne.

Vyrazíme a zbytek dne spolu prochlastáme. Zapíchneme to na zahrádce nějaké kavárny a já zaznamenám, že ty moje kydy nasadily Rentonovi brouka do hlavy, i když ho pivo zase dostalo do rozjetější nálady. „Pokouším se tím životem nějak prokousat a vyjebat při tom procesu s co nejmenším počtem osob,“ prohlásí důležitě, zrovna ve chvíli, kdy sledujeme, jak se kolem nás řítí parta neurvalých mladých anglických výrostků.

Jo, a já sem posranej papež.

„Ano, připouštím, že to není jednoduchý. Přece jenom jsou naším nejlepším zdrojem,“ dodám, a když se na mě podívá s upřímným zmatkem, ještě doplním: „Protože my jsme ti ambiciózní, a tudíž jediní lidé, na kterých teď záleží.“

Renton se už už chystá něco namítnout, ale spolkne to, zasměje se, plácne mě do zad a já si uvědomím, že se z nás během toho všeho nějakým zvráceným způsobem stali zase skoro kámoši.

Tu noc se rozhodnu bivakovat u Rentona na gauči, abych se nemusel vracet do šílenství hotelu. Z toho, co jsem se doslechl, chtěli včera večer Rabovi kamarádi, fotbaloví chuligáni, rozsekat každého, kdo jim přišel pod ruku. Jako by si najednou uvědomili, že se blíží návrat domů a že celou dobu jen kouřili jointy a šukali a zapomněli někomu rozbít ciferník. Dneska je na programu zajet do Utrechtu a porvat se tam s nějakými tupými Holanďany. Ať s tím jdou do prdele, já zůstávám tady u Rentona.

Renton bydlí s Němkou Katrin, nevrlou, vyzáblou, náckoidní, plochou roštěnkou, vlastně takový ten typ, na který Renton vždycky bral. Klučičí. Vždycky jsem si říkal, že je to zakuklený teplouš a že má jen staženou prdel a bojí se s tím vyjít na světlo, a tak prostě šuká holky, které vypadají jako klučinové. Nejspíš do zadku, v čemž si díky dostatečnému sevření coby minipinďour jistě libuje. Tahle Katrin by ale klidně za jedno číslo stála. Možná. Tyhle vyzáblé ploštice bez pozadí bývají pěkně sprosté, což je náhrada za nedostatek vycpávek, které my chlapíci tak rádi. Tahle ledová, drobounká germánská koza na nás sotva promluvila, a dokonce nereagovala ani na mé pokusy o koketní zdvořilost. Jak se kurva mohla Italia magnifica v druhé světové nakládačce sbratrit s těmihle pseudosaskými hyenami? Ale ano, přeřízl bych ji, už jen proto, abych naštval Rentona. Zvláštní, jak tam tak sedí, vypadá zdravě, skoro evropsky. Je pořád ještě hubený, ale už to není taková ta odporná hubenost. Má i trochu svalů, držka jedna stará zrzavá. Trochu mu prořídly vlasy a má i trochu kouty; plešatění je prokletím mnoha zrzavejch blbounů.

Nejlepší tah bude trochu si toho hajzla omotat kolem prstu, navodit v něm pocit, že mi může důvěřovat. Pak to schytá. A já vím od koho. Protože tady nejde o peníze, jde o zradu. Takže se namlsávám touhle představou a chystám se, protože vyrážíme ven na další pivko. „Co se Begbieho týče, tak v Leithu ses stal hrdinou, když jsi toho čuráka oškubal,“ vyprávím mu. Jistěže je to bohapustá lež. Begbie je svině, ale s podrazákem nestraní nikdo.

Ale tohle Renton ví. Není blbej, ve skutečnosti právě v tom je háček, ten zrzavý zatracený Jidáš není vůbec žádný blbec. Oční víčka se mu stále tak postaru cynicky klíží, když vám nevěří nebo nesouhlasí s tím, co říkáte. „No, tak tím si teda nejsem jistej,“ odpoví. „Begbie měl pěknou řádku praštěnejch kámošů. Takoví ti týpci, co by pro legraci sejmuli každýho. A já jsem jim dal důvod.“

Pravda pravdoucí, zlodějíčku. Zajímalo by mě, jak by velký Lexo Setterington, Begbieho bývalý »společník«, který teď přebývá ve stejném hotelu jako já tak půl kilometru odsud, zareagoval, kdyby se dozvěděl, že je ve stejném městě jako Renton. Měl by tendence jménem svého všivého kámoše vykonat nějaký akt spravedlnosti? Jó, na Begbieho sice nadával, ale to samozřejmě u takových vyjebanců, jako je on, nic neznamená. Přinejlepším by to svému parťákovi Françoisovi hned pospíchal zavolat, a ten by se přiřítil prvním letadlem. Je to tak, z toho velkého tupouna vyzařuje zlomyslnost na hony daleko. S největším potěšením by Begbičovi sděloval, že zná Rentonovu adresu.

Lákavé, ale ne. Tím, kdo doručí tuhle konkrétní zprávičku, chci být já. Renton má klub, byt, holku. Ten se nikam honem nepohrne, obzvláště pokud žije v domnění, že je tu v bezpečí. „To ti nepovím,“ odbydu ho rozmrzele, ale pak změněným tónem dodám, „ale měl bys přijet domů do Edinburghu, za vašima,“ říkám, a přitom si uvědomuju, že já sám jsem svoje rodiče od té doby, co jsem zpátky, sotva viděl.

Renton pokrčí rameny. „Párkrát jsem tam byl. Tajně teda.“

„To jsem se do prdele nikdy nedozvěděl…,“ ujede mi, protože mě vybudí, že se tam ten hajzl dokázal proplížit, aniž bych to jakkoli zaznamenal.

Tomu se ta mrkvová hlava z plna hrdla zasměje. „Nemyslel jsem si, že bys mě chtěl vidět.“

„Kdepak, moc rád bych tě býval viděl, to se vsaď,“ ujistím toho zmrda.

„No přesně to mám na mysli,“ odpovídá a pak s nadějí zvedne zrak a doplní: „Slyšel jsem, že Begbie pořád ještě bručí.“

„Hm. A posedí si tam v chládku ještě pěknou řádku let,“ kličkuju co nejnevýraznějším tónem, jakého jsem schopen. A řekl bych, že celkem věrohodně.

„Tak to bych se tam mohl přijet podívat,“ usměje se Renton.

Výborně. Jen ať zkusí štěstí. Teď mě to začíná bavit.

Později dohodnu, aby se k nám přidali Terry a Rab, protože mě tak napůl napadne, že by se nám třeba Renton s tou svou muzikou a amsterodamskými kontakty mohl hodit. Když mu vykládám, co podnikáme, tváří se, že ho to docela zajímá. Takže já, Rab, Terry, Billy a Renton popíjíme pivo, pokuřujeme a debatujeme v Hill Street Blues Café na Warmoestraat. Terry i Billy si na Rentona z minulosti mlhavě pamatují – diskoška Clouds, fotbálek a tak. Terry se na něj ale tváří, jako by mu moc nesedl. A má pravdu. Nikdo nevěří podvodníkovi, který podrazí svoje lidi, ale však on to zmrd schytá, to je na tuty.

Rab Birrell, který se (rozumně) vymluvil z toho výletu do Utrechtu s tím, že natržená ústa, zlámané nosy a černé monokly se na svatebních fotkách nevyjímají zrovna nejlíp, nám teď v kavárně cosi vysvětluje. Rab je na mě a na Terryho z nějakého důvodu trochu nakrknutý, asi proto, že jsme ho po většinu času ponechali s jeho fotbalovými kamarádíčky, a mám pocit, že jim šlo o povyražení na oslavu starých časů, zatímco Rab měl v plánu něco vyklidněnějšího. Ale ví toho tenhle Birrellíček celkem hodně a teď předložil návrh, o kterém Terry moc přesvědčený není. „Stejně furt jako nechápu, proč bysme to museli natáčet tady,“ odporuje Rabovi.

Rab se dívá na mě, celý napjatý a vážný. „Ty zapomínáš na polís. Takovýhle filmy…,“ zaváhá a malinko zrudne, protože Terry našpulí ret a ohne zápěstí, „… fajn, Terry, filmy jako ten, kterej se pokoušíme udělat, jsou podle ZOPu nelegální.“

„Oukej, pane podělanej studentíčku,“ skočí mu do řeči Šťavka Terry, „tak nám laskavě pověz, co to ten ZOP je.“

Rab si odkašle, podívá se napřed na Billyho a pak na Rentu, jako by hledal nějakou oporu. „To je zákon o obscénních publikacích, balíček legislativy, která se zabejvá tim, vo co se tu pokoušíme.“

Renton neříká nic a má na tváři takový ten neproniknutelný výraz. Renton. Kdo je to? Co se o něm dá říct? Je to zrádce, práskač, zmrd, hnida a sobecký egoista, prostě všechno to, co každý člověk dělnického původu musí být, aby v tomhle novém kapitalistickém pořádku přežil. A já mu závidím. Do prdele, já tomu volovi upřímně závidím, protože mu fakticky nezáleží na nikom jiném než na sobě. Pokouším se být jako on, ale příliš silně mnou cloumají pudy, ty divoké, vášnivé, taljánsko-skoťácké pudy. Pozoruju ho, jak tu tak sedí a pozorně všechno z okraje dějiště vnímá, a cítím, jak rukama vzteky svírám opěradlo židle a jak mi bělají klouby.

„Fakt, na poliše si musíme dát bacha,“ uzavře Rab nervózně.

Pohlédnu na něj a zarytě zakroutím hlavou. „Existují způsoby a cestičky, jak se policajtům vyhnout. Zapomínáš na jedno: policajti jsou lumpové, kterejm to jenom trochu pomaleji pálí.“

Rab se tváří pochybovačně. Vloží se do toho Renton. „Šoufl… ehm, Šimon má pravdu. Lidi se kriminalitě učí, protože v kultuře kriminality vyrůstají. Většina poldů začíná jako odpůrci kriminality, takže jim trvá trochu dýl, než se chytnou. Ale jelikož se jim prostřednictvím jejich práce dostává v té kultuře kriminality rozsáhlých hloubkových lekcí, brzy to dohoní. V dnešní době je pro zločince nejlepším místem služba. Člověk tak přijde na to, co funguje a co ne.“

Je na první pohled vidět, že tohle Birrella rozpaluje, jako by našel spřízněnou duši. Terry tohohle zmrda dobře odhadl. Kdybyste ho nechali, klidně by se s vámi debil hádal, že měsíc je tvořený hroudou smradlavého sýra. Takže je přeruším ještě dřív, než se do toho s Rentonem pustí. „Nestojíme tu o žádnou podělanou debatu. Řeknu vám jen jedno, fízly nechte na mně. To mám rozpracovaný. Každým dnem očekávám takovou drobnou odezvu. Vlastně bych jim mohl cinknout rovnou teď.“

Takže vyjdu z baru a pokouším se zeleným mobilem chytit signál. Tohle má fungovat i v Evropě, ale jak je vidět, tak to v Evropě kurva nefunguje. Mám chuť vyhodit tu hračku pro zakrslý mozky do kanálu. Radši ji ale strčím do kapsy, zajdu naproti do tabáku, koupím si telefonní kartu a brnknu domů z budky. Cítím, jak mě naprosto bezdůvodně zaplavuje nasládle zvrácená sexuální potřeba, tak zavolám do Interflory, pošlu Nikki tucet rudých růží a to samé udělám pro její malou brýlatou kamarádku Lauren; pomyšlení, jak se s tím vyrovná ta druhá, mě vzruší ještě víc. „Žádný vzkaz,“ diktuju ženě na druhém konci drátu.

Potom zavolám leithské vrchnosti. „Dobrý den, jmenuji se Šimon Williamson a jsem majitelem Přístavní záře. Chtěl bych znát výsledky těch zabavených pilulek,“ vysvětluju a vytahuju z kapsy cár papíru, který jsem dostal od fízla kebaba. „Jednací číslo nula sedm šest dva…“

Po dlouhém čekání se na druhém konci ozve omluvný hlas. „Je mi líto, pane, ale v laboratoři mají trochu skluz…“

„Dobře tedy,“ vyštěknu ve stylu netrpělivého, nespokojeného daňového poplatníka a zavěsím. První věc, kterou udělám po svém návratu, bude to, že sednu a napíšu vrchnímu komisaři a parádně si postěžuju.

29

„… TUCET RŮŽÍ…“

Já a Lauren dostaneme šokující zásilku, každá tucet růží, rudě červených růží na tmavozelených stoncích od nějakého anonyma, který na visačky napsal jen naše jména. Lauren to kompletně rozhodí, myslí si totiž, že je to někdo ze školy. Máme lehkou kocovinu, včera jsme šly ven zapařit, jelikož se zrovna vrátila z náruče své rodinky ve Stirlingu.

Vstoupí Diana a naše pugéty na ni udělají dojem. „Vy se teda máte, holky,“ řekne, zatváří se z legrace jako ufňukané mimino a zasténá: „A co já, do prčic! Kde je můj princ!?“

Spoluobdarovaná má napjaty obličej, cení zuby a zkoumá ty kytky, jako by se v nich měla skrývat bomba. „V tom krámě přece musejí vědět, kdo je poslal, ne! Zavolám tam a zjistím to,“ skučí Lauren. „To je obtěžování!“

„Jdi se bodnout,“ komentuje to Diana, „ten drban Pod hrušní minulý týden, něčemu takovému říkám obtěžování. Tohle je romantika! Měla by sis to považovat, kamarádko.“

Naplní to den tajemstvím, což mi pomůže prokousat se několika nudnými přednáškami, po kterých se vracím domů a opět se převlékám na směnu v sauně. Chci si vyměnit směnu s Jayne a ona je pro, ale nemůžu sehnat Bobbyho, který mi to musí schválit. Bezpochyby v jedné z parních lázní potí se svými parťáky duši. Je čtvrtek večer, což se z nějakého důvodu rovná večer gangsterů. Z těch početných robustních těl s lehkou nadváhou odkapává stejně zlata jako potu. Zvláštní, od pondělí do středy večer převažují byznysmeni, v pátek jsou tu hlavně kluci, co si chtějí trochu dopřát, a v sobotu tu máme fotbalisty; ale dneska jsou to kriminální živly.

Na konci směny si všimnu, že mi došly ručníky, a vydám se do masážního sálu vedle. Jayne tam naklepává na stole natažené obří masité tělo, které to trochu přehnalo s párou a zrůžovělo jako rak, ale teď ve světle lamp umístěných v podlaze z borových prken působí ta hromada masa nazelenale. Obličej má Jayne nasvícený zespodu, a když kývnu ke štosu bílých, vždy panensky bělostných ručníků, zahlédnu sice úsměv na jejích rtech, ale nikoli v jejích očích, a potom pár těch ručníků čapnu a dám se na ústup zrovna v momentě, kdy ta natřásající se hora zaúpí pod sečným útokem. Když za sebou zavírám dveře, slyším něco, co zní asi takhle: »Víc… neboj se přitlačit… nikdy se neboj přitlačit…« Lehce se mě dotkne, že se jedná o chlapa, který se normálně ptá po mně. Ale nevadí. Konečně vypátrám Bobbyho a zařídím si prohození směn. Bobby je ve společnosti chlapíka jménem Jimmy, což je klient, jehož příjmení neznám, a který teď vyzvídá, jestli jsem někdy pomyslela na to, že bych dělala doprovod. Zatvářím se pochybovačné, ale on pokračuje: „Né, jde jen o to, že by ses náramně hodila jednomu mýmu kolegovi. Jsou to dobrý peníze a je v tom véča a pití…,“ usměje se.

„Mně spíš dělá starosti to, co by následovalo,“ zazubím se na oplátku já, „ta jiná poloha obchodu zvaná děvětašedesátka.“

Jimmy energicky zavrtí hlavou. „Ne, nic takovýho. Tenhle člověk má prostě jen rád společnost, nic víc, prostě ho baví promenovat se s hezkou holkou. Tím to končí. A jestli si něco dohodneš zvlášť…, no, to je pak čistě mezi váma. Je to politik, ze zámoří.“

„A proč se ptáte mě?“

Od srdce se zasměje a odhalí plombovaný chrup. „No, zaprvé seš jeho typ a zadruhé vždycky dobře vypadáš, jako co se oblečení týče. Vsadím se, že seš ten typ holky, co má ve skříni pár parádních trumfů,“ řekne a roztáhne tvář do oslího úsměvu. „Přemýšlej o tom.“

„Tak jo, budu,“ oznámím mu, vydám se domů a poprvé po dlouhé době si předtím nedám skleničku. Zavřu se do pokoje a pustím se do intenzivních protahovacích, ohýbacích a dechových cvičení. Pak jdu do postele a usnu spánkem, jaký jsem si nevychutnala už kolik měsíců.

Ráno s jistou dávkou nedočkavosti vyskočím a nezvykle předběhnu ve sprše jak Lauren, tak Dianu, ale potom strávím celou věčnost vybíráním, co na sebe. Proč to vzrušení? No, chystám se do Leithu a jsem víc než potěšená, že jsou kluci zpátky. Je to divné, ale posledních několik dní tu něco rozhodně chybělo. Když dorazím do hospody, dojde mi, co to bylo. Šoufl, nebo-li Šimon, jak bych mu měla říkat, se pro mě za tu krátkou dobu, která uplynula od jeho odjezdu do Amsterodamu, změnil z rozptýlení v hlavní sousto. Napůl jsem si říkala, že se těším na Raba, ale když jsem uviděla Šimona, který měl na sobě naleštěné černé boty, černé kalhoty a zelenou mikinu, problesklo mi hlavou: tak moment, tady něco nehraje. Měl několikadenní strniště a ty tvrdé, nazad ulíznuté vlasy ve stylu Stevena Seagala byly pryč a nahradil je vzdušný, skoro nadýchaný účes, který mu změkčoval výraz. V očích mu jiskřilo, tancoval jimi od jednoho člena sešlosti ke druhému a připadalo mi, že na mně jimi setrval o něco déle.

Vypadal tak úžasně, že jsem začala mít okamžitě pochybnosti o svém vlastním vzhledu. Po dlouhém přemýšlení jsem sáhla po bílých bavlněných kalhotách, černobílých teniskách a krátkém modrém kabátku, který jsem si zapnula na dolní přezky, abych pod ním ve světleji modrém tričku do véčka zvýraznila výstřih.

Dívám se na Raba a vidím jen konvenčně pohledného muže, který nicméně postrádá jakékoli charisma. Naopak Šimonovi jakoby tato vlastnost vyzařovala z každičkého póru. Ten způsob, jakým si opírá loket o dlouhý, ušpiněný bar, to, jak mu brada spočívá tam, kde se dlaň napojuje na zápěstí, a jak si prsty lenivě pohrává s porostem na krku. Napadá mě, že bych ráda, aby ty prsty v tu chvíli patřily mně.

Něco se děje. Šimon se ke všem chová povýšeně, Terry se baví a Rab vypadá zamyšleně. Svatbu má teprve za pár měsíců, ale rozhodl se odbýt si to loučení se svobodou brzy, aby ho třeba neomámili a neposadili na nákladní vlak do Varšavy nebo tak někam. Koutkem oka Šimona neustále pozoruju, ale nic neprozrazuje, že ty růže má na svědomí on.

Trochu se zpožděním dorazí Melanie a posadí se vedle mě. Všimnu si, jak se Šimon nedůtklivě podívá na hodinky. On a Rab se snad ani na chvíli nepřestanou hádat o tom filmu. Několikrát padne jedno nové jméno, jakási záhadná postava z Amterodamu jménem Renta.

Šimon před Rabem zvedá ruce do vzduchu s gestem falešné kapitulace. „Dobře, dobře, ten film se musí z právních důvodů natočit v Amsterodamu, nebo tedy spíš musí vypadat, jako by tam byl natočenej. Interiéry snad ale v hospodě udělat můžeme,“ hádá se. „Chápete, potřebujeme přeci jen pár exteriérových záběrů tramvají a kanálů a podobnejch pitomostí. Nikdo nic nepozná.“

„Hm, snad ne,“ připouští Rab a zní přitom, jako by měl ze starostí dočista zácpu.

„Tak, dohodnuto a tenhle bod můžeme konečně nechat stranou,“ uzavře Šimon velkolepě, potom se zpříma podívá na mě a já cítím, jak se mi otevírá hrudník a pod tím jeho majákovým úsměvem se mi vnitřnosti scvrkávají do kuličky. Podaří se mi opětovat jen ztuhlým úsměvem. Šimon si znovu bezděky přejede přes strniště. Rozhodnu se, že ho chci holit otevřenou břitvou, namydlit si ho a sledovat všechny emoce v těch jeho velkých, temných očích, až mu budu břitvou pomalu přejíždět po obličeji…

Myšlenky se mi rozbíhají, jelikož je pro mě náročné nesoustředit se výhradně na Šimona, ale on teď začal hovořit: „Terry, ty jsi měl začít psát scénář, jak to jde?“

Myslím na to, jak bych tě chtěla ošukat, tebe, pane Šimone Šoufle Williamsone, obtočit se kolem tebe a vymačkat tě do poslední kapičky, použít tě, vypotřebovat a vyčerpat, abys už nikdy nezatoužil po žádné jiné ženě…

„Parádně, ty vole, jen sem ještě nic z toho nenapsal na papír. Ale mám to všechno tady,“ zazubí se Terry zeširoka, ťuká si na hlavu a usmívá se na mě, jako bych tu otázku položila já a jako by s námi ostatní ani nebyli v téhle místnosti. Terry. Takový ten typ, který vás nijak extra nebere, ale kterému byste daly už proto, že jde do všeho s takovou vervou. Možná že on je ten tajemný dárce květin. „Terry, hlavu máš plnou sexu, to víme. Ale teď potřebujeme scénář.“

„Já chápu, jak to myslíš, princezno,“ usměje se a projede si rukama skrze kudrnaté vlasy, „ale já s tužkou a papírem zase až tak neválim. Moh bych to ale třeba namluvit na pásku a někdo jinej to může přepsat,“ doplní a s nadějí se dívá na mě.

„Takže vlastně říkáš, že ses na to úplně vysral,“ provokuje Rab a rozhlíží se po ostatních.

Mrknu na Melanii, která nevzrušeně pokrčí rameny. Ronnie se směje, Uršula jí instantní polívku a Craig se tváří, jako by měl žaludeční vředy. Terry vzápětí bázlivě odněkud vyštrachá pár archů A4. Jeho rukopis se snad ani nedá popsat jako pavoučí klikyháky, je to spíš dílo nějakého škorpióna.

„No a co nám tady teda cpeš, žes na to ani nemák?“ ptá se Rab, bere mu papíry a zběžně si je prohlíží.

„Já na to psaní moc nejsem, Birrelli,“ brání se Terry, ale docela se stydí. Rab kroutí hlavou a podává mi je.

Kousek si přečtu a je to tak neobratné, že se o to musím podělit. „Terry, to jsou ptákoviny! Poslechněte si tohle: »A ten kluk vojede tu roštěnku zezadu do prdele. Ta kóča vylízává zase jinou žábu.« To je odporný!“

Terry se celý nahrbí a znovu si rukou projíždí svou kudrnatou čupřinu.

„Minimalistický přeborník, pan Lawson,“ ušklíbne se Rab, sebere mi ty papíry a mává mu jimi před nosem. „Je to pěkná sračka, Terry. A žádnej scénář. Vždyť tam neni žádná zápletka. Jen prcání,“ zasměje se a podá papíry Šimonovi, který je začne nevzrušeně studovat.      

„To ale chceme, Birrelli. Má to bejt pornofilm,“ brání se Terry.

Rab se zašklebí a uvelebí se na židli. Jo, to chtěj všechny ty vypitý mozky, ty, co jim ukazuješ svoje prasácký nahrávky, já měl za to, že se tu bude točit opravdovej film. Vždyť se podívejte, neni to ani jako scénář napsaný,“ máchne rukou do vzduchu.

„Teď se ti to možná tak nezdá, Birrelli, ale voni to herci voživěj… jako to dělával v telce ten Jason King,“ dodá Terry, kterému se náhle dostavila inspirace. „Dlouhý předehry a tak. Teď sou zase v módě rozšoupnutý šedesátý léta, tak bysme tomu mohli dát takovej šmak.“

Během této slovní výměny se ostatní tváří znuděně a roztěkaně a nikdo další neřekne ani slovo. Šimon si Terryho papíry položí na stůl před sebe, zakloní se do židle a začne prsty bubnovat do opěradla. „Dovolte mi, abych se do toho vložil jako někdo, kdo má v tomhle oboru jisté zkušenosti,“ pronese tím velkohubým způsobem, který vyvolává pochyby, zda se snaží znít důležitě, nebo jestli je to jen ironie.

„Rabe, co kdybys vzal tady Terryho scénář a vpletl do něj příběh.“

„Né že by něco takýho nepotřeboval, do prdele,“ ozve se Rab.

„No, takhle, nemá z toho bejt univerzitní traktát, Birrelli,“ prosazuje se Terry hlasitě.

„Takže,“ diriguje Šimon, zívá, protahuje se jako kočka a oči se mu v tom slabém světle blýskají, „řekl bych, že s tím potřebuješ trošku píchnout, Terry.“ Otočí se na nás ostatní a navrhne: „Myslím, že nejlepší by bylo, kdyby tady Rab a Nikki vzali Terryho základní myšlenky a převedli je do scénářové podoby. Velmi jednoduchým způsobem, jen to rozložit na scény a lokace…, ale co vám tady budu vykládat, vy přece studujete film, viděli jste, jak takový scénář vypadá,“ a obdaří nás úsměvem tak štědrým, že mám dojem, že to zalichotilo i Rabovi.

Ale já nechci pracovat s Rabem, ale s tebou Šimone, s tebou.

Vtom se do toho vloží Terry. „My ale nechcem, ehm, moc tó… hele, nic ve zlym, aby do toho dělalo moc studentů. Co dybysme na tom dělali my dva, Nikki?“ navrhne s nadějí a pak dodá: „Víš jak to myslím, mohli bysme si jako vyzkoušet některý ty pozice a tak. Pojistit se, že to všechno bude fungovat.“

„Aha, no já myslím, že to pak na place v pohodě zvládnem, Terry,“ usadím ho spěšně. Zadívám se na Šimona a pomyslím si, že my dva bychom mohli vyzkoušet některé ty pozice, ale on šeptá něco Mel do ucha a ta se uchechtává. Kdyby se tak podíval mým směrem.

„Já myslím, že bude jednoduší, když na tom budeme s Nikki dělat my dva, stejně se vídáme ve škole a vůbec,“ argumentuje Rab a dívá se na mě.

Skutečně bych radši, kdyby to byl Šimon, a mám chuť si trochu zaintrikařit, ale pokývám na souhlas, jelikož mě napadne: že by to nakonec byl Rab, kdo poslal ty květiny? Ale proč Lauren? „Fajn,“ odpovím měkce, „to zní rozumně.“

Terryho to trošku nakrkne a zadívá se pryč, směrem k baru.

„Dobrý. Hlavně ať to má sled naší pornografické výpravy; kouření ptáků, hetero, lesby, anál a záběry na stříkání,“ komentuje Šimon a ještě doplňuje: „A spoustu pout a všechny kreativní rekvizity, na které si jenom vzpomenete.“

Jakmile Šimon začne probírat sprosťárny týkající se sexu, Terrymu malinko stoupne nálada a znovu se zapojí. „Velká potíž je s análem.“ Šimon se obrátí na Mel a na mě. „Nebo tedy spíš, za jak velkou potíž ho máte vy, holky.“

Jeho studený pohled doprovázený těmi slovy mi zmrazí útroby. „To já nedělám,“ řeknu.

Mel zavrtí hlavou a poprvé za celou dobu promluví. „Do toho nejdu ani omylem.“ Všimne si, jak se na ni Terry dívá, lehce se zapýří a kopne ho do nohy. „Ale né před kamerou, Terry!“

Šimon se pěkně ksichtí. „Hmm…, o tom si budeme muset promluvit. Víte, já si myslím, že se bez toho dneska neobejdeme. Teda mě osobně to nijak zvlášť nebere, ale jde o to, že žijeme v anální společnosti.“

Rab otočí oči v sloup a Terry s chápavým souhlasem přikyvuje.

„No tak, zamyslete se nad tím,“ doráží Šimon, „dneska se najdou vidláci z Horní Dolní, kteří vám budou tvrdit, že přiletěli mimozemšťani z jiné galaxie jenom proto, aby jim do zpocený prdele strčili sondu…, moderní porno, Zane, Black, všichni v tom dneska maj ten cirkus s trojitou penetrací. Podívejte se na video od Bena Dovera. Pevný mladý roštěnky musejí v dnešní době vždycky nastavit prdýlku.“

„Kurevsky povedený videa,“ dodá Terry světácky.

Šimon se s netrpělivou shovívavostí usměje. „Jde o to, že pokud se za starých časů nechala holka vošukat do zadku, mohli jste se vsadit, že to bude vytahaná, zmuchlaná stará klisna, obalená celulitidou a zralá tak akorát na krchov. To už teď dávno neplatí. Pro každou mladou holku, která vážně uvažuje o kariéře pornohvězdy, je šukačka do hnědky téměř povinností.“

„Pro mě ne,“ ozvu se tlumeně a zaslechne to jen Šimon, ale dělá, že to nezaznamenal. Tak přidám na hlase i na protestech. „Hodně žen anál nedělá. Některé to dělají jen s jinými holkami. Neděláme hnusný, upocený chlapský porno. Myslela jsem, že se pokoušíme být inovativní a předvést nesexistické dialogy a témata. Kam se poděl tenhle úmysl? Vzalo to všechno za své s jedním prasáckým chlapeckým víkendem v Amsterodamu?“

„Ne. My jsme inovativní,“ trvá na svém Šimon „ale musíme pokrýt všechna teritoria, tedy i anál. Není to doopravdy, je to jen hraní.“

Ne, je to doopravdy. Musí to být doopravdy. Nechat se ojet znamená nechat se ojet a je to v našich životech jedna z mála věcí, které jsou opravdové, nevykonstruované.

„Jasně,“ řekne Rab a nevědomky tak Šimonovi nahrává, „nesmíme zapomínat, že jde o představení o sexu, ne o opravdovej sex, a že je to jen takovej ujetej kabaret. Chci říct, kdo ve skutečnosti ve svým sexuálním životě zažije trojitou penetraci?“

„Jen ty a ty tvoji zazobaný kámoši z vejšky,“ rejpne si Terry.

Rab ho ignoruje a s úzkostlivostí, aby jeho slova nebyla špatně vyložena, pokračuje. „Jde nám o skutečnej příběh se skutečnejma lidma, který předstíraj, že prováděj skutečnej sex. Celej ten anál je taková falešná návnada, ale pokud to holky dělat nechtěj, tak je to taky v pohodě.“

„Ne,“ vrtí hlavou Šimon. „Pochop, Rabe, všechno to má na svědomí náš přístup k řitním otvorům. My teď, coby zoologický druh, věříme, že pokud v těle máme nějakou duši, sídlí v našem řitním otvoru. Tam to všechno vede. Dává to smysl. Proto ta posedlost análními vtipy, análním sexem, análními koníčky…, naší poslední hranicí je řiť – nikoli mozek nebo vesmír. To z nás dělá revolucionáře.“

Ale já to dělat nechci, takže povytáhnu obočí a hledám očima podporu u Mel a Uršuly. „Znovu vám opakuju, že mně se to nelíbí. Vyzkoušela jsem to. Bolí to, je to necitelné, studené a nepohodlné. Já píchám ráda, ale nerada celá ztuhlá tajím dech jako cirkusový otloukánek jen proto, abych zjistila, jak daleko do zadku mi ho nějaký kluk bude schopný narvat.“

„Možná jen potřebuješ trochu líp zaškolit. Některý holky, který s tim maj víc zkušeností, se po tom můžou umlátit,“ řekne Terry.

„Já ale sakra nechci mít řiť jak La Manche, Terry. Nechci kazit zábavu,“ Terry na mě významně mrkne, „jen to prostě není pro mě. Nic proti tomu nemám, jen to nechci dělat.“

„Co se mě týče, mně ani nevadí to dělat, jen sem nechtěla, aby vo tom lidi věděli,“ přidá se Melanie. „Chápete, né, někerý věci prostě nemusíte hned každýmu ukazovat. Člověk potřebuje trochu soukromí.“

„Takový to »to si mě asi s někým pleteš«,“ směje se Terry.

„No, Terry, tobě se to kecá, ale holky to cejtěj jinak.“

„Ale neměly by, ne v tomhle věku feminismu a tak vůbec. Vidíš, Birrelli, někdy ty tvoje kydy poslouchám.“

„To rád slyším.“

Šimon spráskne ruce. „Vzpomeňte si na Baccaru. Nikdo nemá rád buchtu, která vám v týhle branži zazpívá »Sorry, I’m a Lady«. My chceme slyšet »Yes Sir I Can Boogie«.“

„No dobře, Šimone,“ usmívám se, „ale k tomu nám budeš muset zazpívat i jinak.“

Vytasí peněženku. „Taky že zazpívám,“ odpoví mi a vytáhne svazek bankovek. Potom se natáhne po filmovém plakátu. „A tohle. Jsme v přední linii všeho. Zamysli se nad tím. Myslím nad tím, odkud se asi vzala všechna ta posedlost análem?“

„No jistě, pro ten typ společnosti, ve které žijeme kde jsou všichni zahledění do sebe a mají hlavy plný hoven, je to ideální,“ odseknu.

„Ne, zlatíčko, všechno to přišlo s pornofilmem. Tihle kokoti jsou skuteční pionýři. Pornografie kýchne a pop kultura dostane rýmu. Lidi chtějí sex, násilí, jídlo, domácí mazlíčky, receptáře a ponížení. Tak to kurva mají mít. Podívej se, kolik ponížení je v televizi, v novinách a v časopisech, podívej se na třídní systém, na žárlivost a zatrpklost, která proniká naší kulturou. My v Británii se rádi díváme, jak se s lidma vyjebává,“ řekne a na moment vypadá jako mimozemšťan v Blízkých setkáních, protože na něj dopadá kužel světla, jenž se sem prodral mezerou v budovách naproti. „Ale necháme toho, vrátíme se k téhle debatě někdy později.“

Terry se zatváří prohnaně a řekne: „Já vám ale něco řeknu, s nějakou rolí byste měli myslet i na Ginu. Ta vám nebude skuhrat, když se po ní bude chtít, aby nastavila konečník.“

„V žádném případě, Terry, na domácí porno je dobrá, ale nemá tu pravou kvalitu filmových hvězd. Obsazení rolí nechej na mně. Před nedávnem jsem narazil na jednoho kluka, kterého si pamatuju ještě ze starých časů, Mikeyho Forrestera. Má teď saunu. Pracuje tam pro něj pár dost jedlých kousků. Obsadit role nebude problém. Ginu nepotřebujeme,“ zakončí Šimon a připadá mi, že se při zmínce jejího jména otřese.

Terry pokrčí rameny. „No, jak chceš, kámo, ale mám ti vod ní vzkázat, že ti namlátí držku, jestli si v tom filmu nebude moct zahrát,“ informuje Šimona s rozverným úšklebkem.

Melanie přikvyvuje a dává mu za pravdu. „Nó, já bych si s ní bejt tebou nezahrávala, protože vona je fakticky drsná. Vona by si tě fakt klidně podala.“

Šimon, Šoufl, se v zoufalství plácne do čela. „Fantastický. Jde po mně jedna megera a mé primadony nechtějí dělat anál. No, zkrátka tý Begbieho nevěstě řekněte, ať mi políbí prdel.“

„Řekni si jí to sám,“ chechtá se Terry.

Sešlost se rozchází, ale já se chvilku zdržím a řeknu Šimonovi: „S tím verbováním… bych ti možná mohla pomoct. Mohla bych se zeptat pár kamarádek, jestli nemají zájem. Holek, který v tom už uměj trochu šlapat, jestli rozumíš.“

Šimon pomalu přikyvuje.

„Musím teď jít, ale pak ti zavolám,“ uzavírám a vidím, jak Rab, který na mě čeká, přihlíží našemu hovoru, a jsem si jistá, že mu v očích bleskne jiskra žárlivosti.

30

BALÍČKY

Zase sem se krapet zhulákal tim matrošem, co sem ho dostal vod Seekera. Ali mi řekla, že dyž budu sjetej, tak se nemam vracet dom, že to jako v okolí Andyho nebude tolerovat. No to já jako chápu, že jo, tak tam nechodím. Věčinu tejdne sem strávil na různejch pohovkách, u Monnyho, doma u mámy a u chudáka Parkieho, což fakticky neni moc férový, jelikož von se zrovna pokouší se z toho srabu vyhrabat. Chudák kocour fak nepotřebuje, abych se mu tam ještě před vočima svíjel a klepal. To je teď na tom jako prostě to nejhorší, jeden malej relaps a tvrdě platíš. Fakt ti najede absťák, i po tak malinkym vobčasnym úletu. Jako by si ten staroch systém pamatoval šechno, cos v minulosti dělal, a řek si: »Soráč vole, ale tohle si vyžereš«.

A tak se poprvý za několik dní plížim domu. Andy je asi ve škole a doufám, že Ali bude někde venku. Jo, bejvák je prázdnej, tak si jako prostě kecnu do toho velikýho, vomlácenýho křesla, pustím si svoji voblíbenou kazetu s Alabamou 3 a zpívám si s nima. Koukam na Zappu, toho svýho kluka, co mě nikdy nesoudí. Prohlížim si ňákej materiál, pro kerej sem si nedávno zašel do Leithský knihovny a ze kerýho sem si udělal výpisky. Zašel sem tam, jen abych se uklidil před deštěm, ale nakonec sem si tam začal dělat výpisky z historie. Napadlo mě, že moto Leithu je »vytrvat« a že přesně to teď musim udělat. Zapnu telinu, ale stáhnu zvuk, a trošičku zaleju kytky. Doufám, že Zappa zase nevyhrabal tu chlapáckou juku.

Ale bylo ložený, že tohle bude šílenej a zlej den. Jelikož zadrnčí zvonek, a dyž votevřu dveře, spadne mi brada vole. Přímo přede mnou stojí vosobně ten divokej kočkodan. A mně běží v hlavě, kdy že ho asi tak pustili, a pak mi srdce proletí hrudníkem do kalhot, dyž mě napadne, co sakra asi Šoufl vykecal. Chvilku ze sebe jako prostě nemůžu vymáčkout ani ň, ale von se na mě usměje a to mi vrátí řeč. „Franco, ehm, rád tě vidím, chlape. Dy tě pustili?“

„Sem vole píčo venku už dva tejdny,“ von na to, projde kolem mě rovnou dovnitř do bytu a já zkoumam, jesli ty jeho vokovaný podpatky nenechávaj na podlaze rejhy v laku. Ali by se vztekla, protože majitel je pěkně nepříjemnej týpek. „Ty krávo, neplejtval sem časem, vole, a do pár hodin sem měl nabalenou fešandu. Teď šukam jak vo život, ty píčo,“ říká mi. „A co tady kurva děláš ty?“ povidá a pak mu celej vobličej jako zkysne. „Doufám, že nesmažíš herák, ty kundo!“

No, dyž na tebe ten tygr upírá to svoje voko, je nejlepší moc nekecat.

„Ehm, no, ani ne, vole, ale viš, prokousávam se těma dnama, jednou nahoře, jednou dole, chápeš, ne? Nešáh sem na to jako prostě ani nepamatuju.“

„To bych ti ani kurva neradil, protože já už sem si feťáků užil až až. Dáš si lajnu koksu?“

„Ehm… ehm…,“ nevěděl sem, co na to říc, čéče. Ale to je normálka, že jo, to totiž nevim nikdy.

Begbie si to vyloží, jako že dam, a vytáhne psaníčko. Vysype slušnou hromádku, a i dyž já teda na koksu moc neulítávam, mam pocit, že tohle budu z čistýho protokolu muset vysosnout, ty vole. Jo, jo, protokol, ten se musí dodržovat, že jo. A jedna lajnička nikoho nezabije.

Franko začne porcovat. „Doslech sem se, žes byl chvíli v Perthu,“ povidá. „Kurevsky zasraná basa. Stejskalo se mi, ty palice vymaštěná,“ řekne a malilinko se usměje, což si vyložim, jako že se mu, kocourovi, stejskalo po mně, a ne, že se mu po mně stejskalo v lochu.

Co na to jako prostě říc? „Nó, mně se po tobě taky stejskalo, Franco, čéče, ale vypadáš dobře, ve formě jako, to se nedá zapřít, hele.“

Pohladí se po kamenným srázu svýho břicha. „No jó, drsně sem v lochu makal, né jako někerý. Ale teď se mi to vrací i s úrokama, to si kurva piš že jo,“ a skloní se a vyluxuje vobří lajnu. „Mam mladou kočku, bydlíme tam dál ve Wester Hailes, ale budem se stěhovat do bytu v Lorne Street. Seru jim na to bejt na periférii. Ale vona je kus, ty krávo,“ řiká a rukama ve vzduchu kreslí holku ve tvaru přesejpacích hodin. „No píčo vole, ale má caparta. Chodila s ňákym zmrdem, co ji začal votravovat, tak sem mu vole píčo hnedka natrh hubu. Měl zmrd štěstí, že nedopad hůř, hajzl. Bydlel sem u mámy, ale to je na hovno, vole, nedělá nic jinýho, než že furt mele vo naší Elspeth a vo tom kriplovi, se kerym teď vole píčo chodí,“ vykládá Franko vykoksnutej z podoby a prská ty slabiky jak AK-47.

Vysosnu ten matroš a popotáhnu. Vstanu a mnu si nos. „Hmm… a co prckové?“

„No tůhle sem se za nima zaskočil podivat. Sou v pohodě, ale ta kráva June mi fakt leze na nervy, ty píčo. Proč sem s ní vole kdy ztrácel čas, to nepochopím. Ani pořádně mrdat neuměla, měl sem si ty krávo nechat tenkrát vyšetřit makovici.“

„Už si, ehm, už si vodplavil ten lapák ze systému?“

Kocour Begbič sviští na tom kokeši a vypadá, že mi ukousne hlavu. „Vo čem to kurva meleš? Co?“

„No, jen že mně trvalo pěknou chvíli, než sem si zase na šecko zvyknul, a to sem tam byl proti tobě tak pět minut, čéče,“ řikam mu. Ale Begbič je teď rozjetej a vykládá mi vo vězení a fakticky, dovopravdy, mi z toho běhá mráz po zádech, protože tak ňák jako prostě myslim na Rentu a na ty prachy, co mi vrátil, a jak sem se prokec před Šouflem, a co dyby to vyžvanil Begbičovi?

Franco lajnuje další koks a já se přitom sotva zpamatovávam z tý první dávky. Chvilku mi vykládá vo všech těch úchylech z basy, ale pak na mě jen tak zírá těma svejma zlejma, proklatě zlejma lampama a povidá: „Poslouchej, Spude, dyž sem byl v lochu…, dostal sem ty vole píčo takovej balíček.“

Renton se s nim musel taky vyrovnat! „Nó, čéče. Já taky, představ si! Byl vod Marka…“

Begbie ztuhne a dívá se mi až na dno duše, fakticky. „Tys dostal balíček vod Rentona, kurva, adresovanej přímo tobě?“

Frčim na tom matroši a nevim, co na to jako říct, tak to prostě všechno vyklopím. „Hele, bylo to takhle, Franco, nevěděl sem prostě jako na tutáč, že je to vod Rentona. Viš, prostě to přišlo anonymně do schránky, chápeš. Ale já sem ti prostě věděl, že to bude vod něj.“

Franco je teď úplně bez sebe, praští si pěstí do dlaně a začne rázovat sem a tam. A mně ti v hlavě začnou bít zvony na poplach, vole. Proč by takhle vyváděl, kdyby dostal svoje prachy nazpátek? „To je vono, Spude! Přesně to sem si myslel. Jen ten zasranej ujetej zlodějskej feťák by byl schopnej posílat balíčky se zkurvenym teplouškym pornem, se zasranejma hošanama, co si to spolu navzájem rozdávaj, a vopatřit je mojí adresou! Máchá nám v tom čumáky, Spude! SVINĚ!“ burácí Franco, třískne do stolu a shodí skleněnej popelník, kerej se teda naštěstí nerozbije.

Buzerantký porno… vo čem to do prdele… „No jasně, to přesně na Rentu jako prostě sedí,“ řikam, snažim se si to v hlavě nějak urovnat a sem rád, že sem neprokec nic vo tý vatě.

„Vždycky dyž sem v ty base vodrovnával ňákýho zkurvenýho úchyla, představoval sem si píčo, že je to Renton,“ prská tenhle zdivočelej kočkodan. Pak naporcuje další dvě lajny. Jednu vyšňupne a řekne: „Viděl sem Šoufla v ty jeho nový hospodě, v zasraný Přístavní záři vole píčo! No jó, zadařilo se mu, zmrdovi, to teda jó. No ale jasně, že mu člověk nemůže říc ani hovno, jelikož už má mozkovnu zase plnou ňáký další velký levoty.“

„Vo tom mi vyprávěj, čéče,“ přikejvnu a skloním se nad tu lajnu, i když mi srce ještě tluče jak šílený a potim se z tý první.

„Nó, a v Naději na Scrubbers Close sem viděl Druhou cenu, v tý díře s těma zasranejnema bezdomovcema.“

„Slyšel sem, že se jako prostě vyhýbá chlastu,“ vydechnu, dyž ten matroš najede.

Begbie se v mym křesle pohodlně zakloní. „No, tak to se vyhybal, píčo vole, než sem mu do tý jeho kebule nalil trochu rozumu. Zatáh sem ho do baru EH1 na Mile. Nechtěl kretén pít, tak sem mu zmrdovi lupnul do limošky pár vodek,“ řiká a tak jako pomalu, nelítostně se při tom kdákavě pochechtává. „A měl bys ho vidět, jak nasává teď, vole,“ řiká ještě. „Potřebuje si trochu vyhodit z kopejtka. Zpívat podělanejm vožralum celej den hymny a číst posranou bibli? Sračky. Tak sem teda vykonal samaritánskej skutek a zachránil sem vole píčo toho zmrda před smrtí unuděnim. Ty kurvy misijní uměj člověku pěkně vyrabovat mozek. Já jim zmrdům ukážu křesťanství…“

Přemejšlim vo tom a vybavuju si, jak se Druhá cena fak úspěšně vyhrabal z průserů. „Ale doktoři říkali, že by neměl pít, Franco,“ přejedu si prstem po krku a dělám, jako že se dávim, „nebo je s nim ámen.“

„Jo, to mi taky cpal, tyhle sračky, doktor sem, doktor tam, ale já sem mu to vyložil natvrdo, protože záleží na kvalitě života. Lepší si to jeden rok dávat až na doraz, než se padesát let plahočit jak utrápenej čurák. Dyť je to na hovno, skončit jak zmrdi v Přístavní záři. Řekni mu, ať si zmrd zařídí transplantaci jater. To mu vypucuje štít.“

No ty jo, tohle musim snášet celou věčnost a fak se mi jako uleví, dyž Begbič vodejde, protože šecky ty násilnický řečičky, co von vede, sou trochu jak vohraná kazeta. Dycky se strachuješ, že přikyvuješ, dyž bys měl vrtět hlavou, a tak jako prostě. A i dyž svištim na tom kokeši, kliďánko vyčkávam, dávam mu, kocourovi, čas, aby se vypakoval, a pak vyrazim ven do toho mrholení, s předníma lampama namířenejma k Ústřední městský knihovně u mostu Jirky IV. Vytrvat.

Dyž dorazím do Edinburskej prostorů, mam hlavu ještě trochu v mracích, ale sleduju jednu holku, jak si připravuje na prohlížení ten mikrofilm. „Ehm, promiňte jako, nemohla byste mi s tim píchnout? Já sem to ještě nikdy nedělal,“ řeknu a ukážu na jeden volnej přístroj.

Vona se na mě vteřinku dívá a pak povidá: „Jasně,“ a ukáže mi, jak to do toho nastrkat. Ty vole, bylo ti to tak jednoduchý, že sem si připadal jak naprostej moula. Ale už jedu! Za chvilku si už čtu vo velký zradě v roce 1920, kdy proti vůli lidí Edinburgh vcucnul Leith. Tenkrát šecky ty potíže začaly, čéče! Štyry ku jedný volili proti, ty vole, štyry ku jedný.

Dyž se vydam zpátky do města, směrem k mírnějšímu přístavu, změní se počasí a začne fak drsně pršet. Nemám prašule na autobus, takže můžu jen vyhrnout límec a přivostřit tempo, vole. V centru St. James se poflakujou ňáký kočičí mlaďata a můj kámoš Curtis je mezi nima. „Šechno v poho, kámo?“ já na něj a ten koksovej rauš už teď docela vopadnul.

„Pohoda, Sp-Sp-Spude,“ vodpoví. Ten prcek je prostě jenom krapku nervózní, tak se zakoktává, ale dyž nedáš nic znát a nijak netlačíš na pilu, tak se chlapec dostane do toho správnýho rytmu a komunikace ti jako prostě v tu ránu proudí jako po másle. Trochu se zakecáme, ale pak se vodlepim, skrze vobchoďák John Lewis vyjdu ven na Picardy a pak se vynořim na Walku a držim se podél zdí, abych se trošku schoval před tim deštěm.

Přejdu hranici v Pilrig a vkročim do nijak zvlášť slunečnýho Leithu, kde na ulici zahlídnu Šoufla, a vypadá, že má lepčí náladu. Myslel sem si, že bude dělat, že mě nevidí, ale né, čéče, von se mi kocour skoro vomluví, teda aspoň jako něco v tom smyslu, jak to má ve zvyku. „Spude. Hele, ehm… zapomeň na to, jak jsme se chytli,“ řekne.

Je zřejmý, že přesto, že Generalissimo Franco navštívil jeho putyku, mě jako nenapráskal, tak si vo něm zlepšim mínění. „Nó, mě to taky mrzí, víš, Šimone. Díky, žes… žes to jako neřek před Frankem.“

„Ten mi může vylízat prdel, blbec,“ řekne von a kroutí hlavou. „Mám jiný starosti, než si lámat hlavu s takovýma, jako je on.“ A pak mě vede do hospody, do baru Shrub. „Dáme si pivko, než přestane pršet, co,“ řekne.

„Super, ale… ehm, budeš mě muset zasponzorovat, kámo, sem švorcovej,“ povidam mu na rovinu.

Šoufl mocně vydechne, ale stejně vejde dovnitř, tak du za nim. První, koho vevnitř zmerčím, je Bráchanec Dode, kerej tam stojí u baru, a nějak se vod něj už nemužem vodlepit. Dode mele jako typickej Glasgowák v Edinburghu: lepčí fotbalový mančafty, lepčí hromadná doprava, hospody, kluby, levnější taxíky, příjemnější lidi, samý typický glasgowácký plky, vole. A možná má i pravdu, čéče, ale teď je v Edinburghu vole.

Dyž vodejde na hajzl, Šoufl se za nim tak zle podivá a řekne: „Co to je za kokota, do prdele?“

Tak já mu vykládám příhodu vo Bráchancovi a řikam, že bych moc rád znal Dodův pin na kartu, protože dybych ho znal, pěkně bych mu tu kreditku vylovil z kapsy, jelikož má na tom účtě velký prachy. „No a furt vykládá, jak si v tý Clydesdaleský bance jako prostě můžeš vybrat svůj vlastní pin.“

Dyž se Dode vrátí, dáme si ještě jedno pivko a zase se usadíme. Ale pak se stane něco náramnýho! Von si sundá bundu a já a Šoufl se na sebe podíváme. Jako prostě je to tam, čéče, přímo před našima nosama! Na jedný paži má Dode vytetovanýho lva s textem »Ve střehu« a druhý má krále Vilíka na koni. Jó, a přímo pod tim koněm je na svitku napsanej ten pin, vytetovanej, aby ho nikdy nezapomněl: 1690.

31

„…UŤATOU POLOVINU ZADNICE…“

Náš byteček na Tollcross se proměnil v malou továrnu. Neustále tu probíhají hašišové jointy a hrníčky kávy. Pracujeme s Rabem na tom scénáři. Diana se nedaleko od nás moří s poznámkami pro svou diplomku a baví se naším chichotáním, jak tam tak vedle sebe bušíme do klávesnice. Občas nám přes rameno koukne na monitor, mručením nám naše dílo schválí a sem tam přihodí cenný postřeh. Lauren, která v rohu taky pracuje na eseji, se v nás pokouší vyvolat pocit viny, který by nás donutil přidat se k ní a pustit se do školních zadání. Je zřejmé, že je zvědavá, ale přesto se na náš scénář odmítá podívat. Já i Rab ji popichujeme tím, že občas zašeptáme něco jako »vyhulí mu ptáka« nebo »strká jí to do zadku« a hihňáme se. Lauren se celá pýří a mumlá si »Fellini« nebo »Powell a Pressburger«. Diana to nakonec vzdá a posbírá si svoje papíry. „Jdu pryč. Tohle se nedá vydržet,“ okomentuje to.

Lauren se na nás vyzývavě zadívá. „Tebe taky ruší?“

„Ne,“ odbude ji Diana bez okolků, „ale kdykoli jim tam nakouknu, cítím se pořádně nadržená. Jestli uslyšíte, jak se z mé ložnice linou mechanické zvuky a vzdychání, tak víte, co dělám.“

Lauren se uraženě našpulí a kouše se do spodního rtu. Když ji to tak obtěžuje, proč taky nejde do svého pokoje? Když dokonáme a vytiskneme hrubý koncept o rozsahu asi šedesáti stran, zvítězí v ní zvědavost a přijde se podívat. Podívá se na název a potom stiskne klávesu Page Down a s rostoucím nepochopením a odporem si kousek čte. „To je hrozný… nechutný… obscénní… a ani tím to nemůže zaujmout. Nemá to vůbec žádnou kvalitu. Je to brak! Nemůžu uvěřit, že jste mohli napsat tak ponižující, degradující špínu…,“ blekotá. „A chystáte se dělat všechny tyhle věci s lidmi, s cizími lidmi, a nechat je, aby oni dělali to samé vám!“

Cítím téměř jako povinnost odpovědět jí, že »všechno, kromě análu«, ale místo toho se zatvářím povýšeně a odbydu ji citátem, který jsem si pro podobné příležitosti zapamatovala. „Ráda bych věděla, co je horší. Být stokrát znásilněn černými piráty, mít uťatou polovinu zadnice, běhat uličkou Bulharů, být bičován, věšen, pitván a veslovat na galejích, prožít zkrátka a dobře všechna ta utrpení, která jsme prožili,“ podívám se na Raba a on se unisono připojí, „nebo trčet tady a nedělat nic?“

Lauren vrtí hlavou. „Co to kecáte za nesmysly?“

Rab se mezi nás vloží: „To je Voltaire, citát z Candida,“ vysvětlí. „Divím se, že to neznáš, Lauren,“ pronese k naší madam a ta se nervózně oklepe a zapálí si cigaretu. „A co na to Candide odpověděl?“ Rab na mě namíří ukazovák a znovu dvojhlasně spustíme: „To je vskutku závažná otázka!“

Lauren se stále svíjí na židli, vypadá rozhněvaně, jako bychom si z ní záměrně utahovali, ale my jsme prostě jen rozdovádění tím scénářem.

„Pěknej pugét,“ řekne Rab, jako by se pokoušel trochu rozptýlit to dusno, a dívá se na moje růže. „Támhle v kyblíku jsem viděl ty samý.“ Usměje se rozpustile. „Copak?“

Lauren po něm blýskne očima, ale já vycítím neškodnost té poznámky, načež mě v zápětí napadne, že to nakonec přece jen byl Šou… Šimon. Raba můžeme z našeho detektivního pátrání rozhodně vyškrtnout

Pročítáme si ten rozdělaný scénář a upravujeme ho až do ranních hodin, kdy začnou otevírat obchody, I když jsme byli oba, jak Rab tak já, unavení a nervózní z toho, že nás čeká odnést to do Leithu a ukázat to ostatním, odcházeli jsme z bytu rozjaření Laureninými poznámkami. Došli jsme do kopírovacího centra a nechali si to několikrát rozmnožit a svázat. Teprve když zapadneme do kavárny na snídani, dojde mi i přes tu clonu euforie a vyčerpání, jak moc jsme Lauren vytočili. V náhlém návalu viny se zeptám: „Nemyslíš, že bychom se měli vrátit a zjistit, jak je na tom?“

„Né, ještě bysme to zhoršili. Dej jí čas,“ uvažuje Rab.

A to mi vyhovuje; zpátky se mi rozhodně nechce. Protože mě to takhle tady s Rabem baví. Vychutnáváme si silnou černou kávu, pomerančový džus, housky a radujeme se ze skutečnosti, že tu sedíme a před námi leží na stole scénář. Filmový scénář, který jsme sami napsali, jásáme, že jsme něco dokázali, já a Rab, že jsme prostě zasedli a udělali to. Cítím k němu velkou míru důvěrnosti a napadá mě, že si možná přeju, abychom spolu takových okamžiků zažívali víc. Ale teď nejde jen o nějakou sexuální záležitost jakou je třeba moje rostoucí posedlost Šimonem, ale naopak je to zvláštním způsobem asexuálni. Ne jenom prcat, ale zažívat takovéhle chvíle. Nutí mě to ovšem k zamyšlení. „Myslíš, že by tvoje holka neměla nic proti, kdyby se dozvěděla, že si celou noc ponocoval s jinou ženskou a psali jste porno?“

Rab to prokoukne. Citově se ode mě odtáhne, setřese tu otázku a nalije si z konvice další kávu.

Na chvilku zavládne ticho, potom se nadechne, aby něco řekl, rozmyslí si to, zaplatíme, opustíme kavárnu a nasedneme do autobusu směr Leith.

Cestou do Leithu si ho v duchu představuju a když potom dorazíme do hospody, je tam. Šimon Williamson. Přicházejí ostatní a přisedávají si. Uršula ve sportovním kompletu, který by na britské holce vypadal příšerně, ale který má v jejím podání celkem šmrnc. Craig a Ronnie, siamská dvojčata, a tvář se mi rozzáří, protože uvidím Ginu, poprvé od té doby, co mi pomohla. Dojdu k ní a položím jí ruku na rameno. „Díky moc, žes mi pomohla,“ brouknu.

„Poblilas mi mikinu,“ odpoví stroze a tím mě na moment vyděsí, ale ta agresivita je strojená a ona se usměje. „Jen si nám malinko vytuhla. To se stává.“

Potom vejde Melanie, je společenská a přátelská a objímá mě, jako bychom byly dávné a znovu nalezené kamarádky. Když jim všem rozdáváme po jednom exempláři, stoupne mi adrenalin. „Nezapomínejte,“ vysvětluju, „že je to jen hodně hrubý náčrt. Uvítáme jakékoli připomínky.“

Alespoň název zabere. Všichni se uchechtávají, už když čtou titulní stránku:

SEDM JÍZD PRO SEDM BRATRŮ

V rychlosti jim vysvětlím zápletku. „Příběh se odehrává zhruba takto: na jedné ropné plošině pracuje sedm kluků. Jeden z nich, Joe, se s jiným klukem, Tommym, vsadí, že se každému ze sedmi »bratrů« podaří během volna na pobřeží někoho ojet. Ale nejde jenom o to si zasouložit, každý z bratrů si musí ukojit svoji vyhlášenou sexuální zálibu. Dva z nich bohužel chtějí dělat něco jiného, aktivity kulturního a sportovního charakteru, a třetí je beznadějný panic. Takže to vypadá, že štěstí stojí na Tommyho straně. Ale Joe má spojence, Melindu a Zuzku, které provozují luxusní nevěstinec, a tak zařídí, aby se těmhle sedmi oplzlým bratrům dostalo sedm jízd a bylo od nich navždycky pokoj.“

Šimon nadšeně přikyvuje a plácá se rukou do stehna. „To zní dobře. Zatím to zní zatraceně dobře.“

Zatímco ostatní čtou, já a Rab se rozhodneme zajít dolů a dát si v zamčené, prázdné hospodě něco k pití. Půl hodinky tam klábosíme o tom scénáři a o vejšce a potom se vydáme zpátky nahoru. Když otevřeme dveře, sedí tam všichni v omráčeném tichu. Napadne mě »a sakra«, ale pak si uvědomím, že se na nás dívají s úžasem.

Vtom prostor místnosti vyplní Melanin mohutný smích. Hodí rukopis na stůl a už se neovládne. „Tohle je fakticky naprosto jeblý,“ zaculí se na mě a položí si ruku na ústa. „Vy ste teda čísla.“

Vloží se do toho Terry a dívá se na Raba. „Nó, to je v pohodě, ale poslouchej, Birrelli, tohle neni ňákej posranej domácí úkol ze školy. Musíš bejt schopnej pohrát si s vocasem a udělat se, a ne vystrčit bradičku a podělat se. Tohle je vopravdovej svět, vole.“

Rab se po něm netrpělivě podívá. „Tak se na to pořádně podívej, Lawsone. De vo sedum bratrů na ropný plošině, kurvafix, zapíchnou směnu a celý natěšený se chystaj na setkání se svejma sedmi kóčama.“

Šimon se na Terryho nenávistně zadívá, potom se k nám se skelným pohledem obrátí a vypadá to, že je upřímně dojat. „Tohle je geniální výtvor, sakra, lidi,“ pronese, postaví se, chytne Raba za rameno, potom mě políbí na tvář, nakloní se přes bar a z odměrek rozleje pořádné lampy Jacka Danielse. „Je tu úplně všechno. Nejvíc se mí líbí ty scény s bondáží a stříkáním. Dokonalá šťáva!“

„Jó,“ vysvětluju, naprosto rozrušením bez sebe, ale zároveň se na jeho poznámky pokouším reagovat s klidnou fasádou, jelikož se začíná hlásit neradostná únava probdělé noci, „britský trh, chápeš. Dokonalý britský fetiš. Jeho kulturní původ je prostě v soukromých školách a státu založeném na kultuře chův.“

Rab nadšeně přikyvuje. „Opírá se to i o naše dědictví soft porna a represivní charakter naší cenzurní kultury,“ doplní a cítím, že zníme čím dál pompézněji. „Jak mohla Lauren prohlásit, že v tom není žádný umění, to mi prostě uniká.“

„Na umění se vyser, Birrelli, mně se líbila ta pasáž vo klukovi, co je posedlej hulitbama,“ mrkne Terry a spodním rtem si přejíždí přes horní.

Šimon pomalu přikyvuje a se zlověstnou spokojeností a zapálením kata zasáhne: „Teď to jen obsadit.“

„Já chci ty bráchy hrát všechny sám,“ řekne Terry. „Dneska se to dá všechno dohnat efektama a střihem. Stačí pár různejch paruk, pár převleků, jako třeba brejle a tak…“

Všichni se smějeme, ale je v tom nevěřící tón, protože víme, že to Terry myslí smrtelně vážně. Šimon vrtí hlavou. „Né, všichni si v tom musíme zahrát, – nebo teda aspoň všichni kluci, kterým se před kamerou postaví, abych to upřesnil.“

„Tak s tím z mý strany nebude problém,“ tře si Terry spokojeně rozkrok. Pak se otočí na Raba. „Tak se mi zdá, že seš nějak potichu, Birrelli! Ty nemáš chuť na drobnou roličku? Slovem drobná jsem nemyslel nic špatnýho.“

„Di do prdele, Terry,“ odbyde ho Rab s afektovaným úsměvem, „s velikostí si starosti nedělej, i když v tvý uřvaný držce by se kvedlalo i šest klád velkejch jak předloktí.“

„Jen si kecej, Birrelli,“ posmívá se Terry.

„Děti, no tak,“ usadí je Šimon povýšeně. „Možná, že vám to uniklo, ale jsou zde s námi i dámy. Jen proto, že děláme pornofi…, ehm, film pro dospělé diváky, to ještě neznamená, že my osobně musíme být sprostí. Hezky si ty splašky ponechte ve vlastních hlavách a nešplíchejte nám je tady u stolu.“

Já i Rab se dmeme pýchou nad tím výsledkem. Když se chystáme vyrazit do školy, abychom se dozvěděli, jak jsme dopadli se seminárkami, přitočí se ke mně Šimon a zašeptá mi do ucha. „Celý můj život jsi byla jen fata morgána, ale teď jsi skutečná.“

Takže ty kytky poslal on.

Sedíme v autobuse směr centrum a Rab dál mele o tom filmu a kinematografii obecně, ale já jsem myšlenkami jinde. Už ho ani nevidím, ani neslyším, protože jediné, na co dokážu myslet, je Šimon. Celý můj život jsi byla jen fata morgána, ale teď jsi skutečná.

Jsem pro něj skutečná. Ale náš život není skutečný. Tohle není skutečný život. Tohle je zábava. Když dojedu do školy, zjistím, že mi McClymont dal trojku. Není to žádná sláva, ale prolezla jsem. Jsou tam připsané nějaké poločitelné poznámky.

Snaha dobrá, oslabená vaším provokujícím zlozvykem přejímat americký hybridní pravopis našeho jazyka. Slovo barva se píše jako »colour«, nikoli jako »color«. Přesto jste nastínila několik zajímavých bodů, ale nezapomínejte na vliv skotských imigrantů ve vědě a lékařství – nešlo pouze o politiku, filozofii, vzdělání, techniku a stavebnictví.

Prolezla jsem. Teď na ten předmět i toho olezlého starého prďolu můžu jednou provždy zapomenout.

32

FINTA ČÍSLO 18 741

Zadívám se dozadu přes zelený dvorek, kde nějaká mamina věší prádlo. Nad špičkami domů se honí těžká, temná mračna a zahalují tu krásnou, bledě modrou oblohu. Mamina zvedne zrak a se sklíčeným, nakaboněným výrazem si uvědomí, že bude chcát, a vzteky nakopne prádelní koš.

Obsadit ten film bylo snadné. Craig a Uršula budou dělat ty scény s bondáží, Terry coby šukátor číslo jedna to Mel udělá do hnědky. Ronnie bude ten boxer, kterého nažhaví pohled na to, jak si to Nikki a Melanie spolu rozdávají (a nebude jediný), a jábudu ten typ, co vyžaduje orgii. Tu scénu s hulením brka obstará Mikey Forrester s nějakou svou nablblou kurvičkou. Potom už potřebujeme jen jednoho bratra na tu scénu s normálním sexem a možná se optám Raba, jestli by do toho nešel on, nebo třeba i Rentona, jelikož na ten zasvěcovací akt s panicem potřebuju trochu mladší kůži.

Problém s tímhle filmem, pokud ho máme udělat tak, jak ho udělat chceme, budou peníze. Postavil jsem si hlavu, že z tohohle nebude zpackaná záležitost. Já jim ukážu, jak se mýlili, když s ŠDW coby sílou a hráčem v průmyslu přestali počítat. Ale nebude to žádné levné šméčko, protože právě přesně to očekávají. Já nemám přístup k těm balíkům peněz, které tihle zkažení hajzlové utrácejí za kraviny. Ale Spud a jeho tupý kámoš, co vypadá jak figurka z televizního seriálu, mi vnukli jistou myšlenku a už jsem si to maličko promyslel. Mohlo by se to náramně zúročit. Pochopitelně že kromě jeho ubohé pastičky se mi v hlavě zrodil mnohem propracovanější plán, ze kterého musí být Daniel Murphy nezbytně vyloučen. Alexi McLeishi?

Celá otázka spočívá v hloubce studny, Šimone, a já obdivuji tu výzbroj, kterou ses obklopil, obzvláště pak tu Nikki. Velmi talentovaná. Náš Murphy, na druhé straně, no, sehrál svou úlohu, když vstoupil do hry, ale nemyslím si, že je dostatečně profesionální, aby se mohl stát členem týmu.

Děkuji, Alexi. Mluvíš mi z duše, Murphy je pouhý náhradník. A tak se inspiruju precedentem, který nám náš fotbalový borec připravil, a pod záštitou rozhodnutí v případu Bosman pročesávám kontinent a hledám nové zahraniční adepty. Jistěže možná nebude snadné nalákat starého oblíbence Marka Rentona zpět do Leithu. Ale já s touhle svojí průzkumnou misí začnu blíž k domovu. V hospodě mi nechal pár vzkazů jakýsi Paul Keramalandous z agentury Links, což je snobácká reklamka na Queen Charlottte Street, která prý ztělesňuje »nový Leith«. Ty vzkazy praví, že Keramalandous se zajímá o Protidrogové fórum leithských podnikatelů. Ucítím, jak mi tuhne páteř a jak se mi v puse začínají tvořit sliny, což mi napovídá, že jsem něčemu na stopě, a tak mu zavolám zpátky. Je to plodný rozhovor: ten člověk mi oznamuje, že se mu ozvali i jiní podnikatelé, a navrhuje datum, kdy se příští týden všichni sejdeme na uvítacím setkání v Obecní aule. Zeptá se mě, jestli bych chtěl »k jednacímu stolu přivést ještě někoho dalšího«. Uvažuju o tom, jak jsou v této oblasti moje kontakty ubohé. Koho dalšího bych tam krucinál mohl přivést? Lexu, s tou jeho umaštěnou, olezlou thajskou kavárnou? Mikeyho Forrestera s jeho saunou a prašivými děvkami? Ani náhodou. Tohle je moje vychytávka, jen a jen moje. Svěřím se Paulovi, že uzavřený kroužek by byl nejspíš nejlepší, to jest já, on a pár dalších jmen, která mi předloží.

„To je naprosto pochopitelné,“ cukruje šepotem do sluchátka, „alespoň než se zorganizujeme a než se to rozjede. Nechceme se dostat do té situace typu dva kuchaři, jeden host.“

Vydávám vhodné zvuky, pak zavěsím a zapíšu si do diáře prozatímní datum, které bude ještě potvrzeno. Jsem si jistý, že tenhle cucák mi bude co nevidět s podlízavou vděčností papat z řitě. Vzpružen tímto úspěchem se rozhodnu zamířit na vyšší metu a volím Drzouna Zrzouna.

Svoji líbivou ofenzívu začnu tak, že Rentonovi znovu zavolám a řeknu mu o té vychytávce, tedy alespoň tolik, kolik chci, aby věděl. Když s ním mluvím po telefonu, je těžké vystát ty jeho odmlky, které se v jednu chvíli stanou nesnesitelnými. Chci tu tvář vidět, ty prohnané, vypočítavé oči, ten způsob, jakým se rychle promění v nevinnou karikaturu kostelního sboristy, když má pocit, že někdo prohlédl jeho hru. „Tak co tomu říkáš?“

Zdá se, že to na něj udělalo skutečně dojem. „Má to potenciál,“ řekne s jakýmsi kontrolovaným nadšením.

„To si piš, že má. Uvidíš, jak na to naletěj.“

„Hm, Glasgowáci jsou celkem předvídatelní,“ zauvažuje Renta. „Fakt, hele, každej jak v Británii, tak v Irský republice už desítky let touží po tom, aby těchhle šest okresů prostě vymizelo z mapy, a tihle kreténi tady mezitím dál pantomimicky ztělesňují nejhorší hovada na planetě.“

„Jo, to souhlasím, nemají ani špetku invence, obzvláště pak Hunové. Pojmenovali svoji partu podle fanoušků klubu West Ham a kopírují bojovný pokřik Millwallů. Bezpečný odhad bude, že většina jich je v Královské bance Skotska, ale pár jich musí být i u Clydesdaleský.“

„A co přesně tedy máš v plánu?“

„Jak jsem řekl, potřebuju jen několik zahraničních účtů. Promysli to, Marku, pustíme se do toho spolu,“ naléhám. Potom těžce polknu. „Potřebuju tě. Dlužíš mi to. Jdeš do toho?“

Zaváhá jen maličko. „Tak jo. Můžeš zase na chvilku přijet? Abysme si to jako mohli probrat a doladit detaily.“

„Můžu dorazit v pátek,“ oznamuju mu a snažím se neznít moc horlivě.

„Tak zatím, nashledanou v pátek,“ rozloučí se.

To si piš, že se shledáme, Rentone, ty zasranej zlodějskej neřáde.

Jakmile zavěsím, začne mi zvonit zelený mobil – ten, jehož číslo dávám jen chlapům, – a je to Franco. „Pořídil sem si mobil, ty krávo,“ začne. „To je ti vole nářez. Máme neska sraz s karetní školou, píčo, Malky McCarron, Larry a tak. Nelly přijel z Manchesteru ty krávo, zíráš, co?“

„Škoda, že pracuju,“ řeknu s hraným zklamáním a uleví se mi, že do toho psychoušského rotaryklubu, kterému říkají Begbieho karetní škola, nemusím. Nechat se od uválených ožralců oholit o veškeré prachy, není podle mě nejlepší způsob, jak se večer pobavit.

Ale je moc zajímavé, že Begbie zavolal hned po tom, co jsem domluvil s Rentonem. Řekl bych, že to znamená, že ti dva si jsou souzení.

33

MYTÍ VERCAJKU

Ali se za mnou stavila jen jednou, s prckem, a vůbec sme vlasně neměli šanci si promluvit. Přesto sem překvapivě nakopnutej a svištím, páni, svištím, protože dělám pokroky s výzkumem a sem jako prostě čistej. Ali byla celkem… no… skeptická, čéče, protože si tuhle štreku už párkrát prošlápla, ale fér plej, myslim, že se mi pro nedostatek přitěžujících vokolností pokouší uvěřit. Další dobrá věc je to, že já a Šoufl sme jako prostě zase kámoši. Mám se s nim ještě dneska vidět, protože spolu vole kutíme takovou drobnou vychytávku.

Sem u svý mlačí ségry Roisiny, kerá, mám-li bejt po vzoru pana Begbiče naprosto upřímnej, fak neni typ holky, se kerou bych si něco začínal. Je vo deset let mlačí než já, dere se nahoru a nikdy ten starej, jako prostě tradiční životní styl murfáckýho klanu moc neschvalovala. Ale její kluk je fak pohodovej kocour a teď je pryč, za prací ve Španělsku, a nechal mi tu sezónní permici na stadión na Easter Road. Už sem ti na fotbale nebyl ani nepamatuju, ale klukum zelenejm to teď de jak po másle. Ten Alex McLeish mi trochu připomíná Rentu a taky toho kocoura v seriálu Newyorský policejní okrsek, jakže se ten týpek menoval? Robinson Crusoe? Né, ale tak ňák. No, bacha, to může bej čistě barvou srsti, že jo. Ale teď máme toho Frantíka v týle a toho prťavýho černýho kocoura na středu. Takže se možná čéče vydám na hru domácí versus Dunfermline, abych porazil nudu, kerá je jako prostě ten nejvěčí zabiják ze všech. Nuda a úzkost. S tou první se jak vohař honím za spídem. Pak se, ty vole, celej sesypu a na scénu opět nastupuje starý známý háčko.

Ale mam s tou ségrou krapet napjatý vztahy, čéče, to teda jo. Teda takhle, jednou sme si spolu na devět měsíců pronajali společnej bejvák a tak, ale jak sme tam vodtamtaď voba vodešli, tak sme jako prostě vkročili do jinejch časů, myslim jako do jinejch vobdobí. Takže si permici strčim do zadní kapsy a pěkně se z Rozárčinýho bytu vypakuju.

Cestou dolu po schodech slyšim z chodby ňákej řev a nadávky. Dyž sejdu dolu do nižšího patra, uvidim, že je to June, Frankova bejvalá, se dvěma malejma Begbieho harantama, a jeden z nich ječí a ten věčí dostává vod June nakládačku, jako by jí snad hráblo nebo co, no fakt jí musí harašit na věži. „JÁ SEM VIDĚLA, JAK SI HO PRAŠTIL! TAK TO NEZAPÍREJ, TY SMRADE! CO SEM TI KURVA ŘÍKALA, SEANE!“

Malej spratkoid Begbič tam jen stojí, nechá do sebe řezat, prohejbá se jak gumovej paňáca, ale zase moc elánu do toho nedává. Tohle malý kotě je jak hopík, jak kocourek na pérkách, a cuká sebou, aby vstřebal dopad těch úderů. Ten menčí kocourek vypadá, že vypustí duši, a mlčí jak zařezanej.

„Hele, brzdi!“ zařvu. „June, seš v pohodě?“

„Spude,“ řekne vona a najednou začne pobrekávat a potřásá hlavou, prostě se mi tam před vočima najednou úplně jako složí, viš.

To sem se teda navez do nepříjemný situačky. Chápeš, já ani nevěděl, že tady ve vchodu bydlí. „Hm… no, seš v poho…,“ blekotam a seberu jí tašky s nákupem a vidím, že se jedný utrhlo ucho.

„Jó… díky, Spude, to tyhle dva,“ popotahuje a kejvá směrem k těm dvoum klukům.

„To víš, rošťáci, no,“ usmívám se. Ten mlačí se na mě malinko ustrašeně usměje, ale to starší kotě z Begbičova vrhu se na mě dívá takovým náramně strašidelným způsobem, a to je jako prostě ještě malej. No jo, Frankův synátor, ten se nezapře, to je tutovka, to se hned pozná!

June strčí klíč do zámku a vodemkne. Děcka se vřítí dovnitř a ten velkej křičí něco vo Sky Sports. June se za nimi dívá jak na dvoučlennou demoliční četu. Pak se vobrátí na mě a řekne: „Pozvala bych tě na čaj, Spude, ale mám tu nepořádek.“

Tak byt neni to jediný, co je tady v nepořádku, čéče. Tahle June vypadá, že je na tom hodně, hodně bledě. Řiká to tak, jako by si potřebovala s někým popovídat, viš. Domluvil sem si v hospodě spicha se Šouflákem a Bráchancem Dodem, ale mně by taky malej pokec neuškodil. A s Ali toho teda moc nenapovídáme a s Rozárou nahoře taky ne, protože ta jen čeká, až ukážu paty. „Nebude to horší, než u nás,“ řeknu. June se na mě podívá, jako by se nad tim zamyslela, ale pak usoudí, že je to pěkná hovadina.

Dyž vejdu dovnitř, uvidim ten bordel z hadrů a hraček. Ve dřezu je hromada nádobí, kerá vypadá, že je tam tak jako prostě sto let. Ani nemůžu na lince najít místo, kam vodložit ten nákup.

June se klepe, tak jí nabídnu cígo a zapálim jí ho. Dá vařit vodu, ale nemůže najít žádný čistý hrnky. Pokusí se jeden vypláchnout, snaží se do něho vymáčkout trochu jaru, ale vozve se jen prdivej prázdnej zvuk. Sáhne do jedný z tašek a vytáhne novou flašku, ale tak se jí třesou ruce, že neni schopná ji vodšroubovat. Rozbrečí se, a teď už jen nevzlyká, ale pořádně bulí. „Já se vomlouvam, to sou nervy, všechno se mi to vymklo z rukou… rozhlídni se kolem sebe. To ty kluci… já na ně nestačim… nikdo mi nepomůže, chápeš, Franco je venku, ale přišel se na ně podivat jen jednou a ani je nevzal ven! Je venku z basy pět minut a už má na sobě drahý trička a hadry a zlato… ty velký prsteny myslim… já to nezvládám, Spude… já to nezvládám…“

Podivam se na tu hromadu nádobí. „Viš co, já ti píchnu s tímhle vercajkem, poď, vypucujem kuchyň. Budeš se cejtit lepčí, fak, až ta hromada zmizí, protože vo to jako de, seš na dně a nemáš ani drobet energie a pak uvidíš ve dřezu horu nádobí. To je to jako prostě nejhorší, fak, nic horšího neznam, jako by šechna energie vodplavala vodpadem do kanálu, čéče. Takže s chutí do toho a půl je hotovo, viš, zvlášť ve dvou, June, fak.“

„Né, nech to bejt…“

„Hele! No tak!“ Vobleču si zástěru. „Pěkně to vypucujem, jedem s medem!“

Pustim se do toho vercajku a June protestuje, ale je to jen na voko, a dyž nám to začne vodsejpat, trochu se sebere, a než bys řek švec, je to pryč, ty vole, problém vyřešenej a všechno je zase jasný a možný. Prostě si udělej v hlavě jasno a pusť se do toho, vole! Viš jak? Jako já s tím psanim, hele, prostě se do toho pusť a jeď!

Tak sem vykonal dobrej skutek, čéče, jednoduchej, praktickej dobrej skutek. A zářim, fak, zářim, jako bych byl na tom nejsilnějšim spídu na světě. A musí se uznat, že i June je v lepčí náladě, než jak sem ji našel, to se musí nechat.

Ale dyž dorazím do hospody, zjistím, že du pozdě na sraz se Šouflem a jeho dobrá náladička se už vodporoučela a je tak dva tři kilásky vocud. Bráchanec Dode mu vykecává díru do hlavy, von se na mě podívá a strčí mi před vobličej svoje hodinky.

34

FINTA ČÍSLO 18 742

Trčím v téhle prašivé hospodě na Walku a čekám, až mě jeden vykalenej feťák vysvobodí od tohohle nudnýho Glasgowáka s předčasně šedivějícími vlasy, těžkopádnými rysy a očima vyjadřujícíma neustálou, vyjevenou bojechtivost, jež je obyčejně k vidění jen u kozlů na vzdělávací farmě Gorgie. Vítej zpět ve Skotsku, to sedí. Tenhle vyjebanec jménem Bratranec Dode, tenhle Pseudosas, tenhle Severoevropan, tenhle Filištín, tahle podělaná hunská nicka s prdelí obalenou sádlem; tenhle neandrtálský mutant z brlohu na západním pobřeží má tolik drzosti, že se pokouší pronášet latinské citáty. Latinsky, a mně, renesančnímu muži středomořských a jakubovských kvalit. Koupí mi pití a pozvedne sklenici. „Urbi et orbi⁷,“ řekne.

„Skol, similia similibus curantur,“ zašklebím se křivácky.

Panenky Bratrance Doda se rozšíří jak černé díry a vcucávají všechno kolem. „Tak todle neznám, co to jako je, todle,“ hlesne pod víc než silným dojmem, po pravdě řečeno z toho celý učůrává.

No, nevím, co znamenala ta jeho hláška, ale to dřív zhebnu, než bych to tomu ubohému trapákovi přiznal. „Vyhánět čerta ďáblem,“ mrknu. „V tu chvíli to tak sedlo.“

Bratranec Dode vytočí hlavu do strany a horlivě na mě hledí. „Ty seš inteligent, to se hned pozná. To sem fakticky rád, že sem potkal někoho na stejný vlnový frekvenci,“ pokyvuje a po ksichtě se mu rozpíná bolestný výraz. „Vo to de, já moc lidí na svojí vlnový frekvenci nepotkávam.“

„To si dokážu představit,“ přikyvuju s kamennou tváří, kterou si ta jeho makarónová, peprmintová, žvejkací kebule naprosto nedovede přebrat.

„Podívej se třeba na svýho kámoše, Spuda, boží člověk, ale moc mu to nepálí. Ale ty, ty máš pod čepicí,“ a prostředníčkem si poklepe na temeno vlastní hlavy. „No jo, Spud mi něco vykládal, že děláš filmy a podobný věci.“

Vida, o jakou pozitivní reklamu se mi Murphy uráčil postarat. Ani slovo o pornu, řekl filmy, nic víc, nic míň. To zabrnká na mou sentimentální strunu, že jsem možná byl na toho upatlaného usmolence trochu moc tvrdý. „No, člověka to nutí, Dode. Víš, co se říká: ars longa, vita brevis.“

„Učení je dlouhý, život krátkej, to je jeden z mejch nejvoblíbenějších,“ přikyvuje s velkým úsměvem, který mu půlí tvář vedví.

Nakonec dorazí i maestro Murfan a taky vypadá trošku zpráskaně. Když ten glasgowácký krysošuk vypadne na hajzl, dám svou silnou nelibost ve známost. „Kde jsi do prdele trčel? My se tady neřídíme podle tvýho ujetýho časovýho pásma, jasný? Musel jsem tady poslouchat, jak se ten nudnej kretén doaleluja vykecává!“

Ale on vypadá, že je se sebou zatraceně spokojen. „Já za to nemůžu, vole, fak, potkal sem jako prostě náhodou June. Musel sem jí pomoc s nádobím, prostě sme se do toho museli pustit, viš?“

„No samozřejmě,“ odpovím zasvěceně. To jsem si mohl kurva myslet. To je celej Spud, nedokáže odolat jakékoli formě pokušení, i když to bych musel být hodně zoufalý, abych si tavil crack s June. To je zvláštní, zrovna ona by mě nenapadla, zvláště když tam má ty malé kluky, ale on asi dneska smaží kdekdo, a abych k ní byl spravedlivý, tak ona je s těmi svými vytahanými, opotřebovanými rysy děvky na cracku naprosto ukázková. „No a jak se June daří?“ zeptám se a ani nevím proč. Teda nijak zvlášť mě to nezajímá.

Spud našpulí rty a vyfoukne jimi vzduch, čímž vyprodukuje vulgární, zbytečně hlasitý, prdivý zvuk, který by mohl vyvolat jisté trapné pocity, pokud by byl vypuštěn v pohostinství jisté kvality. „Vypadá pěkně servaně, podle mě aspoň teda, čéče,“ řekne v momentě, kdy se se záchodků vynoří ta figurka jménem Bratranec Dode a jde koupit další rundu.

„No to se nedivím,“ přikyvuju a všichni víme proč.

Dode pozdvihne svůj půllitr a přiťukne si se Spudem. „Zdravíčko, Spude! Neska to rozjedem!“ Potom tenhle pitomý prostocvik zopakuje se mnou a já s povrchní žoviálností vynutím úsměv.

Roste ve mně potřeba se z této stávající společnosti nějak vymanit a tak vyšlu mladé barmance jemný, prosluněný úsměv, který by ji za mých mladých let rozhodně přiměl nedobrovolně si začít upravovat účes. Teď se mi dostane jen poněkud chladného trhnutí ústy.

Protáhneme několika bary a propracujeme se až do centra, kde nakonec zapadneme do City Café v Blair Street, mého kdysi oblíbeného lokálu. Všimnu si, že od mé poslední návštěvy přibyly kulečníkové stoly. Těch se budou muset zbavit: přitahují příliš mnoho prosťáčků. A když jsme u toho, tak tenhle mamlas Bratranec Dode mě s tím svým uslintaným nekonečným žvaněním začíná vážně srát, a to do té míry, že mě skutečně nadchne, když uvidím, jak dovnitř vchází Mikey Forrester s jakousi na první pohled rozhozenou, nicméně sexy kurvičkou v závěsu.

Určitě budu v City Café Pan Oblíbený, vážně jsem jim pozdvihl úroveň klientely. Přitáhl jsem s sebou největšího prosmaženého hadráka, jakého Leith kdy vyprodukoval, glasgowáckého Huna a teď zavšiveného Forrestera, šmejd, který se tváří jako výběrové zboží. No něco podobného se jen tak nevidí. Pomyslím si: »Co jsem vlastně zač? Copak jsem z ničeho nic nějaká vlečka pro šmíráky?« Místní obsluha se na koná směny bude muset vytasit s Rentokillem.

„Tohle je Mikey Forrester,“ vysvětluju Dodovi. „Je spolumajitelem několika saun a vede vozovnu jedlých kurviček, které si na chleba vydělávají přátelskou výpomocí. Je to trik starý jako lidstvo samo: naučí je fetovat a pak je popásá jako stádečko, aby si na to vydělaly, jestli mě stíháš.“

Dode se otočí, přikývne a sjede Mikeyho nenápadným, ale důkladným pohledem, ve kterém lze rozpoznat lehký nesouhlas říznutý závistí.

„No jó, Seeker dělá to samý, že jo,“ ozve se Spud a ta jeho prostohubá, idiotská potměšilost nevyrovnaného puberťáka se toho jeho ksichtu i po všech těch zasraných letech pořád drží jak hovno hrdla lahve.

Zavrtím hlavou. „Seeker je jen vojíždí, což je jediný způsob, jak si i slepej může trochu zahudlat,“ dodám. Připustím, že v tu chvíli pocítím lehkou nevolnost nad tím, jak jsem ho pomluvil, jelikož sahám do kapsy, kde nahmátnu lahvičku tekuté extáze, kterou mi sám Seeker dnes odpoledne dodal. Další člověk, který má své využití, i když pouze ve striktně vymezené aréně. Přitáhnu si Spuda k sobě, abych mu něco pošeptal, a všimnu si, že má ucho ucpané hnědým voskovým špuntem. Nos se mi nad tím zapáchajícím, kvasinkovým pachem celý nakrabatí: „Jdu s Mikeym probrat nějaký byznys.“ Vtlačím mu do dlaně dvacku. „Ty se postarej, aby byl tady páprda spokojenej.“

„Omluvte mě na moment, pánové, jdu ho pozdravit, kvůli starým časům,“ vysvětlím Dodovi a vydám se Forresterovým směrem. Forrester je ten typ chlapa, kterého vlastně nikdo nemá rád, ale všichni s ním záhadným způsobem nakonec mají obchodně něco do činění. Obšťastní mě úsměvem a jeho chrup mi připomene městský okrsek Bingham. Od té doby, co jsem ho viděl naposledy, to celé sídliště od základů přestavěli. Překvapí mě, že Mikey dal před zlatými korunkami přednost vkusným přirozeným plombám. Je opálený ze solárka a prošedivělé, řídnoucí vlasy má vyholené na kulečníkovou kouli. Jeho stříbrně modrý ohoz vypadá jako kvalita. Jen ty boty, sice z drahé kůže, by ale potřebovaly vyčistit, a ze všeho nejpodstatněji ty bílé froté ponožky, jimiž maminky hromadně o Vánocích obšťastňují všechny ťulpase již od raných osmdesátých let, prozrazují, že se jedná o bývalého Murphyho kumpána.

„Ahoj Šimone, jak se vede?“

Jsem mu vděčný, že mě oslovil Šimone, a ne Šoufle, a tak podle toho zareaguju. „Parádně, Michaeli, parádně.“ Otočím se a usměju se na jeho doprovod. „Tohle je určitě ta milá mladá dáma, o které jsi mi vyprávěl, že?“

„Jedna z nich,“ zazubí se a pokračuje: „Wando, tohle je Šo… ehm, Šimon Williamson. To je ten kluk, o kterým sem ti vyprávěl, nedávno přijel z Londýna.“

Ta kóča je fakt kus, štíhlá, vytáhlá, takový snědý, no, latinský typ, Dode by pro to určitě měl nějaké přiléhavé rčení. Je v té první vlně feťáckého kurevnictví, kdy holky skutečně vypadají úžasně, než nastoupí velký úpadek. Potom se bude muset přehodit na dýmku, aby vůbec vstala a šla pracovat, a její vzhled půjde do kopru a Mikey, nebo nějaký jiný zmrd ji převelí ze sauny na ulici, nebo do nějakého crackového brlohu. Ach, ta lady Komerce, ta stará důstojná dáma kolébající se tak lehce předvídatelným směrem, „Ty seš ten týpek vod filmu?“ zeptá se zmaštěně a předvede nám tu heráčnickou, truchlivou, lehce arogantní pózu, se kterou se tak od svých šestnáctí let setkávám při všech ostatních společenských řízeních.

„Rád tě poznávám, zlato,“ usměju se, ovinu svou dlaň kolem její a ukradnu jí polibek na tvář.

Ty nám budeš stačit, holka.

Pak s Mikeym rychle přejdeme k otázce obsazení role. Mně se tahle Wanda líbí, i když je naprosto závislá na Mikeym, a tím pádem naprosto v jeho spárech, ale ještě si troufne ukázat, že jím opovrhuje. Což stupňuje jeho rozkoš, protože cítí, jak nad ní postupně nabývá stále větší moc. Ona má ovšem svou hrdost, jenže tu z ní fet do posledního zbytku vycucá ještě dřív, než nahlodá její vzhled, což je rovnice, která Mikeymu sype libřičky.

Takže jsme domluveni a já se vrátím ke Spudovi a Dodovi ve chvíli, kdy ten druhý tomu prvnímu vykládá celkem nahlas něco o ženách. „To je to jediný, co se ženskou můžeš dělat, můžeš ji milovat,“ prohlašuje opilecky. „Nemam pravdu, co, Šimone? No řekni!“

„Teď jsi na to možná kápnul, Georgi,“ usměju se.

„Milovat ji a bejt natolik vodvážnej, natolik silnej, abys ji milovat dokázal. Fortes fortuna adiuvat…, odvážným osud přeje. Nemam pravdu, Šimone? Tak co, nemam pravdu?“

Spud se do toho pokusí vložit, čímž se díkybohu vyhnu povinnosti muset tohohle zaraženého prda nějak nadšeně podpořit v jeho názoru. „No jó, ale někdy je to jako prostě…“

Bratranec Dode ho zarazí máchnutím ruky, které skoro vyrazí jednomu týpkovi z ruky plné pivo. Kývnu na toho člověka s nevýraznou omluvou. „Žádný ale, žádný někdy. Dyž si stěžujou, miluj je ještě víc. A dyž si i pak stěžujou, tak je miluj ještě vo chlup víc,“ tvrdí zarytě.

„Přesně tak, Georgi. Já pevně věřím, že mužská schopnost poskytovat lásku převyšuje ženskou schopnost tuto lásku přijímat. Proto vládneme světu, o tom to celé je,“ vysvětluju stroze.

Dode na mě zírá s otevřenou pusou a pomalu koulí očima jako výherní automat, kterému se nechce na políčko jackpotu. „Tenhle člověk tady, Spude, tenhle člověk je kurva vopravdickej génius!“

Tady tenhle Bratranec Dode je typickým případem Glasgowáka, který se velice rychle namaže, po jednom dvou pivech je zlískaný pod obraz. A potom, místo aby způsobně vytuhnul, si ten stav udrží celou věčnost, kymácí se ze strany na stranu a se stupňující se podrážděností opakuje pořád ty samé vtíravé světské pravdy. „Děkuju ti, Georgi,“ přikyvuju. „Ale nutno dodat, že mě bary začínají lézt trochu na nervy. Chápeš, cítím se trochu jako autobusák, který jede o dovolené na autobusový zájezd. Je tu plno tváří,“ kývnu směrem k Forresterovi, „kterým se raději vyhnu. Co kdybychom se někde stavili pro něco k snědku do ruky a zapadli někam jinam?“

„Jasně!“ zařve Dode, „všichni pudem ke mně! Mam doma jednu naprosto špicovou kazetu, kerou si rozhodně musíte poslechnout. Jeden muj kámoš je v kapele…,“ no sou třída. Třída, slyšíte, chlapi, třída!“

„Fantazie,“ usměju se a skřípu zubama. „Nebude ti vadit, rozhodím sítě a seženu nám společnost, společnost ženského rodu, abych byl přesný?“ a zatřesu červeným mobilem.

„Jesli mi to nebude vadit? Prej jesli mi to nebude vadit! No to je kus chlapa! To je kus chlapa!“ obrátí se Dode ke všem pijanům namačkaným ve skupinkách kolem nás, zatímco mně hanbou vstanou chlupy na zátylku a pokusím se opustit výčep. Někomu by takové prohlášení snad polichotilo, ale ne mně. Pevně věřím tomu, že pochvala kladných vlastností z úst kokota bez mozku napáchá na reputaci mnohem větší škody, než pohana ze strany mozkoven na výsluní.

Vydáme se ke dveřím, já jako první, spěšně si razím cestu davem a zpomalím jen proto, abych se mohl usmát na holku v upnutém zeleném kompletku, má hezkou tvář, ale nad ní trůní špatná trvalá. Potom dojde na nedobrovolnou zdržovačku, když se musím propracovat kolem dvou nadouvajídch se třicátníků, kteří nadobro zabalili diety a rozhodli se, že zbytek jejich života bude sestávat z vodky, Red Bullu a dlabance poskytujícího útěchu. Potom se ještě vyhnu vcházející partičce mladíků, kteří nezavřou klapačku a s těkajícími pohledy se tlačí směrem k baru.

Když vykročíme do noci, Dode na mě ještě pořád pěje Spudovi ódy. Oklepu se. Není to ani zimou, ani drogami. To jen ucítím výšku, hloubku a šířku své zrady a to, jak chvála Bratrance Doda vyměřuje její obludné, nicméně znamenité parametry. Kurvafix, je fajn být naživu.

35

PENÍZE Z KARTY

Deme ke kocourovi Dodovi dom na pár panáků. Šoufl jako prostě koupil flašku absintu, a to mi připadá trochu jako mimo, protože chceme vožrat Doda a né že se zlískáme sami. Šoufl si štítivě prohlíží ten vobrázek Hunů na zdi a já se sesunu na ten velkej koženej gauč. Trošku ulevit nožičkám, viš.

Bráchanec George je celej natěšenej při představě, že dorazej ňáký sexy koťátka, a abych byl naprosto upřímnej, ani mně to nepříde jako nápad k zahození, čéče. Ale mam pocit, že to Šoufl řek jen proto, aby se jako pojistil, že už potáhnem rovnou k němu dom, viš.

To ale Bráchancovi neprozradim, protože to nejsou slova, kerý by tenhle kocour ze západního pobřeží měl slyšet. „Kdepak sou ty číči, Šimone, stojej za to…?“

„To si piš,“ přikyvuje Šoufl. „Náramný roštěnky. Všechny dělaj domácí pornofilmy, se vším všudy,“ přede tenhle nejzvrácenější kocour v košíku a Dode poulí oči a špulí rty. To šouflovský štěně na mě kejvne, pak si položí ruku na pusu, jako abych držel jazyk za zuby, a začne rozlej vat do sklenic ten absint.

„Hele,“ začnu, abych jako vodved řeč, „Dode, řekni nám, proč se ti řiká Bráchanec Dode?“ a vidim, jak Šoufl do Dodovy sklenice nenápadně přileje trochu tekutýho éčka. Mně se to moc nelíbí, ty vole. Říká se, že dyž to přepískneš, může se čéku jako prostě i zastavit srce, fak, jen tak. Šoufl ale vypadá, že ví, co dělá, protože to jakoby vopatrně vokem vodměřuje.

Dode radostí celej bez sebe vypravuje, aby jako nasytil tu moji zvědavost. „To ti bylo takhle: mam ti v Glasgow jednoho známýho, menuje se Boby a všem ti řiká »bratránku«.“ Šoufl mu podá ten drink. „To je prostě taková jeho hláška, už vod dob, co sme se jako malý špunti proháněli po Drumu,“ pokračuje a jednou si lokne. „No a potom jednou v noci někde pařil a ňáký typoni, kerý neměli šajna, vo co kráčí, slyšeli, jak furt mluví vo ňákym Bratránkovi Dodovi… Tak už mi to ňák tak potom zůstalo,“ řiká a usrkává z tý skleničky.

Brzy Dodovi ztěžknou voči a už si ani nevšimne, dyž Šoufl vypne tu kazetu s kapelou jeho kámošů a pustí tam Chemical Brothers. „Pornáče…,“ mumlá, klesá čim dál tim hloubějc do tý pohovky, voči zavřený a pak už vo sobě neví.

Já a Šoufl mu hnedka prošmejdíme kapsy a byl bych si bejval myslel, že mi to bude jako prostě blbý, protože Dode je vlastně v pohodě. Ale né, čéče, ten starej zlodějskej gen je na koni a já celej vibruju a vobírám toho pičuse vo všechno, co u sebe má, ale Šoufl mě zarazí: „Na to se vyser, nech to tam,“ kejvne směrem k paklíku bankovek, kerý sem mu vyštrachal po kapsách.

A má pravdu, ty vole; trochu tady hamounim, protože sem si řikal, že tomu klukovi zas tolik neublíží, dyž mu z tý tučný hromádky pár chechtákú ubyde. Ale já vim, vo co Šouflovi de, hledá tu Clydesdaleskou kartu a najde ji a zabaví ji.

Ve 23:57 sme dole u bankomatu, vyťukáme to číslo a ani jeden nejsme nijak zvlášť překvapenej, že to funguje; vybereme pět set liber a to samý uděláme ještě v 00:01. „Glasgowáci, co,“ uchechtne se Šoufl a pak dojatě dodá, „tupý hovada.“

„Hm, pěkně nám to jako prostě vyšlo,“ řikam.

„To bych řekl,“ Šoufl na to, podává mi půlku těch peněz, ale než mi je položí do ruky, maličko ucukne. „Žádný hero, kámo. Hezkej dáreček pro tvoji starou, jasný?“

„To viš,“ řikam. Ten kocour mi teď ještě bude řikat, za co mam ty prachy utratit, ty vole, no to mu fak nežeru. Ale cejtim se dobře, připadá mi to jak za starejch dobrejch časů, já a Šoufl vymejšlíme vychytávky a to mi připomíná, jak sme spolu dysi dobře vycházeli, ty vole, byli sme jedničky. No možná sme nebyli takový čísla, jako pár jinejch, kerý mě teďka napadaj, že jo. A teď mě to jako kvůli Bráchancovi Dodovi mrzí, protože von je vlastně v pohodě, skoro kámoš jako prostě, ale už sme to provedli, viš. A taky se jako ty vole neměl tak povyšovat tim svym protestantským šovinismem. Dyž je jeden takhle nafouklej a důležitej, tak si koleduje, aby mu někdo sundal hřebínek. I Šoufl by si měl dát jako prostě majzla, ale prr, čéče, dyť já teď mluvim jak Franco!

Ale to už sme zase nahoře zpátky u Doda, zastrčíme mu kartu zpátky do peněženky a peněženku zpátky do kapsy. Šoufl uvaří černý kafe, nechá ho vystydnout a pak Doda donutí, aby ho vysrkal. Kofein ho probere a von úplně vylítne, vrazí do stolku a zvrhne ňáký pití.

„Klídek, kocoure, klídek!“

„Trochu jsi nám tady vytuhnul, Dode,“ směje se Šoufl a náš glasgowáckej favorit se celej dezorientovanej posadí a mne si kukadla.

„Hmm…,“ vozve se Dode a začne se sbírat. „Ten absint je fakt na palici, jen tak mimochodem,“ zasténá a zašilhá na hodiny na krbu. „Do prdele, tempus fugit⁸, to mě poser.“

„Klasickej případ,“ řekne Felinus Vomitus, což je jako moje nový pomenování pro toho šouflatýho kocoura, „kecaj vo tom, jak se zapaří, ale když na to přijde, tak s klukama z Leithu neudrží krok!“

Dode se vypotácí na nohy a s votevřenou náručí se nám dokymácí rovnou do pasti. „Chcete vidět, jak se chlastá? Já vám ukážu, jak se chlastá!“

Rychle po sobě se Šouflem hodíme pohledem a doufáme, že se Dode zase vodrovná dřív, než mu dojdou prachy.

36

FINTA ČÍSLO 18 743

Nárazy těžkých, hliníkových sudů o kamennou podlahu. Hlasité špičkování party pivovarnických závozníků, kteří rolují z korby sud za sudem, dolů na matraci a potom dolů po dřevěném svozu do sklepa, kde jeden z nich počká, až polštář utlumí náraz, a pak je popadne a rovná na sebe. Ale to bouchání, ten hlasitý hovor.

Kurevsky mě bolí šiška. S jistým zděšením si vzpomenu, že jsem slíbil dnes večer zajít k mámě na rodinnou večeři. Nedokážu si v tomto stavu představit nic, co by mě štvalo víc, než její shovívavé opatrování nebo fotrova lhostejnost, která občas sklouzne do otevřeného nepřátelství. Vzpomenu si na ty Vánoce, jsou to už roky, co mě zastihl v kuchyni a s opileckou škodolibostí mi zašeptal do ucha: „Já moc dobře vim, vo co ti jde, ty zmrde,“ a pamatuju si, jak jsem nechápal a měl strach. Čím jsem ho tak vytočil? Později jsem pochopitelně přišel na to, že to nebylo nic konkrétního, že si do mě jen promítal svou vlastní sebenenávist, že mi říkal, že mi rozumí, že rozumí mé povaze, protože jsem po něm. Unikl mu ovšem ten nejpodstatnější rozdíl, totiž že ten zkrachovalec je on, ne já.

V hlavě mi buší. Ta chlastačka včera večer: taková dřina kvůli usmolené pětistovce nějakého Glasgowáka. Pan Murphy je pochopitelně svým podílem z naší podvodně nabyté kořisti radostí bez sebe, ale pro mě byl celý ten podnik jen pokusnou sondou.

Spud možná celkem slušně kopal v nepodstatném domácím turnaji, ale to ještě neznamená, že s ním budeme počítat pro naše evropské závazky. Alexi?

Každý má své místo, Šimone, a já bych radil přizvat z Evropy toho Rentona. Je to svérázný hráč a v minulosti nás jednou zklamal, ale na téhle úrovni člověk musí umět někdy riskovat. Alex Ferguson to prokázal v případě Erica Cantona. Ale vážně, myslím si, že na tohle by byl ten chlapec Murphy krátký. Ta Nicola Fuller-Smithová se mi ovšem líbí, ta ano.

Bezezbytku s tebou souhlasím, Alexi. Oba dva rozeznáme talent.

Tahle kocovina mi ale pěkně leze na mozek; pivovarnická skvadra si vesele prozpěvuje, já se klepu a Morag na mě huláká: „Dones sem nahoru nějakýho becka!“

Tohle není ten život, který jsem si plánoval. S třesavkou se do schodů potýkám s jednou, pak se dvěma basami a metodicky začnu ládovat pivo do lednic. Později se poddám nervům a v kanclu si zapálím cigaretu. Je lehčí skončit s háčkem než s cigáry. Ale pak přinesou poštu, kde se ve formě dopisu skrývá lepší zpráva, a odesilatelem je samotný vrchní komisař!

Lothianská policie

ve službách občanů

12. března

vaše ref: ŠDW

naše ref: RL/CC

věc: Protidrogové fórum leithských podnikatelů

Vážený pane Williamsone,

mnohokrát Vám děkuji za Váš dopis ze

4. března.

Již dlouho zastávám názor, že válku proti drogám lze vyhrát jen s pomocí veřejnosti, jež respektuje zákony. Jelikož se většina prodeje drog odehrává v pohostinských zařízeních a klubech, jsou bdělí občané jako Vy bojovníky na první frontě, a mě nesmírně těší, že jste se ozval, zapojil se do tohoto boje a nyní můžete prohlásit, že podnik, na který vlastníte licenci, je zónou bez drog.

S úctou,

R. K. Lester

Náčelník lothianské policie

Mám ještě dobře hodinku před otevíračkou, a tak odnesu dopis na Walk do obchodu s obrazy a nechám si ho vložit do elegantního, zlatem lemovaného rámečku. Potom spěchám zpátky a jako pyšný majitel si ho pověsím nad zeď za barem. Ve svém důsledku to poslouží jako certifikát k dýlování drog, jelikož žádný ostražitý fízl si mě nedovolí zabásnout a ztrapnit tak velkého šéfa. Teď mi dají pokoj a to je nejvyšší meta, všechno, o co v životě usilujete: aby vám dali pokoj, zatímco se zabýváte navážením se do ostatních. Jinými slovy být bona fide, plně uznávaný člen kapitalistické třídy.

Konečně dorazí to solárko, které jsem si objednal. Nechci na place mléčná těla. Na půl hodinky si do něj lehnu, abych ho vyzkoušel.

Celý zapálený, a to doslova, zajdu ven do telefonní budky, odkud zavolám do Evening News, a když mluvím, zacpávám si nos. „Tady u nás v Leithu je jeden chlápek, ehm, v tý hospodě U Přístavní záře, a von chce začít ňákou kampaň Leithský podnikatelé řikaj ne drogám, ehm. Má dopis vod vrchního komisaře, kerej ho prej podporuje, ehm.“

Jak je to vyhecuje, když uslyší slova vrchní komisař! Do hodiny za mnou pošlou jednoho poďobaného, slaboduchého šaška s fotografem v patách, kteří dorážejí v momentě, kdy se mi dovnitř derou první zákazníci, starý Ed a jeho parta, a prohlížejí si na tabuli, co je dneska za hotovku (masový koláč). Ti od novin udělají pár snímků a položí mi několik otázek a já tam pohodlně sedím a opíjím je rohlíkem. Řeknu tomu mamlasovi, že zapékaný kastrol od Mo je v Leithu známý tak, jako býval ve Weatherfieldu známý guláš hvězdy filmových seriálů Betty Turpinové. Ten človíček vypadá naprosto omráčený, ale je spokojený s tím, co má.

Nakonec ten den nezačal tak zle, a navíc jsem o pětikilo bohatší. Jistěže je to jen almužna proti tomu, co ve skutečnosti potřebujeme, abychom mohli vyrobit skutečný, produkčně zvládnutý šukací film, ale já mám teď rozpracovanou větší vychytávku. Pornografie je filmový žánr, ve kterém jsem se rozhodl podnikat, ale kořeny v něm nezapustím. Já té velké sionistické rodině ukážu co proto. Vítězoslavně si naporcuju obří lajnu pudru, která fakticky sedne, i když musím upalovat pro papírové kapesníky, abych zastavil ten nával smrkovody.

Zvláštní, že jedna ožíračka se Spudem Murphym a jedním pitomým Hunem z Glasgow může být tak inspirující. Ten koks je špičkové zboží, po kocovině v tu ránu ani stopy. Zazvoní telefon, Morag to zvedne a na druhém konci baru přidrží sluchátko. Tahle rozměrná sádelnice má cenu zlata, baba jedna. Ano, mohl bych tu zaměstnat nějakou jedlou lasičku třeba někoho jako je Nikki, aby poskytovala útěchu oku a péru, ale nikdo by nedokázal tenhle podnik vést jako tahle stará herka. „To je pro tebe,“ křikne.

Doufám, že je to nějaká superbuchta, dokonce mě napadne, že by to mohla být Nikki, ale ne, je to ten zasranej Spud a chce, abychom spolu šli do klubu utratit prachy toho chudáka ťulpase Doda, jako kdybychom byli zase velcí kámoši nebo co.

„Promiň kámo, nemám teď čas,“ informuju ho bleskově.

„A co, ehm, třeba ve čtvrtek, jako prostě?“

„Čtvrtek nepřipadá v úvahu. A co takhle nikdy? To by ti vyhovovalo?“ ptám se stroze a pak do ohromeného ticha na druhém konci drátu vyštěknu, „Prima!“ a třísknu sluchátkem. Potom ho znovu zvednu a vytočím číslo někoho, kdo mi může být něčím užitečný, konkrétně mého starého známého Skreela v Possilu a požádám ho, aby mi někoho prověřil.

Již v raném věku jsem dospěl k názoru, že lidé jsou předměty, se kterými se dá, abych tak řekl, pohybovat a které je možno rozmisťovat tak, aby mi dosažený výsledek přinesl optimální uspokojení. Také jsem zjistil, že je lepší používat šarm než hrozby a že láska a náklonnost fungují lépe než násilí. Co se lásky týče, tak tu stačí začít upírat, nebo tím alespoň pohrozit. Jistěže se najdou lidé, kteří váš superplán zmrví. Většinou to bývají přátelé, nebo milenky. Můj nejlepší kámoš mi zdrhl s penězi. Renton. Druhý člověk, který se mnou vyjebal, byl fotr mé manželky.

Oba dva zmrdy dostanu. Ale právě teď chci mluvit se Skreelem, s mým starým glasgowáckým kámou. Ano, je na čase, abychom obnovili kontakty, teď, když jsem natrvalo zpátky v končinách na sever od hranice. Pozdravíme se, odbydu si povinné kecy, a pak přejdu k věci. Skreel nemůže uvěřit, co že to po něm chci. „Chceš po mně, abych ti našel holku, která pracuje kde přesně?“

„V pokladně na stadiónu Ibrox,“ opakuju trpělivě. „Nejlepší by bylo, kdyby byla zakřiknutá, zranitelná a celkem nevinná, může třeba ještě bydlet doma u rodičů. Nezáleží na tom, jak vypadá.“

Tím posledním prohlášením ještě zvýším jeho podezření. „Co máš kurva za lubem, Williamsone?“

„Seženeš?“

„Nech to na mně,“ prohlásí energicky. „Ještě něco?“

„Vobrýlenýho pitomce, který bydlí u mami…“

„To je jednoduchý!“

„… ale pracuje na centrální glasgowský pobočce Clydesdaleský banky.“

Skreel mě opět požádá, abych mu tu prosbu opakoval, a začne se do toho sluchátka tlemit. „Votevřel sis seznamku?“

„Dalo by se to tak říct,“ odpovím. „Říkej mi Kupide,“ zašprýmuju, rozloučíme se a já zabořím ruku do kapsy, abych se ujistil, že tam ještě pořád hajá to psaníčko s koksem.

37

„… POLITICKY KOREKTNÍ PRDY…“

Lauren se na mě ukázkově nakrkla a já ji nikde nemůžu najít. Možná odjela domů do Stirlingu. Nahlíženo z pozitivní stránky to je důkaz, že jí na mně záleží, ano ano, záleží. Diana se na to dívá s nadhledem a dál pracuje na své tezi. Poklepává si tužkou o zuby a nahlas uvažuje: „Lauren je taková přiskříplá holčička, ale je ještě mladá a určitě se brzy otrká.“

„Na ten den všichni čekáme jak na smilování,“ odpovím. „Cítím se teď kvůli ní jako nějaká děvka…,“ vysoukám ze sebe to slovo a ono mě rozřízne vedví: vzpomenu si, co jsem si s Bobbym a jeho kámošem Jimmym včera domluvila. Kam že to dneska mám jít. V sauně je to jiné, co nabídneš extra, je čistě na tobě, i když se očekává, že poskytneš alespoň vyhonění rukou, což je moje nejzazší hranice – neohrabaný, neumělý přídavek k mé nevalné masážní technice. Tu práci i ty prachy potřebuju, zvláště když velikonoční prázdniny jsou za dveřmi. Ale jít s někým na rande a pak do jeho hotelového pokoje, to znamená překročení další hranice, za kterou, jak jsem si slíbila, už nepůjdu. Jde jen o večeři a něco k pití, tvrdil Jimmy. Co si dohodnete zvlášť…, no, to je potom čistě na vás.

Celá oháknutá, na sobě černočervené šaty a přes ně černý kabátek od Versaceho, vyrážím ven. Pokouším se vyklouznout ven dřív, než mě spatří Diana, ale pozdě, slyším obdivné pohvizdování. „Sexy rande, co?“

Usmívám se tak záhadně, jak jen to dovedu.

„Ty kozo sprostá, ty máš ale kliku,“ směje se Diana.

Nejistě vykročím na ulici, jelikož s podpatky moc praxe nemám, a mávnu na taxíka. Od luxusního hotelu v New Townu se nechám vysadit asi padesát metrů, jelikož nerada přicházím moc zprudka, naopak si chci svůj nástup vychutnat, všechno si to pěkně užít. Hotel má velkolepou starou georgiánskou fasádu, ale uvnitř ho celý vykuchali a všechno je tam super moderní. V hale s recepcí jsou obří okna, která sahají skoro až na zem. Dveře zaševelí a automaticky se otevřou a portýr ve fraku na mě kývne. Vydám se k baru a slyším zvuk svých podpatků na mramorové podlaze.

Nechci, aby to vypadalo, jako že někoho hledám, i když hledám, protože kdyby se mě náhodou zeptali koho, nedokázala bych odpovědět. Jak asi vypadá baskický politik? V takových situacích vždycky ztrácím hlavu. Tenhle hotelový barman mě už někdy viděl, tím jsem si jistá, asi v sauně, a strnule mi pokyne. Vřele se na něj na oplátku usměju a cítím, jak se mi krev hrne do hlavy, jako kdybych do sebe moc rychle obrátila dvojitou skotskou. Ne, je to ještě horší, připadám si úplně nahá, nebo jako pouliční štětka napasovaná do minisukně a kozaček po stehna. Ale tenhle doprovodný byznys funguje výtečně, nechtějí si přece rozhněvat klienty, muže, kteří tenhle hotel používají. Kdybych byla jen nějaká coura na vlastní noze, už by mě pakovali a přizvali si k tomu možná i párek policajtů.

Mým klientem je přední baskický nacionalistický politik, který je tady proto – alespoň podle oficiální verze –, aby se poučil, jak funguje skotský parlament. Bylo mi řečeno, že na sobě bude mít modrý oblek. Na baru jsou v modrých oblecích muži dva a oba dva se na mě dívají. Jeden z nich je bělovlasý a pěkně opálený, druhý má tmavé vlasy a olivovou pleť. Přeju si, aby to byl ten tmavovlasý, mladší, ale očekávám, že to bude ten druhý.

A potom mi někdo z ničeho nic poklepe na rameno. Otočím se a tam stojí téměř klasický prototyp Španěla, na sobě modrý oblek, tedy světle modrý, což mu ladí s očima. Bude mu přes padesát, ale je dobře udržovaný. „Ty seš ta Níkí?“ zeptá se s nadějí v hlase.

„Ano,“ odpovím a on mě z obou stran políbí na tvář. „Ty budeš jistě Severiano.“

„Máme společného přítele,“ usměje se a odhalí tak řadu opravovaných zubů.

„A ten se jmenuje jak?“ pokračuju a připadám si jako na natáčení bondovky.

„Džíím, vždyť víš, Džíím…“

„Á, ano, Jim.“

Měla jsem strach, aby se mě nepokusil hned bez otálení odvést na pokoj, ale on objedná pití a důvěrně mi sdělí: „Jsi velmi krásná. Velmi krásné skotské děvče…“

„Já jsem ve skutečnosti Angličanka,“ přeruším ho.

„Ach tak,“ řekne očividně zklamán.

Pochopitelně, je přece Bask. Teď si budu muset dávat pořádného majzla na politicky korektní prdy. „Ale mám jak skotské, tak irské předky.“

„Ano, máš keltské kosti,“ říká pochvalně. Sbohem, Miss Argentino. Vyměníme ještě několik frází, dopijeme a jdeme ven k čekajícímu taxíku, který nás dopraví přes krátkou vzdálenost na druhý konec New Townu, což by pěšky nebylo víc než patnáct minut, no v těch podpatcích možná dvacet. Odměnou za neutuchající lichotivé komentáře je mu můj cukrový úsměv. „Krásná Níkí… móc krásná…“

Večeříme v restauraci, která je v současné době považovaná za jednu z nejoblíbenějších. Jako předkrm si dám talíř s mořskou směsí, která sestává z olihně, kraba, humra a krevet a ozdobená je nápaditou citrónovou zálivkou s bylinkami. Jako hlavní chod následuje pečené jehněčí se špenátem a zeleninovou přílohou ve stylu nouvelle-cousine a nakonec si pochutnám na moučníku, karamelizovaném pomeranči se smetanovou zmrzlinou. Jídlo zapíjíme lahví Dom Perignonu, ovocným, ale celkem těžkým chardonnay, a dvěma velkými panáky brandy. Omluvím se a jdu to všechno na záchod vyzvracet, vyčistím si zuby, spolknu trochu zažívací sody a vykloktám si listerinem. To jídlo bylo báječné, ale já po sedmé večer už nic nestrávím. Potom Severino zavolá taxi a vydáme se zpět do hotelu.

Když dorazíme na pokoj, jsem trochu nervózní a poněkud líznutá vším tím alkoholem, zapnu tedy televizi, kde v nějakém zpravodajském nebo dokumentárním pořadu běží klišé záběry z hladovějící Afriky. Severino vytáhne z kyblíku na led bezplatnou láhev vína a nalije dvě skleničky. Skopne boty, rozvalí se na posteli, opře se o načechrané polštáře a zazubí se na mě, a ten úsměv je někde na půl cesty mezi úsměvem rozkošného chlapečka a úlisného starého zvrhlíka. Lze z něho vyčíst, kým byl a kým se zakrátko stane. „Póď se posadit vedle mě, Níkí,“ říká a hladí místo vedle sebe.

Na zlomek vteřiny mám skoro chuť ho poslechnout, ale pak přepnu do obchodního stylu. „Dám ti masáž a ruční přídavek. To je vše, co poskytuju.“

Smutně se na mě zadívá a jeho velké jižanské oči vypadají, že se co nevidět zalijí slzami. „No jesli to tak musí být…“ řekne a začne si rozepínat poklopec. Péro mu vyskočí jak rozverné štěně. A víte, co se přihodí rozverným štěňatům?

No, začnu ho důkladně hladit, ale pak se zase vynoří ten starý problém: já zkrátka chlapy moc rukou vyhonit neumím. Hltám ho očima a vychutnávám si, jakou nad ním mám nadvládu. Jeho spalující pohled kontrastuje s ledem v Šimonových očích, ledem, který, jak praví reklamní slogan, bych s chutí rozpustila, ale cítím, jak mi z toho monotónního pohybu ochabuje zápěstí a prostě mě to dost nevzrušuje. Ne, je to hloupá nuda. Taky to na mně musí být vidět, protože on vypadá frustrovaně, rozčileně a i trochu podrážděně. Líbí se mi ale, jak ten jeho plod vyskakuje z neúměrně dlouhé předkožky, a rozhodnu se, že mám chuť se na něm popást. Podívám se na něho, olíznu si rty a řeknu: „Normálně tohle nedělám, ale…“

Bask je tou bonusovou nabídkou nadšen. „Ach, Níkí… Níkí, bejbí…“

Využiju toho, jak dobře si v tu chvíli stojím na poli smlouvání, rychle ujednám velmi slušnou cenu, přichystám si dost slin, které mají působit jako bariéra proti případné štiplavosti, a vezmu si ho do úst. Má dlouhou předkožku, takže šance, že při prvních několika olíznutích bude chutnat zkaženě, je dost vysoká. Při prvním kontaktu má ovšem čerstvou, ostrou chuť, která mi připomíná česnek, ale to může být jen etnocentrická asociace. Možná že jsem neobratná při ručním honění, ale vyhulit ptáka umím teda docela dobře, i jako dítě jsem byla takový ten orální typ, který si musí všechno na zkoušku ocucat.

Poznám, když se mu blíží vyvrcholení, odtáhnu jeho neochotné péro, a on sténá a prosí a zaříká mě, ale já jeho mrdku polykat nebudu. Je teď úplně nepříčetný, a když mě pevně sevře, zmrazí mě nával strachu a několik vteřin mi připadá, že se mě chystá znásilnit, a pokouším se vymyslet, jakým druhem násilí bych se mohla ubránit. Ale pak si uvědomím, že se o mě pouze tře jako pes, horkým dechem mi do ucha šeptá něco ve španělštině, a pak se mi vystříká na šaty.

Nebylo to znásilnění, ale dohodnuté jsme to taky neměli, a já se cítím ponížená. Vztekle ho odstrčím, on se svalí na postel a tváří se, jak ho to mrzí, a hluboce se omlouvá. „Ach, Níkí, móc mě to mrzí… prosím, odpusť mí…,“ a převalí se a sáhne do saka pro bankovky, kterými si chce pojistit, že jeho poslední žádosti vyhovím, a já mezitím odcházím do zrcadly obložené koupelny, kde najdu ručník, namočím ho a stírám jeho dáreček.

Je potom celkem šarmantní, stále se nepřetržitě omlouvá, já se uklidním a dopijeme to víno. Začínám být trochu opilá a on se mě zeptá, jestli mě může polaroidem vyfotit jen v podprsence a kalhotkách. Zase mu zazpívám písničku o chudé studentce a on vykouzlí další bankovky. Svléknu si šaty a zatímco on připravuje foťák, suším si tu mokrou skvrnu fénem na vlasy.

Nastaví mě do pózy, párkrát si mě vyfotí a já se v duchu raduju, že mám na sobě podprsenku s vycpávkami. Všimnu si, že na první fotce vypadám celkem krutě a odmítavě, tak při druhé zkusím cukrový úsměv. Mám obavy, jak budou na těch obrázcích vypadat moje kostnatá kolena, a taky jsem přesvědčená, že se mi na břichu začínají dělat špeky. Pod vlivem jeho nadšení a své vlastní zaseté paranoie se osmělím, zahraju malé divadýlko a předvedu mu trochu pružné gymnastiky. Velká chyba, jelikož Severiano se znovu rozvášní, seskočí z postele a pokusí se mě políbit. Teď se opravdu bojím a uvědomuju si, že jsem polonahá a tím pádem zranitelnější. Odtáhnu se, zvednu dlaň a to spolu s ledovým pohledem zdá se jeho elán ochladí. „Odpusť mi, Níkí,“ škemrá, „já sem prásé…“

Znovu se nasoukám do šatů, peníze strčím do kabelky, zlehka, ale sladce se rozloučím, a zanechám ho v pokoji samotného.

Jdu chodbou k výtahu a prožívám bláznivou směsici ponížení a úlevy a tyto dva pocity jakoby sváděly neúprosný souboj o prvenství. Vědomě se přinutím myslet na ty peníze a na to, jak lehká práce to byla, což mi trochu zvedne náladu.

Přijede výtah a v něm stojí mladý portýr se špatnou pokožkou a vozík plný zavazadel. Krátce mi pokývne, já se vmáčknu dovnitř a prohlížím si vyrážku, která se mu šíří po celé čelisti. Není to ovšem akné, jelikož to má jen na jedné straně tváře. Uvědomím si, že se asi popral nebo že si v opilosti odřel tvář o zeď nebo o chodník. Během našeho sestupu na mě pohlédne s provinilým úsměvem, který opětuji s podobným pocitem. Dveře výtahu se s cvaknutím otevřou a já letím ven, v hlavě mi tepe a cítím se dezorientovaná. Prostě chci vypadnout z toho hotelu, opustit místo činu.

Takže si to razím halou k východu a chodník za dveřmi se venku leskne v dešti a světle pouličních lamp. Vtom se ty dveře prudce otevřou a mně ztuhne krev v žilách, když ke své nelibosti poznám člověka, který vstupuje do hotelu. Je to můj podělaný lektor, McClymont, míří přímo ke mně a tvář se mu formuje do úsměvu, jelikož mě poznal.

Ach bože.

Vraští tvář, jako když muchláte noviny, a jeho oplzlý pohled je plný opovržení. „Slečna Fuller-Smithová…,“ ten hlas, hrubý, a přesto měkký, mě probere k vědomí.

Ach bože. Cítím, jak se mi rozbušilo srdce, a zvuk mých podpatků klapajících o podlahu se zdá být ohlušující. Pohltí mě dávivý pocit, že všechny oči ve foyer se upírají na mě a na McClymonta, jako bychom byli zarámovaní do středu obrazu. „Dobrý den, já… já,“ pokusím se začít, ale on se na mě divně dívá, jako by znal všechna tajemství mé duše. Sjede mě pohledem od hlavy k patě, v očích mu ocelově zablýskne a já dojdu k závěru, že se rozhodně jedná o případ chlípného profesora. „Zvu vás na skleničku,“ kývne směrem k baru a je to spíš rozkaz než žádost.

Nevím, co na to říct. „Já nemůžu… já, ehm…“

McClymont pomalu potřese hlavou. „Moc by mě mrzelo, kdybyste odmítla, Nikolo,“ řekne, poulí oči a já pochopím, jak to myslí. Jistě, svoji poslední seminárku už jsem odevzdala, ale stejně mě něco nutí ho poslechnout. Moje docházka nebyla valná a za to by mi klidně zápočet odepřít mohl. Jestli mě vyrazí, tak mi táta zarazí měsíční dávky a budu nahraná. Otočím se o ponižujících sto osmdesát stupňů, pokusím se trochu se sebrat a následuju ho do baru, kde na mě barman chladně pohlédne, když se mě McClymont zeptá, co si dám k pití.

A tak tady s tímhle sprostým starým prdem vysedávám na baru a než se mi podaří nabýt vrchu a zeptat se ho, co tu dělá, položí mi tuhle otázku jako první. „Čekala jsem na svého přítele,“ řeknu mu a zvednu ke rtům sklenici s malt whisky. Tohle je Šimonův vliv a McClymont očividně moji volbu nápoje schvaluje. „Ale volal mi na mobil, že se zpozdí.“

„Á, no to je nepříjemné,“ řekne McClymont.

„A co vy? Je to váš oblíbený lokál?“ ptám se na oplátku.

McClymont malinko ztuhne, jelikož je viditelně toho názoru, že jsem buď jeho studentka nebo žena, nebo že jsem mladší než on, nebo všechny tři možnosti, a tak bych si neměla dovolovat mu klást podobné otázky. „Byl jsem na setkání Kaledonské společnosti,“ prohlásí nafoukaně, „a cestou mě zastihla přeháňka, tak jsem se rozhodl sem zaskočit na něco k pití. Vy bydlíte někde blízko?“ pokračuje.

„Ne, nahoře na Tollcross, já… ehm…,“ otřesu se, protože koutkem oka zahlédnu, jak do baru vstupuje ten Bask Severiano ještě s jedním chlápkem v obleku. Odvrátím se, ale ten chlap v obleku, ne Bask, ten druhý, se hrne rovnou k nám. „Angusi!“ vykřikne a McClymont se otočí a vítá příchozího úsměvem. Pak si všimne mě a zvedne obočí. „A kdo je tahle milá krásná dáma?“

„Tohle je slečna Nikola Fuller-Smithová, Rory, studentka z univerzity. Nikolo, toto je Rory McMaster, poslanec skotského parlamentu.“

Potřesu si rukou s tím čtyřicátníkem rugbyového vzezření.

„No tak si přeci přisedněte a přidejte se k nám,“ navrhuje a ukazuje na Baska, který na mě pohlédne a udělá pitvorný obličej.

Pokouším se o protest, ale McClymont už popadl naše skleničky a hrne se s nimi od baru ke stolu. Pokusím se Baskovi vyslat strnulý omluvný úsměv, ale on mě drsně přejede očima, jako bych na něj ušila nějakou boudu. Usadím se do co možná nejcudnější pozice, jak jen mi to šaty dovolují. Ani kdybych před čočkami digitální kamery šoustala cizího člověka, nebyla bych takhle bezbranná a necítila bych se tolik jako předmět. „Toto je Señor Enrico De Silva z baskického regionálního parlamentu v Bilbau,“ začne McMaster. „Angus McClymont a Nikola…, ehm, Fuller-Smithová, říkám to správně?“

„Ano,“ usměju se bezvládně a cítím, jak se propadám do židle. Enrico. Řekl mi, že se jmenuje Severiano. S truchlivou spoluúčastí po mně hodí okem. „Tahle mladá dáma je vaše partnerká, né?“ zeptá se McClymonta s lehkým chvěním v hlase.

McClymont se malinko začervená, potom mu obličej pomuchlá úsměv a nakonec se zasměje. „Ne, ne, slečna Fuller-Smithová je moje studentka.“

„A co studujé?“ ptá se Enrico nebo Severiano nebo »Bask«.

Cítím, jak se ve mně něco zvedá. Já tady, kurva, jsem, jestli vám to uniklo. Přeruším jejich hovor. „Mým hlavním oborem je film. Ale jako doplněk dělám ještě skotská studia. Je to velmi zajímavé, víte,“ usměju se bolestně, když pomyslím na to, že ještě před několika minutami jsem měla penis tohoto muže v ústech.

Omluvím se, zvednu se a jdu na záchod. Uvědomuju si, že se dívají za mým zadkem a že si o mně budou povídat, ale nemůžu si pomoct, potřebuju prostor na přemýšlení. Jsem bezradná a nevím, komu bych mobilem mohla zavolat. Skoro vytočím Colinovo číslo domů, tak zoufale a iracionálně v tu chvíli uvažuju, ale nakonec se rozhodnu pro Šimona. „Šimone, ocitla jsem se v takové trochu trapné šlamastyce, jsem v hotelu Royal Stuart v New Townu, Nemohl bys mi, prosím tě, pomoct?“

Šimon mi připadá celkem chladný a nedůtklivý a na chvilku se odmlčí, ale nakonec svolí: „Snad to tady Mo chvíli sama zvládne. Než se naděješ, jsem tam,“ zakašlá a zavěsí.

Než se naděju? Co to jako krucinál znamená? Opravím si make-up, učešu vlasy a jdu zpátky.

Když se vrátím ke stolu, sedí tam ti tři chlapi ve chlípném spiklenectví. Bavili se o mně, to se prostě pozná. Zvlášť McClymont je dost opilý. Drmolí nějaký rozsáhlý názor na něco, myslím, že se to týká význačného skotského postavení v unii, a zakončí takto: „… přesně tohle zapomínají naši angličtí přátelé brát v úvahu.“

Není to ani tak jeho poznámka, jako spíš jeho upřený vosí pohled, co mi zvedne mandle. „Já vám nerozumím. Snažíte se zastat se nacionalistů nebo unionistů?“

„Mluvím jen tak obecně,“ odbyde mě a pořád mhouří oči.

Sáhnu po své sklenici skotské. „To je zvláštní, já jsem si vždycky myslela, že výraz »severní Britové« používají v ironickém nebo sarkastickém smyslu jen nacionalisté ve Skotsku. Překvapilo mě, že ho vymysleli unionisté, kteří chtěli být přijati za součást Spojeného království,“ pohlédnu přes stůl na svého Baska a na poslance. „Takže to byl aspirační termín, jelikož žádný Angličan o sobě nikdy neřekl a asi taky ani neřekne, že se považuje za »jižního Brita«. Podobně jako když píseň »Vládni, Británie« vzešla z pera Skota. Bylo to volání po začlenění, kterého se vám nikdy nedostane,“ zavrtím smutně hlavou.

„Přesně tak,“ reaguje poslanec, „a právě proto věříme, že…“

Pokračuju v debatě s politikem, ale stále hledím na McClymonta. „Ale na druhé straně je trochu smutné, že si Skotsko ještě na unii nevybojovalo nezávislost. Vždyť už je to doba. Podívejte se například, kolik toho dokázali Irové.“

McClymont vypadá velice rozčileně a začne něco říkat, ale já zahlédnu, jak do hotelové haly vchází Šimon a zamávám jeho směrem. Vypadá v té sportovní bundičce a mikině velice pohledně, ale nějak ztmavl. Ano, je jasné, že byl na solárku. „Ach, Nikki, lásko…, promiň, že jsem se zpozdil, miláčku,“ říká, nakloní se a políbí mě. „Jsi připravená vydat se dobrodružství vstříc?“ otáže se a potom se poprvé podívá po ostatních přítomných mužích. Zatváří se jako rozmazlený kocour, kterému nabídli zbytky od večeře, nevrle, ale nabroušeně jako břitva, a letmo si s nimi se všemi potřese rukou. Je plný panovačné nabubřelosti a má tu situaci naprosto ve svých rukou. „Šimon Williamson,“ vyštěkne prudce a potom malinko změkne a vyzvídá, „předpokládám, že tu moje přítelkyně byla v dobrých rukou?“

Ti ostatní se podívají na Baska a vyloudí provinilé, nervózní úsměvy. Cítí se v jeho přítomnosti nesví a zahanbuje je jeho bezprostřednost. Ale já se cítím příšerně ponížená a poprvé za dlouhou dobu, poprvé od mého prvního ručního vyhonění, se cítím jako kurva. Šimon mi pomůže do kabátu a já jsem strašně ráda, že odsud můžu vypadnout.

Nasedneme do auta a já zjistím, že brečím, ale ten pocit, že se prostituuju, byl jen prchavý a už je pryč. Vím, že ty slzy nejsou upřímné, jelikož si přeju, aby mě Šimon odvezl domů a uložil mě do postele. Chci, aby si myslel, že jsem jeho kořist, i když po něm toužím a dnes v noci ho chci. Ale na Šimona moje vodopády neudělají valný dojem. „Co ti je?“ zeptá se nevzrušeně, když zvolna zahýbá do Lothian Road,

„Dostala jsem se do situace, ze které mi tak trochu vstaly vlasy hrůzou,“ odpovím.

Šimon se nad tím zamyslí a pak unaveně shrne: „No, to se stává,“ ale podle tónu jeho hlasu se to stává všem, jen ne jemu. Zastaví před mým vchodem a chvíli se díváme na oblohu. Je jasná a na ní spousta hvězd. Nikdy jsem tolik hvězd neviděla, teda alespoň ne tady, ve městě. Colin mě jednou vzal s sebou na východní pobřeží, na chatu blízko Coldinghamu a tam jich byla obloha úplně plná. Šimon pohlédne vzhůru a řekne: „Hvězdné nebe nade mnou a mravní zákon ve mně.“

„Ty vole…,“ hlesnu se směsí obdivu a zděšení a lámu si hlavu, kam těmi řečmi o morálce směřuje. Ví, co jsem prováděla? Ale on se jen rychle obrátí a tváří se tak nějak uraženě. Neříká nic, ale očima naléhá. „Překvapilo mě, že jsi použil můj neoblíbenější citát od mého nejoblíbenějšího filozofa,“ vysvětlím, „od Kanta.“

„Jo tak…, no, to je i můj nejoblíbenější,“ a po tváři se mu rozlije úsměv.

„Ty jsi studoval filosofii? Studoval jsi Kanta?“ divím se.

„Trochu,“ přikyvuje. A potom vysvětlí: „To je taková stará skotská tradice, umět od všeho trošku. Člověk si to musí všechno osahat, od Smithe, přes Huma, po evropské myslitele, jako je Kant, to víš, to je stará skoťácká prošlápnutá trasa.“

V hlase má samolibost, ze které mi malinko naskakuje husí kůže, jelikož mi připomíná McClymonta. Děsně moc se chci vyhnout tomu muset o něm takhle přemýšlet, a tak zakročím: „Nechceš zajít nahoru na kafe nebo třeba i na skleničku vína, co?“

Šimon mrkne na hodinky. „Káva by mi bodla,“ rozhodne se.

Stoupáme po schodech, znovu mu děkuju za jeho pomoc a doufám, že se bude ptát na podrobnosti, ale on to jen odmávne. Uvnitř v předsíni se mi zastaví tep, protože ze škvíry pode dveřmi vychází proužek světla. „Diana nebo Lauren asi ponocují,“ vysvětluji šeptem a vedu ho do svého pokoje. Posadí se na židli, potom si všimne mé skříňky s cédéčky, zvedne se, aby si mou sbírku prohlédnul, a stále se tváří nevyzpytatelně.

Odejdu připravit kávu a zpátky do ložnice se vrátím se dvěma kouřícími hrnky. Když vstoupím, sedí na posteli a čte si knihu Moderní skotské poezie, jeden z povinných titulů na McClymontův seminář. Postavím hrnky na koberec a sednu si vedle něj. Položí si knihu na kolena a usměje se na mě.

Mám chuť ho sníst, ale v těch očích je něco žulově chladného, a to mě zarazí. Dívají se skrze mě dovnitř. Potom se náhle naplní neuvěřitelnou něhou, která by o sekundu dřív byla nepředstavitelná. Vyzařují takovou silou, že jsem zhypnotizovaná a připadá mi, že jsem pozbyla tvaru, velikosti i hustoty. Z toho, co se mi v srdci odehrává, si uvědomuji jen to, jak ho chci. Potom ho slyším něco říct, nějakou větu v cizím jazyce, oběma rukama mě měkce uchopí za tvář. Na chviličku se zarazí, jeho překypující, ebenové oči se do mě vpíjejí a pak mě políbí. Na čelo, potom na obě tváře a každý ten polibek je silný, měkký, nabitý přesností a vysílá vzrušující informace do mého právě zamlženého nitra.

Cítím, jak se mi duše odděluje od těla, a připadá mi, že ta síla drnčí, jakoby sladěná s radiátorem ústředního topení vedle nás. Když mě hladí po zádech, myslím na ty rudé růže a na rozvíjející se poupata a sesunu se vzad na postel. V tu chvíli do mě vstoupí náhlá síla vůle a říkám si, on mění mě, takže já zas musím předělat jeho, a obejmu ho paží kolem hlavy, přitáhnu si ho na sebe a pootevřu ústa. S rukou sevřenou kolem jeho krku ho líbám tak horlivě, až o sebe narazíme zuby. Potom mu líbám a lížu oči a nos, ochutnávám tu slanou stezičku od kořenu nosu k hornímu rtu a znovu ho líbám na tváře a ústa. Pustím jeho hlavu, rukama se mu přesunu na horní část těla, vykasávám mu mikinu, jenže on mi nepomáhá, nezvedá ruce, ale sloupává mi z ramen ramínka šatů. Ale já nehýbám rukama, protože se nyní nehty měkce zarývám do jeho svalnatých zad, čímž se ocitáme ve slepé uličce, jelikož ani on ze mě nemůže stáhnout šaty. Potom se mu jako nějakému mistrnému kapsáři podaří mi na zádech skrze šaty rozepnout podprsenku. Rukama se přesune dopředu a strhne ze mě šaty a podprsenku s takovou vehemencí, že se musím pustit jeho zad, jinak by mi potrhal řemínky na šatech. Potom mě uchopí za prsa a všechno se zpomalí, protože je laská a chová s opatrnou úctou, jako chlapeček, kterému svěřili na hlídání malé, chlupaté zvířátko.

Znovu se mi dívá hluboko do očí a s upřímným, skoro posmutnělým, zklamaným výrazem mi říká: „Vypadá to, že to bude muset být teď.“

Potom se postaví, svlékne si mikinu a já shodím nohy z postele, podepřu se a svléknu si šaty i kalhotky. Mezi nohama mi tepe takový žár, že mám pocit, že mi musí vzplanout chloupky. Zvednu zrak a Šimon vystoupil z kalhot i z bílých slipů Calvin Klein. Na zlomek vteřiny mnou projede panika, protože to vypadá, jako by vůbec neměl ptáka. Kde nic, tu nic! V tom krátkém okamžiku skoro uvěřím, že je vykastrovaný, a pološíleně uvažuju, že to by vysvětlovalo jeho zdrženlivost, co se milování týče, jestli nemá vohon! Potom si uvědomím, že má, ach ano, zcela jistě má péro, jde jen o to, že z mého úhlu je špičatý jako nabitá zbraň a míří přímo na mě. A já ho chci. Chci ho v sobě hned teď. Nechci mu muset říkat, že milovat se můžeme později, později tě můžu vykouřit, můžeš mě vylízat, vyhonit, prozkoumat mě na všechny způsoby, ale prosím, nejdřív si odbydeme tohle, prostě mě tady na místě vošoustej, tady a teď, protože já hořím. Ale on se mi zadívá do očí a přikývne, tenhle chlap tady na mě sakra kývá, jako by si přečetl všechno, co mi probíhá hlavou. Potom je na mně, ve mně, naplňuje mě, rozpíná se ve mně, tlačí se do samého centra mého těla. Vydechnu, potom se přizpůsobím a on ještě víc ztvrdne, ale já nás převalím a stane se z nás svíjející se, propletená, pulsující masa, nevím, kdo z nás to zpomalí, ale už si to zase vychutnáváme, a potom dravost naší lásky propukne jako nějaká samovolná síla a zase se navzájem ubíjíme v téhle souložící válce člověka proti člověku, která mi připadá jako všechno proti všemu. Na vteřinu mám pocit, jako bych porazila nás oba, jeho i sebe; jako bych chtěla víc, víc, než mi on kdy může dát, víc než mi kdokoli může dát. Potom se vzedme síla, která připomíná něco, co ze mě uniklo a utíká pryč, a pak mě to čapne a vláčí s sebou. Vyvrcholím v trhavých, zlobných křečích, a teprve když můj orgasmus slábne, uvědomím si, že jsem hlasitě křičela, a doufám, že ani Lauren, ani Diana nejsou doma, protože to muselo působit hraně, jako směšné předvádění. Šimon to vezme jako povolení udělat, co udělat potřebuje, stáhne mi vlasy z čela, s tváří blízko u mé mě donutí dívat se mu do očí a vyvrcholí s takovou intenzitou, že prodlouží můj orgasmus. Potom si mě přitáhne na hruď, a když se mi podaří letmo se mu podívat do očí, jsem si skoro jistá, že zahlédnu slzu. Nedovolí mi se pohnout, abych si to mohla ověřit, jelikož mě pevně svírá, a já jsem stejně úplně vyčerpaná. Ležíme v chumlu potem zbrocené postele, nozdry mi naplňuje vůně, jež je směsí potu, voňavky a pižmového pachu našeho pohlaví, který připomíná ranní smažená vajíčka, a jak pomalu odplouvám do spánku, napadne mě ještě, jak dobře se člověk cítí, když ho někdo pořádně ošuká.

38

FINTA ČÍSLO 18 744

Bylo to příjemné překvapení, což telefonát na bílý mobil většinou bývá. Vyspat se s Nikki bylo samozřejmě výborné, ale přineslo to ten syndrom první soulože: ať je to sebelepší, vždycky to obnáší takový mechanický element, který, chtě nechtě, plodí nelibost. Když jsem se později sebral k odchodu, zeptala se mě, jestli si s ní jenom hraju. Jako poznámka to vyznělo spíš žertovně než vážně, ale možná že účelem byl pokus zakrýt něco významnějšího, co se dralo na povrch. Je to jedno, protože se to má jako s každým jiným sportem: ti nejtalentovanější vědí, že se člověk vždycky soustředí víc na vlastní hru než na hru soupeře. Tak jsem se tajemně usmál a nechal to bez odpovědi. Liberálové, kteří krandají o »upřímnosti« ve vztahu, mi můžou políbit prdel: co by to pak bylo za obrovskou nudu!? Ne, vztahy jsou vždycky o moci a teď je načase malinko zvolnit. Rupnou jí nervy dřív než mně, tím jsem si jistý, a bude to sladký okamžik. Řeknu jí, že mám nové telefonní číslo, a dám jí číslo na červený mobil. Největší rozkoš je vymazávat číslo z bílého mobilu a ukládat ho do červeného.

To byl trapas, když si před barákem všimla, jak se dívám na hvězdy. Citoval jsem tu písničku od Nicka Cavea a myslel jsem si, že si ze mě začala utahovat. Neuvědomil jsem si, že je to od toho filozofa Kanta. Dokonce jsem kvůli tomu zavolal Rentonovi. Ten tvrdí, že Cave si tu větu slovo od slova vypůjčil z Kantovy knížky. Kam se to kurva svět řítí, když vás i váš nejoblíbenější textař zklame takovým šupáckym plagiátorstvím?

Ano, sex to byl výtečný. Udělala na mě dojem, v jaké je kondici, jakou má sílu a jak je ohebná, což znamená, že si budu muset hlídat váhu a neustat v návštěvách fitness centra. Ale vzrušení, které to ve mně vyvolalo, se nedá srovnat se vzrušením, které pocítím, když si zaskočím do Barrova tabáku na konci Walku a koupím si časné vydání News. Ten článek je na straně šest a doprovází ho fotka vašeho oblíbence a komentář vrchního komisaře Roye Lestera, což je překvapivě mladistvý chlapík s knírem, který vypadá trochu jak komparsista z klipu Village People. Zastavím se v baru U Maca na pivo a horlivě čtu:

HOSTINSKÝ Z LEITHU V KŘÍŽOVÉ

VÝPRAVĚ PROTI DROGÁM

Barry Day

Jeden edinburský provozovatel hostince vyhlásil válku bezcitným dýlerům zabijáckých drog jako jsou extáze, spíd, marihuana a heroin. Náš krajan, Šimon Williamson, čerstvý majitel hostince U Přístavní záře, byl znechucen, když přistihl dva mladíky, jak v jeho baru konzumují pilulky. „Myslel jsem si, že už jsem viděl všechno, ale byl jsem šokován. Co mě nejvíc pobouřilo, bylo, s jakou otevřeností a drzostí se chovali. Tahle takzvaná drogová kultura je teď všude. Musí se tomu udělat přítrž. Já jsem viděl, co to dokáže udělat s lidskými životy. Navrhuji víc než jen kampaň, jedná se o morální křížovou výpravu. Je načase, abychom my, podnikatelé, přešli od slov k činům.“

Pan Williamson se nedávno vrátil do rodného Leithu po delším pobytu v Londýně. „Ano, je mi líto mnoha dnešních mladých lidí, kteří mimo života za hranicí zákona nemají žádné jiné příležitosti. Jsem konec konců taky jen člověk. Ale přijde chvíle, kdy je třeba říct »a dost« a přestat s nimi jednat v rukavičkách. Příliš mnoho lidí vysedává v zatemněných místnostech a oddává se sebelítosti…“

Tohle je pro Šimona Davida Williamsona výborná zpráva. Na fotce je pochmurně vážný Williamson u baru a podtitulek hlásá: Hrozba pro drogové dýlery: Šimon Williamson se obává o edinburskou mládež.

Ale nejlepší ze všeho je redakční úvodník:

Leith může být pyšný na ušlechtilého místního podnikatele Šimona Williamsona, jehož nová iniciativa signalizuje počátek důkladné ofenzívy proti lůze, která roznáší v našich obcích nákazu. I když jsou podobné problémy mezinárodního charakteru a v žádném případě se neomezují pouze na Edinburgh, hrají místní občané při jejich vymýcení klíčovou roli. Pan Williamson je ztělesněním nového Leithu, který je progresivní a pokrokový, ale zároveň si uchovává pocit odpovědnosti vůči »vlastním lidem«, obzvláště pak vůči mládeži, která se stává kořistí krutých dýlerů, jejichž jediným cílem je zničit a vyplenit mladé životy. Ti, kdož mají pocit, že se jim nic nedaří, by si ovšem měli zapamatovat motto Leithu, jež zní: Vytrváme. A právě jím se Šimon Williamson řídí. News ho v jeho kampani neochvějně podporuje.

Kouzelné. Kopnu do sebe zbytek piva, jdu zpátky do bytu a na oslavu si připravím obří lajnu. Moje kampaň. Milují neohrožené výzkumníky. Vzpomínám na Malcolma McLarena a na Pistole. No, Malcolme, ten tvůj osahaný, zaprášený manuál bude co nevidět aktualizován.

Rozhodnu se vzít si k mámě domů taxíka. Když tam dorazím, najdu ji radostí bez sebe. „Máma je na tebe tak pyšná! Můj Šimonek! Ono se o něm píše v novinách, v Evening News! Po tom všem, co sem si s tebou s těma drogama zkusila!“

„Je čas začít splácet staré dluhy, mami,“ vysvětluju, „já vím, že jsem v minulosti měl k andílkovi daleko, ale přišel čas změny k lepšímu.“

Hází po fotrovi pohledy plné tvrdošíjného uspokojení a cituje z novin. „Všechno pro mladý lidi! Já sem věděla, že nakonec přídeš k rozumu! Já to věděla!“ zpívá vítězoslavně směrem k tátovi, ale na toho její nadšení žádný velký dojem nedělá a dál nerušeně sleduje dostihy. Běží mu to tam neustále, i když teď už nesází.

Tak co bych v tom ten jeho starý fotrovský čumák trochu nevymáchal. „A taky mám novou holku, mami, a tentokrát je to někdo malinko výjimečný,“ říkám jí a ona mě znovu obejme. „No, chlapče… Davie, slyšels to?“

„Hmmm,“ zabručí ten starý plesnivec a upře na mě skepticky pohled. Vlastník celosezónní permanentky na FC Rváče vždycky v FC Hulvátech rozpozná sbratřenou tvář. Záleží na tom pramálo, otče, jelikož Šimon David Williamson je ve favorizované pozici. David John Williamson, na druhé straně, je vyřízený, zahořklý starý vejtaha, který nedokázal nic kromě toho, dělat dobré, svaté ženě celá léta ze života peklo.

Vzpomínám si, že když jsem byl malý, opravdu jsem ho obdivoval a abych byl spravedlivý, byl ke mně laskavý. Bral mě všude, i domů ke svým milenkám. Podplácel mě, abych nežaloval mámě. No jo, tenkrát se ke mně vždycky choval hezky. Ostatní kluci mi říkali »já bych chtěl taky takového tátu, jako máš ty.« Když jsem potom vyrostl do puberty a začal se zajímat o holky, bylo utrum. Byl jsem soupeř, který musí být při každé příležitosti zastrašen a oslaben. Ničeho zvláštního tím ale nedosáhl, protože v té době jsem byl na vzestupu. „Máš nějaké soukromé tipy na vítěze, tati?“ zeptám se ho.

„Jednoho nebo dva,“ zahuhlá a jediný důvod, proč se snaží chovat se jako člověk, je ten, že v místnosti je i máma. Kdybychom byli o samotě, upustil by noviny, pevně by se na mě podíval a s hlubokým zavrčením se zeptal »Co tady chceš?«. To je jediné přivítání, kterého se mi od něj kdy dostane.

Máma pořád vyzvídá o mé výjimečné přítelkyni a já si náhle uvědomím, že si nejsem jistý, o kom to vlastně mluvím, jen vím, že nějakou ve svém životě potřebuju. Myslím tím po dobrodružstvích včerejší noci Nikki, nebo Alison, která bude pracovat u mě na baru, nebo to malé, obtloustlé kuře z Glasgow? Asi tu. Nevím, sám do toho nevidím. Jestli tohle vyjde, tak to bude dílo génia. Ať už je mojí novou ženskou kdokoli, má mojí mámu už pěkně rozpracovanou. „Jen když se mi o mýho chlapečka pěkně postará a nebude se mi moje děcko snažit vodvíst,“ přede výhružně na adresu té neviditelné smilnice.

Nezdržím se dlouho, koneckonců mám na starosti hospodu. Ale jen co za mnou zapadnou dveře, rozezvoní se můj zelený mobil. Je to Skreel a má pro mě žádané informace. „Tak jsem zmáknul ty úkoly, cos mi dal,“ oznamuje.

Rychle mu vyjádřím díky až za hrob a potom neztrácím čas, zavolám do hospody a zanechám Mo a naši novou zaměstnankyni, sladkou Ali, aby si vystačily, při čemž mumlám cosi o obchodní konferenci o licencích, na kterou jsem dočista zapomněl. Zamířím si to rovnou na Waverley a nasednu na vlak směr Glasgow. Vezmu si s sebou ten scénář a proberu si, v jakém sledu se ty scény budou natáčet. Nejdřív uděláme ty scény, kde se píchá, a natočíme toho mraky. Začneme orgií a půjdeme pozpátku. Když ve Vidlákově vystoupím, mám erekci, která okamžitě (díky bohu) opadne, když zahlédnu Skreela, který na mě čeká na nástupišti. Vypadá přesně podle toho, co dělá. Chlap tak zdevastovaný fetem, že už se toho traumatizovaného, vytřeštěného výrazu nikdy nezbaví. To je ten velký rozdíl, výraz deprimují strnulosti, kterým se bývalé smažky dělnického původu liší od svých měšťanských protějšků. Je to hero plus kultura bídy a totální nedostatek zkušeností, nebo vyhlídek na cokoli jiného. Ale pozor, Skreel dopadl mnohem líp, než by předpovídal i ten nejoptimističtější kokot. Když se jeho kámoška Garbo smrtelně předávkovala při jízdě na super kvalitním matroši, Skreel vzal rozum do hrsti. Teď je čistý, teda tak čistý, jak to v případě vidláka jde. Ptá se na Rentona, což mě rozhodí, a taky na toho slavného hadráka východního pobřeží. „A co Spud, co je s nim?“

Zavrtím hlavou s ponurým soudem nad člověkem, který býval kamarádem, ale který se teď dá popsat jen jako obtížně tolerovatelný známý. Ne, to není pravda, je to spíš zkurvenej protivník. Napadne mě, že by se Murphy měl odstěhovat sem, není totiž nic jiného než vykořeněný Glasgowák. „Moc velkej pokrok neudělal, Skreele. Člověk může žíznícímu akorát ukázat studnu, né. Chci říct, že jsem na toho kripla vyplejtval za ty roky už hromadu energie,“ odmlčím se a na moment mi to připadá jako lež, ale, no, když se nad tím zamyslím, tak v rámci svých možností tomu asi tak bylo. „A nebyl jsem sám,“ dodám farizejsky.

Skreel si nechal narůst vlasy, aby schoval ty odstávající plachty, co jsou jako otevřené dveře taxíku. Ohryzek mu poskakuje pod naježenou, řídkou bradkou. „Škoda, je to príma kluk.“

„Spud je Spud,“ usměju se a docela si vychutnávám, jak jsem s tím idiotem vytřel, když jsem s Alison…, ne, kašli na to. Lesley. Hrudí mi projede zvláštní kousavý pocit a musím se zeptat. „Lesley… o tý nic nevíš?“

Skreel na mě pochybovačně pohlédne. „Jo, ale vopovaž se jí chtít motat hlavu.“

Překvapuje mě, že je ještě pořád naživu. Myslím, že naposledy jsem ji viděl v Edinburghu, nedlouho poté, co umřela maličká Dawn. Potom jsem slyšel, že žije v Glasgow a motá se kolem Skreela a Garba. Pak jsem se dozvěděl, že se předávkovala. Myslel jsem, že vezme stejný konec jako Garbo. „Pořád bere?“

„Né, nech ji na pokoji. Je čistá, je v pohodě. Vdaná a má děcko.“

„Chtěl bych ji vidět, kvůli starejm časům.“

„Nevim, kde bys ji našel. Jednou sem ji zahlíd v Buchanan Centru. Už nebere a je v pohodě,“ opakuje zase. Vidím, že se mi snaží zabránit, abych se s ní viděl, ale fajn, stejně mám na starosti důležitější věci.

Můj člověk to Šimonovi připravil na výtečnou. Přijdeme do Clydesdaleský banky a kluk, kterého mi za bankovním okýnkem ukáže, vypadá téměř dokonale. Má nadváhu a lenivé pohyby, tupé, skoro ospalé oči posazené za brýlemi typu Elvis Costello. Až se do něj ta malá sexy kundička pustí, krev mu z mozku přeteče do slabin a bude jí zobat z ruky. Tak tak, bude Nikki zpívat árie a vděčně jí svým zubním kartáčkem čistit toaletní mísu. Jo, to je můj chlapec. Tedy přesněji její chlapec.

Dluží mi za to, jak jsem ji vysvobodil od těch třech kravaťáků v hotelu. Vypadali, že by v ní všichni chtěli být najednou. Byla trošku rozhozená, ta naše sebevědomá, vzdělaná sexy roštěnka. Tahle práce vyžaduje odvahu a já doufám, že je taková třída, za jakou ji mám.

Co mě se týče, já se nemůžu dočkat, až začnu pracovat na dívce svých snů. Připadám si jako bouchač Terry Thomas s bohatou vdovou na zámořském parníku a radši si sáhnu pod nos, abych se ujistil, že mi k tomu nevyskočil pod nosem velký knír. Moje vychytávka, můj film, moje parketa.

39

„… OTÁZKA KOZ…“

Lauren se vrátila ze Stirlingu. Zajímalo by mě, co se jí v rodičovském domově přihodilo, že do ní vjel tak srdečný duch tolerance k okolí. Skoro se mi omluví, že se mi míchala do mých záležitostí, ale přitom nezapomene poznamenat, že pravdu má ona. Naštěstí se rozdrnčí telefon a je to Terry a zve nás ven na tekutý oběd. Já jít chci, protože za dva dny se máme pustit do sexu před kamerou, tak by možná nebylo od věci ho před tím malinko líp poznat. Musela jsem Lauren trochu přemlouvat, aby se přidala, protože ona chtěla naši znovu nalezenou jednotu oslavit jointem a chichotáním se při sledování zpráv, a pak měla v plánu vydat se na odpolední přednášku. Já jsem ale trvala na svém a dokonce se mi podařilo ji přinutit, aby si tužkou trošku namalovala oči a použila rtěnku, a pak jsme se vydaly směr centrum.

Zrovna když vycházím ze dveří, zazvoní telefon a tentokrát je to táta. Cítím se provinile kvůli těm svým aktivitám před pár dny v hotelu, ale on mele pořád dokola o Willovi a naprosto popírá skutečnost, že by jeho syn mohl být homosexuál. Jaký je mezi jeho dvěma dětmi rozdíl? Obě hulí ptáky, ale jeho dcera se tím živí. Třesu se, až budu moct zavěsit a vypadnout ven.

Bar Business je takový ten podnik někde mezi klubem a hospodou a v rohu má DJ kukaň a gramce. Je tu nabito, protože se rozkřiklo, že tu bude dýdžejovat N-Sign. Prý je to starý známý Rabova bratra Billyho a Terryho Šťavky. Terry nás představí Billymu, který je celkem klasa. Vlastně když se tak dívám na Raba, uhodí mě do očí, že Rab je taková opraná bratrova verze. Billy se usmívá a potřásá nám rukama s gestem, které působí celkem getlemansky, až poněkud staromódně, ale je vidět, že to vůbec nehraje. Vypadá tak zdravě a v kondici, že se přiznávám k okamžité hormonální reakci, ale on se hned vrací za bar, kde tak kmitá, že na nějaké koketování nemá čas.

Terry to zkouší na Lauren a té to vůbec není příjemné. V jednu chvíli mu řekne, ať si svoje pracky strčí někam. „Pardon, kopretinko,“ vyhodí Terry ruce do vzduchu, „já sem ale úplně neškodnej typ, chápeš?“

Ona se zamračí a odejde nalézt dočasnou úlevu na toalety. Terry se na mě obrátí a potichu řekne: „Promluv si s ní. Má nos nahoru nebo co? Třeba ale potřebuje pořádně protáhnout, co? No, dyž tak ví, na kerý dveře zaklepat.“

„Abych pravdu řekla, než ses do ní začal navážet, byla celkem v klidu,“ škádlím ho, ale je mi zatěžko s ním nesouhlasit. Kdyby si to někdo s Lauren rozdal, byla bych mu vřele zavázaná, protože by jí to určitě zklidnilo. Neví holka, co s časem, a tak prudí, naštvává se a dělá si hlavu s prkotinami. Prkotinami, které se týkají jiných lidí.

„Není to támhle v rohu sám Mattias Jack?“ ptá se Rab Terryho.

„No jó, máš pravdu, jé! Billy řikal, že tu minulej tejden měl Russella Latapyho a Dwighta Yorkea. Kde sou fotbálisti, tam sou pěkný buchty,“ uculuje se Terry. „Ale co tyhle dvě, nejsou to kousky k pohledání, co, Rabe?“ Obtočil mi teď paži kolem pasu a druhou ruku natahuje, jako by na ni chtěl nalákat přicházející Lauren. Ona si ale od něj udržuje odstup a zkontroluje hodiny. „Vracím se na tu přednášku.“

Já a Rab tu narážku pochopíme. Dopijeme a rozloučíme se s Terrym, který dál vesele u baru nasává s Billym. Když odcházíme, usměju se: „Tak nashledanou ve čtvrtek.“

„Už se nemůžu dočkat,“ raduje se Terry. „Sorry za ten vopruz,“ ozve se Rab, když míjíme hotel Scotsman a blížíme se k Severnímu mostu.

I když je jasný den, fouká silný, chrastivý vítr a smýká mi vlasy ze strany na stranu. „Byla to legrace, přestaň se omlouvat za svoje kamarády, Rabe, já vím, jaký Terry je, a připadá mi jedinečný,“ odpovím, připlácnu si vlasy a pokusím si je dát za uši. Vidím, jak se Lauren, která právě chroustá mohutnou tyčinku KitKat, napruží, zkrabatí ve větru tvář a začne nadávat a rychle mrkat, protože jí do oka spadla nějaká špína. Přemýšlím, že teď máme ten seminář o Bergmanovi a že se mi tam moc nechce, jelikož jsem akorát vzala útokem jeden povinný esej. Překousnu to a jdu, ale mám provinilý pocit z toho, že se tam nudím, jelikož Rab a Lauren jsou do toho úplně zažraní. Když to skončí, nemám chuť se zdržovat déle. Rab to taky zabalí a já s Lauren jdeme domů, kde nám Diana připravila k jídlu nějaké těstoviny.

Jídlo je to dobré, tedy vlastně výtečné, ale já se jím skoro dusím, protože v televizi je ona. Carolyn Pavittová, nebo-li slovy Sue Bakerové, olympijská medailistka a britská senzace. A Carolyn odhaluje při úsměvu řady zubů a vlasy má odbarvené na blond a nechává si je trochu narůst. Je celá slaďoučce roztomiloučká, ale přidává k tomu jemný dynamický podtón, což v Johnu Parrottovi a nějakém tom přizvaném fotbalistovi vyvolává vlčí sklony. Doufám, že tým Allyho McCoista tu tupou ploštici roznese na kopytech a všem ukáže, jaká je to ve skutečnosti imbecilní kráva. »Otázka sportu?« Co ona asi tak krucinál ví o sportu? Mělo by se to jmenovat otázka koz. Kde je máš, zlatíčko?

Potom se podívám znovu. Ona má kozy. S hrůzou na ni vejrám a dochází mi to: ona si je nechala udělat! Britská olympijská gymnastka s medailí, tahle pitomá ploštice horující proti podpůrným prostředkům si v cynických přípravách na svou novou mediální kariéru nechala spolu s peroxidově blond vlasy a novými zubními korunkami přidělat dva prsní implantáty.

Já tu krávu zasranou ulhanou znám…

Diana se chystá domů strávit večer s rodiči. Já a Lauren zůstáváme doma a dál se díváme na televizi. Ji rozčílí jeden umělecký pořad, ve kterém skupina intelektuálů rozebírá fenomén japonských dívčích spisovatelek. Ukazují řadu knižních přebalů s fotografiemi autorek, což jsou pěkná mladá děvčátka v téměř erotických polohách. „Ale umějí psát?“ ptá se jeden knihomol. Profesor populární kultury naprosto vážně netrpělivě vyštěkne: „Já nechápu, proč by něco takového mělo hrát nějakou roli.“

Tohle Lauren pěkně rozpálí! Vykouříme si brko a vytáhneme něco na zub. Já si přidám těstoviny a Lauren otevře láhev vína. Je to jen malá druhá miska, co jsem snědla, ale dospěju k závěru, že mě tíží v žaludku, vzpomenu si na polaroidového Severiana/Enrica, jdu na záchod, všechno to vyzvracím, vyčistím si zuby a spolknu trochu sody, abych uklidnila žaludeční stěny.

Když se vrátím, závistivě sleduju, jak se Lauren cpe, na tak drobnou holku toho spořádá spoustu. Je taková, jaké by si přály být všechny, všechny ty holky ze šoubyznysu, které tvrdí, že nemají anorexii a cpou se jak nezavřené. Víme, že lžou, což ovšem není případ naší Lauren. Ona vždycky něco jí. Víno brzy vypijeme a otevíráme další láhev bílého. Je to klidný večer jak za starých časů, jen já a ona, děvčata sama doma. Potom se ozve zvonek, Lauren leknutím vylítne a potom se zlobně zakaboní. „Neotvírej,“ naléhá. Pokrčím rameny, ale klepání je vytrvalé.

Vstanu.

„Hele, Nikki, neotvírej…,“ škemrá Lauren.

„Třeba je to Diana, třeba ztratila klíče nebo něco takovýho.“ Otevřu dveře a pochopitelně to není Diana, je to Šimon a zubí se od ucha k uchu. Vypadá tak oslnivě, tak k nakousnutí, že ho musím pustit dovnitř, i když vím, že se mi jen snaží poplést hlavu. Když vstoupí do obýváku, Lauren poklesne brada. „Cítil jsem těstoviny,“ usměje se zeširoka a dívá se na její skoro prázdný talíř. „Můj taljánský kořínek,“ září.

„Jestli máš chuť, tak tam ještě je. Zbyla nám toho spousta,“ říkám a vidím, jak Lauren odvrací pohled.

„Díky, ale už jsem jedl,“ pohladí si břicho a očima sklouzne na Lauren. „Hezké tričko,“ pochválí ji. „Odkud ho máš?“

Podívá se na něj a jednu chvíli mám pocit, že mu řekne »a co je ti krucinál do toho«, ale nakonec zamumlá: „Jenom z Nextu.“ Vstane, odnese svůj talíř do kuchyně, a pak slyším, jak míří rovnou do svého pokoje, a napadá mě, že to byla reakce, kterou chtěl Šimon možná svou poznámkou vyvolat.

Jakoby mi to potvrzoval, povytáhne obočí a ztlumí hlas. „Ta holka potřebuje nutně změnu stylu,“ zpívá tichým, netrpělivým, spikleneckým tónem. „Jinak je ale moc hezká. To je vidět na první pohled, i pod těma hrůzama, do kterých se obléká. Není lesba? Nebo jo?“

„To bych neřekla,“ odporuju a málem se rozesměju.

„Škoda,“ prohlásí zamyšleně s téměř hmatatelnou stopou lítosti.

To už vyprsknu, ale on se tváří neutrálně, což mě vyprovokuje k dohadům. „Vždycky když Lauren uvidím, vzpomenu si na úvodní kapitolu z Middlemarch od George Eliotové.“

„Osvěž mi paměť,“ zavelí Šimon a dodá, „jsem celkem sečtělý, ale na odkazy moc hlavu nemám.“

„»Slečna Brodieová se pyšnila tím druhem krásy, jenž v nuzném oblečení nachází útočiště, a její prostý oděv jí dodával jisté důstojnosti«,“ cituji.

Šimon nad tím jakoby chvíli přemítá a pak se zatváří, jako že to na něj velký dojem neudělalo. Je mi trapně a mám na sebe vztek, že ve mně takový pocit vyvolal. Měla bych ho poslat do prdele. Proč pro mě souhlas tohohle chlapa pochybného charakteru tak najednou nabyl na významu?

„Hele, Nikki, mám pro tebe takový návrh,“ začne slavnostně.

V tu chvíli se mi začne točit hlava. Co má na mysli? Pokouším se to zlehčit. „To znám, takové návrhy,“ odbydu ho. „Byla jsem s Terrym v hospodě? Místo oběda? Hádám, že to do čtvrtka nevydrží.“

„To jo, to bude fakt velký den,“ odpoví zadumaně, „ale ne, tohle je úplně o něčem jiném. Chtěl bych, abys mi pomohla, no ehm, se získáním financí na ten celý projekt. Jde čistě o byznys.“

Čistě o byznys? Po nedávné noci? Co mi to tu povídá? A potom mi začne vykládat ten svůj podivný plán, který zní tak napínavě a úchvatně, že prostě musím souhlasit.

Šoufl, už vím proč.

Vím, že se mi snaží zamotat hlavu, ty kytky a vůbec to všechno, ale přesně to samé se snažím provést i já jemu. Veškerá intimita, veškerá něha oné noci je pryč. Teď jsem jen obchodní partner, pornohvězda. Procházím minovým polem a vím to, ale nemůžu si pomoci. Fajn, Šoufle, budu s tebou tu hru hrát, jak dlouho jen budeš chtít. „Dneska jsem poprvé viděla Billyho, Rabova bratra. Vypadá v pohodě,“ naznačím a očekávám nějakou reakci.

Šimon zvedne obočí. „Byznys Birrel,“ komentuje. „Zvláštní, do toho našeho výletu jsem nevěděl, že je to Rabův brácha. Ale je vidět, že jsou si podobní. No, před pár lety, zrovna když otevřel ten Business bar, jsme se malinko rafli. Byl jsem tam s Terrym, který měl na sobě takový pracovní montérky. Trochu jsme se zlískali. A já Byznysovi povídám: »Box, to je trochu buržoazní sport, ne?« Myslel jsem to ironicky, ale on to nepochopil. No zkrátka nám zakázal do toho baru znovu páchnout,“ chechtá se a vypadá, že Rabovým bratrem spíš opovrhuje, než že by na něj žárlil.

„Ale podnik je to slušný,“ stojím si na svém.

„To jo, ale on je jen nastrčená figurka. Bar Business patří lidem s penězma, kteří za Billym Birrellem stojí,“ rýpne si kysele. „On je jen takový lepší barman. Jestli mi nevěříš, tak se zeptej Terryho.“

Šimon možná nežárlí na Billyho, ale ten bar mu rozhodně závidí. Po pravdě řečeno, je to malinko lepší sorta než Přístavní záře.

„Hele, Nikki…,“ začne Šimon, „jak jsme tuhle v noci… Chtěl bych tě někdy vzít na pořádný rande. V pátek jedu do Amsterdamu navštívit svého starého kamaráda Rentona v souvislosti se sháněním těch podělanejch financí. Ve čtvrtek filmujeme, takže to potom asi bude chlastačka. Co máš v plánu zítra?“

„Nic,“ řeknu trochu moc rychle a mám chuť dodat, »vopíchat tě«, ale spolknu to. Musím se ovládat. „No… chtěla jsem jít do bazénu v Unii. Až mi skončí směna v sauně.“

„Perfekt! To je super fitness, já tam taky chodím. Můžeme si tam dát sraz a já tě pak vezmu někam na véču. Hodí se ti to?“

To si piš, že se mi to hodí. Srdce mi tluče jak o závod, protože teď jsem ho dostala. Je můj a to znamená, počkat, co to vlastně znamená? Znamená to, že je to můj film, moje parta, moje peníze: znamená to všechno.

Pak už se dlouho nezdrží a Lauren, které se jeho odchodem srdečně uleví, se vrátí. „Co chtěl?“ ptá se.

„Ale jen jsme probírali nějaké detaily ohledně toho filmu,“ říkám a sleduji, jak se zakaboní. „On se má chlapec děsně rád, nemyslíš?“

„No to teda určitě. Když si ho chce vyhonit, tak si nejdřív pronajme pokoj v hotelu,“ reaguju.

Hlučně se spolu poprvé po dlouhé době zasmějeme.

No, pořád ještě ho zas tak dobře neznám, ale mám silné podezření, že nedostatek sebevědomí nikdy Šimonovi moc velké problémy nečinil. Ale teď jsem jen já a on, nevyhnutelně, nesmiřitelně.

40

FINTA ČÍSLO 18 745

Byla to báječná véča v restauraci U Sladké Melindy v Marchmontu. Setkali jsme se v bazénu v Unii a Nikki ve svých dvoudílných červených plavkách vypadala tak božsky, že jsem měl pocit, že to se mnou sekne. Z obavy, že se neovládnu, jsem vjel do bazénu a ona se mnou nadšeně šestnáct bazénů držela tempo, což by v normálním bazénu bylo délek aspoň třicet. A potom taxíkem do restaurace. Vysportovaná jen zářila a vypadala víc než krásně, skoro nadpozemsky, takže jsem jen s obtížemi dokázal udržet zrak na taxametru. Mám pocit, že Nikki trošku nakrklo, že jdeme do restaurace v normální čtvrti a ne do centra, ale to se rychle změnilo, když viděla tu atmosféru, obsluhu a především nabídku mořských pokrmů na jídelním lístku. Já jsem si objednal smaženou oliheň na absintu s pažitkovou majonézou a Nikki zas nalákaly smažené královské hřebenatky v sladké chilli omáčce se zakysanou smetanou. Na spláchnutí jsem vybral dobré bílé chablis a dál jsme se cpali tím jedinečným domácím chlebem.

Jediné, na co jsem schopný myslet, je, jak si ji odvedu domů, jelikož obrázek toho dokonale vytvarovaného těla v dvoudílných červených plavkách se mi do mozku vypálil takovým způsobem, že mám potíže mluvit nebo třeba jen pomyslet na osnování nějakých fintiček. A ona se tedy nestydí udělat první krok. Na zadním sedadle taxíku mi otevírá poklopec, rukou vjede dovnitř a s odzbrojující dravostí mi okusuje tvář. Když mě kousne do spodního rtu, zabolí to tak, že skoro vyjeknu, a odstrčím ji.

Zastavíme, zaplatíme drožkaři, zip mám pořád rozepnutý, a jak stoupáme po schodech, rozepíná mi pásek. Přetáhnu jí přes hlavu svetr, dostanu se jí pod tričko a servu z ní podprsenku. Navzájem ze sebe na schodišti strháváme oblečení, když vtom se otevřou dveře naproti a takový pedofilní případ, který tam bydlí se svou matkou, vykoukne zpoza dveří a pak s prásknutím zabouchne. Vylovím klíče, otevírám dveře a Nikki si mezitím začne stahovat černé džíny z hladkého sametu, a když jsme uvnitř v bytě a já s kopnutím zavřu dveře, padají i moje kalhoty. Vysvléknu ji z džín, stáhnu z ní bílé krajkové kalhotky a zabořím se do její prciny, která vzdáleně chutná po bazénovém chlóru; užívám si tu průzkumnou výpravu jazykem a nakonec jí pevně saju poštěváček. Cítím, jak se mi nehty zarývá do krku a potom ze strany do tváře a těžko se mi dýchá, ale ona mě tlačí dozadu a otáčí se, já se nevzdávám té sladké kačenky, ale ona se prosmýkne dopředu, aby se dostala k mému péru. Její jazyk na něj zaútočí s ostrými, elektrickými výpady a pak jej obejme ústy. Chvíli v tom intermezzu spočíváme, potom se instinktivně oddělíme, setkáme se očima a všechno se rozmázne a zpomalí, jako když se na silnici řítíte do záhuby. Rukama si navzájem jezdíme po tělech a zrcadlově po sobě opakujeme trpělivé, téměř ohledavačské něžnosti. Cítím každý sval, šlachu a úponek pod její jako peří měkkou pokožkou a vychutnávám si, jak mě drsně osahává, jako by mi pomalu obírala maso z kostí.

Pořádně se rozpálíme a ona mě přišpendlí ohromnou silou svých stehen, jež se jeví tak klamně útlé. Sevře mi ptáka, tře si jím o ochlupení a pak se na něj nasune. Chvíli pomalu šukáme, a pak se oba uděláme. Dopotácíme se do postele a lehneme si na peřinu. Natáhnu se do šuplíku a vytáhnu psaníčko s koksem. Jí se do toho napřed moc nechce, ale já naporcuju dvě lajny, otočím si ji a růžkem peřiny jí usuším mokrou prohlubinu na konci páteře. Skoro se tou překrásnou prdelkou, která tu přede mnou leží, zadávím, přenesu ten pudr do prohlubně v jejích zádech a vyšňupnu ho. Prstem jí zajedu mezi nohy, přejedu jí přes vyšpulený hrbolek konečníku, což ji malinko napruží, a potom jí ho vrazím do promáčené vagíny. Když mnou pak koks lomcuje jako ten vlak z Norwiche stanicí v Hackney Downs, znovu do ní vniknu a ona se zase vzepře na kolena a klátí a tlačí proti mě. „Vyšňupni to…,“ vyhrknu a ukážu na tu lajnu na nočním stolku.

„Já… tyhle… sračky… neberu…,“ sténá, záda kroutí jak had a se zuřivou silou a vynikající přesností se mi napichuje na péro.

„Povídám ti, abys to do sebe naprala,“ křiknu na ni a ona se na mě otočí, tvář zkroucenou potměšilostí a vydechne: „Ach, Šimone…“ a natahuje se po bankovce a šňupe, zatímco to do ní pumpuju, zpomalím jen, když nasává, a pak do ní jdu tak tvrdě, jak jen to jde, a rukama obepínám její úzký pas, ta vyklenutá kobra ztuhla, jsme jak dva díly jednoho pístu a oba řveme, když se ve stejnou chvíli uděláme.

Tu noc jsme souložili ještě několikrát. Když se rozdrnčel budík, vstal jsem, připravil španělskou omeletu a italskou kávu. Po snídani jsme znovu píchali. Nikki se vydala na univerzitu, já jsem si dal lajnu, další dvojité presso, natáhl jsem na sebe nějaké šaty, naházel do tašky určené do Amstru nějaké oblečení a toaletní potřeby, hodil si ji na ramena a se zamlženým pocitem vítězství jsem vyrazil do práce.

Když se potřebujete probrat zpět do reality, není na světě lepšího místa. Mám problémy a snažím se přijít na to, zda jsou personálního nebo pyrotechnického charakteru. Asi trochu obojí, protože ta stará piksla nemá daleko k výbuchu. „Zase do Amsterodamu? Dyť ses votamtud akorát vrátil! To se mi nelíbí, Šimone, to se mi nelíbí,“ říká Mo, pádně pohazuje hlavou, leští bar a odmítá se na mě zpříma podívat.

„Morag, já si uvědomuju, že toho po tobě v poslední době chci celkem dost, ale máš tady k ruce Alison. Je to very zásadní obchodní schůzka,“ vysvětlím té staré almaře a pak ji tam nechám, ať si bručí pod vousy.

Když vystoupím na letišti, je pěkná kosa. Jak se dalo očekávat, má můj let zpožděni a než se s Rentonem setkám v jeho bejváku, je už podvečer. Máme tu v Rentonově malinko husto, protože to má s tou svou roštěnkou Katrin na nože, což já (naštěstí) nevylepším, když ji obdaruju v duty free zakoupeným parfémem Calvin Klein. Pro buchtu třetí ligy je postačující. „To je pro tebe, Katrin,“ zazubím se, snažím se udržet její pohled, ale dívá se na mě jen teutonská ocel. Tahle malá Skopčanda může být dobrá pichna. Po chvíli otálení ten pohled změkne a pak se dokonce zatváří poněkud rozverně. „No tak děkujúúú…,“ protahuje.

Samozřejmé že to celé dělám, jen abych popíchl Rentona, ale jestli ho to naštvalo, tak to na sobě tedy nedává znát. Odejdeme do Café Thysen a ten onanistický zrzoun ťuká do mobilu, protože chce sehnat nějakého svého známého, kterého by mi rád představil. Ten člověk tady prý pracuje jako pornodistributor. Někdy je ten syčák i k něčemu dobrý. Přišli jsme s nápadem, že založíme v Curychu dva bankovní účty v různých bankách, jeden jako obecný účet na film, druhý na produkci. První banku obdaříme pokynem, aby když částka na tom obecném účtu přesáhne pět tisíc liber, převáděli veškerou ostatní hotovost na ten produkční účet číslo dva. „Švýcarské banky se tě na nic neptají,“ vysvětluje Renton, „a když použiješ dvě, máš zaručeno, že původ těch peněz je téměř nemožné vypátrat. Všichni typové přes porno to tady taky tahle dělají, a dokonce i některé velké ryby z klubové scény.“

„Výborně, Rentone. Tak to zařídíme,“ odpovídám. Ještě chvíli to rozvíjíme, ale po nějaké době mi připadá trochu nesoustředěný a já vím proč. „Ta tvoje miloučká Katrin se k nám nepřidá na skleničku, Marku?“ usmívám se, když přecházíme po vyklenutém mostíku přes kanál do hospody na rohu.

Místo odpovědi něco zamumlá a vejdeme do baru.

A je to nádherný podnik, starý holandský hnědý bar, dřevěná podlaha, obložení a obrovská okna, kterými dovnitř proniká slábnoucí světlo. Zastavím se a obdivuju ten prostor, aby Renton musel zacálovat pití. Starého psa novým kouskům nenaučíš. „Mach ik tví bír,“ řekne usměvavé barmance.

Po nějaké době dorazí ten jeho kamarád, Holanďan jménem Peter Muhren, kterému Renton říká »Miz«. Miz je podle všeho distributor zboží, které raději označuje jako »erotiku pro dospělé«. Tenhle kolík vypadá, jako by stál modelem, když bylo vynalezeno slovo »slizoun«. Je hubený, má krátké černé vlasy, seschlý obličej, tancující oči hlodavce a oslizlý, prořídlý plnovous. Tohodle křiváckýho zmrda si budu muset pohlídat. Když nás vede do vykřičené čtvrti, mele páté přes deváté. „Mám malej kanclík v Neuizuids Voorburgwall. Odtamtud distribuuju videa ze svý vlastní produkční firmičky, věci od známých, evropskej a americkej tuctovej pornoimport a někdy i amatérský domácí video, když je dobře udělaný. Když jsou tam sexy kundičky, má to ostrej obraz a dostatečně originální nebo zapálenej sex, tak to beru,“ říká a nasává z cigarety. Zasranej odpornej hulibrk.

Dorazíme do vykřičené čtvrti a stoupáme po úzkém schodišti do jeho kanceláře. Na jejím konci je sklem oddělená místnost s obří video střižnou, několika monitory a mixážním pultem. Velká část Mizovy práce se asi odehrává právě zde. Vysvětluje mi, že dováží spoustu amerických dývýdýček a pirátsky je sestříhává, osekává a znovu skládá dohromady, aby vznikly nové filmy. „Klíčem k tajemství je střih,“ prohlašuje ležérně, „střih a balení. Používám détépácký studio jednoho kamaráda.“

Miz se snaží předvést, bůhví jaký není borec, ale já jsem podobné věci viděl už v Londýně. Je impozantní, kolik je z toho vaty, ale žádný zázrak to není. Po chvíli mě to začne nudit, a tak navrhnu, abychom zaskočili ještě na jedno pivko.

Jdeme ven a míjíme červeným neonem zarámované, zcela prosklené výlohy stánků s kurvami. Začínají se mi vybavovat vzpomínky na tohle místo. „Pamatuješ, jak jsme sem poprvé jeli, když nám bylo šestnáct, Rento?“ Otočím se na Mize. „Oba dva jsme šli do jedný velký sprostý děvky. Hodili jsme si mincí a Renta byl první, já jsem čekal venku. Když přišla řada na mě, ona mi povídá: »Doufám, že to nebude taková rychlovka, jako s tvým kamarádem. Byl hned hotovej, ale pak mě prosil, jestli by tu mohl chvíli sedět, tak jsem mu udělala kafe.« Tak tu holku vobjíždím, že musí mít pocit, jako by jí proválcoval japonskej nadzvukovej vlak, po pár hodinách vyjdu ven a…,“‚ rozesměju se, protože stará mrkvová kebule začne remcat, že to určitě bylo taky tak rychlý jak ten vlak. Ale já pokračuju a jeho patetické odbočce nevěnuju pozornost. „No a tomu blbovi povídám: »Tak co, jaká byla kávička?«“

Jdeme do klubu. Renta propluje dovnitř a na všechny kývá, jako by jeho klacek byl alespoň o deset centimetrů delší než ta vyzáblá, bílá věc, která mu visela z těch směšných zrzavých chlupů na fotkách, které jsme lepili na zadní stranu autobusových zastávek. Je to zvláštní, pohybovat se zase v jeho společnosti. Mám z toho hrozivě dobrý pocit, není v tom žádná lítostivá nostalgie, ale stejně jeden druhému nedůvěřujeme, což celému tomu podniku dodává parádní šmrnc.

Dám si pár panáků a několik piv, ale nepřeháním to. Po chvíli si mě Renta vezme stranou a stejně jako za starých časů, ať jsou jeho stoické pozorovací schopnosti sebelepší, spočívá jeho slabost v tom, že po určitém kritickém množství alkoholu neudrží jazyk za zuby. Je na tom hůř než kdy jindy a vypráví mi, že teď skoro vůbec nepije a jen zřídka si dá tvrdé drogy. Má to štěstí, že lidi kolem něj jsou tou dobou sami tak zlískaní, že si nic z toho nepamatují. Ale tentokrát ne, Rentone. „Nějak nám to s Katrin nešlape,“ svěřuje se mi. „Určitě se na nějakou dobu vrátím. Líbí se mi ta tvoje vychytávka a je docela i šance, že by to mohlo vyjít…,“ na chviličku zaváhá. „Begbie furt bručí, že jo?“

„Má ještě pár let před sebou, podle toho, co jsem se doslechl.“

„Za zabití? Di do prdele,“ vysmívá se Renta.

Pomalu zavrtím hlavou. „Franco nebyl zrovna ukázkový typ vězně. Ten zmrd sejmul vevnitř pár lidí. A pár bachařů. Zahodili klíč,“ hřbetem ruky máchnu vzduchem.

„Fajn. Tak já to zkusim.“

Dobrá zpráva pro Šimona de Bourgeois, nebo-li Šimona, který se brzy buržou stane. Potom se ta noc trochu rozjede, protože Miz vybalí koks, který obstaral od dvou marokánských buzíků, z nichž jeden se na mě uculuje, jako by mě ta jeho umaštěná prdel zajímala. Vydám se s tím matrošem na hajzly a do každé nosní dírky si naperu lajnu.

Po debatě o rase a o drogách, ve které mě Renton obviní z toho, že jsem pronesl rasistický argument, se protlačíme mezi lidmi a sedneme si k Mizovi. „Na mě, Rentone, ty antirasistický kecy nezkoušej, protože já jsem psal ten scénář. Já v těle nemam jedinou rasistickou kost,“ bráním se. Všimnu si, že Miz je zabraný do hovoru s nějakou holkou s abnormálně velikým nosem. Vypadá, jako by jí začínal uprostřed čela a končil na vrcholku brady v místech, kde sedí její pěkná ústa. Vypadá tak kurevsky… chci se s ní bezpodmínečně milovat a ne tady žvanit s Rentonem, který mi teď do ucha drmolí něco o kokainu.

A ta holka s tím báječným obřím chobotem najednou zmizí, tak se otočím na Mize a ptám se, kdo to byl, a on odpoví, že jedna známá, a já vyzvídám: „Má kluka? Najdi mi ji. Řekni jí, že se mi líbí. Řekni jí, že s ní chci spát.“

On se tváří ublíženě a vážně a říká: „Hele, mluvíš o mý dobrý kamarádce, tak brzdi, vole.“

Vyseknu průhledně neupřímnou omluvu a on, protože nemá sebemenší smysl pro ironii, ji neochotně přijme. Vstanu a jdu se po té holce podívat na bar, ale místo toho se zaseknu s nějakou Jill z Bristolu. Nevím, jestli umí číst, psát nebo řídit traktor, ale řekl bych, že klátit bude jak dveře latríny ve vichřici. Následně se mi ta domněnka potvrdí, protože většinu noci se právě touto činností zabýváme u ní v hotelu. Zavolám Rentonovi na mobil a on na mě spustí: „Kam ses vytratil?“

Oznámím mu, že jsem se seznámil s příjemnou mladou dámou a že může jít domů za tou svou pošahanou husou a vychutnat si tu jedinou šukačku, které se mu dostane, totiž tu, když ho zjebe dokulata. Jelikož Katrin je náhražka…, jak se jmenovala ta prosmažená holka, se kterou chodil za oněch dávných časů?… Hazel. Ano, čím víc se věci mění, tím víc zůstávají stejné.

Tahle Jill se s tím nemaže, je to děvče na dovolené bez jakýchkoli póz, která dělá přesně to, co děvčata bez póz o dovolené dělají, a díky kurva za to. Ráno po té si projdeme šroubovanou scénkou s vyměňováním telefonních čísel.

Trošku mě namíchne, že nemám čas nacpat do sebe snídani na její hotelový účet, jelikož musím pádit k Rentovi a vyzvednout si u něj tašku. Když zvoním u dveří, napůl očekávám, že tam najdu Rentona v intimní čtyřce s Mizem a těmi Marokánci, ale otevře mi Katrin v županu a pustí mě dovnitř, „Šimón…,“ řekne tím svým chmurným, dramatickým přízvukem.

Renton už je vzhůru, válí se na gauči zamotaný do oranžové froté osušky a jako obvykle projíždí televizní kanály. Z té mrkvové image jde hlava kolem. „Marku, mám vybitou baterku u mobilu. Můžu si půjčit tvůj? Jen potřebuju poslat té sexy prcince esemesku.“

Vstane a z kapsy kabátu vyloví telefon. Vyťukám následující text:

AHOJ PANENKO. NEMUZU SE DOČKAT AZ SI S TEBOU ZASE ZADOVADIM. DOUFÁM ZE TI VE VEZENI MOC NEVYTAHALI TU HEZKOU PRDELKU. ZASE BUDE BRZY MOJE. TVŮJ STAREJ KAPO.

Vytáhnu adresář a zadám Frankovo číslo. Zpráva odeslána. Říkejte mi Kupide.

Rychle se rozloučím a spěchám na nádraží, kde mi akorát jede vlak na letiště. Ve vlaku se zapotím, když mě napadne, jestli mě Renta neobral o něco cenného, a proberu si obsah tašky. Můj výborný svetr Ronald Morteson tam ještě je. Ale co je důležitější, neviděl něco inkriminujícího? Znám jeho způsob uvažování, určitě to všechno probral s lupou. Ne, všechno se zdá být na svém místě.

Přistaneme, skočím do taxíku a rovnou do hospody. Je tam Rab s několika kamarády z vejšky a s hromadou zařízení. Betakamery, digitální video, osmimilimetrové kamery, monitor, ozvučení a světla. Ty studenty mi představí jako Vince a Granta a já je pustím nahoru.

Máme minimalistickou scénu: spoustu matrací na zemi. Když zapojují zařízení a talenti se začnou trousit dovnitř, vzduch jiskří vzrušením. Srdce mi poskočí, když vstoupí Nikki, přitočí se ke mně a zapřede: „Jak bylo v Amsterdamu?“

„Super, detaily později,“ usměju se a otočím se, abych zamával Melanii, která zrovna vstoupila dovnitř. Představitelka druhé hlavní role je velmi sexy slečna – na vysvětlenou: smažené filé z mořské ryby je za určitých okolností přesně to, na co máte chuť, i když haute cousine to zrovna není. Měla by být krásná, ale ekonomické a sociální okolnosti ji přiměly zacházet se sebou jinak, v porovnání s Nikki. Když začnu takhle uvažovat, děkuju bohu, že mám italskou matku.

Moje obsazení, můj štáb – a že je to parta k pohledání! Kromě Mel, Giny a Nikki tu máme Jayne, její kurvící se kámošku ze sauny, a švédskou (nebo že by norskou?) sýkorku Uršulu, která není tak hezká, jak by se podle popisu mohlo zdát, ale je to doslova šukací mašina. Potom ještě Wanda, Mikeyho děvka, která sedí v tureckém sedu v rohu a vypadá s těma herem zastřenýma očima trošku mimo. Dále je přítomná moje maličkost, Terry a jeho hoblovací kámoši Ronnie a Craig. Rab a jeho parťáci študáci vypadají krapet nesví.

Při zkoušce jasně vyjde najevo, že budu mít problémy s Terrym a jeho kumpány. V těch scénách, kde jde o sex, nejsou tak špatní, v tom mají spoustu cviku, ale nechápou rozdíl mezi šukáním před kamerou a vyráběním pornosnímku. A navíc je jejich herecký projev něco příšerného. Spolehlivě se přežblebtnou i v těch nejprimitivnějších dialozích, a že jsou primitivní, na to můžete vzít jed. Mám představu, že jim napřed vybuduju sebevědomí. Začneme tím, co jim jde. Takže nejdřív natočíme ty scény se sexem a jako první bude ta orgie, což je sice závěrečná scéna, ale povzbudí je a pomůže snad vybudovat atmosféru esprit de corps⁹.

Potýkáme se s tolika základními problémy. Melanii jsem přiřadil teenagerskou roli, která by zhruba odpovídala jejímu věku. Ale když se podívám na její paže, má na nich vytetováno »Brian« a »Kevin«. „Melanie, ty máš být nevinná panna. To tetování budeš muset nějak zakrýt.“

Přes mlhu z cigaret Embassy Regal otočí oči v sloup a pak se něčemu s Nikki chichotají. Ta Gina se rozhlíží kolem sebe, jako by chtěla opíchat, roztrhat a potom pozřít všechny přítomné. Very cool. Škoda že je to taková drsná stíhačka.

Zatleskám rukama, abych na sebe upoutal pozornost. „Takže, mládeži! Klid, vy tam, klid. Poslouchejte! Dneska začíná zbytek vašeho života. To, co jste dělali předtím, byl amatérismus. Teď budeme točit opravdový film pro dospělé. Takže zásadní je vaše schopnost se do toho ponořit, zastavit a znovu začít. Všichni se naučili svůj text?“

„Jó,“ vysloví líně Nikki.

„No snad jo,“ ušklíbne se Melanie.

Terry pokrčí rameny, což si přeložím, jako že se na to ten zmrd naprosto vysral. Cítím, jak obracím oči ke stropu a hledám inspiraci. Ještěže začínáme tím šukáním.

Melanie a Terry jsou nažhavení jako drát. Zatímco se Rabovi kámoši zaobírají nastavováním techniky, jen tak mimoděk ze sebe sloupnou hadry. Je to divný, dívat se na Terryho, jak ho příroda stvořila, když mi Rab ukazuje záběr na betamonitoru. Zapnu jeden digitální videopřístroj a odjedu si, abych je dostal oba do záběru, Grant se malinko rozčiluje nad osvětlením, protože má přeexponovaný obraz, a Vince nám oznamuje, že se rozjel zvuk. „Klapka! Jedem, Terry, šup s tím vrtákem do díry,“ říkám, ale on v tomto ohledu nepotřebuje žádné pobízení, skočí na Mel a načíná si ji prsty a jazykem. Pomalu na ně najíždím a pátravým okem spočinu na tom hltavém jazyku a té mokré puklině. Ona je ale malinko prkenná, tak to stopnu. „Nepřipadáš mi moc uvolněná, Melanie, zlatíčko,“ podotknu“

„Já se do toho nemůžu dostat, dyž na mě všichni civěj,“ stěžuje si. „To neni jako v tý hospodě, kde sme do toho šli všichni najednou.“

„No, budeš muset. To je pornobyznys, drahoušku,“ nařizuju jí. Sleduju, jak se na ně Nikki chlípně a zvířecky dívá a jak její malý jazýček šlehá a olizuje z lehce krutých rtů slanou příchuť nadrženosti, a dostanu krapku inspirace. Vidím do ní, do kundičky, jak do hubený kozy a vím, že potřebuje akci. „Heleďte, nové pravidlo na place. Buď se vysvlečete nebo odserete dolů,“ říkám a rozepínám si pásek.

Rab, jak tam stojí za tou trojnožkou, vypadá, že hrůzou ochrne. Mrkne na Nikki a pak na Ginu, která už ze sebe shazuje svršek. Nikki si taky začne svlékat tričko a já se na moment zarazím, abych si vychutnal ten pohyb, kterým si ho přetáhne přes hlavu. Krucinál, ta kočka je v kondici. Celkem jadrným, sportovním tónem tělocvikářky pronese Nikki na adresu osazenstva: „Tak jedem, pánové,“ sundá si podprsenku a odhalí opálené kozy, které vypadají pevné jak kameny a vyšlou silný radarový signál směrem k mým slabinám. Rozepne si sukni, stáhne si kalhotky a vystoupí z nich, čímž odhalí čerstvě vyholenou broskvičku.

„Nik-ki…,“ hlesnu a bezděky zním jako Ben Dover v těch jeho pornosnímcích, které jsou na povzbuzování a vychutnávání přímo postaveny.

„Akci zdar,“ zapřede našpulenou pusinkou.

Do prdele, tuhle malou roštěnku jsem měl potkat už před lety. Vládli bychom světu. A ještě budem.

Soustřeď se, Šimone. Útočiště najdu za hledáčkem objektivu a pokouším se přepnout do technického modu.

Gininy velké kozy teď poskakují sem a tam a Terrymu lezou oči z důlků. Někdy mi leze na nervy s tím svým nízkým obdivem pro kvantitu na úkor kvality.

Chudák Rab má pořád naděláno v kalhotách, ale je vidět, že by rád zůstal. „Mně jde jen o tu tvůrčí stránku… moje snoubenka čeká dítě… já tohle nechci dělat… chci bejt filmař a ne nějaká posraná pornohvězda!“

„Takže takhle, štáb si může dělat, co chce, ale já se do toho hodlám malinko vžít,“ oznámím, svlékám si tričko a koutkem oka mrknu na zrcadly obloženou stěnu. Ten pupek není tak strašný, už zabírá ta posilovna a dieta. Lehce nabírám, ale zase to snadno shazuju. Jde jen o vyladění režimu, nic smaženého, tvrďák místo piva, posilovna třikrát týdně místo jednou, přesuny pěšky než na čtyřech kolech, kokain ano a tráva ne a samozřejmě znovu na cigaretách. Výsledek: kila docela padají.

Wanda se rozhlédne a zmaštěným heráčnickým tónem vyhlásí, že nejvíc sexy vypadají oblečení chlapi, což mě vyvede z konceptu, a nejsem jediný, zbytek borců zrovna tak. „Vidíš? Letěj na tebe kurevnický smažky, Rabe,“ ozve se Terry a Wanda nevzrušeně jeho směrem vztyčí prsty do véčka.

Moje taktika ale zabrala, protože už zanedlouho se do toho Terry a Melanie opravdu dostanou a mě to začíná vzrušovat. Potom ke mně přijde Nikki a řekne: „Já bych se ti ráda posadila na koleno.“

Skoro ze mě vyjede »jdi pryč, nevidíš, že režíruju«, ale pak se slyším odpovědět: „Tak jo,“ a hluboce vydechnu, když se mi ten rozkošný zadeček slavnostně snese na stehno. Cítím, jak mi tuhne pták a stáčí se do prohlubně v jejích zádech a při tom pozorujeme Terryho a Melanii v akci. Musím zachovat pozornost a udržet na paměti, že jsem v režisérském křesle. „Polož se Terry; sedni si na něj. Mel…“

Disciplína.

Mel kouří Terrymu ohon, pleská jazykem o jeho žalud, ocumlává mu jeho vrcholek a nakonec ji Terry nasměruje k opěradlu velké, vypolstrované židle… Nikki se malinko zavrtí a uvelebí se hlouběji v mém klíně…

Disciplína zažene můj hlad…

Mel se lokty opírá o židli a Terry do ní pronikl zezadu. Nikki splývají vlasy dolů na záda a jejich broskvový odér mě šimrá v nose… a hrozí, že mi naprosto zahltí všechny smysly…

Disciplína zažene mou žízeň…

Terry se stahuje, a tak vykašlu pár povzbuzujících frází a rukou přitom spočívám nehybně na Nikkiině koleni, na té její hladké, hedvábné kůži bez poskvrnky…

Disciplína mě posílí…

Terry je znovu uvnitř a mrdají teď nahoru dolů jako píst, přičemž Mel udává tempo a pumpuje toho jeho ptáka, jako by si umínila, že ho celýho vcucne. Terry má ve tváři ten spokojený, zasněný výraz, který chlapi nasadí, když si sex užívají, jako by o nic moc nešlo. Takové to mžouravé podřimování, jako když jste s fajnovou roštěnkou a snažíte se nevystříkat do ní svůj náklad hned zkraje nebo když jste s pichnou, ale to zase musíte dělat, abyste udrželi tempo. Vlastně to ale nakonec vyjde nastejno.

… jestli mé dřív nezabije…

V tu chvíli se rozhodnu tu akci stopnout. „Střih! Terry, stop! STOP!“

„Co to kurva…,“ sténá Terry.

„Tak, Mel, Terry, chci, abyste předvedli Obrácenou kovbojku, klasický záběr, kterého je v každém pornofilmu zapotřebí.“

Terry se na mě otočí a úpí: „Tak si člověk pořádně nezašuká.“

„Tohle není o tom pořádně si zašukat, Terry, to musí vypadat, jako že jste si pořádně zašukali. Mysli na chechtáčky! Mysli na umění!“

Letmo se kolem sebe rozhlédnu a všichni se navzájem obírají, tedy kromě Raba a jeho party. Gina se na mě dívá s dravým, škodolibým výrazem. A zeptá se: „A kdy nastupujeme my?“

„Já ti řeknu,“ kývnu na ni a dokonce i v tomto momentě jsem plně rozhodnutý, že většina jejích výstupů se dožije pouze prvního střihačského zásahu.

Melanie je dobře stavěná pro papeže Jana Pavla (jak my z branže říkáme Obrácené kovbojce, nebo-li Ókáčku), je lehká a mrštná, ale přesto působí jistou silovostí. Terry tam jen tak leží a tu fajnovou kládu, kterou tahá mezi nohama, má zabořenou do Melanie, která ji hobluje nahoru a dolů. Obejme Mel kolem pasu, změní rytmus, vnoří se do ní ještě o něco hlouběji a ona začne vraštit obličej. „Terry, to je ono, pěkně si ty prašule odpracuj. Píchej! Mel, snaž se udržet pohled na kameře. Šukej Terryho, ale miluj objektiv. Terry je jen mrdací rekvizita, pouhý průvodce slastí. Ty jsi tady hvězda, bejby, ty jsi ta hvězda…“ Nikki se zezadu natáhla a sevřela mi rukou ocas, „… a jsi krásná, tohle je tvoje šou…“

Jemně Nikki odstrčím, potom vstanu, chytím ji za ruku a zařvu: „Klapka!“ A Nikki vysvětluju: „Chci tě tam taky, dole, na Terryho ptáku. Terry, jde ti to výborně. Teď Mel vylízej a Nikki ti ho přitom bude kouřit.“

„Ale já se chci kurva udělat!“ sténá on, ale Uršula se k němu blíží s ručníky, tak protáhne obličej a vyrazí se na záchod omýt.

„Dělej, Terry,“ křičím za ním, „nebuď tak nevděčnej, do prdele. Řek jsem, že budeš vylizovat Mel a Nikki ti ho bude kouřit. No, to je fakticky děsná dřina.“

Podaří se nám tu scénu dokončit. Dívat se, jak Nikki dole opracovává Terryho ohon, ve mně vyvolá nepříjemně divný pocit, zvláště proto, že se zdá, že si to náramně užívá. Uleví se mi, až když je po všem a dáme pauzu na oběd nebo tedy alespoň pro všechny ostatní. Rab a já si na monitoru přehráváme, co jsme natočili. Musím je všechny svolat mobilem, protože si klidně vysedávají v hospodě. Zdá se mi, že Nikki pila, asi si potřebovala alkoholem dodat kuráž. Je to zvláštní, ale začínám vůči ní mít takové nepříjemné, majetnické pocity. Nelíbí se mi představa, že si to s Lawsonem rozdává před kamerou. A to nejhorší teprve přijde.

Gina pořád pofňukává. „Já, Uršula, Ronnie a Craig sme ještě nic nedělali.“

„Uvádíme postavy jednu po druhé a pomalu to připravujeme na vyvrcholení,“ opakuju ještě jednou. „Trpělivost!“ Terrymu a Mel pokynu, aby zase začali pumpovat. „Teď jí ho zkus strčit do zadku, Terry,“ nařizuji, „jedem, Lawsone, předveď nám pěknou anální prácičku…“

Mojí motivační techniky tady skutečně není zapotřebí, je to jako pobízet Drákulu, aby se zakousl do krční tepny. Terry si Mel odtáhne od těla, položí si ji a její skrčené nohy si zahákne za ramena. Mohutně si odplivne, vpracovává ty sliny do její řitě a pak ji pomalu začne obkružovat. Kývnu na Nikki, každý popadneme jednu Melaniinu půlku, roztáhneme je od sebe a Terry se vtlačí dovnitř. Zaúkoloval jsem Raba, kam má mířit kamerou, abychom měli jeden detailní záběr na tu anální akci a druhý na Melin obličej. Pak je můžeme prostříhat a proházet.

Melanie skřípe zuby a vraští tvář (povinný záběr pro ty misogenním nábojem vybavené obchodníky, kteří chtějí vidět, »jak ta děvka trpí«), ale když se do toho dostane a začne nalézat prostor, kam s ním, odpluje do toho snového stavu (povinný záběr pro líné transgresivní, romantické rozmazlené děvenky, které za sebou mají těžký den v kanceláři a chtějí se prostě natáhnout a vychutnat si odpočinkový anál). Je klíčové, aby ty výrazy pokryly veškeré pocitové podklady. Proto je pornografie vlastně společenský a emocionální proces. Každý je schopný genitální výměny… Nikki mě drsně políbí na ústa a sjíždí dolů k mému ptáku. Vidím, jak Rab stojí u baru, Gina si ho stále prohlíží a potom se zatváří otráveně, Craig ocucává Wandě bradavky a já myslím na to, že nikdo z nich mě nikdy nebude ovládat, nikdy… potom si uvědomím, že něco chybí. „Klapka!“ křiknu, když mi ho Nikki začne hulit.

„Co je?“ vrčí Terry a dál pumpuje. „To si děláš prdel!“

Nikki vytáhne moje péro z pusy a vzhlédne ke mně.

„Né, Terry, počkej. Potřebujeme udělat tu kovbojskou pozici. Anální Ókáčko, obrácenou anální kovbojku.“

„Kurva práce…,“ hekne, ale vytáhne ho.

Nikki se zadívá na Terryho a potom na Mel. „Jaký to bylo?“ ptá se.

Mel vypadá naprosto spokojeně. „Nejdřív to malinko bolelo, ale pak se do toho dostaneš. Terry je fakt dobrej, dycky zajede rovnou dovnitř. Sou kluci, co nevědí, jak se to pořádně dělá, odřou ti tu kůžičku vokolo, ten vokraj, a pak to je fakt bolavý a citlivý. Ale Terry ví, jak to tam zastrčit,“ vykládá.

Terry pyšně pokrčí rameny. „Zkušenost, to je všechno.“

„Letní žár v Saughtonu za mřížema, co, Terry?“ zavtipkuju, Rab Birrell se tomu zasměje a naší Gině, holce, která má na čele napsanou ženskou verzi té samé adresy »Corton Vale Bound«, to taky připadá k smíchu. Inspiruju se tím tématem a na melodii »Summer Nights« z Pomády zanotuju: „V Saughtonu byl toho léta žár… a co dál… a co dál…“

Smích se šíří a dokonce i Terry se přidá.

Nikki teď ale přepne do jakéhosi oficiálního pracovního modelu, přebírá moje velení, klidní hormony a spěchá, aby se pokračovalo. „Poslouchej, Mel,“ začne, „víš, co se mi moc líbilo, co mě doopravdy vzrušilo? Když ti Terry plivnul na zadek. A pak to jako vpracoval dovnitř. Mohla bych ti udělat to samý?“

„No jó, jesli chceš,“ usmívá se Mel.

Terrymu je to jedno, ale já jsem radostí bez sebe. Ano, Nikki je tady hlavní hvězda. Ta holka je třída. Alexi McLeishi?

Supi nám začnou kroužit nad hlavou, pokud si ji brzy nespoutáš, Šimone. Vzpomeň si na Agatheho, na Latapyho…

Myslím, že na to dojde, Alexi. Bez obav, jdu do ní. V zákulisí probíhá několik her.

Ale teď jsem zpět ve vedoucí roli, protože musím Terrymu připomenout, že je to týmová záležitost a že je zapotřebí udržet disciplínu a formu. „Hele, Terry, ne aby ses udělal Mel dovnitř. Musí to být přerušovaná soulož a potom nakonec se doděláš rukou a vystříkáš jí to do tváře. Nezapomeň na vypravěčské umění pornografie, na naši odstupňovanou příhodu: hulitby, ocumlávání, vylizování, mrdání, různé pozice, anál, dvojitá penetrace a nakonec mrdka. Nezapomeň na tu starou, základní učební rutinu.“

Terry se na ten můj proslov tváří všelijak. „To mě nebaví, šukat holku, když se pak do ní nemůžu ani vystříkat.“

„Nezapomínej, Terry, že tohle není sex. Tohle je herectví, tohle je představení. Nezáleží na tom, jestli tě to baví nebo ne…“

„Ale jasně, že mě to baví, je to koření života,“ odpoví.

„… protože já a ty, my jsme jen klády. To je celý. Hlavní slovo mají holky.“

V pozadí mám Ronnieho a Uršulu, kteří provádějí klasickou předehru, a Craig šuká Wandu, která tam leží jak mrtvola. Jsou jen tapetou, protože v popředí mám tu hlavní akci.

„Tak můžem,“ říká Terry a Rab zkoumavě přihlíží, jak si vylepšuje erekci. Ten pitomec Grant všechno pěkně nasvěcuje. Pak jsme připravení spustit akci. Kývne na Raba a Vince oznámí, že jede zvuk.

„KLAPKA!“

Takže točíme, Nikki mohutně flusne na Melanin řitní otvor a začne jej opracovávat. Gina cumlá Terrymu ptáka a Mel v krabí pozici se na něj pomalu chystá snést. Potom, zrovna když dosedává, se otevřou dveře a dovnitř vejde velká Morag. „Šimone… ach…,“ zajíká se a oči jí lezou z důlků, „… je tu… eh… ten člověk ze Sunday Mailu. Maj s sebou fotografa…,“ otočí se na podpatku, odchází a práskne za sebou dveřmi.

Sunday Mail, do prdele… fotograf… co to… vzadu v hlavě se mi vynoří, že dneska večer mám schůzi s Protidrogovým fórem leithských podnikatelů, ale na to je ještě čas…

Potom za sebou uslyším příšerné zaječení. Otočím se a vidím, že to Mel uklouzlo a plnou vahou dosedla na Terryho.

„AŮŮŮŮŮŮŮŮ! KURVÁÁÁÁÁÁ!“ vyje Terry v agónii.

Melanie vstává a omlouvá se: „Jé, Terry, to mě děsně mrzí, jak se votevřely ty dveře, já sem se lekla a uklouzlo mi to…“

Je to Terryho péro; vypadá to, že si ho asi natrhl. Je scvrklé a nabralo modročervenočerné zabarvení. On ječí, Nikki volá mobilem záchranku a já přemýšlím: zasraný Sunday Mail… co si kurva počneme, jestli má čuráka na kaši? Je to můj přední hoblovač… „Rabe, přeber tady velení, dohlídni, ať Terryho odvezou do nemocnice…“

„Ale co…“

„Do prdele, já mám dole lidi od novin!“

Když sejdu dolů, čeká tam mladý, horlivý slizoun z bulváru a je jednoduché si představit, že za dvacet let bude dělat tu samou práci pro nějaký časopis s prasárnama. „Tony Ross,“ natáhne ruku. Mám nahnáno, co se toho fotografa týče, a dívám se na Mo, která mým směrem vysílá tázavá, zmatená gesta. „Jde o Protidrogové fórum leithských podnikatelů. Děláme o nich reportáž.“

„Á tak… no to jste si to dobře načasovali. Zrovna se chystám na jejich první schůzi do Obecní auly. Pojďte se mnou,“ pobízím je, jelikož je stůj co stůj musím dostat ven.

„Potřebujeme nafotit tenhle bar,“ vzpírá se fotograf.

„Ten si můžete nafotit kdykoli. Pojďte se mnou do Obecní auly a já vás představím hlavním hráčům,“ vysvětluju škrabálkovi a mířím ke dveřím, čímž jeho i rozčileného fotografa donutím k ústupu.

Ale následuje nás i Morag a zavolá si mě stranou. „Šimone,“ sykne, „co to má všechno znamenat?“

„Je to otázka první pomoci, Mo. Terry si ublížil. Přebíráš velení!“

Když s novináři v závěsu procházím Constitution Street, uvědomím si, že je na schůzi ještě brzy, ale chlapovi u vchodu do Obecní auly povídám: „No vidíte, já jsem si myslel, že je to v půl osmé.“ Ten Tony Ross navrhne, abychom se vrátili do Přístavní záře, ale já je oba natlačím do baru U Barona. Získám tak příležitost udělat jim pořádnou přednášku o tom protidrogovém projektu, ale jsem malinko nesoustředěný, protože si dělám hlavu, jak to dopadne s Terryho ptákem a jaké kvůli tomu nabereme zpoždění. Omluvím se, vyklouznu ven a ze zeleného mobilu zavolám Rabovi. Nevypadá to dobře.

Potom vezmu Rosse a toho fotografa zpátky do leithské Obecní auly na to úvodní shromáždění naší nové organizace s názvem Protidrogové fórum leithských podnikatelů. Hlavním mužem, se kterým je třeba počítat, je ten Paul Karamalindous, snobský propagační expert, který dýluje alkohol pro velké drogové barony a snaží se jejich výrobkům udržet podíl na trhu.

Paul tady vyčnívá z řady. Ostatní v tomhle Protidrogovém fóru leithskych podnikatelů jsou klasičtí angažovaní občané; jinými slovy nic netušící hovada, která nikdy neměla a nikdy nebudou mít s drogami žádnou zkušenost a ani nikdy nepotkají nikoho dalšího, kdo by ji měl. Je tu pár majitelů leithských obchodů ze staré školy, ale většina přítomných představuje vzmáhající se rentabilní podniky. Je tu jeden člověk z místního obecního úřadu, brunátný alkoholik, kterému došla pára už tak před dvaceti lety a teď se plahočí po hřbitovních schůzích, na které se nikomu jinému nechtělo.

Ross položí několik otázek, jeho parťák cvakne pár snímků, ale rychle je to začne nudit, čemuž se naprosto nedivím, a odporoučí se. Je tu kolem stolu celkem slušná snůška vědomostí, ale připadá jen asi na tři hlavy, zbytek je naprosto idiotský. Alespoň mají tolik rozumu, že mlčí, což zaručí, že se diskuse ubírá inteligentním směrem. Rozhodneme se, že se budeme ucházet o jakýsi balík peněz vyhrazený jakýmsi vládním úřadem nebo zmocněncem na účely rozvoje místní vzdělanosti, a zvolíme výbor, který by tento fond spravoval a řídil obchodní aktivity této skupiny. Už jsem se docela spřáhl se svým novým kámošem středomořského původu, Karamalindousem, a podpořím jeho nominaci na předsedu, jelikož jsem si jistý, že on mi na oplátku dá hlas, až se budu ucházet o křeslo pro svou nejoblíbenější roli. Ano, s radostí budu dělat tomuhle Tonymu Blairovi jeho Gordona Browna a naladím se na fiskálně strohou, urputnou skotskou notu… „Je to nevděčný úkol, ale mně nevadí být pokladníkem,“ oznámím stádu stažených tváří kolem stolu. Kurvafix, jestli tahle parta skutečně představuje smetánku leithského byznysu, tak by se náš přístav měl opravdu strachovat, jak to dopadne se stabilitou jeho očekávané regenerace. „Tím chci říct, že jsem zarytým zastáncem názoru, že by to měl být někdo, kdo má zkušenost s tím, jak s financemi naložit. Myslím si, že když jde o veřejné peníze, je potřeba nejen hrát s otevřenými kartami, ale i ukázat, že s otevřenými kartami hrajeme.“

To vyvolá vlnu nadšeného pokyvování.

„Velmi rozumné. Navrhuji Šimona na post pokladníka,“ vloží se do toho Paul.

Je to odhlasováno a zapsáno. Po rozpuštění toho nekonečně nudného shromáždění se mi podaří setřást toho chlápka z obecního úřadu, který otálí a doufá, že ho přizveme do party, a vezmu Paula přes ulici k Baronovi. Panáky jedou jeden za druhým a docela se zrubeme. „Ten svetr,“ ptá se, „to je Ronald Morteson, že jo?“

„Přesně tak,“ přikyvuju se zábleskem pýchy, ale dodám: „ale z obchodu Shetland Lambswool, ne z Fair Isle.“

Za barem tu pracuje mladá, pohledná holka, které vyšlu zářivkový úsměv. „Tebe jsem tu ještě nikdy neviděl.“

„Ne, začala jsem teprve minulý týden,“ odpoví.

Chvíli kecáme a Paul se nadšeně přidává a neuvědomuje si, že jsem to všechno narafičil kvůli němu. Na rozdíl od dob, kdy mi bylo něco mezi patnácti a třiceti, vynakládám teď úsilí k vážnému seznamování jen tehdy, pokud je viditelná šance na finanční a zároveň sexuální zisk.

U Aristokrata brzy zavírají, takže když jsem si ověřil, že Paul má rád jak pití, tak mrciny, odvedu si ho zpátky do Přístavní záře a otevřu pro nás horní bar, abychom si mohli takhle po zavíračce dát ještě skleničku. „To byla parádní holčina v tý hospodě. Řekl bych, že ses jí líbil, kámo.“

„Ukážu ti něco lepšího,“ oznamuju mu. Paul nechtěně povytáhne obočí, čímž na sebe prozradí, že naprosto na sexu ulítává. Výborně. Odběhnu do kanceláře a zapnu bezpečností kameru, která snímá hospodu; napřed se ale samozřejmě přesvědčím, že je v ní prázdná kazeta. Potom najdu tu kazetu s materiálem, který jsme dneska natočili, vezmu ji s sebou a strčím ji do videa pod velkou barovou telkou.

Obrazovku vyplní úžasná Nikkiina prdelka a my odstoupíme, abychom mohli přihlížet, jak kouří ptáka Terrymu, který leží na zádech a vylizuje Mel, jež je přičapnutá nad ním. Ta jeho kudrnatá hříva jako by v jeden moment, kdy se přes něj Mel natáhne, splynula s jejími chloupky v rozkroku. „To je neuvěřitelné…,“ vydechne Paul, „to je dělaný tady?“

„Jo, pracujeme na dlouhometrážním filmu,“ vysvětluju, když kamera přepne a začne v detailu zabírat, jak se Nikki pouští do Terryho ohonu, a její hladové oči pohlcují divákovu duši se stejnou vehemencí, jako její ústa pohlcují jeho ptáka. „To je parádní roštěnka, co?“

Paul usrkne ze skleničky a poulí oči jako ratlík, který to zezadu dostává od rotvailera. Ztenčeným a zastřeným hláskem zakníká: „Hm… kdo to je?“

„Jmenuje se Nikki. Já tě s ní seznámím. Je to moje dobrá kamarádka, hodná holka a vzdělaná. Studuje tady na vejšce, na pořádný vejšce, na Edinburský univerzitě, a ne na nějaké té vyšívací škole, které zakládali v osmdesátých letech.“

Přimhouří oči a po tváři se mu roztáhne slabý úsměv. „A dělá… dělá taky… myslím jako i jiný věci?“

„Jsem si jistý, že bych s ní pro tebe mohl něco domluvit.“

„To bych vysoce ocenil,“ odpoví a obočí mu vystřelí směrem ke stropu.

Začnu porcovat lajny pudru, jen abych otestoval, co na to ten zmrd řekne. „Čas na kokeše!“

Paul se na mě rozhozeně, celý nesvůj zadívá jako nějaká mlaďounká kost ze špinavých pornosnímků, která si právě uvědomila, že jí to poprvé někdo rve do prdele a že ji pravděpodobně okem digitální kamery a internetu sleduje celý svět, a tohle se tak úplně přesně neshoduje s představou, jakou o tom všem chovala. „Myslíš, že můžeme, ehm… to, ehm, není za daných okolností zrovna to nejsprávnější chování…?“

A od toho tu jsem já, abych mu předříkal tu básničku »vždyť to miluješ«. Jestli tenhle chlap není kokešovej, tak já jsem módní poradce sira Daniela Murphyho. „Do toho, Paule,“ usmívám se, když to připravuju, „nezačni mi tu vyjebávat díru do hlavy. Jsme byznysmeni, vzdělaní chlapíci. Nejsme nějaký kluci ze sídláku. Víme, o co běží, a víme, kde musí člověk udělat lajnu, a ano, ten dvojsmysl je úmyslný,“ usměju se.

„No… tak malá, nenápadná asi neublíží,“ uculuje se a zamyšleně zdvihá obočí.

„Moje řeč, Paule. Jak jsem řekl, nejsme jako ta spodina, pár z nich tu vídám, kámo, to víš, že je znám. My víme, kdy je čas na špásy. Vždyť je to sakra jen drobné pošimrání.“

Vyšňupnu tu krásku a Paul pokrčí rameny a následuje můj příklad. A jsou to velké lajny, spíš jak trupy ovce než nožky pudla. Myslel jsem si, že si ten honibrk všimne, že běží bezpečností kamera, ale podle všeho se tak nestalo. „Jo… to je dobrej matroš…,“ komentuje Paul, máchá rukama jak šílenec a rozkecá se, že není k zastavení, „můj šéf v agentuře to dostává přímo od zdroje. Jeden chlapík litá z Botafoga do Madridu a pak sem. Vozí to v prdeli ve voskovým obalu. Nikdy jsem nic podobného neměl… ale tohle je taky výtečný…“

To teda je, starej škraloupe. Teď, když jsem dokončil svou misi, rozhodnu se skoro s neslušným spěchem dovést náš večírek ke konci. „Tak jo, Paule, budeš mě muset omluvit, brácho,“ řeknu a ukážu na dveře. „Musím ještě zařídit pár věcí.“

„Já bych ještě chvíli zůstal… frčím jak raketa…“

„Tak to budeš muset pokračovat beze mě, Paule, já očekávám dámskou společnost,“ usměju se, Paul s úsměvem přikývne, ale nedokáže zakrýt své zklamání, že ho takhle vyjetého na sucho vykopávám. Dovedu ho k východu a potřesu mu rukou. Je chudák vysmaženej na kaši. Mávne si na taxíka a odfrčí. Nechal bych Paula ještě chvíli zůstat, ale vytáhl svoje trumfy moc brzo. Fotr vždycky ze zvyku opakoval tu starou hlášku z Cagneyho filmu, »cucákovi nikdy nedej šanci«, a jak se později ukázalo, byla to ta nejlepší rada, jakou mi kdy dal. Je totiž naprosto kruté se tím neřídit. Když připustíte, aby jim to prošlo, nikdy se nepoučí. A potom je někdo v budoucnu srazí ještě hloubš na kolena a bude si při tom počínat daleko krutěji. Je kruté být laskavý, říkal Shaky. Nebo to byl Nick Lowe?

Paul. To je tupoň. Že bych něco takového představoval Nikki, mé Nikki? Tos nemohl myslet vážně. Takové lasičky jsou k dostání jen za extra příplatek a na to takový ubohý trapák, jako seš ty, nemá.

Myslím na ni celý den. Některé holky vám nejdou z hlavy právě proto, že je tak těžké přesně pojmenovat, co vás na nich tak dostává. A ona je jednou z nich, ano, je krásná, ale je schopná vám pokaždé ukázat něco trochu jiného. Kontaktní čočky nebo brýle na čtení. Vlasy rozpuštěné a vlající nebo stažené do culíku, nebo vyčesané nahoru. Extravagantně drahé značkové oblečení nebo sportovní ohoz. Vřelý postoj a gesta, a potom odtažitost. Ona přesně ví, za které páčky v chlapovi zabrat, a dělá to sama od sebe, ani o tom nemusí přemýšlet. Ano, to je moje holka.

41

LEITH NIKDY NEZEMŘE

Sobota ráno, čéče, a Ali furt chrupká, tak si to hasim do knihovny. Sem teďka co se smažení tyče celkem v lati, no to kůli tomu, jak žeru tuhle knížku, ale stejně to mezi náma jako prostě moc růžově nevypadá. Sem si jistej, že jí někdo do ucha vo mně něco vošklivýho našeptával. Nevim, jesli to byla její ségra, nebo spíš asi jako Šoufl, dyž teďka dělá v tý jeho hospě. Ten kocour prohnanej mě prostě ty vole zneužil k tomu, aby na Bráchance Doda moh ušít boudu. Potom se ke mně už nehlásil. Aspoň teda Frankovi nevykecal to vo těch prachách vod Rentona a už to asi neudělá, protože teď na sebe navzájem něco víme, viš.

No dyž teď nemam žádný kámoše, je to aspoň příležitost jako prostě pohnout s tou mojí knížkou vo Leithu. Sobota je zlá co se pokušení tyče, protože ulice se jen hemžej kocourama a fetem, tak du rači do centra a zamířim si to do Edinburskejch prostor. Mikrofiš je divný udělátko. Tolik informací, tolik historie, i dyž ji teda sepisovali jenom kocouři na trůně, aby někoho nakrmili svejma povídačkama, ale i tak, všechno na jedný roli filmu. Ale řek bych, že tu maj i jiný vyprávění, kerý stojej za voprášení.

Leith, rok 1926, generální stávka. Čteš to a vidíš, co tenkrát řikali, a rovnou jako prostě pochopíš, čemu Labouristická strana tenkrát věřila. Svoboda pro vobyčejný kocoury. Teďka je to spíš »vyšachovat toryovce« nebo »udržet toryovce v šachu«, což v míň načančaný verzi znamená »vydržujte si nás u koryta, ty vole, vydržujte, protože nám se tu líbí«. Dělám si jako prostě mraky výpisků a čas letí jak splašenej.

Dyž dojdu dolu do přístavu, vidim, že se tu něco děje. Celej rozhicovanej radostí dohopsam do bytu se svejma zápiskama. Andy má na sobě fotbalovej dres Cabsů pro zápasy mimo domácí půdu a pak se podivam na Ali, která tam stojí se sbalenejma kuframa. Jo, ty vole, vypadá to, že dneska se fakticky bude hrát mimo domácí pole. „Kdes byl?“ ptá se.

„Byl sem jako prostě jenom v knihovně, viš, kvůli tý knížce vo dějinách Leithu, jak je zkoumam, chápeš?“

Podivá se na mě, jako že mi nevěří, a já mam chuť si ji proti sobě posadit a ukázat jí, co sem přines, ale vona má takovej staženej a provinilej vobličej. „Jdem k mojí ségře. Je to v poslední době…,“ podívá se na Andyho, kerej si hraje na to, jak plastikovej Luke Skywalker řeže Darth Vadera, a hlas jí poklesne „… víš, vo čem mluvím, Danny. Chtěla jsem ti napsat pár řádek. Potřebuju prostě trochu prostoru, abych si to mohla promyslet.“

Á, to né, né, né, né, né. „Na jak dlouho jako? Na jak dlouho?“

„Já nevim. Na pár dní,“ pokrčí rameny a potáhne z cíga. Vobyčejně před Andym nikdy nekouří. Má velký zlatý kruhový náušnice a bílou bundu a vypadá fakticky dobře, ty vole, moc dobře.

Já ale teď v ničem nejedu,“ řikam jí. „Ani po kapsách nic nemam,“ tvrdim, a dokážu jí to a vobrátim je naruby. „Dyť víš, ne, sem čistej už pěkně dlouho, jen sem se jako prostě zažral do tý knížky, no.“

Vona jako tak pomalu pokejve hlavou a zvedne jednu tašku. Nic z ní nedostanu, nechce mluvit.

„Vo čem to jako potřebuješ přemejšlet?“ ptam se. Pak pokračuju: „Potřebuješ přemejšlet vo něm, že jo? To je vono, že jo?“ Trochu jako zvýšim hlas, ale potom se uklidnim, protože nechci před tim prckem dělat scény. Von si to nezaslouží.

„Myslet si můžeš, co chceš, ale žádnej von není, Danny. Problém sme já a ty. Vono z toho já a ty už teda moc nezbylo, co? Tvoji kamarádi, tvoje skupina, teď tvoje knížka.“

Teď je řada na mně, abych byl zticha. Prcek se na mě zdola podivá a já vynutím úsměv.

„Kdybys mě potřeboval, víš, kde mě najdeš,“ řekne vona, udělá krok dopředu a dá mi pusu na tvář. Mám chuť popadnout ji do náruče a říc jí, aby nikam nechodila, říc jí, že ji miluju a že chci, aby se mnou zůstala navěky.

Ale neřeknu nic, protože jako prostě nemůžu, prostě to nejde. To by dřív promrzlo peklo, než bych z pusy vydoloval tyhle slova, a přitom jí je tak strašně chci říc. Je to jako… jako že toho prostě fyzicky nejsem schopnej, ty vole.

„Ukaž mi, že se vo sebe umíš postarat, Danny,“ zašeptá a zmáčkne mi ruku, „ukaž mi, že to zvládneš.“

A malej Andy se po mně votočí, usměje se a řekne. „Ahoj, tatí.“

A sou pryč, fuč, čéče, sou fuč.

Dívám se oknem ven a vidím, jak scházej ulici směrem k Junction Street. Mrsknu sebou do křesla. Kočičák Zappa najednou vyhupsne na vopěradlo a posere mě. Hladim ho po srsti a začnu bulet, tak nasucho, bez slz vzlykam, jako bych měl ňákej záchvat nebo co. V jednu chvíli skoro nemůžu dejchat. Potom se trochu seberu. „Teď už sme tu jen ty a já, kámo,“ řikam kocourovi. „Pro tebe je to lehčí, Zappo, ty vole, protože vy kocouři to nemáte tak hozený přes city. Vy se poflakujete po střechách a basta fidli, šup sem šup tam,“ povidam tomu klukovi a pak se zadívam do jeho trochu přimhouřenejch zelenejch kukadel. „Ty si ale vyspejsovanej, čéče,“ řikam mu a pak se zasměju, „sorry vole za ty kulky, viš, já vim, že se to nemá, ale je to pro tvoje dobro, fak. Ale nebyl sem ve svý kůži, dyž sem tě tam nes, aby tě vykuchli.“

Kocour votevře tlamičku a mňoukne, tak vstanu, abych se povohlíd po něčem na zub. Nic moc, ani pro Homo sapiens, ani pro šelmu kočkovitou, kredenc je prostě jako vykradenej. Z toho starýho pekáče na sraní se jednomu vobrací kýbl a kočičí piliny došly. „Díky, vole,“ povidam Zappovi, „pomoh si mi, fak. Místo abych tu seděl a litoval se, musim se vydat ven nakoupit kočičí žrádlo a piliny. Zapojit se do světa a tak. Skočim dolu na Kirkgate a možná ti tam koupim ňákou tu kočičí šantu, ať si trochu užiješ, ty muj kocoure.“

No jo, ty pidi mravenci mě hlodaj zaživa a nemam stání. Tak se vykopu ven, dojdu na Kirkgate, nakoupim v Kwik Save a vyjdu ven východem u sochy královny Viktorky na začátku Walku. Je tu rušno, protože je na březen nečekaně mírný počasí. Poflakujou se tu malý prckové a vyhrávaj hip hop z těch přenosnejch kazeťáků. Ženušky a děcka se cpou sladkostma. Spousta těch politickejch kocourů tu má postavený stánky a nutěj tě koupit si ty jejich revoluční plátky a tak. Je ti to ale divný, čéče, ty politický lidičky šichni vypadaj, jako že pocházej z bohatejch čtvrtí, jako studenti prostě a tak. Ne že bych to shazoval, ale myslím si, že pro změny by měli agitovat takový jako sem já, no ale dyž my jen fetujem. Ne jako při tý generální stávce a vůbec. Co se to s náma stalo?

Po ulici se blíží Joey Parke a já se mu vetřu do rozhledu. „Nazdárek, Spude. Jak to de? Budeš v pondělí na skupině?“

„Jó…,“ vodpovim. Nevěděl sem, že máme v pondělí sezení.

A chudák Parčík si to všechno musí poslechnout, ty vole, vyprávim mu, že Ali vodešla, že vodvedla Andyho k ségře.

„To je blbý, vole. Ale vona se vrátí, ne?“

„Řikala, že je to jen na pár dní, že si musí pár věcí promyslet. Chce vidět, jak si sám poradim. To je ale vole rána pod pás, viš? Maká teď v hospodě, jako prostě v Šouflově hospodě. Ale viš, dyž si sám poradim, tak si řekne »von si vystačí« a vopustí mě. Dyž to poseru, tak si řekne »podivej se, v jakym je ten hadrák stavu« a vopustí mě taky. Vypadá to bledě, viš.“

Parke má svůj program, tak kámovi Zappovi dopravim piliny, naservíruju mu žvanec a ustelu mu. Zabalim ty kočičí chcanky a hovna do novin a strčim to do igelitky. Zavopatřim ho těma věcičkama pro kočky a divam se, jak si z toho packama vyhrabává po zemi cestičku, potom to vobíhá v kruzích a válí se v tom a při tom přemejšlim, že bych taky nepohrdul ňákou tou akcí, ty vole.

Tak sem vopuštěnej v tom baráku a umírám po ňáký společnosti. Napadne mě, že možná by tenhle den mohla zachránit špetka umění, a tak vytáhnu ty zápisky, co sem si udělal z tý historický knížky, a znovu si je jako prostě pročtu. Nemam zas tak supr vychytanej rukopis, tak mi to chvilku trvá, než se tim prolouskam. Pak se rozdrnčí zvonek a mě napadne, že to možná bude vona, že se vrátila, protože si řekla »né, to je blbost, můj Danníčku, já sem si to rozmyslela, já tě miluju«, tak celej natěšenej votevřu dveře a neé, neni to Ali.

Je to někdo tak rozdílnej vod Ali, jak jen je možný.

Je to Franco.

„Nazdar, Spude! Jen sem vole píčo zaskočil na pokec, eh.“

Myslel sem, že chci společnost, jakoukoli společnost, ale vlasně sem asi myslel skoro jakoukoli společnost, viš. Nikdy sem na těch historkách vo base moc neulítával, ani dyž sem sám bručel. Ale dyž je člověk doma, tak je to fak peklo. Tak se snažim, a s Frankem je to těžký udržet jiný téma, jako třeba historii z tý mojí knihy vo Leithu. Tak mu vo tom vykládam. Řikam mu, že bych s takovejma, jako je von, měl vo Leithu dělat rozhovory. Ale je to, jako bych řek, ehm, no jako bych prostě před Frankem řek něco špatně, protože z toho kocour moc nadšenej neni, fak ne. „Vo čem to kurva meleš, píčo? Děláš si ze mě prdel, kurva?“

Hoj, hoj, hoj, drávej kočkodane. „Né, Franco, vůbec ne, jen bysem chtěl, aby ta knížka byla vo vopravdickym Leithu, viš, vo ňákejch skutečnejch lidech. Jako ty, čéče. Každej v Leithu tě zná.“

Franco se na židli napruží, ale díky bohu se teď snad rozhodne, že se bude cejtit trochu polichocenej.

A já se pokouším vysvětlit, jak sem to myslel, a našlapuju jak kočka na rozpálený plechový střeše. „Jasně že se to šecko mění, ty vole. Na jedný straně máš Úřad pro Skocko a na druhý ten novej parlament. Zburžoaznění, vole, tak tomu řikaj ty kočičí intelektuálové. Za deset let tady takový typy, jako sme ty a já, vůbec nebudou. Podivej se na Tommyho Youngera, čéče, dyť je teď z toho jako prostě kafé bar. Řikaj tomu U Jayne. Zpomeň si, co sme si tam užili, někerý ty noci a rána!“

Franco přikyvuje a vidim, že mu lezu na nervy, ale já sem jako nervózní, nó, a dyž sem nervózní, tak prostě melu, čéče, nemůžu to zastavit…, dyž se stydím, mlčim, dyž sem nervní, kecám do aleluja. „To máš jako s tim tygrem šavlozubym. Teď chtěj ve městě jen kocoury, co maj prachy, viš, podívej se, co dělaj ve městě, tam, jak je Dumbiedykes. Chtěj nás všechny narvat do sídláků na kraj města, Franco, uvidíš, ty vole.“

„Di se vysrat, já do žádnýho zkurvenýho sídláku na kraj města nejdu,“ řiká. „Dyž sem se s ní dal dohromady, bydleli sme chvíli ve Wester Hailes. Jen jedna podělaná hospoda, ty píčo, co se tam kurva asi tak dá dělat?“

„No jó, Franco, ale starej Leith bude brzo pryč. Podívej se na Tollcross, čéče, dyť je z toho teď ňáký finanční centrum. Podívej se na Jižňák: studentská vesnice. Stockbridge je hnízdo mladejch zazobanců už dávno, náš starej Stockeree. My a voblast Gorgie-Dalry budou ve vnitřním městě brzo jediný zbylý místa pro kocoury dělnickýho původu, ty vole, a to jen kůli těm fotbalovejm klubům, viš. Zaplaťpánbů, že nám je tady ve městě nechali.“

„Já nejsem žádnej dělňas,“ povidá a ukazuje na sebe, „Já sem píčo vole byznysman,“ řiká a zvyšuje hlas.

„Ale Franco, já jen řikam, že…“

„Slyšel si, zmrde, co sem řek?“

Tohle je ti pěšina, kerou už sem si prošláp nevim kolikrát. Takže jedno poučení, kerý sem si z toho v minulosti vodnes, je, jak se z takovejhle situaček vyškrabat zpátky na správnou trasu. „Jasně, vole, jasně, beru,“ zvedám pracky, jako že se vzdávam.

Tohle Beggiče trochu zpacifikuje, ale stejně je to pěkně nasírací, urážlivej týpek, to teda jo. „Tak já ti teď povim zase něco jinýho, Leith nikdy neumře, píčo,“ prohlásí.

Tomuhle kocourovi prostě nedoklaplo, vo čem sem tu povídal. „Leith možná ne, vole, ale Leith, tak jak ho známe my, určitě,“ přu se, ale dál už to nerozvíjim, protože vim, jak by to dopadlo. Von by řek »to teda neumře«, já bych řek »jo, umře, dyť už umírá, tak jak to že ne«, a von by řek »protože to kurva řikam, proto«, a tim by to zhaslo.

Nalajnuje dvě tlustý porcičky koksu a mně se vybaví, co sem slíbil Ali, ale no co, řek sem, že nebudu smažit, a to pro mě znamená háčko, a řek sem taky, že si nedam spíd, ale vo koksíku, no tak vo koksíku teda podle mě řeč nebyla. A taky je to Franco a to vlastně nemůžu vodmítnout.

Svištíme a vydáme se do města na pivko a mně se podaří odklonit Begbieho od Přístavní záře, což je jednoduchý, protože von vobvykle chlastá U Nicol. Frankovi příde na mobil esemeska. Stojí tam a jen nevěřícně zírá. „Franco, co se děje, čéče?“

„ŇÁKEJ ZMRD SI ZE MĚ KURVA DĚLÁ PRDEL!“ zavříská a dvě holky s děckama v kočárech, kerý nás míjej, si skoro strachy nadělaj do kaťat.

„Co je?“

„Tahle zasraná esemeska… neni tu, kdo ji poslal…“ kocour nemá radost a mačká zběsile knoflíky na telefonu. Dojdem do hospody a zatimco já du vod Charlieho za barem vyfasovat pivka, von se furt moří s tim mobilem. Pak Begbiemu ten telefon v ruce zazvoní a von to zvedne, tentokrát celej nachystanej, „Kdo to je?“

Malá pauza a pak se mu rozjasní vobličej, díky bohu. „Tak dobrý, Malky. Dohodnuto.“

Vypne ho a povídá mi: „Karetní škola, nahoře u Mikeyho Forrestera. Bude tam Norrie Hutton, Malky McCarrone a tak. Dem si koupit ňákej dlabanec s sebou.“

Řeknu mu, že sem švorcovej, což teda neni pravda, ale karetní škola s Begbiem znamená, že prostě hraješ, dokuď tě ten kocour nevobere vo všechny prachy, i kdyby mu to mělo trvat do soudnýho dne. Tak do toho teda nejdu. „Tak si tam poď se mnou aspoň dát pivo, píčo vole,“ rozkáže.

No, jemu se fakt nedá vodporovat, takže se seberem k vodchodu a Begbie furt vykládá vo Markovi Rentonovi a jak ho chce zabít. Nemam z jeho nálady moc dobrej pocit, ty vole, a ani moc netoužim po společnosti typu Malkyho nebo Norrieho nebo Mikeyho Forrestera. Voni posedávaj kolem stolu, kde probíhaj hory koksu, jedna flaška whiskey za druhou a spousta piv, viš. Vymanim se z toho, až dyž projedu třicet liber. „Můžeš se nám starat vo vyměňování cédéček, Spude,“ rozhodne Begbie, ale člověk nemůže pustit nic podle svýho gusta, protože von ti prostě jako nařídí, co tam máš dát. „Pusť Roda Stewarta, píčo vole… každej den v městě čas zabíjím…, popíjím, svý plány rozvíjím…“

„To bych nikdy neřek, že budeš mít Roda Stewarta,“ vozve se Mikey. „Taky jsem ho měl, ale když se vodstěhovala, vodvezla mi skoro všechny desky.

Franco se na něj zadívá. „Tak si je vod tý kurvy zase vezmi! Nemůžeš mít zasranou karetní školu bez Roda Stewarta. Vo tom celá ta karetní škola je, píčo: vožrat se a zazpívat si Roda Stewarta. Na to píčo vole nic nemá!“

„Viděls ty vobrázky Roda Stewarta na vobálce toho cédéčka?“ promluví Norrie. „Je tam v ženskejch hadrech, na jednom vypadá jak stará šlapka. A na jednom je zase za teplouše!“

Hnedka se mi ty vobrázky vybavěj: Rod Stewart má vlasy napomádovaný dozádu, knír a sluneční brejle. Nic ale neřikam, protože vidim, jakou reakci to ve Frankovi vyvolalo.

„Vo čem to kurva meleš, Norrie?“

„Přece vo tom jeho albu, vo Greatest Hits. Na jedny fotce je voblečenej jako holka a na jiný zase jako teplouš.“

Begbie se celej třese. „Co tim mysliš, píčo, že je voblečenej jako teplouš! Ty si myslíš, že Rob Stewart je zasranej teplouš? To si zmrde myslíš?“

„To já nevim, jestli je přihřátej nebo ne,“ směje se Norrie.

Malky vidí, co se chystá, ten ví. „Dělej, Franco, rozdej karty.“

Mikey řekne: „Rod Stewart neni žádnej teplouš. Vošukal tu Britt Eklandovou. Viděls jí v tom filmu s tim modelem, Callanem, ten, jak ho natáčeli na Vrchovině?“

Ale Franco už nic neslyší. Povídá Norriemu: „Takže když si myslíš, že Rod Stewart je teplouš, tak to si musíš myslet, že typy jako Rod Stewart jsou taky teplouši a tak.“

„Né, to né, hele… já jen…“

Už je pozdě, čéče, vodvrátim malinko zrak a slyšim ránu a výkřiky a pak se votočim a Norrieho vobličej neni vidět, je to, jako by měl na něm černou masku.

Ale von je to závoj krve, protože Franco mu vo hlavu vomlátil flašku Jacka Danielse.

„No, Franco, člověče, v tý flašce bylo ještě pár panáků,“ kňučí Mikey, ale Franco vstává a míří ke dveřím. Malky ale pomáhá Norriemu do koupelny. Du za Frankem ven z pokoje a dolu po schodišti. „Zasraný svině a jejich sprostý komentáře,“ trousí a zírá na mě, ale já se na něj nedívam a jediný, na co myslim, je dostat ho k Nicol, nalejt do něj pivo, aby se vyklidnil, a pak se vypařit dom. Tak zoufale zas společnost nepotřebuješ ty vole, tak zoufale ji nikdy nepotřebuješ.

42

„… NATRŽENÝ PENIS…‘

Chudák Terry, ten teda dopadl. Zavolali jsme sanitku a ta ho odvezla rovnou do nemocnice, kde ho prohlídli a oznámili mu, že má natržený penis. Bylo to vážné, jelikož z pohotovosti putoval rovnou do nemocničního pokoje. „Když bude dobře reagovat,“ vysvětloval doktor, „tak bude všechno v pořádku. Bude plně funkční. Mohou ovšem nastat komplikace, ale v této fázi bychom ještě o amputaci neměli uvažovat.“

„Co…,“ hlesl Terry, naprosto zděšený, když si uvědomil, že postel jen tak někomu nepřidělí, pokud se ovšem nejedná o naléhavý případ.

Doktor se na něj ponuře zadíval. „To je jen ta nejčernější varianta, pane Lawsone. Ale stačí k tomu, abych nastínil, jak je to s vámi vážné.“

„No to mi vykládejte, jak je to se mnou vážný! To snad kurva vidim! Vždyť de vo mýho ptáka!“

„Takže musíte odpočívat a vyhnout se jakékoli námaze. Ty léky, které jsme vám předepsali, by měly fungovat jako prevence před nedobrovolnou erekcí po dobu, co se bude tkáň hojit. Je to jedno z nejhorších natržení, jaké jsem kdy viděl.“

„Ale my jsme jen…“

„Toto je daleko běžnější zranění, než byste hádal,“ odbyl ho doktor.

Rabovi zazvoní telefon a je to Šimon. Rab říká, že zněl značně rozrušeně, ale víc kvůli tomu, jaký to bude mít dopad na film, než kvůli Terrymu. I mně a Rabovi se z toho těžko dělá legrace. Nakonec se na mě otočí a řekne: „Vždycky jsem si říkal, že Terrymu ten jeho vohon způsobí potíže, všichni na sídlišti to vždycky prorokovali. Ale nikdy jsem si nemyslel, že Terry přivede do potíží jeho!“

Ale nějak se nám nedaří si z toho začít utahovat. Gina, Uršula, Craig, Ronnie a Melanie jsou z toho jak omráčení a Mel má teď, když jí ta celá skutečnost došla, děsné výčitky. „Já za to nemůžu…“

„Byla to nešťastná náhoda,“ konejším ji a hladím ji po zádech. Všechny je olíbám a vydám se domů, kde to Lauren a Dianě všechno převyprávím. Diana si rukou zakryje ústa a Lauřin malý obličejík jen s obtížemi maskuje škodolibou radost. Uvařila vegetariánské lasagne, a tak zasedneme k jídlu.

„Takže s tvými plány na pornofilm je ámen, co,“ vyzvídá Lauren a nalévá si sklenici bílého vína.

Je mi skoro líto vzít jí vítr z plachet, protože vypadá tak šťastně. „Ale vůbec ne, zlato, show must go on.“

„Ale…,“ Lauren ta novina skutečně vyvede z konceptu.

„Šimon je naprosto rozhodnutý, že to stejně musíme dotočit. Najde náhradu.“

Lauren vybuchne hněvem. „Oni tě využívají. Jak to můžeš připustit! Nechat se zneužívat!“

Diana si do pusy zasune vidličku s velkým soustem a s úzkostlivým výrazem se na mě zadívá. Těžce polkne a pokrčí oběma rameny. „Lauren, do toho ti nic není. Buď tak hodná a uklidni se.“

To je na palici. Musím se pokusit dovést ji k tomu, aby skrz tu svou neurózu prohlédla. „Nebaví mě studovat film, když mám příležitost se na jednom podílet. Proč ti to všechno tak děsně leží v žaludku?“

„Ale vždyť je to pornografie, Nikki! Zneužívají tě!“

Pomalu vydechnu. „A co je tobě do toho? Nejsem blbá, je to moje volba,“ usadím ji.

Podívá se na mě a v očích se jí zračí tichý, vyrovnaný hněv. „Jsi moje kamarádka. Nevím, co ti všechno udělali, ale nedovolím, aby jim to jen tak prošlo. To co děláš, je proti tvé vlastní sexualitě. Zotročuješ a utlačuješ tím jiné ženy na této planetě! Ty to studuješ, Diano! Tak jí něco řekni,“ naléhá.

Diana se chopí dřevěných naběraček a přidá si na talíř nasekaný salát. „Ono je to malinko komplikovanější, Lauren. Jak pokračuju, hodně se o tom dozvídám. Neřekla bych, že pornografie jako taková je tady ústřední otázkou. Myslím, že jde spíš o způsob, jakým ji konzumujeme.“

„Ne… ne, tak to teda ne, protože nahoře jsou vždycky muži!“

Diana souhlasně pokývá hlavou, jako kdyby Lauren jen potvrdila její domněnku. „V pornoprůmyslu ale patrně méně, než kdekoli jinde. Co třeba ženská erotika nafilmovaná ženami pro ženské publikum? To do toho tvého vzorce pasuje kam?“ provokuje.

„To je falešné podvědomí,“ vyžblebtne Lauren.

Já jsem natolik vytížená, že se nezapojuju, a tak jako tak nemám čím přispět. „S tebou není žádná legrace, Lauren,“ oznamuju jí, zvedám se od stolu a sahám po svém batohu. „Nádobí nechte na mně, děvčata, umeju to, až se vrátím, slibuju. Mám lehké zpoždění.“

„Kam jdeš?“ vyzvídá Lauren.

„K jedné kamarádce, procvičovat si text,“ řeknu a zanechám tu nešťastnou frigidní krávu, ať se těmi svými komplexy třeba zadáví.

Ona se dokonce postaví, ale Diana ji chytne za zápěstí, stáhne ji zpátky na židli a promlouvá k ní, jako by byla děcko, které se z ní opravdu stalo. „Lauren! To už stačilo! Posaď se a dojez to jídlo. No tak.“

Když odcházím, slyším za sebou nějaké zvuky, ale sejdu dolů a vykročím do zimy. Počkám na autobus do Wester Hailes a jedu k Melanii. Trvá mi celou věčnost, než najdu, kde bydlí. Když mě pustí do bytu, zjistím, že akorát uložila svého syna do postele. Trénujeme si text a pak si připravujeme i takovou malou akci, a nakonec tam zůstanu celou noc.

Ráno počkáme na její mámu a pak vyrazíme autobusem číslo 32 do centra Leithu. Jemně poprchává a než dojdeme do hospody, jsme promočené na kost. Klátiči vypadají poněkud rozrušeně a já si uvědomím, že po kameře nikde ani vidu. Místo toho tam na židli sedí vysoký, štíhlý chlap, kterému je tak pětatřicet a má kudrnaté vlasy, kotlety a pichlavé oči.

„Tohle je Derek Connolly,“ vysvětluje mi Šimon. „Derek je profesionální herec a bude nám dělat odborný dozor. Možná ho znáte z televize, hrál skotské zloduchy v seriálech The Bill, Casualty, Emmerdale nebo Taggart.“

„No v Taggartovi jsem teda hrál advokáta,“ ozve se Derek ublíženě.

Začneme procvičováním různých modelových situací a pak děláme na scénáři. Jestli ho naše herecké pokusy dovádějí k zoufalství, rozhodně to na sobě nedává znát. Dokonce zalituju, že jsem se na vejšce častěji neúčastnila kroužků herectví. Nic nepřijde nazmar.

Potom jdu s Šimonem k němu domů a prozradím mu, že jsem nacvičovala s Mel. „Tak jsi ji měla pozvat sem,“ reaguje.

Ale ne, to by nešlo. Chci ho mít jen sama pro sebe.

43

FINTA ČÍSLO 18 746

I když už je jaro, pořád je ještě chladno a odtrhnout se od Nikki pro mě není lehké. Navíc začínám mít upřímnou hrůzu z toho, že se v hospodě budu muset Mo a Ali podívat do očí. Odložím to, sním snídani, kterou mi přichystala, a pak se vydám do střihačského studia v Niddrie, kde si přitočím několik kopií té kazety, na které si Paul užívá.

„Co to má znamenat?“

„To nic, jen drobet nad předepsanou osnovu,“ odpovím a ze zeleného mobilu zavolám svému leithskému propagátorovi. Nikki mi oznámí, že musí do školy na přednášky a že mi zavolá později. Sleduju, jak se připravuje k odchodu a jak se její zadek elegantně pohybuje v té dlouhé sukni. Je to zvláštní, ale v naší chorobně pochlapené kultuře má dnes jen velmi málo žen dostatek šarmu na pořádné nošení sukně, takže si o to víc všimnete výjimek. Obleče si ten svůj dlouhý kabát, zapne zip a i pod tou kožešinou olemovanou kapuci zachytím její oslnivý úsměv, načež zamává a zmizí.

Paulovi řeknu, že se s ním naléhavě potřebuju setkat a že má v poledne čekat v Baru na pobřeží dole u Leithského potoka. Dorazíme tam přesně ve stejnou chvíli. Paul vypadá rozčileně, ale to není nic proti tomu, jak bude vypadat za chvíli. Přistrčím před něj fakturu, šekovou knížku a propisovačku. „Tak, Paule, jen se mi tady pod to podepiš.“

„To je spěchu,“ řekne, nasadí si brejličky – je očividně dalekozraký – a pak si prohlíží jak fakturu, tak tu šekovou knížku. „Nemohlo to počkat… co… tohle jsou peníze na vzdělávací video… kam že jdou? Tyhle faktury jsem nikdy neviděl. A co to je Bananazzurri Films?“

Rozhlédnu se po tom prostorném, dřevem obloženém baru s vysokými stropy a obřími okny. „To je moje produkční filmová společnost. Pojmenoval jsem ji po tom Banánovém sídlištním bloku tady za rohem, kde jsem vyrůstal, ale je to i nenápadná narážka na mé italské kořeny.“

„Ale… proč?“

„No,“ vysvětluju, „Sean Connery nazval svou produkční filmovou společnost Fountainbridge Films podle místa, kde vyrůstal. Připadalo mi to zkrátka jako naprosto boží nápad.“

„Ale co to má společnýho se vzdělávacím videoprojektem Protidrogovýho fóra leithských podnikatelů?“

„Vůbec nic. Má to částečně financovat film s názvem Sedm jízd pro sedm bratrů. Máme jisté počáteční náklady. Je to zábava pro dospělé, nebo, chceš-li, pornografický film.“

„Ale… ale… co to má do prdele znamenat! To nemůžeš! V žádném případě!“ Paul vyskočí, jako by se mě chystal napadnout. O to tedy nestojím.

„Poslouchej, vrátím ty peníze hned, jakmile rozchodím ostatní finanční zdroje,“ vysvětluju smířlivě. „Je to byznys. Někdy člověk musí okrást Honzu, aby mohl zaplatit Pepíkovi, nebo naopak,“ usmívám se a vybaví se mi ten holandský pornodýler, Peter Muhren alias Miz.

Paul vstane a dá se na odchod. Zastaví se ještě a ukáže na mě prstem. „Jestli ode mě očekáváš, že to podepíšu, tak to nemáš v hlavě v pořádku. A to ti říkám rovnou: jdu na výbor a na policajty a řeknu jim, co seš za pěkně vykutálenýho ptáčka!“

Mluví celkem nahlas. Naštěstí je bar ještě prázdný. „No vidíš,“ odpovídám, „a já si myslel, že seš zmrd, kterej ví, o co kráčí. Ale mýlil jsem se.“ Vytáhnu kopii toho videa. „Tohle možná by mohlo zajímat tvýho šéfa, kámo. Klidně to zlikviduj, mám kopie. A nejen pro něho: jednu pro noviny a jednu pro toho kripla z okresu. Jsi tam, jak si dáváš tu lajnu koksu a vyprávíš o tom, jakej matroš ti vozí ta tvoje spojka.“

„To nemyslíš vážně…,“ povídá pomalu a pevně se na mě dívá. Potom se mu zachvěje zrak.

„Krátce řečeno, myslím,“ řeknu a podávám mu tu kazetu. „Vezmi si ji s sebou, jestli mi nevěříš. A konec konců vezmi si ji v každém případě. A teď se posaď.“

Je vidět, že to vteřinku dvě zvažuje. Potom sebou se zlomenou poslušností kecne do židle a holčina nám přinese dva obří hrnky s kapučínem. Tady v Baru na pobřeží vědí, jak udělat pořádné kapučíno. Mám obavy, že pro Paula je to trochu škoda, protože ten je myšlenkami někde jinde a pravděpodobně už si asi upravuje chuťové buňky na vězeňskou stravu. Tohle je natuty horší než jeho největší noční můra. Já ale nechci, aby se mi tady celý zničený hroutil, lidé by si toho všimli a hned by se prozradil. „Nezačni se kvůli tomu bičovat. Nejsi první mrcas, kterej se trochu přestal kontrolovat a někdo mu přiskřípnul pérka,“ říkám a myslím přitom na Rentona, „a nebudeš ani poslední. Považui to za zkušenost ze které se lze poučit. Nikdy nedůvěřuj klukovi ze sídláku, kterej přišel k prachům,“ mrknu na něj spiklenecky, „protože ty prachy bez výjimky pocházejí z kapsy nějakýho jinýho usmolenýho chudáka. Ty jsi ten usmolenej chudák,“ vysvětluju a ukážu si na něj prstem. „Ale posílí tě to, za to ti ručím.“

„Kdo ti dal právo se ke mně takhle chovat?“ škemrá.

„Právě sis sám odpověděl, kamaráde. Zamysli se nad tím. Teď buď tý dobroty a kliď se mi z očí, čekají mě obchodní povinnosti. Teda, napřed si dopij to kapučíno, dělají ho tady výtečné.“

Ale ne, nechá ho tam stát a já se zamyslím nad svým úsilím omezit drogy našeho tisíciletí: kofein a kokain. Přesto si ale, když se celý zlomený odkymácí do auta a vyrazí zpět na předměstí, s kariérou, která visí na vlásku, vezmu jeho kafe a sedím, sleduju kroužící a vřeštící racky a pomyslím si, že je to tak, Leith je místo činu. Jak jsem jen mohl tak dlouho skejsnout ve špinavém, ponurém Londýně?

Derek Connolly, ten herec, se ukázal být hned dvojnásobným přínosem. On a jeho kóča, Samanta, mají chuť zahrát si bratra, který stojí o normální sex a nechá se svést v jednom penzionu. Tak si pronajmeme zapadlý brloh v Links. Rab protestuje, že má práci do školy, ale po chvilce přemlouvání si dá říct a dostaví se spolu s Vincem, Grantem, výstrojí a digitálními kamerami na místo. Krátce provádíme partyzánské filmování dílu s normálním sexem, scénu se sváděním, a výsledky jsou velmi příznivé. Když budeme počítat tu nedodělanou orgii, tak už jsem »udělal« dva bratry ze sedmi.

Vydám se zpět do hospody, abych zkontroloval vojenské stavy. Je tam dost rušno. Zahlédnu Begbieho, jehož tvář je přepnutá do role zabijáckého štváče, a vidím, jak postranním vchodem vchází ten Larry, a tak se rozhodnu, že před tím, než s Nikki odjedu do Glasgow, zajdu navštívit Terryho. Mo opět šílí, že ji v tom nechávám samotnou. Vstoupí Ali a vypadá přejetě. Vyložím Morag, že tak se prostě věci mají a že odjíždím do Glasgow obhlídnout možnosti růstu. „Růstu? V Glasgow? Vo čem to meleš, kluku!“

„Řetězec pohostinství s leithským motivem. Proniknout s koncesemi na Přístavní záři na západ a pak dolů na jih.“ Rozhlédnu se po té hnijící díře. „Vyvézt tohle jméno,“ zasměju se. „Do Notting Hillu, do Islingtonu, do Camden Townu, do centra Manchesteru, do Leedsu…, budou nám padat k nohám jako domino!“

„Mně se to nelíbí, Šimone,“ říká a vrtí hlavou, ale já se chci vytratit dřív, než mě zmerčí Begbie a jeho uválenej parťák. Ale je pozdě, zahlédl mě a už se sem hrne.

„Nezůstaneš ani na jedno posraný pivo, jo?“ víceméně mi rozkáže.

„Moc bych rád, Franku, ale jdu navštívit nemocnýho kamaráda do nemocnice a pak musím na vlak do Glasgow. Cinkni mi v týdnu na mobil, dáme si spicha a zajdem na pár kousků.“

„Hmm…, jaký že máš do píči číslo?“

Nadiktuju Begbiemu zelené číslo a on si ho namačká do telefonu a očividně si ověřuje, že to není to číslo, ze kterého mu přišla ta textovka. „To je jedinej mobil, kerej kurva máš, jo?“

„Ne, mám ještě jeden na byznys. Proč?“ ptám se. Ve skutečnosti mám mobily tři, ale do toho pro holky nikomu nic není.

„Dostal sem píčo vole esemesku vod ňákýho zmrda, co se mě snaží nasrat. Vypadalo to jako číslo z ciziny. Ale nefungovalo to, dyž sem na něj píčo vole volal zpátky.“

„Fakt jo? Uchylácký telefony, jo? Nebude dlouho trvat a někdo tě začne sledovat, Franco,“ žertuju.

„Co tim jako kurva chceš říct?“ prská Begbie.

Cítím, jak mi tuhne krev v žilách, protože jsem téměř zapomněl, do jakých propastných hlubin sahá paranoia tohodle chlapa. „To byl vtip, Franco, krucinál, neber to tak vážně, kámo,“ snažím se to zlehčit, sevřu pěst a s kamarádským, ale neohrabaným gestem se dotknu jeho ramena.

Asi dvě vteřiny, které mi připadají jako deset minut, se neděje nic a já vidím, jak se přede mnou otevírá obří černá díra a do ní se vylévá můj život. Potom, právě když už si myslím, že jsem zašel moc daleko, se jakoby zklidní a dokonce i sám zavtipkuje. „Mě žádnej zmrd sledovat nebude, navopak, všichni se mi ty krávo snad vyhýbaj nebo co. Moji takzvaní kamarádíčkové, do píči,“ řekne a dívá se teď na mě tvrdě a s očekáváním.

„Jak řikám, Franku, dáme si v tejdnu spicha. V poslední době jsem toho měl trochu moc, teprve se tady učím, co a jak, ale brzo budu volnej,“ tvrdím mu.

Ten Larry se na mě zadívá a prohnaně se zašklebí. „Doslech sem se, že zabíjíš čas trochu jinejma věcičkama, vole.“

Páteří mi projede studená šleha a přemýšlím, kdo co vykecal, ale tajemně přikývnu a usměju se na Franka i na Larryho a ukončím to. Než odejdu, otočím se ještě na Morag. „Pivo tady pro pány, Mo, na účet podniku. Na zdraví, chlapi!“ zanotuju, a když jsem bezpečně z dohledu, skoro si to po Walku poskakuju, nohy lehké jako dítě, radostí bez sebe, že jsem se z té šlamastyky v hospodě vymotal.

44

„… LAMAČI REKORDŮ…‘

Musí to být tou společností, ve které se pohybuji, ale začínám uvažovat, jako bych byla místní. Život je sladký; je vlahý jarní den, a tak mám pružný krok, a když na mě vyzývavě píská parta zedníků, reaguji s nenucenou, povýšenou opovržlivostí a cítím se jako vypočítavá, arogantní sexy potvora. Teď, když mi skončily povinnosti do školy, se do té role můžu vložit celým tělem. Prodírám se ulicemi města, které jsou den ode dne ucpanější turisty, směrem k nemocnici, na návštěvu za Terrym. Chudák Terry.

Vzduch je ještě studený a ledově bodá, ale ve svetru se to dá snést. Uvědomuji si, že mě ten film doopravdy baví. Sex ovšem překvapivě o něco méně. Jdu do toho s vervou, ale nikdy to nesplní má očekávání. Příliš to připomíná práci, hraní na kameru a díky tomu je to často mechanické a nepohodlné. Někdy si připadáte jako nějací lamači rekordů, něco jako když se sto lidí narve do miniauta a takové ty hovadiny, a taky mi připadá, že to Šimonovo samá klapka sem a klapka tam je vzhledem k nárokům na ten film trochu přehnané. Jako by si chtěl dokázat, že nás všechny ovládá. Ale nejdůležitější je něčeho se účastnit, být do něčeho zapojený, protože to vám dodává pocit, že jste naživu.

Včera jsme točili tu hradní scénu, teoreticky nejobtížnější, v Tatallonu v Severním Berwicku. Šimon sehnal kamaráda truhláře, který nám vyrobil nápodobu středověké klády. Ronnie si podle instrukcí nasadil brýle a Uršula se vyfikla do bílé sukně a trička, což maximálně zvýraznilo kontrast mezi blond vlasy a opálením ze solárka. Časně ráno jsme natočili, jak Ronnie nasedá do zájezdního autobusu a ona ho sleduje. Potom jsme jeli na autobusové nádraží. Autobus do Severního Berwicku byl skoro prázdný. Nafilmovali jsme, jak se do něj Ronnie usazuje, a vypadal v těch brýlích, s notebookem a foťákem jako opravdový suchar. Rab jel podél v dodávce řízené Craigem a ze zadního sedadla zabíral exteriéry.

Uvnitř autobusu jsme natočili, jak Uršula Ronniemu říká: „Nebude vám vadit, když si přisednu? Já jsem ze Švédska.“

Ronnie si z těch hereckých lekcí odnesl nejvíc a Derek tvrdil, že je přirozený talent. „Ale vůbec ne,“ odpoví. „Já objevuji staré hrady.“

Potom jsme natáčeli tu scénu s kládou, u které se s ní jako znovu setká. Ona ho prosí, aby ji vyprostil, protože se z ní nemůže dostat ven. A tehdy se neovládne a udělá jí to zezadu. A tak můžeme odškrtnout dalšího bratra.

Když vejdu do nemocničního pokoje, zjistím, že hádky mezi Rabem a Terrym neustaly ani teď, když je Terry upoután na lůžko. Mám pocit, že Rab má potají z té Terryho nepříjemnosti radost, i když Terry sám podle všeho trochu pookřál. Jeho noční stolek přetéká ovocem, které, jak hned odhadnete, přijde nazmar, a všelijakými konzervami a krabicemi z rychlého občerstvení. Okolo boků má konstrukci, která se nadouvá pod přikrývkou a ochraňuje jeho poničený penis. „To mě fascinuje. Máš ho v sádře? Nebo v dlaze? Nebo co to je?“ ptám se.

„Né, jen mi ho jako zafačovali.“

Dovnitř vpluje Šimon a rozhlíží se po nemocnici, jako by to byla nemovitost, kterou právě koupil. Je tu teplo, tak si svlékl svetr, ale neuvázal si ho kolem pasu, jako by to udělala většina lidí, ale okolo krku, jako švihák na kriketu. Usměje se na mě a pak se obrátí na pacienta: „Tak jak se tu o tebe starají, Terry?“

„Je tu pár slušnejch sestřiček, ale řeknu ti, je to pro mě mor. Když se mi postaví, umírám bolestí.“

„Myslel sem, že ti daj ňáký prášky, aby se ti nemoh postavit, ne,“ uvažuje Rab.

„Takový sračky možná zabíraj na typy, jako seš ty, Birrelli, ale mě teda nic nezabrání, aby se mi nepostavil. Doktor má nahnáno, chápeš, řiká mi, že si musim s těma erekcema dát pohov, jinak že se mi to nezahojí.“

Šimon se na něj otráveně zadívá a předloží mu špatnou zprávu. „Terry, my teď nemůžeme to natáčení odkládat. Budeme muset najít náhradníka. Sorry, vole.“

„Za mě žádnýho náhradníka nenajdeš,“ oznámí nám Terry jen tak mimochodem, beze stopy arogance, protože to bere jako naprosto neutrální odhad.

„No, natáčení pokračuje hladce,“ rozplývá se Šimon. „Ronnie a Uršula byli včera prvotřídní a Derekovi a jeho holce to v tom výtahu šlo taky parádně.“

Terry se na Šimona zadívá a očividně má v úmyslu mu srazit hřebínek. „A mimochodem, Šoufle, proč máš ten svetr uvázanej kolem ramen jako ňákej posranej buzerant?“

Šimon reaguje podrážděným, ledovým pohledem a promne si ovčí vlnu svetru mezi palcem a ukazováčkem. „Tohle je svetr značky Ronald Morteson. Kdybys něco o oblečení věděl, tak bys chápal, co to znamená a proč ho radši nosím takhle. No ale to je jedno,“ podívá se na mě a pak zpět na Terryho. „Jsem rád, že jsi v pořádku a že všechno je na správné cestě. Nikki, máme ještě nějaké povinnosti.“

„To tedy jistě máme,“ usměju se.

Rabovy oči vrhají po Šimonovi blesky. Umírá touhou zeptat se, kam jdeme, ale svou šanci promeškal, protože my dva už odcházíme středem a míříme do města na nádraží, na vlak do Glasgow.

Ve vlaku mi Šimon podává hlášení o naší vyhlédnuté oběti a zní to napínavě, ale na druhou stranu mě zvláštním způsobem zneklidňuje, že na vystopování toho kluka vynakládáme tolik energie. Úplně ho před sebou vidím, když mi ho popisuje. Šimonův úsečný přednes, který není myšlen ironicky, ve mně navozuje pocit, že jsme špióni MI 5. „Skoro žádní kamarádi, typ, co je nejradši doma, nadšený modelář s lehkou nadváhou. Existuje odrůda dětí, které se rodiče snaží udržet doma tak, že je buď vědomě nebo podvědomě činí neatraktivními pro opačné pohlaví, a to tak, že je nutí konzumovat neuvěřitelně obří a nechutně časté příděly jídla. V našem případě má vyhlédnutý objekt ještě navíc celkem hnusnou pleť díky agresivnímu akné ve stylu sedmdesátých let, se kterým moderní strava a kožní kosmetické přípravky jinak už dávno zatočily. Takový ten druh nezdravé vyblitosti, která je ještě občas k vidění na některých fotbalistech z východní Evropy, co jsou v televizi a tak, ale tady na západě a dokonce i v Glasgow se dnes jedná o velice řídký jev. Náš chlapec je asi tradicionalista. Jediné, co od něj potřebujeme, je seznam klientů: jména, adresy a bankovní účty. Stačí jeden výtisk, ale ještě lepší by to bylo na disketě.“

„A co když se mu nebudu líbit?“ ptám se.

„Jestli se mu nebudeš líbit, tak je teplej, to je jednoduchý. A jestli je to buzík, tak do něho půjdu já,“ prohlásí a po tváři se mu rozlije úsměv. „Můžu hrát i transsexuála, jestli to bude potřeba,“ dodává a jiskřivě se směje, „teda tu koketovací fázi,“ a tvář zkroutí odporem, „sex ne.“

„To co mi tu vykládáš, je ovšem nesmysl. Nelíbím se přece každému hetero chlapovi,“ vrtím hlavou.

„Samozřejmě že líbíš, a když ne, jsou na chlapy, nebo jsou to skrytí teplouši, nebo…“

„Nebo co?“

Tvář mu zvalchuje ještě širší úsměv. Vidím, jak se mu rozehrávají vrásky kolem očí. Ale opravdu vypadá jako Ital, má ve tváři tolik charisma. „Přestaň mě chytat za slovo.“

„Nebo co?“ nedám si říct.

„Nebo nechtějí míchat byznys a potěšení.“

„Tobě to na překážku nebylo,“ usměju se.

Šimon nasadí přehnaně smutný výraz. „To se ti snažím dokázat. Nejsem s to ti odolat a on na tom bude stejně, to se klidně vsaď.“ Potom měkce dodá: „Sázím na tebe, Nikki.“

Vím, co těmi slovy zamýšlel, a požadovaného efektu skutečně dosáhl. Nemůžu se dočkat, až to propukne. Vystoupíme z vlaku, najdeme tu hospodu a já ho hned vidím, jak sedí sám na baru, ten muž z mých upocených nočních můr vyplněných drobným týráním. Šimon na mě kývne a pak zmizí a já spolknu svou hrdost a jdu na věc.

45

BEZSTAROSTNÝ JEZDEC

Mám čéče v tý svý kebuli fak vymaštěno. Jednoduše proto, že sem si dal krapet starýho dobrýho spídu a pak pár želatýnovejch pilulí, abych lehčejc přistál, takže mi závity moc nefachaly, dyž mi zavolal Bestie Chizzie. Nikdy sem toho kocoura moc v lásce neměl, je to špatnej chlap, ale von se ti na mě v base ňák jako prostě pověsil. Nevěděl sem, že už je venku. Ale já sem děsně chtěl ňákou společnost a Chizzie měl méno ňákyho koně, kerý dostal jako tip vod kámoše ménem Marcel, a ten nikdy nemíří vedle, viš. Tak si sedíme u Bennyho v Slatefordu a dem se zpátky do knajpy podívat, jak si to ten náš kluk, žádnej favorit to teda nebyl, vosum ku jedny, Snow Black, jak si v Haydocku ve 2:45 běží pro zlato.

Nemoh sem tomu uvěřit, ty vole. Hned vod startu se do toho ten náš kluk pěkně vopřel. V půlce závodu už je vepředu úplně sám. Pár dalších kopytníků ho na poslednim furlongu začne stahovat, ale náš kluk plachtí, plachtí vole jak blázen. Je ti to ve skutečnosti ten nejnevyrovnanější závod, jakej sem kdy viděl. Né, že bysme ňák remcali, to né, vole, ke stížnostem máme daleko. Řveme: „HURÁÁÁÁÁÁÁ!!!“ a zeširoka se pod tou telkou v hospodě vobejmeme a já najednou jako prostě ztuhnu, dyž mě napadne, koho dalšího tyhle pracky vobjímaly a jak se asi ten někdo cejtil. Vodtáhnu se s tim, že du na bar pro další pitivo, abysme to voslavili. Dyž z kapsy doluju peníze, najdu ještě pár těch želatýnovejch pilulek.

Dyž dem zpátky do sázkový kanceláře, tváří se Benny jak zaraženej prd. „Dobrej tip,“ huhlá.

„Tak tak, kočkodane,“ usměju se.

„Čék musí mít votevřený kukadla a nastražený slechy, co,“ zubí se Chizzie. „Někdy se na čéka usměje štěstí, brácho. Výhra střídá prohru.“

A je to ten nejlepčí pocit na světě, ty vole, protože mam jako prostě čtyři tácy a Chizzie dokonce vosum a půl. Čtyři tácy, ty bláho! Vezmu Ali a Andyho na dovču, do Disneylandu, do slavný Paříže! Díky Marceli, slušná práce, a díky Chizzie, že ses vo to se mnou podělil, to se musí nechat!

Dem zpátky do nálevny a kopnem do sebe na voslavu pár kousků a pak se rozhodnem, že razíme do centra. Nejrači bych tohodle borce Chisholma setřás hned, jak to pude, ale zachoval se ke mně pěkně, takže sem mu zavázanej a připadá mi správný to s nim ještě chvíli vydržet. Čekáme na taxíka nebo třeba i na autobus, ale nic nejede – skockej případ, úplně jak Skocká fotbalová asociace, co se motorizovanejch vozidel na přepravu cestujících týče, vole. Chizzie se vypaří na parkoviště před pivovarem S&N. Já si myslel, že si jen vodskočil se vychcat, ale za chvíli přede mnou zastaví modrá Sierra a kdo jinej za volantem, než ta kočičí nestvůra, známá jako Gary Chisholm.

„Vůz je přistaven, brácho,“ řekne Chizzie a zlatej zub se mu blejská jak tygří tesák.

„Aha, tak jo…“ já na to a lezu dovnitř… Hele, ty politický kocouři furt melou vo beztřídní společnosti, takže podle mýho je to vlastně jedno, čí káru si vezmeš. Všecko je tu pro všecky, viš?

„Musíme se dostat do města a stihnout se eště pořádně vožrat do zavíračky, než se báby poválej domu, ty krávo,“ vozve se a pak spustí takovej divnej, vysoko položenej smích, kerej z člověka skoro vodírá cáry masa.

Vozítko necháme na Johnstone Terrace, vyšlápnem si směr Mile a zaskočíme nahoru do patra k Jáhnovi. Kejvnu na pár lidiček, kerý si to sem přihasili rovnou vod soudu. Po ňáký době mě to pivko začne zmáhat, já teď už moc nesnesu, ale já dycky víc ulítaval na těch jinejch drogách.

Chizzie začne vykládat vo starejch známejch: vo klukách z basy, vylepanejch palicích a tak. To jako prostě neni druh hovorů, kerý mám zvlášť ve voblibě, protože von dycky zpomíná na samý poškozený kocoury. Du na hajzl a přemejšlim vo tom balíku peněz v kapse, čéče, a že s těmahle prachama bych si klidně moh nabalit ňákou číču, a z ňákýho důvodu si z automatu koupím balíček prcgumy. Cejtim, jak mi ty želatýnový pilule vypalujou díru do kapsy, viš. Potřebujou brzo sezobnout.

Dyž se vrátím, vidim, že Chizzieho napadlo to samý, co mě, a to mě jako prostě znervózní. „Prcal bych, až by se hory zelenaly, kurva,“ řekne mi. Pak vysvětluje: „Je nejvyšši čas ulovit ňákou pičku, mezi čtvrtou a šestou. Dycky najdeš ňáký ty zmrskaný děvky, co to do sebe lily celý vodpoledne a teď už nevěděj, kerá bije.“ No, Chizzie je na lovu.

A právě teď nemusí čék hledat daleko. U baru je jedna zrzavá sýkorka. Má bílý legíny a sou celý vytahaný a vyboulený, jako by je vopustila veškerá elastičnost, a vypadá to, jako by v nich měla naděláno nebo co. Je prostě úplně na šrot, ty vole, já bych se k ní ani nepřiblížil, ale Chizzie je u ní cobydup. Koupí jí pití, něco jí řekne a vona si k nám de přisednout. „Nazdár, vole,“ pozdraví. „Já sem Cass,“ řekne. Kurvafix, ta holka je skoro alkáč. Nahlas se směje, nakloní se mi kousek vod vobličeje, na chvilku mi rukou zašátrá po koulích a pak mi stiskne stehno. Těsně u vobličeje mi visí ta její veliká, červená tvář, celá voteklá a zapálená alkoholem a vidim, že má žlutý a zkažený zuby. Ale aby bylo jasno, moje zuby sou taky v prdeli, a dyž se nad tím zamyslim, vypadám v ksichtu po těch pivech asi hodně podobně jako vona, protože i Chizzie má frňák jak semafor. Mně jako prostě ale vobličej nerudne, dyž piju, protože mě to spíš jako vysaje šechnu barvu a sem pak jako celej bílej. Trochu záležet si ale dala, protože má tlustý voční linky a spoustu rtěnky, a ptá se nás, v jakým sme se jako narodili znamení a vede takový ty holčičí kecy.

Ale páchne jak tchoř, vona se totiž vážně posrala.

No, mam už šechno trochu v mlze, protože v poslední době moc alkohol nerozdejchávam. To těžký, bahnitý pivo, vole. Chizzie si to teď ale vzal na povel, vystrkal nás ven z hospody a dem zpátky na Johnstone Terrace a zase nasedáme do toho ukradenýho auta. Chizzie málem nacouvá do jinýho zaparkovanýho fára, ale vybere to, svištíme po dlážděný silnici směrem do parku Holyrood a pomalu se začne stmívat.

Ta holka je fakticky dost divná. Mluví tak sprostě, že by trumfla rotu Rusáků, a teď nám ukazuje svoje zrzavý vochlupení a přelejzá ze zadního sedadla k nám dopředu a sedí teď tak jako mezi náma. Chizzie nadává, protože mu sedí na řadící páce a von se k ní nemůže dostat, a tak chvilku padáme dolů z kopce jako kámen. „Sledujte todle, vy podělaný sráči. Kdo si chce zapíchat, co?“ huláká. Teda já sem vod Ali nedostal už ani nepamatuju, ale čék by musel bejt naprostej cvok, aby se přiblížil k týhle ženský.

Chizzie se směje a skoro nabourá do tý velký černý brány u vjezdu do Holyroodu, ale včas to strhne a sme vevnitř. Zastaví a dem do parku. Rozhlídnu se vokolo toho velkýho kopce, kerýmu se řiká Arturovo křeslo. Za náma je vobrovský staveniště. Náká vládní akcička, na volení a na parlament a tak, viš. Jak zapadá sluníčko, začíná bejt malinko kláda.

„Kam dem,“ zamumlá vona tu a tam, dyž následujem Chizzieho dozadu na druhou stranu staveniště. Zajdem za takovej velikánskej plot, stranou vod silnice, směrem ke kopci. Nikdo tam neni, i dyž je slyšet, že tam za zdí ještě pár dělníků nadělává přesčasy, ale neviděj nás.

„Hledáme ňákej dobrej plac na pořádnej mejdan, eh,“ mrkne na mě Chizzie. Už se skoro setmělo. Nachmatam v kapse želatýnku a kopnu ji do sebe, prostě nervy jako, viš, mam prostě nervy, tak proto.

„Je na čase, abys pochopila, vo co tu de, frajerko,“ zasměje se Chizzie a prostě si rozepne poklopec a vytáhne ven, no prostě svuj vocas, takovou jako tučnou, gumovou věc. Vohony jinejch chlapů sou prostě jako vošklivý, viš. „Ahoj, ty tam, tak poď,“ řiká tý holce a v hlase má vopravdovou hrozbu, „nasoukej ho do sebe.“

Ta rozjívená káča vypadá krapet rozhozeně, jakoby si poprvý uvědomila, vo čem to je. Ale drsně pokrčí rameny, klekne a začne ho Chizziemu kouřit. Chizzie tam jen tak stojí a tváří se znuděně, ty vole. Asi po minutě nebo tak se vozve: „Zasraná práce. Dyť ty ani nevíš, jak se to dělá,“ řiká. Pak se na mě se šklebem votočí a povidá: „Spude, já tady tu blbou čubku budu muset naučit, jak se kouří péro.“

Zastaví, drapne jí za vlasy a vodtáhne ji k těm převázanejm komínkům cihel. „No dobrý… dyť du… dyť du kurva sama,“ ječí vona a mlátí ho do zápěstí.

Teď to teda přehnal. „Hele, brzdi, Chizzie! Kurvafix,“ křičim, ale najíždí mi ta želatýnka a hlas se mi prostě vytratí do ztracena.

„Drž tu posranou klapačku,“ štěkne na ni Chizzie, mě ignoruje a vona se na něj vobrátí s takovym ublíženym výrazem. Von ji u tý hromady cihel přitlačí zpátky na kolena. „Postav se nahoru, Spude,“ poručí. Já už pěkně frčím, takže jen du a vylezu na ty cihly.

„Tak,“ komaduje Chizzie, „vytas péro, vole.“

„Jo, jasně! Di… dopr…,“ mumlám a ta Dynamická pozemská kupule mi ňák jako ujede z obzoru… potom se začnu chechtat jako šílenec.

„No jó, ty zasranej poslušnej kriple,“ řve na mě ta drsňačka a tváří se fakticky zle, čéče, jako bych to byl já, kdo ji táhnul za vlasy, a já jí při tom nic neudělal.

„Né… tak to jako prostě neni,“ bránim se, „já se chci normálně kámošit, viš…“

Chizzie se směje a křičí: „Dělej, kreténe! Já zase kurva chci tady naší čubku vo něčem přesvěčit…“

Ta holka už je úplně mimo a já k tomu nemam daleko. „Raymond povidal, že můžu malýho dostat zpátky,“ mumlá vopilecky a je ve svym vlastním světě, jako já…

„Jen skuč, ty píčo,“ řiká Chizzie a já se dívam na ten jeho divnej ksicht, začnu se řehtat jako malej harant a von mi jako rozepne kalhoty a vytáhne mi péro. Nic necejtim, ale Chizzie drží moje péro. Chizzie! Zadívá se dolu na tu holku. „Hele, holky a vyhulovačka?“ povidá mym směrem. „Nikdy sem nepotkal jedinou, kerý by to šlo.“ Pak se zase vobrátí na ní. „Ty teď kurva dávej pozor, protože tohle je nejlepší zasraný vzdělání, k jakýmu kdy přídeš,“ a znova se vobrací ke mně. „To sou celý ženský. To máš stejný, dyž vočekáváš, že všechny ženský budou umět vařit, protože myslíš na matku, ale i dyž třeba zvládnou jednoduchý jídlo, tak vod nich nikdy neuvidíš nic, co vyžaduje krapet představivosti, nebo… vobratnosti. Čim to je, že nejlepší kuchaři sou dycky chlapi, jako ty v telině a vůbec? To samý máš s kuřbou. Většina si jich to prostě narve do dršky, cucaj a vozej se po tom nahoru a dolu, jako by se pokoušely udělat si z pusy píču. Dyž sem byl na křídle pro bestie, ukázal mi jeden kluk, jak se to dělá… napřed jezdíš jazykem po dýlce ptáka…,“ a čapne mý péro a začne ho volizovat… to v Spudově případě netrvá dlouho… eh, eh, eh…

Dynamická zeměkoule… prej je tam dobrá sranda.

„Ty drzej hajzle,“ vydechnu a cejtim, jak jeho studenej jazyk zlehka přejíždí po mý prostě jako úplně citlivý předkožce… Chizzie zní jak moderátor Modrýho Petra nebo jako Fanny Craddocková při svý kuchařský estrádě nebo tak ňák… všechno se mi točí a padá tma…

„Dělej, děvko!“ zasyčí a já si na moment myslim, že to patřilo mně, ale ne, bylo to na tu holku a vona následuje jeho příkladu a bere konec jeho ptáka do pusy.

„Lepší… lepší,“ heká, „pak si pohraješ se žaludem… pěkně tuhneš, paráda…“

Stojí mi, ale nic necejtim. Prostě nic…

A slyšim Chizzieho a zpomenu si na toho kluka, co vyhrál Voskara, jak řiká »sem králem světa«, ty vole, jen kvůli tomu, že udělal jeden film, kerej jako dávali v bijáku, byl teda dost dlouhej, podle mýho aspoň, protože sem ho minulý léto viděl, viš, a myslim na Šoufla a sadil bych se, že ten před zrcadlem dělá něco podobnýho, že si u toho řiká, »semkrálem světa«…, a Chizzie pokračuje: „… pak si ho vezmeš do pusy, vopatrně… to se musí vopatrně… potřebuješ k tomu cit… neni to kurva soutěž, kolik si toho dokážeš narvat do huby… hezky pracuj jazykem… vobtáčej ho po celý dýlce ptáka… lepší… lepšííí…“

„Áá, krucinál, Chizzie,“ ty vole, hýkám, žaludek mám jak na vodě, podívám se dolů na tu Chizzieho vodpornou tvář kolem mýho péra a jesli je na světě tvář, kerou nechcete mít sevřenou kolem svýho ptáka, nikdy, ani za nic, tak to je ta jeho, a najednou mi jako poprvý dojde, co to tady probíhá, a vodtáhnu se…

Voči se mu blejskaj, dívá se napřed na mě a pak na tu vožralu, kerá mu ho ještě furt kouří. „Vidiš to!“ povidá vítězoslavně. „Už se do toho kurva dostávala… nó, ty jó…“

„No já sem jen padal z těch cihel… těch cihel…,“ bráním se.

Ale teď všecko vidim přes takovou jako řídkou vodovou kaši a sleduju, jak ji Chizzie neomaleně drapne za hlavu. „Je na čase zrychlit tempo, je na čase hulit… hulit… HULIT, TY DĚVKO JEDNA ZASRANÁ!“ A hrubě ji mrdá do pusy, mrdá ji do hlavy, tlačí jí to do krku a drmolí k tomu jako moderátor na dostizích. „A tady máme Chizzieho na posledním furlongu, pěkně si tu děvku vopracovává a je to Chizzie… ÁÁÁÁÁÁÁCHRRRRRR!!!!!!“

Drží její zrzavou kštici v nelítostnym svěráku, vystřeluje jí do vobličeje vobsah svejch útrob, potom ho vytáhne, nechá ji bejt a vona se dáví, dusí se jeho mrdkou, kašle a utírá si pusu. Pak jejim směrem pohodí hlavou. „Gratuluju, právě jsi absolvovala Chizzieho školu sexu.“

To nebylo správný, ty vole, né, né, né, tak se ti tak jako k tý holce dopotácim a přičapnu si vedle ní na kolena. „Už je to jako dobrý,“ řikam, uklidňuju ji a připadá mi, že to jako voba celkem potřebujem, ty vole, že sme to slízli voba dva, viš. Ale vona se najednou vozve: „Takže voba dva, vy dvě svině,“ a začne ti mě jako pumpovat v rozkroku, ale já netvrdnu, tak ji začnu líbat na pusu a řikam: „V pohodě… v pohodě,“ a sundávám jí ty legíny a kalhotky. Zatáhnu za ně, abych jako vytřás tu suchou hroudu hoven, kerá je trochu jako hnědej golfovej míček, a pak jí prstem masíruju broskev a začne se mi stavět. Je to trochu boj vytáhnout tu zabalenou gumu a nasadit si ji na ptáka, ale musim… musim… musim… kapou z ní slzy takový lepkavý, zkaženě zapáchající mrdolimošky, viš, a tak ho tam lehounce zasunu. Slyšim ho, toho kocoura Chizzieho; posmívá se a kření se nad tim, co se tu vodehrává, vona na něj tak jako vrčí a mně normálka příde, jako bych tady ani nebyl. Chvíli ji cválam, ale stojí to za prd, neni to takový, jaký sem si myslel, že to bude, a já sem stejně pitomec, dyž sem si myslel, že to bude jako s Ali, a mám zlost, ty vole, mám zlost sám na sebe a vona ječí, jako by se mi vysmívala, a řve: „Tak dělej, srágoro! Šukej, víc! To nic lepšího neumíš!“ A já hobluju, dokud se do toho pytle, do kerýho sem zabalenej, nevystřikam…

Vodvalim se a pokoušim se natáhnout si slipy, i dyž mam ještě na ptáku nataženou tu prcgumu. A teď se do ní dává Chizzie, čapne ji, přitlačí ji čelem k zemi, vykašle z krku flusanec a vona protestuje: „Co to má kurva…?“ ale von zase potahuje zezadu z nosu nudle a mixuje z toho v puse koktejl. Pak to upustí na její vod hoven vokoralou řiť. Chizzie je pozitivní, jako v teda v tom medicínskym smyslu slova, jen takhle, protože jináč v normálním životě je to jako prostě fakticky negativní typ, viš, tak se s prcgumou nevobtěžuje. Řek bych jako, že to samý ví nebo si aspoň myslí i vo ní, ale možná je mu to jen prostě fuk, protože jí drsně šuká do zadku. Tak se to nemá dělat, že jo, čék má jako začít pomalu…, ne že bysme to s Ali dělali, teda my vlastně teď neděláme nic…, ale vona jenom sténá, tečou jí měkký slzy a vypadá jako nafouklá velryba uvízlá na pobřeží nebo jako lachtan, kerej se prostě nemůže dohrabat zpátky do vody.

Dyž je hotovej, sleze z ní a votře si péro vod hoven do čistýho kousku jejích bílejch legín.

Vona se vobrátí, vobličej celej rudej, unudlanej a řve: „Ty hajzlé zasranéj!“ a natajuje si legíny.

„Drž hubu, krávo!“ štěkne na ni Chizzie a praští ji do tváře. Zapraská to a i dyž mam v sobě ty želatýnky a ten alkohol, celej se napružim a ztuhnu, jako by udeřil mě samotnýho. A potom ji nakopne tak, že jí prso skoro vylítne druhou stranou, a vona takovym vysokym hláskem zavříská.

Vtom se mi vrátí hlas, protože to je jako vole fakticky v prdeli, jako prostě. „Hele, di s tim do prdele, Chizzie…,“ řeknu, „to je na hovno.“

„Já ti řeknu, co je na hovno, brácho,“ řiká a ukazuje dolů na ni, jak tam potichu sedí, brečí a masíruje si prso, „Špinavý děvky, kerý potřebujou vydrbat! No, tak tady máš spršku, krávo!“

Pak jí začne chcát do vlasů a má hnusou, špinavou, starou, zapáchající moč, ty vole. A vona se nehejbá, nebo tak něco, jen tam přičapnutá bulí. Vypadá tak pateticky, ty vole, je tak zdecimovaná, že ani neni jako lidská bytost, a já si tak řikam, jesli mě taky lidi takhle viděj, dyž sem jako úplně vymaštěnej a tak? Kolem nás proběhne vosamělej běžec, celej v bílým, podivá se, ale rychle vodvrátí pohled a nepřeruší tempo. Slyšim, jak na sebe na staveništi chlapíci pokřikujou. Chizzie je zlej kocour, to ví každej. Každej, kdo by udělal to samý co von…, ale Chizzie si to vodkroutil. Zaplatil společnosti svůj dluh. Co ale viděj, dyž se dívaj na mě, jak mu dělám parťáka?

A teď mi to dojde, vole, jako prostě mi dojde, že sem hnusnej hazl. Ale je to, jako bych neměl žádný ty, nó… žádný zlý úmysly, ty vole, takový ty zlý úmysly, dy to jako… dy to jako všechno plánujete. Jako u věčiny lidí na tomhle světě, sou i moje zlý úmysly jakoby takový pasívní, takový jako zlo páchaný vomylem, tim, že jako nic neděláš, protože ti jako na nikom nezáleží tak moc, aby ses jako do něčeho navážel, kromě teda lidí, kerý fak jako vosobně znáš. Chizzie, no, to je nebezpečnej typ na kámošení, ale byl to můj parťák v base a zavolal mi s tim tipem na dostihy a to se jako prostě počítá…, protože já vezmu Andyho a Ali do Disneylandu a šecko bude zase žúžový a za to teda může Chizzie, no…

Zabalíme to, já a Chizzie, přejdeme park k východu u Abbeyhill a zamíříme do další hospody. Necháme tam tu husu jejímu neštěstí a takový až jako degradaci a já se po ní ještě votočim, protože vona je tam, kam já, vole, směřuju, jelikož moc dobře vim, že jak mě jednou Ali vodkopne, tak to bude definitivní konec konců, jako… vona to vlastně už udělala, takže už to možná je… ale né, protože já mam prachy a zase to s ní dam pořádně dohromady a taky mam tu knížku vo Leithu a jedem do Disneylandu a vůbec…

Chvíli se jen tak vochomejtáme vokolo a pak do jedny hospody zapadnem. Já Chizziemu naservíruju, že to jako přehnal, a von se na mě podivá a řekne: „S takovejma sviněma nesmíš mít slitování. To je tvůj problém, Spude, ty seš na svině moc hodnej. Kreténi jako ty žijou v přesvědčení, že dyž každej bude mít rád uprchlíky a takový typy, tak všechno bude brnkačka, ale takhle to vole nechodí. Kapišto, vole?“ Jeho tvář je jen pár ceňtáků vod mý, ale stejně na něj skoro nejsem schopnej zavostřit. „Kapišto? Protože voni si z nás dělaj prču, proto vole. To si můžeš zapsat za uši.“

Sem napůl namol, vyjetej a v kapse mě hřeje balík peněz. Ale na Chizzieho vobličeji je něco, co mě prudí. Nemá to vlastně ani moc společnýho s tim, co mi tu vykládá, ani s tim, co udělal tý ženský, nebo tak jako. Dyž se nad tim jako zahloubam, tak přídu na to, že je to ten způsob, jakým zvedá vobočí, vejrá na tebe a pak hodí hlavou dozadu. Vim, že toho kocoura praštím, a vim to dobrejch pár minut před tim, než to udělám. Těch pár minut strávim tim, že ho jako provokuju, abysme jako voba věděli, co se chystá.

Pak se na něj prostě rozmáchnu a mam pocit, že sem se netrefil, protože nic necejtim, ani pěst, ani paži, ale vidim, jak mu z nosu teče červená, a slyšim kolem baru výkřiky.

Chizzie si po tý ráně přikryl tvář rukama, ale pak se narovná, je ve střehu, popadne půllitr a už šplejchá pivo. Já sem taky připravenej a von se po mně rozmáchne, ale netrefí se a barman na nás teď něco křičí. Chizzie pustil svůj půllitr, ale ječí: „A VÉÉN!“

A já se chystám ven, ale pak se zarazim a přemejšlim. Já s Chizziem ven nejdu, ani náhodou, vole, tak se u dveří zastavim a necham ho vyjít jako prvního. Dyž je venku, zabouchnu za nim dveře a zastrčim západku. Chizzie se pokouší dostat se dovnitř, dostat se ke mně, ale přihrnou si to tam i voba barmani, votevřou dveře a řvou na něj, ať si to honem vodsere. Chizzie se stejně pokouší dostat dovnitř, ale ten kluk ho drapne a Chizzie mu jednu natáhne. Tak se tam Chizzie s tim klukem mlátěj a ten druhej kluk popadne za límec mě a taky mě vykopne. A teď sme to jako já a Chizzie proti hochům z hospody, což je jako prostě teda pro ty typy fak jednoduchý, protože já sem vožralej a na želatýnkách, Chizzie je taky vožralej a já se navíc neumim prát. Takže jako dostanem pěknou nakládačku a voni pak dou zpátky dovnitř a nechaj nás zmlácený skučet na ulici.

Deme po silnici, udržujem si vodstup, navzájem na sebe hulákáme a nadáváme si, ale pak se jako usmíříme a pokusíme se pokračovat v chlastacím tahu. Ale nikde už nám nenalejou, kromě jedný faktický krysí díry, kam teda pustěj každýho a je jedno, jak je vožralej, zmlácenej nebo zakrvácenej, a po nějaký době tak jako ztratim vědomí, a dyž přídu k sobě, zjistím, že Chizzie je fuč. A já stanu, du ke dveřim a sem někde v Abbeyhillu nebo kde a nemůžu si pomoc, musim dál.

„ALISON! A-LÍ-SÓÓN…,“ zní výkřik, kerej slyším a malý děcka, co si hrajou na ulici u ubytoven v Abbeyhills, ke mně jako celý ustrašený zvednou voči a mně to uklouzne a sjedu po pár schodech a nabořim do zábradlí. Znovu se vozve ten křik a já si poprvý uvědomím, že ho vydávam já.

Dopotácim se na Rossie Place, cestou projdu kolem těch velkejch červenejch činžáků na Easter Road a furt křičim, jako bych měl dva mozky, jeden, kerej myslí, a druhej, kerej křičí.

Minu dvě holky v dresech Hibsů a jedna z nich povidá: „Drž hubu, ty pitomče.“

„Já jedu do Disneylandu,“ řikam jim.

„Já bych řekla, že už tam seš, hele,“ vodpoví na to ta druhá.

46

FINTA ČÍSLO 18 747

Nikki je bohyně. Sleduju ji. Ví, jak se na lidi musí, umí jim navodit pocit, že jsou něčím výjimeční. Nezeptá se vás například, jestli si dáte cígo, řekne: »Nemáš chuť si se mnou vykouřit cigaretu?« Nebo: »Co takhle dát si spolu skleničku vína?« a vždycky je to červené, nikdy bílé. Tím se roštěnka z dobré rodiny odlišuje od buchty se spečenou trvalou, původem z Fifu nebo Essexu, a jejích prdů po bílém víně. »Co kdybych pro nás uvařila čaj?« nebo »Moc ráda bych s tebou poslouchala Beatles. Norwegian Wood. To by bylo fantastický.« Nebo: »Nezajdeme si vybrat něco nového na sebe?«

V naší finanční fintě si vede líp než já a mně začíná dělat starosti, že se nemůžu hnout z místa. Aspoň to natáčení se vyvíjí slibně, i když jsem měl včera večer pochybnou čest filmovat Mikeyho Forrestera, jak mu ho Wanda kouří ve výtahu v budově Martello Court. Brian Cullen, starý známý z Leithu, pracuje jako ostraha edinburského největšího mrakodrapu, čímž myslím Martello Court, nikoli Mikeyho vyzáblého ptáka. Tak jako tak, bratr číslo čtyři je vyřešen.

Ta naše vychytávka mi dělá starosti, ale naštěstí jsou mé modlitby vyslyšeny a na mobil se mi ozve Skreel. „Nazdárek, chlape,“ říká, zatímco já se pokouším potlačit kýchnutí, abych nedal sbohem tučné lajně pudru, kterou jsem právě vysosl. V poslední době jako by se mi většina těchhle sraček usazovala v dutinách a záhybech. Když se vysmrkám, mám toho v kapesníku víc než v plicích. Skoro bych si na alobalu mohl pohonit svoje nudle. Mám nos v prdeli, potřebuju fajfku.

„Skreele. Zrovna jsem na tebe myslel, ty starej brachu. Zrovna jsem tady jednomu kámošovi říkal: »Skreel, můj parťák v Glasgow, to je jednička. Nikdy nezklame.« Tak co, nějaký novinky? Eh?“

„Co to sjíždíš, Šoufle?“

„Je to fakt tak poznat?“ odseknu. To je na koksu typický. Jsem v lize se Satanem a zmaštěně pomalu a za drahé prachy putujem do pekla.

„Máš ji jak z praku. No, v každym případě sem ti sehnal tu sýkorku. Menuje se Shirley Duncanová. Je to malá baculka a bydlí s mámou v Govanhillu. Kluka nemá. Taková nesmělá. V pátek po práci vobyčejně s kámoškama chlastá v All Bar One. Neska tam taky bude.“

No není to úžasná lidská bytost, tenhle Glasgowák? „Přijedu za tebou na šestou do Sammy Dow.“

„Platí pardále.“

Na sobě mám kabát od Armaniho, pod ním vlněný svetr značka Ronald Morteson a volné kalhoty. Boty jsou od Gucciho. Bohužel nemůžu v šuplíku najít žádné pořádné ponožky, takže jsem donucen navléknout si bílé sportovní flanelové ponožky Adidas, které vytvářejí takový ten nechutný ručníkový efekt. Než nasednu do vlaku, musím na Waverley najít obchod s ponožkami a těchhle hrůz se zbavit, jinak je to v prdeli.

Kupuju si tmavomodrý tenký pár podkolenek a napadne mě, že bych ty adidasky mohl vzít Skreelovi, ale on by si to mohl špatně vyložit. Předtím, než nasednu do vlaku, si zkontroluju vzkazy na mobilu. Renton mi oznamuje, že je zpátky ve Skotsku. Ten blbec je paranoidní jako nikdo. Ani mi neřekne, kde se ubytoval, předpokládám že pro případ, kdybych se rozhodl vykváknout to před některým z parťáků našeho mistra Françoise. Však já na to ale brzo přijdu.

Zavolám do Malmaisonu v Glasgow, protože jsem dospěl k závěru, že když se ubytuju v drahém hotelu, vybičuje mě to k dosažení cíle dvojnásob.

Vyskočím z vlaku, upaluju k Sammymu a Skreel už tam stojí u baru. Uvědomím si, že už to budou dobré čtyři roky. Pokouším se nehnout brvou, když mě jako Šoufla představí dalším dvěma přítomným glasgowáckým břídilům. „Tady Šoufl je chlapák z Edinburghu,“ směje se Skreel, „trochu protimluva, ale to víte.“

Glasgowáci. Kdybyste jim sebrali nože a naučili je osobní hygieně, byli by z nich parádní domácí mazlíčci. Skreel je tady ale na domácím poli a udělal, co měl, takže jsem naprosto připravený v tuto chvíli sklopit uši a srazit paty a nechat ho, ať si pošťuchuje, jelikož očekávám větší sousto. „No a kde teda máš tu holčinu?“ ztlumím hlas a začnu zpívat melodii z kreslené pohádky, kterou jsem jednou viděl, myslím, že to byl Catnip z pohádky Herman a Catnip: „Teď zamilovat bych se chtěl…“

„Ani mi nevykládej, co je to za boudu, kerou se tady pokoušíš ušít, ty syčáku,“ usměje se Skreel, což znamená, že zcela jistě chce, abych mu to vyklopil. Obálka, kterou mu strčím do kapsy, ho ovšem umlčí.

„Jednou ti to řeknu, ale teď ještě ne,“ usadím ho se škrobeně odměřenou definitivností.

Odcházíme a přes George Square v protivném mrholení míříme do Obchodní čtvrti, jak Glasgowáci komicky nazvali tenhle vyšperkovaný kus svého rajónu. Policajt zastaví nějakého ožralu a poručí mu, aby odložil plechovku. Jděte se bodnout. Kdyby v Glasgow vážně chtěli praktikovat program nulové tolerance vůči násoskům, mohli by klidně veškeré obyvatelstvo města naložit na valníky pro dobytek a vyvézt je do kopců v Highlands.

Když to řeknu Skreelovi, odpoví mi, že kdybych nebyl jeho kámoš, měl bych kudlu v zádech.

Opáčím mu, že nic míň bych z jeho strany stejně nečekal.

All Bar One je naprostá klasika, mohlo by to být kdekoli. A nedostatek osobitosti těchhle podniků jako by také vysával veškerou osobitost i ze zákazníků, kteří tam zavítají. Je to předváděcí sál Ikea, kam se lidi chodí ožrat s kolegy, když jim zavřou kancelář, a doufají, že najdou někoho, kdo je tak namazaný, nebo zoufalý, že si je odvede domů a ošuká je. Sčíhnu moře spečených odbarvených trvalých, víc, než se jich v sobotu sejde v nákupním centru Arndale.

Propracujeme se k baru, Skreel mi ukáže Shirley Duncanovou a rozloučí se se čtveráckým, „Zlom vaz.“

No, tak nazdar, lásko. Hned bych tipoval, že to bude ona. Je ve společnosti dvou dalších holek, z nichž jedna celkem ujde, ale druhá vypadá krapet jako coura. Ale tahle moje lasička, tahle Shirley, má více než jen pár zbytečných kil. Jedna věc, na které se s Rentonem shodneme, je odpudivost tloušťky. Nedá se to podat v žádném lepším balení, je to společensky uskřinující deformace, která poukazuje na nenasytnost a nedostatek sebeovládání – a mezi námi – i na mentální nemoc. Mluvíme tu o ženách, u chlapa může být projevem svéráznosti a joie de vivre¹⁰.

Řekl bych, že jí buď táhne na dvacet, nebo je jí něco málo přes (to je další věc na tloušťce, čím víc tuku, tím menší roli věk hraje) a oblečená je podle diktátu dominantní matky. »Ty mimoňské šaty střižené ve stylu padesátých let z levného materiálu, které jsem ti koupila v tržnici, ti náramně sluší, holčičko.« Stojím na baru, hýčkám si Jacka Danielse a colu a čekám, až si na mě troufne ta její oraženější kamarádka. Vyšlu jejím směrem úsměv, ona ho opětuje a s výrazem plastikové upejpavosti si odhodí z očí ofinu. Ale tahle hvězdička před nikým neskryje, že zoufale prahne po tom, aby ji někdo protlačil, protože tlačenka je to jediné, co se počítá při konkurzu do dalšího kola téhle úžasné hry »Já vážně žiju«, kterou teď musíme všichni hrát.

„Je tady v pátek vždycky takhle brzo tolik lidí?“ ptám se, zatímco Sting zpívá o tom, jaké to je být Angličanem v New Yorku.

„No jó, dycký, to je Glásgou,“ ona na to. „A ty si vodkud?“

Ha, tohle je tak snadné. Kdyby to tak místo té Almary Tlustý byla tahle. „Jen z Edinburghu, jsem tu pracovně, ale říkal jsem si, že si zajdu na něco k pití, než vyrazím zpátky. Jdeš taky rovnou z práce?“

„No jo, akorát sem přišla.“

Představím se jí, ona se jmenuje Estelle. Nabídne, že mi koupí další pití. Já trvám na tom, že koupím něco já jí. Ona mi řekne, že je tam s kamarádkami, takže jelikož jsem pravý edinburský gentleman, koupím celou rundu.

Ta holka na mě zírá s obdivem, no a hádej hádej hadači proč asi. „To je fakticky svetr Ronald Morteson?“ ptá se a sahá si na kvalitu té vlny. Jen se s dvojznačným potvrzením usměju. „Já sem si to myslela!“ podívá se na mě s tím starosvětským, oceňujícím pohledem, kterého se vám od ženy v Edinburghu nebo v Londýně nikdy nedostane, pokud není dvakrát tak stará jako ona. Jsem borec z Leithu v kraji vidlá-vidlá-vidláků, oú, oú…

Když jim donesu pití, zjistím, že jsou všechny celkem opilé, dokonce i Shirley Duncanová. Estelle se na mě podívá a obrátí se k Marilyn, té třetí holce, která s nimi je. „Ona má chuť ulovit si grizzlyho,“ chichotá se a vykašle přitom trochu pití.

„Sklouzlo ti to do špatný dírky,“ usměju se a zachytím pohled Shirley Duncanové, ale ona reaguje traumatizovaným výrazem. Je to tedy vážně ta nejošklivější ze tří sester.

„No vidíš, to je zajímavý, jí to vždycky spíš vklouzne do špatný dírky,“ směje se Marilyn a Estelle do ní šťouchne. Pokouším se utlumit svůj přirozený instinkt zaútočit na tuhle Marilyn a dokonce i Estelle by v nouzovém případě stačila, ale tohle je byznys.

Shirley se tváří, že je jí trapně, ano ano, rozhodně je v téhle společnosti to páté kolo u vozu. „Jakou práci děláš, Šimone?“ ptá se nesměle.

„No, public relations. Teda hlavně reklamu. Nedávno jsem se do Edinburghu přestěhoval z Londýna, abych tam rozjel pár projektů.“

„A s jakými klienty spolupracuješ?“

„S filmovými a televizními společnostmi, a tak,“ říkám. Lžu až se ze mě práší, následují další rundy, vidím, jak se jim všem třem na tvářích zvětšují a zapalují fleky, alkohol jim rychle proudí tělem, svítí jak semafory a hormony lítají vzduchem sem a tam. No, je to jak neonový nápis ve Vegas: PINĎOURA PROSÍM.

A do téhle Estelle vidím jak do hubený kozy; kdybych jí dal plnou školu, za šest měsíců by si na chleba vydělávala na zádech u stanice Kings Cross a zpívala u toho. Jo jo, jsou roštěnky, ze kterých to pošramocení cítíte na sto honů, víte, že ten zlej taťka nebo otčím zanechali psychické jizvy, které se nikdy nezahojí, a i když třeba nejsou jako společenský ekzém chvíli vidět, v podstatě jenom čekají, až budou moct vyrazit v plné síle. Mají to v očích, ten plesnivějící, zraněný podtón, který se projevuje potřebou poskytovat destruktivní lásku zlým silám a pokračovat v tom, dokud je tyhle síly nepohltí. Takovýhle holky mají celý život podkreslený zneužíváním a, abychom si rozuměli, jsou naprogramovány tak, že svého příštího trapiče nahánějí se stejnou neúnavností, s jakou je ten dravec vyhlíží.

Během noci se přesuneme ke Klattymu a já se odlepím od Estelle a Marilyn a plně se, k jejich i jejímu naprostému šoku, věnuju Shirley Duncanové. Je tlustá a čerstvá a já si připadám jako hranostaj a sociální pracovník v jedné osobě a brzo se líbáme a odcházíme směr Malmaison. Říká: „Já sem tohle dělala zatím jen jednou…“

Vlezem do postele a já zatnu zuby a myslím na náš velký výchyt. Ale když rukama přejíždím po těžkých prsou, nahoru a dolů po těch plandavých stehnech a přes měsíční krajinu jejího zadku, ztvrdnu jak klacek. Jen co do ní vjedu, je hotová. Z důvodů sebekontroly se rozhodnu nevystříkat do gumy, ale vypustím falešný sten a s prudkým trhnutím pánve zatnu tělo do křečovitého vzepětí a předstírám ejakulaci.

Uvědomím si, že tohle je poprvé, co jsem simuloval orgasmus. Mám z toho celkem uspokojivý pocit.

Když se dovnitř vlije ranní světlo, vyjde najevo skutečný rozsah mé oběti a udělá se mi lehce nevolno. Ona vyleze z postele a řekne: „Musím jít, mám být ráno v práci.“

„Co?“ ptám se trochu zneklidněně. „Ty pracuješ i když Rangers nehrajou doma?“

„Ale ne, já už nepracuju v Ibroxu. Tam jsem skončila před týdnem. Mám novou práci, dělám teď pro cestovku.“

„No to snad…“

„To byla krásná noc, Šimone. Já ti zavolám! Musím si pospíšit,“ a je pryč a já tu ležím, díky Skreelově nekompetentnosti znásilněný tlustou píčou!

Dám si hotelovou snídani, nenávidím sám sebe, mířím na Queens Street a cestou volám Skreelovi na mobil. Přísahá, že je v tom nevinně, ale já jsem si jistý, že na mě ten mizerný zmrd ušil boudu. „Já to nevěděl, brácho. Nevadí, drž se jí, vona ti poví, kdo tam teďka dělá.“

„Hmmm,“ ukončím hovor a doufám, že si Nikki vede líp než já.

47

„… U BRAMBOROVÉHO VŠUDYBYLA…“

Všechno mě bolí a jsem unavená. Musely jsme s Mel natáčet s Craigem tu scénu v boxerském ringu. Alespoň že jsem ho pak nemusela ojet. Scénář prodělal změnu a byla to také první věc, které jsme si všimli, když jsme se v boxerském klubu v Leithu toho studeného rána sešli. Rab připravoval kameru a pak se ke mně přitočil. „Tohle bys dělat neměla, to v našem scénáři nebylo.“

Neodpovím mu a místo toho jdu za Šimonem. „K čemu má být tohle dobré? »Jimmy vytáhne půlmetrového robertka, který je z obou stran zakončený jako penis. Po jeho délce jsou vyznačené centimetry jako na pravítku«.“

„Jo tohle,“ říká a přivolává Mel, „měl jsem pocit, že mezi děvčaty potřebujeme před tou velkou lesbickou milovací scénou trochu větší napětí. Bylo to všechno moc měkký, sesterský a domácí. Říkal jsem si, že nejlíp to vyzní, když se ty postavy navzájem vyhraní. Obě přece chtějí mít na Tamova ptáka výhradní práva, ne?“

Podívám se na Mel a ta mě pohladí po paži. „To pude, neboj.“

Ale není to lehce zvládnutelná scéna. Jsme s Melanií v boxerském ringu na všech čtyřech a mezi námi je ten robertek; máme ho obě v sobě. Musíme se navzájem přetlačovat a ta z nás, která v momentě, kdy se půlky našich zadků dotknou, ho bude mít v sobě větší kus, zvítězí a zasouloží si s Craigem. Nejhorší je to, jak to Šimon celé zařídil, z hospody, kde se chlapi dívali na Terryho stará domácí porna, si přivedl fandící obecenstvo.

Připadá mi to jiné. Poprvé od chvíle, co jsme s tím začali, se cítím zneužitá, odosobněná a jako předmět, protože ring obklopují oškliví chlapi z hospody, kteří nás s pokroucenými tvářemi pobízejí a křičí. V jednu chvíli cítím, jak se mi po tváři začnou koulet slzy. Šimonovo povzbuzování, „Pojď Nikki, pojď holka… jsi jednička… je to fakt sexy…,“ mi leze pěkně na nervy a ještě to všechno zhoršuje. Cítím, jak vysychám a tuhnu. Modlím se, aby už držel hubu. Ať říká cokoli, neustále slyším ještě další slova, která mu běhají hlavou: my v Británii se rádi díváme, jak se s lidma vyjebává. Po nekonečných opakováních se s Mel navzájem zhroutíme do náručí. Jsem bolavá, rozedřená a pokořená. „Dejte si pauzu, holky. Do střižny už máme žhavých záběrů dost,“ komentuje Šimon.

Mel, která »vyhrála«, ještě čeká vystoupení s Craigem. Šimon mi položí ruku na rameno. Připadá mi jako hromada slizu. „Nešahej na mě,“ odbydu ho a ruku setřesu. Když je Mel hotová, obě se sebereme a jdeme do botanické zahrady, kde si ubalíme špeka a sledujeme muže všech věků, kteří nás míjejí, a pokoušíme se uhodnout, jestli se dívají na pornofilmy, nebo ne. Potom si tipujeme, kdo z nich nosí slipy a kdo trenky, kdo má koňský a kdo trpasličí ohon a domýšlíme si, co to jejich tajemství v kalhotách dokáže. A jsme čím dál hlasitější, zhulenější, rejpavější a sprostší a pomalu se hojíme, protože se nám vrací schopnost mstít se.

Ještě ten den se Šimon zastaví u mě doma. „Zvládla jsi to na výbornou, Nikki, byla to šíleně náročná scéna.“

„Bolelo mě to,“ odpovím mu stručně, „bylo ta nepříjemné.“

Šimon se na mě podívá, jako by se i on měl každou chvíli rozbrečet. „To je mi líto… nevěděl jsem, že se to takhle vyvine… to ta parta, co se tam nacpala, ty hovada z Terryho pornoklubu…“ Zhroutím se mu do náručí. „Byla jsi výborná, Nikki, ale už tě nikdy nenechám nic podobného dělat.“

„Slibuješ?“ ptám se, zvedám k němu hlavu, šílím z toho, jak mě svírá v náručí, a připadám si tak malá.

„Slibuju,“ řekne.

„Tak jo,“ pokračuju. „Alespoň že jsme uspokojili bratra číslo pět.“

„A co ta naše další věc?“ ptá se Šimon a já mu vysvětluju, že to mám všechno pod kontrolou.

Protože vím, že mi zavolá. Po práci mě vzal na jídlo do restaurace, která se jmenuje U bramborového všudybyla. Trvala jsem na tom, že půjdeme právě tam, jelikož se mi líbil ten název. Šimon, Terry i ostatní Glasgowem a jeho obyvateli tak nějak opovrhují, ale já jsem tam byla párkrát pařit s lidma z vejšky a coby nezaujaté osobě mi přišlo, že je tam lepší, živější a přátelštější atmosféra než v Edinburghu.

Všudybyl bylo naše druhé rande. Na našem prvním, v hospodě U O’Neilla, jsem ho snadno zatáhla do hovoru a zeptala se ho, jestli má chuť zajít ještě někam jinam. Šli jsme do menší, klidnější hospody a on vypadal, že je ze mě paf.

Na konci večera, když mě doprovázel do Queen Street na poslední vlak, už v tom chudák lítal až po uši. Na nástupišti jsem mu dovolila, aby mě chvíli ocucával, a cítila jsem, jak o mě opírá svůj ztopořený penis. Zachovala jsem se ovšem jako pravá dáma a pomlčela o tom.

Nastoupila jsem do vlaku a obřadně, jak nejlíp jsem uměla, jsem mu zamávala na rozloučenou. Když jsem viděla, jak se jeho postava vzdaluje, začala jsem si ho představovat štíhlejšího, s modernějšími brýlemi nebo dokonce čočkami a pomyslela si… ne.

Takže naše druhé rande bylo U všudybyla, kde jsem si začala připravovat pole. Šimon mě nabádal, abych na to šla zlehounka, ale to neví, do jaké míry jsem Alanovi popletla hlavu. „Chci jenom vytištěný seznam všech zákazníků ve vaší pobočce, Alane. Oni se nedozví, že to je ode mě. Chci to prodat jedné marketingové společnosti. Plus čísla účtů.“

„No… no… no, uvidím, co se dá dělat.“

Jdu na záchod, zavolám Šimonovi na mobil a oznámím mu tu dobrou novinu.

„Ne, Nikki, chovej se upejpavě, předběhni jeho námitky.“

„Ale on by pro mě šel světa kraj! Jde do toho!“

„Možná, že teď je pro, ale aby to skutečně provedl, musela bys mu pořád stát za zadkem, čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu. To se ti chce?“

„Ne, ale…“

„Teď je to v pořádku, ale až bude ležet sám doma v posteli, až si při vzpomínce na tebe jako šílenec zaonanuje, dostaví se u něj hořkost a sebenenávist a začne mít pochybnosti.“

Možná že Šimon nezná lidskou povahu v celé její šíři, ale rozhodně rozumí jejím slabším stránkám. Dává to smysl. Ale kdo by se vzepřel přání své onanovací fantazie? Který muž by je dokázal vytlačit z mysli?

Ale Šimon měl pravdu, Alanovi se na tom už teď něco nezdálo. V mé přítomnosti šlo všechno snadno, ale jakmile osaměl, přišel rychle ke smyslům. Když jsem se vrátila, řekl mi, že můžu mít jména a adresy, ale ta čísla bankovních účtů by ho mohla dostat do pěkné šlamastyky. Proč pro marketingové účely potřebuju bankovní účty?

Co na to říct? „Chci je prodat jednomu hackerovi, který se dokáže nabourat do systému a všechno jim to vyluxovat.“

„Ne! To nemůžu!“

„To byl vtip,“ směju se mu.

Nervózně se na mě podívá a taky se začne smát.

„Neznám přece žádný přístupový kód. Nebo podpis. Prostě to té společnosti jen ušetří čas při sestavování té databáze. Chtějí prostě o svých budoucích zákaznících posbírat v co nejkratší době co největší možné množství podrobných údajů, to je vše.“ Vezmu si z misky jednu hranolku. „Jsou horký,“ odbočuju a uklidňuje mě skutečnost, že tu horkou bramboru jsem přehodila dál.

48

AMSTERODAMSKÉ KURVY, ČÁST 5

Edinburgh je přesně takový, jaký si ho pamatuju: studený a mokrý, i když má podle všeho být už po zimě. Požádám taxikáře, aby mě odvezl do Stockbridge, k domu, kde bydlí můj kamarád Gavin Temperley. Temps byl jeden z mála mých kámošů, který se nikdy nedotkl drog, takže jsem s ním zůstal v kontaktu. S lidmi, jako je Begbie, nikdy neztrácel čas.

Když tam dorazím, minu se s právě odcházející, velmi pohlednou dívkou něco přes dvacet. Temps je celý načepýřený. Očividně se pohádali. „Jo, promiň, že jsem tě nepředstavil,“ říká, když vcházíme dovnitř. „To byla Sára. No, nejsem teď v její hitparádě na prvním místě.“

Pomyslel jsem si, že bych se v jejím případě klidně spokojil s místem v první desítce.

Položím tašky na zem a vyrazíme s Gavem do hospody a potom na indickou rychlovku. Jíme v bistru, které je dobré a levné a kam rády chodí dvojičky, ale i skupinky napitých chlapíků. V Amstru je taky pár takovýhle podniků, kde dělají indické jídlo, ale tahle kultura tam moc nejede. Když se člověk podívá na tu skupinku hlučných, opilých cvoků pár stolů od nás, napadne ho, že to je asi lepší. Naštěstí k nim sedím zády, tak si svůj pikantní lilek s rajčaty a garnátové madras můžu vychutnat lépe než Gav, který musí být svědkem jejich hlasitého a protivného dovádění. Po nějaké době se zlískáme natolik, že si jich přestaneme všímat. Dokud se nevydám vychcat se na hajzl.

Cestou ze záchoda se mi zastaví srdce a vyskočí mi do krku. Mým směrem se po schodišti dolů žene ranař se zatnutými pěstmi. Ztuhnu. Kurva… to je on… zahradím mu cestu a jednu mu ubalím, skočím mu po noze a pak…

Ne.

Je to jen nějaký další debil, který se agresivně prořítí kolem mě, ale já nemám sebemenší zlý úmysl. Ve skutečnosti mám chuť tohoto konkrétního sociopata políbit za to, že není Begbie. Děkuju ti, ty zasraný těžkotonážní hovado.

„Chceš mojí fotku, vole?“ ptá se, když mě míjí.

„Promiň, kámo, jen jsem si tě na moment s někým splet,“ vysvětluju.

Ten magor něco zamumlá a potom si to namíří k mísám. Na moment uvažuju o tom, že půjdu za ním a podám si ho, ale přehodnotím to. Jedna z věcí, kterou mi Raymond, můj trenér šotokan karate, vtouká do hlavy, je zásada, že nejdůležitější, co se o bojových uměních musím naučit, je to, kdy je nepoužívat.

Když si nacpem břicha, vydáme se s Gavem zpátky k němu domů a pak pozdě do noci sedíme, pijeme, vyprávíme si příhody, mluvíme o životě a vůbec tak tlacháme. Něco v jeho chování ve mně vyvolává smutek. Je mi hrozně, že z něho mám takovýhle pocit, ale není to tím, že bych se povyšoval, protože toho kluka mám fakticky rád, ale připadá mi, jako by narazil na své hranice, aniž by se naučil milovat to, co má. Říká mi, že je stále v Oddělení pracovního odboru na stejné příčce a že dál už se ani nedostane. Tolikrát mu odmítli povýšení, že se přestal pokoušet. Má za to, že mu někdo do papírů napsal, že chlastá. „To je ti k smíchu, když jsem tam začínal, bylo pití povinnost. Když jsi měl pověst člověka, který obchází hospody, dával jsi tím najevo, jak jsi společenský a jak se umíš zapojit. Teď si tě označkují jako alkáče. Sára… chce, abych se tu na všechno vybodl a šel s ní cestovat po Indii a takový ty věci,“ kroutí hlavou.

„Tak jeď,“ pobízím ho a hlas se mi chvěje naléháním.

Hodí po mně pohledem, jako bych navrhl, aby si nabouchl nezletilou. „Ona si může dovolit s něčím takovým přijít, Marku, jí je čtyřiadvacet a ne pětatřicet jako mně. To je velký rozdíl.“

„Jdi se bodnout, Gavine. Jestli nepojedeš, budeš toho litovat po zbytek života. Když nepojedeš, přijdeš o ni a ještě za dvacet let budeš pořád trčet v tom podělaným kanclu, roztřesená mátoha, zatrpklej chudák, který jim všem poslouží jako odstrašující případ. A lepší to nebude a kvůli nějaké prkotině tě taky klidně můžou vykopnout na dlažbu.“

Gavinův pohled ustrne a zeskelnatí, a mně najednou dojde, jak ten můj opilecký monolog musí být pro jeho uši ponižující a ztrapňující. Dřív jsme si takhle povídávali, utahovali jsme si ze sebe kvůli práci bez servítků, ale teď, jak jsme zestárli, se z toho stalo nějak mnohem citlivější téma a v sázce je víc. „Já ti nevim,“ reaguje unaveně a zvedá sklenici k ústům, „někdy si říkám, že jsem prostě moc zaběhlej do těch svejch kolejí. Že nic víc už na mě nečeká,“ vysloví to a rozhlédne se po té kvalitně vymalované a zařízené místnosti. Je to nádherný edinburský viktoriánský byt: arkýřová okna, velký mramorový krb, sbroušené parkety, koberce, starobylý nábytek nebo repliky, zdi natřené pigmentovou barvou. Všechno je tu výstavní a dá se uhodnout, že skutečný důvod, proč chce zůstat, je hypotéka, kterou za tohle splácí. „Říkám si, že už mi možná ujel vlak,“ prohlásí se šibeniční veselostí.

„Ale né, prostě odjeď,“ postrkuju ho. „Tohle tady můžeš pronajmout,“ navrhuju, „a až se vrátíš, pořád to tu budeš mít.“

„No uvidíme,“ usmívá se, ale oba víme, že to neudělá, debil jeden kreténskej.

Gav zahlédne moje opovržení a pokračuje: „Pro tebe je to lehký, Marku; ale já nejsem jako ty,“ skoro škemrá.

Mám chuť se ho zeptat, jak to, že je to pro mě tak lehký, do prdele? Je to všechno v jeho hlavě. Ale nesmím zapomínat, že je mým hostitelem a přítelem, tak se spokojím s tím, že řeknu: „Je to na tobě, chlape, tvůj život za tebe nemůže žít někdo jiný a nejspíš asi víš, co je pro tebe nejlepší.“

Když se nad tímhle výhledem zamyslí, zatváří se ještě zoufaleji.

Druhého dne se rozhodnu, že vyrazím ven a trochu se tu rozkoukám. Nasadím si čepici, abych zakryl svoje výrazné zrzavé vlasy, a brýle, které nosím jen na fotbalové zápasy a do kina. Doufám, že tohle bude spolu s devíti lety stárnutí a přibírání na váze dostatečným převlekem. V každém případě se držím na hony od Leithu, což je nejpravděpodobnější místo, kde bych mohl narazit na Begbieho parťáky, kteří mě osobně znají. Slyšel jsem, že Seeker ještě pořád žije nahoře na konci Walku, a tak tam jako blbec zamířím a připravím si tak svoje druhé depresivní setkání.

Seeker má spodní řadu zubů sdrátovanou kovovými svorkami. Jeho zlověstnému úsměvu to ještě přidalo na hrůzostrašnosti a vypadá jako ten zubatec z éry bondovek v podání Rogera Moorea. Gav Temperley mi vyprávěl, že mu chrup přišel vybílit nějaký gang, prý buď z Fife nebo z Glasgow, to zase záleží na tom, čí verzi si poslechnete. Jsem rád, že se jim to nepodařilo, protože jeho úsměv je uměleckým dílem. Temps říkal, že se Seeker většině zúčastněných hochů jednomu po druhém děsivě pomstil. Ale můžou to být kecy. Pravdou ovšem je, že on je člověkem, o kterém vím, že mi jeho společnost může zaručit jistou míru bezpečnosti před Begbieho starou partou. Možná.

Seeker se ke mně chová, jako bych nikdy ani neodjel, okamžitě se mi pokusí střelit fet a tváří se překvapeně, když odmítnu. Jak tak sedíme u něj doma, rychle mě ohromí, jaký jsem idiot, že jsem sem lezl. Seeker a já jsme se vlastně nikdy nekamarádili, byl to vždycky čistě obchodní vztah. Neměl přátele, jen kus ledu v místech, kde by se mělo nacházet srdce. Překvapí mě také, jak přesto, že stále vypadá rozložitě a drsně, vyvolává teď ve mně pramálo fyzického strachu a napadne mě, jestli by to s Begbiem nebylo podobně. Co je na Seekerovi tak mrazivé, je jeho tichá, neradostná zpustlost. Zpod pohovky vytáhne něco, co vypadá jako víko krabice se hrou Monopoly, obrácené vzhůru nohama. Nevěřím svým očím, má na něm vyrovnanou a strategicky rozmístěnou řadu použitých, naplněných kondomů.

„Týdenní práce,“ zazubí se s tím pomalým upřeným výrazem smrtky a odhodí si dlouhé vlasy z obličeje, „Tohle byla malá šťáva, kterou sem si přived z Pure,“ vykládá mi chladně a ukazuje na jeden z nich. Vypadají jako mrtví vojáci na bojišti, holocaust. Velice nerad bych se nacházel v této místnosti, když si je pořizoval.

Za takových okolností nikdy pořádně nevím, jak reagovat. Prohlížím si leták na Davida Holmese ve Vaults, který tu visí na zdi. „To byla zaručeně dobrá akce, co,“ poznamenám a ukazuju na zeď.

Seeker mě ignoruje a komentuje další kondom. „Tohle byla školačka, kerou sem sbalil na Substantial. Anglická kůstka,“ pokračuje. A na prchavý okamžik je skutečně vnímám jako ženy, které nějaký laser, jež vychází Seekerovi z péra, roztavil a rozmělnil do proužku růžové gumy. „A tadle tady,“ ukazuje na další, který je zabarvený do hněda, „to byla kóča, s kerou sem se jednou večer seznámil ve Windsoru. Vopíchal sem ji na všechny způsoby do všech děr,“ svěřuje se mi a potom zasyčí tu standardní posloupnost: pusa, kunda, prdelka.

Úplně Seekera vidím, jak se tyčí nad nějakou blběnkou, šuká ji do zadku, ona zatíná zuby bolestí a k tomu utrpení a zoufání jí v hlavě hraje nemilosrdný soundtrack varování rodičů a kamarádů, že si má dát pozor na to, s kým se stýká. Možná že se potom pokusí se s tím zmrdem i pomazlit, aby mohla sama sobě namlouvat, že to všechno byla její volba, skutečné srozumění a ne něco, co se nápadně podobá znásilnění. A možná vypadla jako cukrář, hned jak to šlo.

Seekerovy oči, připomínající močí vypálenou díru do sněhu, přeskočí k dalšímu kondomu. „Tohle byla pěkně zkažená kurvička, kerou sem vošukal, až jí lezly voči z důlků…“

Býval známý tím, že se holky pokoušel přemluvit, aby si šlehly. Ještě s Mikeym Forresterem jim dávali herák a našlehnuté je pak vojížděli. S velkou oblibou holkám vyráběli závislost, aby je pak mohli šukat výměnou za dávky. Dívám se na Seekera a přemýšlím, jak je možné, že lidi za tak malou odměnu dovolí, aby si je zlo přivlastnilo a zúžilo a předem určilo jejich možnosti. Co z toho všeho nakonec má? Šťouchání do mrtvoly.

Takže to je teď moje partička: vyflusnutý nevýznamný státní úředníček a starý dýler hera, se kterým neměl Begbie téměř žádné vazby. Ne, nemůžu se dočkat, až odsud zase vypadnu. Zavolám mámě a tátovi, kteří teď žijou v Dunbaru, a domluvím se, že se za nimi stavím. Když vyrážím na cestu, Seeker mě vyprovází: „Hele, kdyby sis to rozmyslel a přece jen dostal chuť…“

„Já vím,“ přikyvuju.

Vyjdu ven a dívám se dolů na Walk a Leith mě zároveň přitahuje i odpuzuje. Je to jako když stojíte na útesu a táhne vás to k jeho kraji, ale zároveň cítíte panickou hrůzu. V mysli se mi vybaví houska s volským okem a hrnek čaje v Canastě nebo sklenice guinnessu v Central. Jednoduché radosti. Ale ne, obrátím se opačným směrem. V Edinburghu jsou také hospody a kavárny.

Zavolám Šouflovi, který stále čenichá, kde že to v Edinburghu přebývám, ale jemu to nesvěřím ani omylem a navíc nechci, aby měl Gav nějaké potíže. Ptám se ho, jak se mu daří, a on je na koni s tím filmem a s pokroky, které dělá ve svém velkém výchytu. Potom mi oznámí tu otřesnou novinu ohledně Terryho Lawsona. „Deš za ním dneska odpo na návštěvu?“ ptám se.

Po vzdušných vlnách mi nabroušeně štěkne do ucha: „Moc rád bych, ale hraju fotbálek pět na pět ve sportovní hale Jack Kane. Ale Birrell tam jde,“ dodává a vyklopí Birrellovo číslo. Rab se mi líbil, když jsem se s ním v Amsterdamu poprvé potkal. Z dávných dob jsem si mlhavě pamatoval jeho bratra, byl to dobrý kluk a taky dobře boxoval. Zavolám Rabovi a on mi znovu vypráví tu historku, co se stalo Terrymu. Rab ho plánuje jít navštívit, tak si dáme sraz v hospodě U Doktora a on přivede dvě fantasticky vypadající holky, které mi představí jako Mel a Nikki.

Hned vím, co jsou zač, a ony toho o mně evidentně vědí taky celkem dost. „Tak ty jsi ten slavný Renta, o kterém jsem toho tolik slyšela,“ usměje se Nikki koketně a vcucává mě těma velikýma, krásnýma očima, zoubky má jako perly. Cítím, jak mě něco tahá za dušičku, a když se dotkne mého zápěstí, zapraská elektřina. Potom sáhne po své krabičce cigaret a řekne: „Nemáš chuť si se mnou vykouřit cigaretu?“

„Přestal jsem před mnoha lety,“ odpovídám.

„Takže žádné zlozvyky,“ škádlí.

Pokrčím rameny, jak nejtajemněji dovedu, a pak vysvětluju: „No, jsem starý Šimonův kamarád.“

Nikki si z obličeje odhodí pramen dlouhých hnědých vlasů, zakloní hlavu a zasměje se. Má takový ten lehce nosový přízvuk z nějakého předměstí v jižní Anglii, který postrádá strojenost snobů nebo hutnost dělnického původu. Je to tak oslnivě krásná žena, že mírnost jejího hlasu skoro uráží. „Šimon. To je případ. Tak ty se chystáš spolupracovat na tom filmu?“

„Chystám se o to pokusit,“ usměju se.

„Mark se postará o financování a distribuci. Má v Amsterodamu hodně kontaktů,“ vysvětluje Rab.

„Príma,“ ozve se Melanie úžasným edinburským akcentem dělnické třídy, kterým by mohla škábat ze zdi tapety.

Vstanu a jdu koupit pro všechny další pití. Závidím Šouflovi, Terrymu, Rabovi a všem ostatním, kteří jsou s těmahle dvěma v souložícím kroužku, a rozhodnu se, že se do toho klubu musím co nejrychleji vetřít. Nemám sebemenší pochyby, že Šoufl s jednou z nich nebo s oběma spí.

Ale je čas na návštěvy, tak se vydáme do nemocnice a zamíříme na oddělení. „No podívejme, Mark,“ začne Terry vřele. „Jak je v Amstru?“

„Ujde to, Terry. Smůla, co se ti přihodilo s tou svatební výstrojí,“ polituju ho. Terry je další typ, na kterého si pamatuju ze starých časů, vždycky byl pěkné číslo.

„Hmm… to víš, nehody se stávaj, co. Mám ho mít měkkýho, ale se všema těma pěkně stavěnejma sestřičkama tady to neni tak jednoduchý.“

„No tak se na to dívej z dlouhodobějšího hlediska, Terry,“ navrhuju a kývnu směrem k holkám, které jsou hluboce zabrané do hovoru, „budeš to potřebovat.“

„To bych řek, je to koření života. Budoucnost bez sexu…,“ s upřímným strachem zakroutí hlavou. Je to skutečně úděsná představa.

Zaznamenávám, jak se Mel a Nikki uculují a něco spolu pečou. Mají kolem sebe takovu auru zlomyslnosti. Potom najednou zatáhnou kolem Terryho postele závěsy. K mému úžasu vytáhne Nikki na světlo svoje kozy, Mel ji bez meškání následuje a pak se začnou pomalu a hluboce líbat a navzájem si hladit poprsí. Jsem z toho naprosto bez sebe a pokouším se to zapasovat do obrazu Edinburghu tak, jak jsem ho opustil.

„Nechte toho… přestaňte…,“ kvičí Terry, určitě mu musí praskat stehy a pod klíckou se mu zvedá erekce. „KURVA NECHTE TOHO…“

„Cos to řikal?“ otáže se Mel.

„Prosim vás… já si nedělám prču…,“ kňučí a rukou si zakrývá oči.

Nakonec to stopnou, chechtají se, div se neprotrhnou, a opustí ho, ať si tam v agónii prská. Po tomto výstupu se návštěva rychle chýlí ke konci, protože Terry se nemůže dočkat, až vypadneme.

„Jdeš s náma na skleničku, Marku?“ navrhne Mel, když odcházíme z nemocničního pokoje.

„Ano, pojďte, zajdeme si na panáka,“ přede Nikki. V klubech jsem už viděl zástupy holek jako je ona: kokety, ze kterých proudí sexuální energie. Chvíli vám to praská kolem uší a máte pocit, že jste něco extra, dokud si neuvědomíte, že se takhle chovají ke každému. Ale já nepotřebuju povzbuzování, abych se k nim přidal. Společnost uvítám, i když mi je divně od žaludku a cítím, jak se mi v útrobách rozjíždějí střevní pohyby. „Potřebuju si odskočit na záchod. Zapomněl jsem, jak tady funguje ta kultura indického kari a kýblů piva.“

Vzdálím se a najdu pánské záchody. Je to velká toaleta, latrína, řada umyvadel a šest kadíren oddělených hliníkovými přepážkami. Zamířím do kamrlíku nejblíž u zdi, svlékám kaťata a trenky a začínám dávat sbohem obsahu svých střev. No to je úleva. Utírám si zadek, a vtom slyším, jak někdo přichází na hajzl a zapadne do kóje vedle mě.

Asi se usadí, já jsem mezitím hotov s vytíráním zadku, ale slyším nadávání, po kterém následuje zabušení na kovovou zeď. Ten hlas je mi povědomý. „Hele vole, já tady do píči nemam žádnej hajzlpapír. Pošleš mi ňákej po zemi nebo co, vole píčo?“

Skoro ze mě vypadne, že jasně a pak nějaké lamentování o tom, jak špatně ty záchodky udržují, když vtom mi před očima vyskočí ta tvář a v žilách mi ztuhne krev. Ale to není možný. Ne tady. To prostě není možný, do prdele.

Podívám se prostorem pod spodním okrajem přepážky, kde je asi dvacet centimentrů široká škvíra. Hezké černé boty. Ale v nich kovové cvočky. A ty ponožky.

Bílé ponožky.

Instinktivně odtáhnu svoje nohy v teniskách od kraje a tu se s hrozbou ozve: „Tak hoď prdelí, do píči!“

Roztřesenou rukou vytáhnu ze zásobníků několik dílů papíru a pomalu je pod zdí sunu vedle.

„Oukej,“ zamumlá hlas rozladěně.

Natáhnu si trenýrky a kalhoty a co možná nejcivilizovanějším hlasem odpovím: „V pohodě,“ a při tom se celou dobu v naprosté hrůze potím jak kůň. Rychle vypadnu a ani si neumyju ruce.

Vidím, jak na mě Rab, Nikki a Melanie čekají u automatu na nápoje, ale otočím se na opačnou stranu a s třesem hopkám chodbou pryč. Musím odsud rychle vypadnout. Měl bych zachovat chladnou hlavu, z dálky se podívat, kdo z těch dveří vyjde, abych se tak jako tak ujistil a zbavil se těch mučivých pochybností v hlavě, ale ne, musím z týhle zasraný nemocnice vypadnout a zmizet tak daleko, jak jen to jde. Ten zmrd je skutečný. Žije. A je venku.

49

SÁM DOMA 2

To byla ta zasraná June, kdo mi to volal, abych prej přišel k nim do baráku, že Sean kurva něco udělal Michaelovi, píčo vole. A já si vole řikam, že to možná toho malýho zmrda Michaela naučí, aby nebyl taková posraná měkká slečinka. „S tim za mnou teď kurva nelez,“ řikam jí. Dyby se vo ty smrady pořádně starala, nebyly by s nima takový potíže.

A teď mě ještě votravuje i tady ta druhá: „Co se děje, Franku?“

Zakreju sluchátko rukou. „Ta kráva June. Mele něco vo tom, že se kluci poprali. To snad malí kluci dělat maj, ne, do píči,“ řikam. Znova vodkreju to sluchadlo.

„Prostě sem přijeď, Franku, dělej!“ vříská na mě do toho telefonu tim vysokym zasranym hlasem. „Všude je spousta krve!“

Třísknu telefonem a hodim na sebe kabát.

„Měli sme přece jít spolu ven,“ votravuje Kate a čučí na mě s takovym psim výrazem.

„Můj syn tam kurva vykrvácí k smrti, ty píčo blbá!“ usadím ji, vyřítím se z domu a řikam si, že by zasloužila pěstí do zobáku za to, jak je necitlivá, kurva jedna. Taky že jednu schytá, jesli si nedá pozor. Začíná mi píčo vole brnkat na nervy. To je se ženskejma klasika. Jasný, na začátku je to všechno v lati: takový to líbánkový vobdobí, ale nikdy to kurva dlouho netrvá, to fakt ne.

Dodávka je na sračky, tak pěšo razím na Walk a první čurák, kerýho na ulici zahlídnu, je Malky, akorát vole píčo vylejzá ze sázkový kanceláře. A každej zmrd ví, kam asi tak míří, dyž vyšel tam vodsaď, no do zasraný nálevny, to je jasný. Jasný vole píčo jako bílej den. Neviděl sem toho zmrda vod tý doby, co sem v karetní škole musel tomu kreténovi Norriemu rozbít flašku vo kebuli. „Čau, Franco! Nedáš si jedno?“

Musím s sebou hodit, ale na druhou stranu mam takovou tu svíravou žízeň, vole. „Ale musim to do sebe kopnout a zase běžet, Malky. Domácí krize, vole píčo, jedna kráva ti to jebe do jednoho ucha po telefonu a druhá ti vyjebává hlavu doma. I v lochu mi vole bylo líp.“

„Vo tom mi vykládej,“ Malky na to.

Malky je správnej zmrd. No to je prdel, dyž sem si teď vzpomněl na Norrieho, vybavilo se mi, jak sem vole jednou dávno doma u Goagse Nisbeta roztřískal Malkymu kebuli kvůli ňáký hádce vo něčem, co běželo v bedně. Na co sme to civěli?… Jo, na tenis. Nevim už, kdo s kym hrál, ale byl to ten jejich posranej Wimbledon. No jo, rozbil sem tomu zmrdovi vo hlavu láhev sherry. Ale to už je všechno za náma, jelikož každej přece vole jednou za čas ufoukne páru a takový věci se prostě stávaj. No jo, Malky je v pohodě. Vobstará dvě piva a vypráví mi píčo vo tom pitomcovi Saybovi z Lochendu.

„Ten čurák Saybo měl v kapse vystřelovací nůž. Dostal se do hádky s partičkou Dennyho Sutherlanda a ňákej kripl ho chtěl nakopnout do koulí, netrefil se a místo toho nakop tu kapsu, ve kerý byl ten nůž. Tim se ten nůž votevřel, byl to vole takovej ten s tim silným pérkem a zapíchnul se mu vole rovnou do pupku.“

Pokoušim se vzpomenout, jak to bylo, dyž sem tenkrát Malkyho praštil tou flaškou. Bylo to kuli tenisu nebo squashi? Byla to ňáká ta hra s těma posranejma raketama. Von fandil jednomu zmrdovi a já tomu druhýmu…, do píči, kdo ví, všechno to bylo v takový mlze.

Malky mi vypráví, že Nelly se sem vole píčo přestěhoval zpátky z Manchesteru a že si nechal z ksichtu voddělat to tetování, nějakou takovou tou chirurgickou voperací. To se vole píčo nedivim, dyť ten debil vypadal jak čurák, vopuštěnej vostrov na čele, na jedný tváři had, na druhý kotvu. Mamrd podělanej, při identifikaci na fízlárně byl by jak terč na šipky. Dycky si vole píčo kretén myslel, že je jednička. No mít ho zpátky bude dobrý, ale jen pokaď ze sebe nezačne kripl dělat něco, co kurva do píči nejni.

Po pár pivsonech jsem na místě a najdu ji na schodech v záchvatu, jak se hádá s ňákou krávou, kerá se, jakmile mě uvidí přicházet, votočí na patě a zmizí. „Kde si byl! Čekám na taxíka!“ povidá.

„Byznys,“ řikam a dívam se na Michaela. Ten malej trouba má kus prostěradla a drží si ho u brady. Je nasáklý krví.

Podivám se na Seana, du za nim a von ustoupí vo krok dozadu a přikrčí se. „Cos mu to kurva udělal!“

Vona se do toho začne motat: „Mohlo mu to přeseknout krk! Mohlo mu to proříznout tepnu!“

„No tak co se taky kurva stalo?“

Voči jí lezou z tý podělaný kebule, jak dyby byla sjetá. „Vzal kus drátu a napevno ho uvázal přes dveře, přesně do vejšky Michaelova krku. Potom ho chudáka zavolal dovnitř a nakecal mu, že v telce dávaj ET, znáš tu reklamu na telefony, kde jeden klub kope za Hibsy penaltu proti Heartsům. Michael tam celej nadšenej vběhnul. Naštěstí to neměl dobře vypočítaný a nevzalo ho to přes krk. Dyby to bylo níž, mohlo mu to klidně uříznout hlavu krucinál!“

Já si v duchu řikam, že to je celkem slušný, jelikož, teda aspoň podle mě, to svěčí vo ňáký iniciativě. Já a Joe sme si taky dělali podobný věci, dyž sme byli malí spratci. Aspoň je vidět, že má nápady něco podnikat vole píčo a že jen nesedí a nehraje ty posraný video hry, jako ňáký jiný haranti neska. Podivám se na Seana.

„Já sem to viděl v Sám doma 2,“ povídá von.

Já jen civim na tu blbou píču June, ruce v bok. „Takže je to tvoje chyba, do prdele,“ řvu na ni, „že je necháš dívat se na ty zkurvený videa.“

„Jaká moje chyba…“

„Necháš je dívat na podělaný videa, kerý děckám nasazujou do hlavy násilnický myšlenky,“ štěknu na tu krávu, ale nebudu se s ní hádat, teda ne kurva tady na ulici, do píči. Protože jesli se začnem hádat, tak dostane nakládačku, a kuli tomu sme to utípli už dávno, že mě ta kráva furt buzerovala, že sem jí vole píčo musel sem tam pomuchlovat ksicht. Přijede taxík a my nastoupíme. „Já ho zavezu do špitálu a nechám mu to zašít a ty di do prdele,“ řikam jí. Protože nechci, aby mě někdo s tou troskou viděl. Lidi by si mohli myslet, že spolu ještě pořád chodíme. Nebudeš vobírat kosti grilovanýho kuřete z minulýho tejdne, dyž si můžeš dát čerstvýho mekáče, to řikam dycky.

Jo, vypadá vole píčo jak ňáká posraná děvka na cracku a jesli si taví kamínky před děckama, tak ať si mě kurva nepřeje…, ale ne, vona ani neví, co kamínky sou, vona prostě jen tak votahaně vypadá.

Čapnu Michaela, zatáhnu ho do taxíku a mastíme si to pryč a ty vostatní zmrdy tam necháme stát na ulici. Ten prcek si furt drží u huby kus prostěradla. Sean to ale přehnal, tohle neměl dělat. „Von tě hodně šikanuje?“ ptam se.

„Jo…,“ vodpoví Michael a voči se mu zasklej jak ňáký malý holce.

Tenhle malej prd potřebuje pár moudrech slov a potřebuje je slyšet teď, nebo vyroste a ze života bude mít zasraný trápení. Nic neni kurva jistější. A ji to ani nevzruší, ji ne, píču jednu. Vona jen bude čekat, až se zase něco vole píčo posere, a pak bude bulet ty vobří krokodýlý slzy. „No hele, nezačni mi tu bulet, Michaele. Já sem byl nejmladší a taky sem to vod strejdy Joea často drsně schytal. Musíš se naučit se nedat. Vem si třeba bejsbolovou pálku a roztřískej tomu čurákovi kebuli, počkej si třeba, až bude chrápat v pelechu, rozumíš. To ho naučí, zmrda. Na Joea to taky zabralo, já sem mu ale hlavu zase rozčísnul půlkou cihly. Tak se na to musí. Možná je silnější než ty, ale neni vole silnější než půlka cihly do čelisti.“

Je vidět, že vo tom ten prcek přemejšlí.

„A máš štěstí, že máš mě a že ti tohle všechno můžu říct, protože dyž já byl v tvým věku a byl jsem sám proti strejdovi Joeovi, tak sem neměl žádnýho, kerej by mi poradil, musel sem si na to na všecko přijít sám. Tomu starýmu smradovi, mýmu fotrovi, vole píčo, to bylo u prdele.“

Ten malej kripl se teď celej kroutí na sedadle a tváří se jako pitomec. „Co je ti zase?“ ptam se ho.

„Nám ve škole říkali, že se nikdy nemá mluvit sprostě. Paní učitelka Blakeová povídala, že to není pěkný.“

Paní učitelka Blakeová povídala, že to neni pěkný. Už se vole nedivím, že ho chtěl Sean sejmout, idiota jednoho. „Já ti povim, co ta zasraná úča Blakeová potřebuje, vole,“ řikam. „Učitelky věděj hovno, mně můžeš věřit,“ a ukazuju na sebe. „Dybych někdy poslouchal nějakou zasranou učitelku, nikam bych to vole v životě nedotáh.“

Ten kluk nad tim přemejšlí, to se hned pozná. Je jako já, ten malej zmrd, hlubokej myslitel. Dojedem do nemocnice, dem na pohotovost a nablblá sestra ho kurva vole začne prohlížet. „To bude potřebovat pár stehů.“

„Hm,“ já na to, „to vim taky. Tak mu to zašijete, nebo co bude?“

„Ano, jen se posaďte a my vás zavoláme,“ vona zase.

Pak musíme čekat celou věčnost. To je kurva posraná práce. Ta doba, než udělaj jednu posranou prohlídku, za tu dobu by to vole píčo bylo všechno zašitý. Dochází mi vole trpělivost a už se chystam toho prcka sbalit a udělat mu to sám doma, ale zrovna nás zavolaj. Všechny ty dotazy, co mi pokládaj, skoro jako by si mysleli, že sem to kurva byl já, kdo mu to udělal, nebo co. Skoro mi vole vytečou nervy, ale zůstanu, abych se pojistil, že nepráskne Seana, třeba i omylem.

Když je to konečně hotový, pošeptám mu: „A ne abys Seana prásknul ve škole, rozumíš vole, ani tý tvý Blakeový, nebo jak se menuje, rozumíš. Řekneš jim, že si spadnul, to si zafixuj.“

„Jasně, tati.“

„Jasně si můžeš vole nechat pro strejčka příhodu, jen si pamatuj, co sem ti řek.“

Řeknu mu, ať tu čeká, a du na hajzl na cigáro. Člověk si vole píčo dneska nemůže nikde ani v klidu zapálit.

Trvá mi věčnost, než ty hajzly najdu, a nakonec musim vylízt vo celý poschodí vejš. Dyž tam dojdu, potřebuju se najednou vole vysrat. Sem si jistej, že ten zasranej koks, co sem měl, byl vole říznutej projímadlem. Jo, píčo, ňákej zmrd asi příde k natrženýmu koutku vole. Zapadnu do boxu, sundam si gatě a vtom vidim, že tam vole nejni žádnej hajzlpapír. Má tu bejt vole čisto, v tomle hnízdě infekcí, do píči. Neni divu, že zmrdi, kerý se vodevzdaj do rukou státního zdravotnictví, chcípaj jako mouchy. Naštěstí vedle sere někdo další. „Hele vole,“ klepu na hliníkovou zeď, „já tady do píči nemam žádnej hajzlpapír. Pošleš mi ňákej po zemi nebo co, vole píčo?“

Chvíli je ticho.

„Tak hoď prdelí, do píči,“ křiknu.

Pod dveřma se vobjeví trocha papíru. Že to vole trvalo.

„Oukej,“ houknu a začnu si utírat prdel.

„V pohodě,“ řiká ten zmrd vedle, takovej ňákej snobáckej kokot. Asi ňákej takovej ten doktůrek, co do všeho rejpe a myslí si, jakej nejni borec. Slyšim, jak se votevřou jedny a pak hned druhý dveře. Ten špinavej zmrd si ani vole neumyl ruce, píčo. A to sme vole v zasraný nemocnici!

Měl štěstí, všivák jeden smradlavej, že už tam nebyl, dyž sem vylez. A já si pěkně vydrhnu pracky, jelikož já nejsem prase jako někdo. Ty vole, co kdyby to byl zrovna tendle kokot, kerej mýmu děcku bude těma svejma vopičíma tlapama zašívat bradu…

50

„… ZAPÉKANÝ RYBÍ PEKÁČ…“

Ten Mark je zvláštní typ. Zajímalo by mě, jestli jsme ho u Terryho tou scénkou s prsama uvedli do rozpaků. Čekali jsme na něj před záchody, ale on se prostě vypařil, nezašel s námi do hospody a ani se nerozloučil. „Možná se posral,“ směje se Mel, „a musel se jít domů převlíknout!“

Tak jsme chvíli poseděli v hospodě a pak šli domů. Já jsem čekala na telefon od svého chlapečka v Glasgow a mezitím jsem si povídala s Dianou a připravovala zapékaný rybí pekáč. Dělala rozhovory s holkama ze sauny, s Jayne, Freidou a Natálií.

Diana má z vývoje událostí radost. „Fakt ti děkuju, žes mi dala na tyhle holky kontakt, Nikki. Mám teď dost příspěvků na statisticky hodnotnou skupinu, což mým testům dodává jistou vědeckou důvěryhodnost.“

Je to chytrá holka a při práci se řídí pevnými etickými zásadami. Někdy jí to závidím. „Ty budeš vládnout světu, holka,“ říkám jí. Jdu do kuchyně, naplním konývku na kytky a pustím si kazetu s Polly Harvey. Začnu zalévat kytky a všimnu si, že jedna nebo dvě vypadají celkem zanedbaně.

Slyším, jak mi v obýváku zvoní mobil, a křiknu na Dianu, aby to vzala. Připadá mi, že někoho chvíli poslouchá, než odpoví: „Promiň, ale mám pocit, že mluvíš se špatným člověkem. Já jsem Diana, Nikkiina spolubydlící.“

Podá mi telefon a je to Alan. Je tak usoužený ‚ a zoufalý, že ani nerozeznal anglický přízvuk od edinburského. Představím si ho, jak tam pracuje v té bance a čeká, až dostane zlaté hodinky.

„Nikki… já tě chci znovu vidět… musíme si promluvit,“ kňučí a já odcházím k sobě do pokoje. Chudák Alan. Moudrost mládí snoubící se s dynamickou energií stáří. Bankovní kombinace, ale bank s ní nevyhrajete. Teda alespoň v jeho případě ne.

Vždycky si potřebují promluvit.

„Nikki?“ škemrá bolestínsky.

„Alane,“ říkám a naznačuju mu tím, že ano, stále jsem na příjmu, ale už asi dlouho nebudu, jestli nepřestane mrhat mým časem.

„Já jsem přemýšlel…,“ vydechne s naléhavostí.

„O mně? O nás?“

„Ano, samozřejmě. O tom, co jsi říkala…“

Nemůžu si vzpomenout, co jsem říkala. Jaké pitomé výstřední sliby jsem mu nalhala. Chci to, co má, a chci to hned teď. „Poslyš, co máš na sobě, trenýrky nebo slipy?“

„Co to znamená?“ skučí. „Co je to za otázku? Já jsem v práci!“

„A ty v práci nenosíš spodní prádlo?“

„Nosím, ale…“

„Chceš vědět, co mám na sobě já?“

Telefon se odmlčí a pak následuje dlouhé: „Cooo…“

Skoro na uchu cítím ten jeho horký dech, chudáček jeden. Chlapi, to jsou takoví… psi. To je to slovo. Nám nadávají do čubek, ale to je jen projekce, protože vědí, že psi jsou oni, že to mají v povaze: slintající, stádní bestie vrtící ocasem bez kousku cti v těle. Není divu, že se o psu říká, že je to nejlepší přítel člověka. „Žádné sexy prádýlko, ale vybledlé, seprané, bavlněné spoďáry s několika dírami a s vytahanou gumičkou. A důvodem je to, že jsem studentka a jsem švorc. Jsem švorc proto, že mi nechceš dát prostý seznam se jmény klientů, kteří mají u vás v pobočce účet, a jejich čísla. Nemám jejich piny, nemůžu je obrat, Chci ten seznam akorát střelit jedné marketingové firmě. Platí mi padesát pencí za jméno. To je pět set liber za tisíc jmen.“

„V naší pobočce je přes tři tisíce zákazníků…“

„Zlato, to máš patnáct set liber, s tím splatím všechny svoje dluhy. A budu taková beruška, že se za takový výkon i odměním.“

„Ale jestli mě chytí…,“ pomalu vyfoukne vzduch z plic. Alanova permanentní utrápenost staví do jiného světla pořekadlo, že nevědomost je sladká.

„Miláčku, nechytí tě,“ přesvědčuju ho, „na to jsi moc mazaný.“

„Čekej na mě zítra v šest. Budu pro tebe mít ten seznam.“

„Ty jsi anděl. Teď už musím, mám v troubě pekáč s večeří. Takže zítra, pa zlato!“

Položím telefon a zamířím kuchyní k troubě. Diana vzhlédne od své hromady knih na stole. „Problémy s chlapama?“

„To nejsou žádné problémy, to jsou takový malí broučci,“ pronesu vítězoslavně, „po problémech prostě ani stopy,“ vyvalím boky směrem, kde sedí, a chytnu se v rozkroku. „Síla číči hradby boří.“

„To jo,“ reaguje Diana a ťuká si tužkou o zuby. „To je ta nejsmutnější věc, na kterou jsem svým výzkumem přišla. Všechny ty holky, se kterýma jsem mluvila, veškerou tuhle sílu mají, jejich kozy, prdelka a číča jim dodávají přesně tuhle sílu, ale prodávají to moc lacino. Vlastně to dávají skoro zadarmo. V tom je ta celá tragédie, holka,“ zakončí a zní to skoro jako varování.

Zazvoní pevná linka, vezme to záznamník a chvilku trvá, než rozpoznám, komu ten hlas patří. „Ahoj Nikki, dostal jsem tvoje číslo od Raba. Chtěl jsem se jen omluvit za to, jak jsem se včera vypařil. Je mi to, ehm, no je mi to trochu trapný…“ Pak si uvědomím, že je to Mark Renton, a zvednu to.

„Ale Marku, s tím si nedělej hlavu, brouku,“ dusím smích a Diana se na mě pátravě zadívá, „my jsme si to domysleli. Říkal jsi něco o indickém kari? Tak co podnikáš?“

„Právě teď? Nic. Ten kluk, u kterého jsem ubytovaný, šel ven se svou holkou, tak tu sedím a dívám se na telku.“

„Sám samotinkej?“

„Hm. A co děláš ty? Nechce se ti zajít si na něco k pití?“

Nejsem si jistá, jestli chce, a nejsem si jistá, jestli mám na Marka náladu. „Mně se teda do hospody moc nechce, ale zastav se u nás na sklenku vína a na jointa, jestli chceš,“ zvu ho. Ne, není to můj typ, ale ví toho hodně o Šimonovi, který tedy rozhodně můj typ je.

Takže asi za hodinu se tu zjeví Mark a překvapí mě, i když nijak nešokuje, že se s Dianou znají z dob minulých. Edinburgh má někdy takovouhle tvář, největší vesnice ve Skotsku. Tak chvilku vysedáváme, taháme brka a já se pokouším odvést řeč na Šimona, jenomže brzo vyjde najevo, že Mark a Diana si úplně padli kolem krku. Cítím se tu naprosto nadbytečná. Nakonec navrhne, abychom zašli někam do hospody, k Bennettovi nebo do IB.

Jasně, paráda,“ říká Diana. To je zvláštní, nikdy takhle svou práci neopouští, a přitom si na dnešní večer naplánovala další sezení nad svou dizertací.

„Mně se ven nechce,“ vymluvím se. „Myslela jsem, že máš spoustu práce,“ zasměju se.

„To nehoří,“ usměje se Diana přes zaťaté zuby. Když si Mark odskočí vyčůrat se, zakřením se na ni.

„Co je?“ ptá se a neznatelně se usmívá.

Zkřížím ruce a předstírám soulož. S afektovaným nezájmem obrátí oči v sloup, ale kolem koutků jí to cuká. On se vrátí a odejdou.

51

FINTA ČÍSLO 18 748

Renton se našemu mírumilovnému přístavu Leith stále na hony vyhýbá. Netvrdím, že ho nechápu. Odmítá mi dokonce říct, kde bydlí, i když jsem se dozvěděl, že jeho rodiče teď bydlí někde venku za městem.

Nikki mi vyprávěla, že když k nim Renta přišel na návštěvu, začalo to mezi ním a její spolubydlící Dianou pěkně jiskřit. Prý s ní kdysi dávno spal. Nevzpomínám si ale na ni, a přitom by se Rentonovy bývalé šoustačky počtem rozhodně nedaly přirovnat k davu při lednových povánočních výprodejích na Princes Street. On se ovšem vždycky snažil držet svoje roštěnky dál ode mě, pravděpodobně z obavy, abych mu je nepřebral. Renton byl ve vztazích vždycky překvapivě citově založený a někdy se z něho stával láskou zmámený ťulpas. Ale co to musí být za ženskou, že chodí s naší mrkvovou hlavou?

Skreel mě navedl na další holku jménem Tina, se kterou nebylo tolik potíží jako s tou první a která mi dala seznam lidí s celosezónní permanentkou bez remcání. Řekla mi, že potají fandí Celtiku. Tak to dopadá, když někdo v zaměstnání praktikuje pravidlo rovnocenných příležitostí.

Jsem v hospodě a přesto, že mám v merku skupinku mladých potížistů, kteří se pořád poflakují okolo jukeboxu, nadouvám se jak páv. Ten Filip má celkem prořízlou klapačku, několikrát jsem ho viděl, jak mluví s Begbiem. Očividně má pocit, že je tu kápo, ale alespoň pro mě má v hlase trochu víc respektu, protože ví, že mezi mnou a Frankem je jakási vazba.

A teď tenhle Filip diriguje šikanu namířenou na toho vysokého, čahounského parťáka, nablbla Curtise, který trpí vadou řeči a vždycky se zdá být terčem všech vtipů. Předvádějí se před těma kůzlátkama, která si přivedli, ale je to celkem tupá jízda. „Je teplej vole,“ řekne ten týpek a jinému kreténovi v partičce škubne v rameni, jako by měl nějakou nervovou nemoc. Ježíš, ať mi nikdo neříká, že i my jsme v tomhle věku byli takhle blbě trapní a nevynalézaví?

„Né! Já ne-ne-nej-sem te-te-te-plej!“ vyje ten chudák Curtis a pak odchází na záchod.

Filip zahlédne, jak je pozoruju, otočí se na jednu tu malou holku a pak zpátky na mě. „Možná neni teplej, ale určitě je ještě panic. Ještě si nezapíchal. Měla by sis to s nim rozdat, Candice,“ říká té malé vykulené couře.

„Vyliž si prdel,“ odsekne ona a rozpačitě se na mě dívá.

„Ach, panenství,“ usměju se, „po tom se neošklíbejte. Většina opravdovejch problémů v životě nastupuje, až když o ně přijdete,“ poučím je, ale i ty nejdobromyslněji prohozené repliky jsou na tuhle partu ztráta dechu.

Jdu se na hajzl vymočit a narazím tam na toho klučinu Curtise a je pravda, že je krapet pomalejší. Ve skutečnosti sama jeho přítomnost na této planetě usvědčuje ze lži anarchistické tvrzení, že dobré zákony neexistují, například naše legislativa týkající se incestu je tu proto, aby se nám tu po světě nemotalo víc případů, jako je on. Je to čórkař a veliký Spudův kámoš, čemuž není těžké uvěřit. Begbieho učeň a Spudův učeň v jedné partičce a oba se líhnou kurva pod mou střechou, sakra. Ten zákeřný hajzl Filip a jeho kamarádi podle všeho tohohle Curtise neustále mučí. Jako jsem to dělával já Spudovi ve škole, dole u řeky, v Links a u tratě. No vida, při té představě se teď dnes cítím téměř provinile. Ten kluk chčije vedle mě a s idiotským úsměvem a nervózním, stydlivým výrazem se ke mně obrátí. Nepozorně sklopím zrak a pak to spatřím.

To.

Je to ten největší čurák na světě, mluvím o tom ptáku, ne o té trapné nicotnosti, ke které je připevněn.

Dokončím močení, zahledím se na svůj penis, oklepu ho, zasunu do kalhot a zapnu si poklopec. Nesnesu přihlížet, jak dělá to samé. Tenhle imbecil má kurva větší kládu než já, větší kládu než kdokoli, do prdele. Neúčelné plýtvání. Potom zamířím k umyvadlu a nenuceně se ho zeptám: „Jak to jde, kámo? Curtis se jmenuješ, že jo?“

Ten kluk se otočí a vynervovaně na mě civí. Popojde k umyvadlu vedle mě a klepe se hrůzou. „Jo…,“ odpoví. „De-de-de-de to.“ Vlhnou mu oči, mrká a děsně mu páchne z pusy, jako by ocumlával svého nemytého ptáka – což by v jeho případě bylo docela proveditelné, a to i s bolavými zády – a pumpoval si do útrob sperma, které pak žluklo vlivem levného alkoholu a špatných drog. Je jako jeden z těch zaneřáděných suchých záchodků na taneční party nebo na koncertě, které nutně potřebují vyčistit. Ale já teď přemýšlím o tom nástroji, jehož je tenhle mlaďoch majitelem. „Ty seš kamarád Spuda, že jo,“ prohlásím, nečekám na odpověď a dodám, „Spud je můj dobrej kámoš. Ještě z dětskejch let.“

Curtis mě pozoruje, aby zjistil, jestli si z něho neutahuju. Stejně by to ale chudák nepoznal. Pak řekne: „Spuda ma-ma-mám rád,“ a hořce dodá, „von jedinej si ze mě nedělá pr-pr-prdel…“

„Výbornej kluk…,“ přikyvuju, přemýšlím o tom jeho koktání a napadne mě veršík z jedné staré protiválečné písně: »Průměrný věk amerického vojáka byl deva-deva-devatenáct.«

„Von ví, že se čék může někdy stydět,“ přikrčí se ten pidi-obr muž.

Spudův kámoš. Kristepane, úplně vidím, jak vypadá jejich rozhovor. »Já se ti někdy prostě jako tak ňák začnu stydět.« »Nó, to já taky hele.« »Nelam si s tim vole hlavu, slupni si tady ty želatýnky.« »Tak jó, vole, pohoda.«

Dávám si načas, soucitně přikyvuju a myju si při tom ruce; panebože tenhle smradlavej hajzl potřebuje bez diskusí pořádně vydrbat. Platíme našim uklízečkám za to, aby uklízely, nebo ne? Ne ne, život by byl příliš jednoduchý, příliš kurevsky neskotský, kdyby lidi skutečně dělali to, co mají v popisu práce. Co tady náš stydlín, co má v popisu práce on? „Na tom bejt stydlivej není nic špatnýho, kámo. Všichni jsme si tím prošli,“ lžu. Strčím ruce pod sušák. „Pojď, koupím ti pivo,“ usměju se a oklepávám zbylou vodu.

Kluk ale vypadá, že se z mé nabídky neposadí na zadek. „Já už tady nebudu,“ ukazuje rozčileně ven, „ne dyž si ze mě budou dělat pr-pr-prdel!“

„Tak já ti něco povím, já osobně jdu na pivo do Caley. Potřebuju změnu. Můžeš se ke mně přidat.“

„Tak jo,“ souhlasí a pak postranními dveřmi vyklouzneme na ulici. Je kurevská kosa a nebe prská déšť se sněhem. Nemá snad být do prdele jaro? Ten prcek je celý, abych tak řekl, kost a kláda, jako by ten jeho pták pozřel každičký ždibec výživy, která mu projde tělem. Kdyby si povyrazil s nějakou holkou, pravděpodobně by se udělal takovým způsobem, že by ho to nebezpečně dehydratovalo a musel by pak být celé týdny na jednotce intenzivní péče. Ten vyboulený, obří ohryzek, ta zsinalá, poďobaná tvář… filmová hvězda tedy rozhodně není. Ale ve světě porna, tedy jestli se mu postaví na povel…

Zapadneme do teplého, příjemného Caleyho, kde mají otevřený krb, a když najdeme klidný kout, přinesu piva a dva panáky brandy. „Tak proč tě ti tvoji kámoši takhle buzerujou?“

„Kůli tomu, že se trochu stydim… a že kokoktám…“

Chvíli nad tím jeho problémem uvažuju a přijde mi velice obtížné potlačit pocit lhostejnosti, ale pak se to dám rozebírat: „A jak to je, stydíš se, protože koktáš, nebo koktáš, protože se stydíš?“

Curtis pokrčí rameny. „Nechal sem se vyšetřit a voni říkali, že sem prostě to, ne-nervózní…“

„A kvůli čemu seš nervózní? Nepříde mi, že bys byl v něčem jinej než tvoji kámoši. Nemáš dvě hlavy nebo něco podobnýho. Všichni se stejně voblíkáte, berete stejný drogy…“

Mrňous skloní hlavu a vypadá to, že se pod tou bejsbolkou nic neděje. Potom utrápeným šepotem hlesne: „A-a-ale… ne, dyž si to ještě ne-ne-nedělal a voni š-š-šichni jo…“

Průměrná délka skotského šulína byla deva-deva– devatenáct…

Tady není co dodat. Jen přikyvuju, co nejsoucitněji dovedu. S rostoucím neklidem si uvědomím, že tyhle hovádka nejsou v mnoha případech ani dost stará na to, aby mohla legálně souložit, o alkoholu nemluvě. Díky bohu za tu licenci na mír od Vrchního komisaře, která mi visí nad barem.

„Ten Filip si myslí, že je ve-ve-velkej a d-dr-drsnej, protože se zná s Be-be-begbičem. Dřív to byl muj nej-nej-nejlepší kámoš. Možná sem před holkama stydlivej, ale te-te-teplouš nejsem. Danny… Spud, ten chápe, že se čék někdy před ho-ho-ho-holkama stydí, dyž se mu líběj.“

„Takže tys nikdy nebyl na rande s žádnou z těch holek, co se tam kolem vás motaj?“

Ten malej zmrd zčervená jak rak. „Né… né… ehm… to né…“

„To maj teda štěstí. Roztrhal bys je tim svým nářadíčkem vejpůl,“ kývnu směrem k jeho spodním partiím. „Nedalo se si nevšimnout, kámo. Vsadím se, že tě máma dlouho kojila. Nemáš náhodou italskou krev?“ ptám se.

„Né… skockou spíš teda.“ Pak se na mě podívá, jako by měl podezření, že jsem pochybný prdeleční bandita.

Tohle hovádko je ve válce zvané sex naprostým pacifistou. Ty holky mají vlastně štěstí, protože s touhle zbraní by to měl touhle dobou už dávno vyhrané.

„Určitě jsi už musel mít nějaké příležitosti,“ ptám se ho.

Prcek teď viditelně zneklidní, oči mu zvlhnou, prská a vykoktává svůj ponižující zážitek. „S jednou ho… ho… holkou sem šel, ale vona mi řekla, že ho mam moc velkýho a že sem zrů-zrů-zrůda.“

Taková smůla je mu jako šitá na tělo, že svou první šukací příležitost zažije s blběnkou. „Ani náhodou, kámo. To ona byla ujetá, kráva jedna pomatená,“ potřásám hlavou a chlácholím ho. No tak, hrbí se, má těkavé, nervózni oči, dech, který by jakoukoli ženu přiměl, aby mu raději ocumlávala řiť, a ukrutně koktá. A taky se vsadím, že to všechno jen kvůli nějaké pitomé trpaslici, která jednoduše neměla tolik rozumu, aby pochopila, že do přístavu vplula její loď. „Poslyš, znáš Melanii?“

Klučinovi se v očích objeví malá jiskra. „To je ta, co s tebou dělá nahoře to porno?“

„Kurva! Vo tom nemá nikdo vědět,“ nadávám, zostra se nadechnu a potlačím nutkání se ho zeptat, kdo mu o našem klubu řekl. „Ano, to je ona,“ dodám potichu.

„Hm, jo, tu sem jako vi-vi-viděl.“

„Líbí se ti?“

Prckovi se tvář roztáhne do zamyšleného úsměvu. „Jo, líbí se každýmu… a ta druhá, ta s tim vzdělanym pří-pří-přízvukem…,“ pokračuje roztouženě.

Tak co kdybychom tohodle zmrda malýho napřed naučili chodit, než se pustí do běhu. „Fajn, protože ty se jí taky líbíš. Oběma se líbíš.“

Ten chudák malej se začervená.

„Né, nekecám.“

„Né… dě-dě-děláš si ze mě pr-pr-pr…“

Den zkrátka nemá dostatek hodin, aby se člověk s tímhle klukem dobral nějakého výsledku. „Poslouchej, hele, já jsem napůl Ital z matčiný strany. Jsi katolík?“

„No, sem, ale nikdy nechodim do ko…“

Mávnutím ruky ho umlčím. „To není důležitý. Já jsem katolík a přísahám na život svojí mámy, že se Melanii líbíš a že by chtěla, aby sis to s ní v jednom tom pornofilmu rozdal,“ zvednu se a s tváří pokerového hráče dojdu k baru a objednám další rundu. Necháme ho, ať si nad tím popřemýšlí. Když se vrátím, chystá se mi něco říct, ale jelikož jsem si vědom plynoucího času, skočím mu do řeči. „A dostaneš zaplaceno. Dostaneš zaplaceno za to, aby sis zašpásoval s Melanií a i s dalšíma holkama. A nejde jen o domácí video, ale o opravdový porno na velký plátno. Co ty na to?“

„Ty ke-ke-kecáš…“

„Vypadám, jako že kecám? Můj hlavní kůň, Terry, je diskvalifikovaný a potřebujeme novou krev. Ty jsi náš člověk. Dostat zaplaceno za to, že ojedeš Mel? No neblázni, chlape!“

„Dyž mně se líbí Candice,“ vyprskne v sebeobraně.

Do prdele, další tajný romantik. Smutné. Ta malá vlasatice u mě v Přístavní záři. „Poslouchej, člověče, já vím, že si tam z tebe utahujou,“ ukážu směrem ven, „ale oni si utahovat přestanou, až budeš pornohvězda a budeš píchat ty nejšpičkovější frndy. Zamysli se nad tím,“ mrknu na něj, dopiju a zanechám ho tam, ať se řídí mým doporučením.

Když se vrátím do Přístavní záře, sedí tam v rohu Spud a nechá se ignorovat od Ali. Po nějaké době se zvedne, pokusí se jí vnutit nějaké peníze, ale ona ho pošle pryč. Je vyjetej z podoby a je na něj žalostný pohled. Má takový ten výraz vychlastaného spídaře; neudržované vlasy, na kterých je tolik mastnoty, že by jí mohl zásobovat všechny buřtstánky v okolí, oči tak zastřené, že vypadají, jako by je měl permanentně zavřené, kolem nich černé kruhy jako koláče, zapálené cévy, uvelebené v žilkované pokožce, která má barvu a složení dva dny starého indického čapátí. No ahoj, fešáku! Tady ti jde manžílek, Ali, zlato, páni, tys ale udělala štěstí! Na pár let tě spustím z dohledu a podívej se, jak to dopadne. Už se ani nedá říct, že sis snížila laťku, stal se z tebe úplný komik. Ale žádná komediantka od Marti Cainové přes Frenchovou a Saundersovou až po Caroline Ahernovou nikdy nevyvolala takovou bouři smíchu jako ty, když jsi přišla do hospody zavěšená tady do té trosky. On teď zvedá hlas a já cítím, že by moje přítomnost jen přilila do ohně, a tak zachytím Aliin pohled a gestikuluju na ni, aby ho dostala ven.

Pozoruju, jak se vrací Curtis, vzdorovitě ignoruje svoje kamarády, z nichž jeden, ten Filip, se mu pokusí ovinout kolem ramen přátelskou paži, ale Curtis mu ji setřese. Místo toho jde za Spudem a pomáhá mu ven a dál po ulici. Můj nový hlavní protagonista. Nový Šťavka Terry!

Zdá se, že si Ali a Mo vystačí natolik, že si ani nevšimly mého odchodu. Rozhodnu se, že se na té vlně štěstěny svezu ještě dál, vyklouznu postranním vchodem a vystoupám nahoru k bytu. Chystám se pustit si pro inspiraci video od Russe Meyera, když vtom zachytím v zrcadle na stěně svůj odraz. Hned se mi zdá, že mám vystouplejší lícní kosti. Ano, pěkně ztrácím kilča.

Šimone, gratuluji k úšpěchu totoho filmového počinu.

No, děkuji, Seane. Pornografie tedy nikdy nebyla mojí pšedností, ale ocením dobše odvedený filmový kumšt, o pěkných prdelkách ani nemluvě.

Všechno jde jak po másle. Tedy skoro všechno. Vzpomenu si, že mi Mo říkala, že tu zase byl Francis Begbie a ptal se po mně.

No a pochopitelně, když zkontroluju zprávy na zeleném mobilu, je tam jedna od něho, nebo-li od »Franka«, jak se podepisuje:

POTREBUJU SE STEBOU HNED VIDĚT KULI NĚKOMU SKOHO BUDE BRZI MRTVEJ MUS

To si »Franku« umím bez obtíží představit. Kripl zasranej. Určitě myslí Rentona. Z Rentona brzy bude mrtvej »muš«. Další esemeska je od Seekera. Jestli někdy bylo někomu nějaké telekomunikační médium ušité na míru, pak to v jeho případě byly textové zprávy:

VZDY PRIPRAVEN

Drogy. Dobrý. Mám jen malý zbytek. Vyštrachám psaníčko, nasekám to a dám si zdravou lajnu, která pěkně píše. Teď mám vážně nesmírnou chuť na cigaretu, tak si jednu zapálím a na tom koksu mi kouř v plicích připadá čistý a čerstvý.

Podívám se do zrcadla, hluboko do zrcadla. „Poslouchej, Franco, je načase, abychom si my dva malinko promluvili z očí do očí, takové malé sezení na pročištění vzduchu. Jde o tu tvoji posedlost Rentonem. Chci říct, nebudeme si nic nalhávat, Franco, a já jsem si jistý, že v tomto ohledu oceníš moji upřímnost, ale v poměru k těm penězům, o které tenkrát šlo, to malinko přeháníš. Připadáš mi jako zhrzený milenec. Jistěže, proběhlo to celým Leithem. Fajn, přistoupíme na to, že jsi do něj blázen. Všichni ti kluci ve vězení, se kterýma ses miloval, vždycky sis při tom představoval jeho? Jen mě mrzí, že vám to kluci nevyšlo. Zvláštní, ale dřív jsem si představoval, že ty jsi ten, kdo dává, a Renta ten, kdo přijímá. Teď o tom ale začínám pochybovat. Úplně barevně vidím, že ty jsi ta ubrečená, ufňukaná čubka v šatičkách, která se se slzami v očích předklání, zatímco zrzoun s bičíkem ti šeptá sprosťárny a připravuje si tvoji namaštěnou prdel, a když si to s tebou rozdává, uculuješ se a mečíš jako špinavá kurvička, zasraný holkokluk, který…“

Zazvoní zvonek.

Otevřu a on tam stojí. Prostě tam přede mnou jen tak stojí.

„Franco… zrovna jsem na tebe myslel… pojď dál, kamaráde,“ blekotám a zním jako ten Curtis, kterého jsem nechal dole.

A podle reakce v jeho očích mi snad čte myšlenky, hajzl jeden. Jak moc nahlas jsem si tu povídal?… no, to není možné…, ale jestli si napřed otevřel dvířka na dopisy, aby očíhl situaci…, a zaslechl z chodby moji samomluvu…

„Zarsranej Renton, do píči…,“ zasyčí.

Ach, kurva, bože na nebi, prosím tě, nedopusť, aby se mi tohle dělo… „Cože?“ podaří se mi jen vyštěknout.

Begbie cítí, že tu něco nehraje. Podívá se na mě tím hnusným, odhadujícím pohledem a měkce řekne: „Renton je zpátky vole. Někdo ho zahlíd.“

A jak se tak dívám do toho pětikilometrového upřeného pohledu a tuhnu, něco v mozku, nějaký prvotní instinkt, křičí: Jednej, Šimone, jednej. Jednej, jako by šlo o Skotsko, ne, změna, o Itálii. „Renton? Kde? Kde je ten zmrd, do prdele!“ A dívám se do pekla, do té osamělé černé tečky za panenkami jeho šílených očí, ve kterých se odráží můj vlastní nenávistný pohled, který mi připadá, jako když se někdo pokouší uhasit rozhicovanou pec plastikovou vodní pistolí. Čekám, kdy po mně vyjede jako kobra, a skoro se modlím: kurvafix, tak už to udělej, ukonči to moje trápení, protože i když mi v těle koluje koks, tak tohle už moc dlouho nevydržím.

Begbie nepouští můj pohled a díky bohu mu hlas poklesne do hlubokého sykotu. „Doufal sem, že se to vole píčo dozvim vod tebe.“

Plácnu se do čela, otočím se a začnu pochodovat sem a tam a přemýšlím, kolik utrpení nám, mně, Renton způsobil. Náhle se zastavím a ukážu na Franka prstem, a ano, je to obvinění, protože to byla bláhovost tohohle kreténa, která způsobila, že jsme o ten pytel přišli, on na něj měl dávat pozor. „Jestli je ten zmrd zpátky, tak já chci svůj podíl…,“ pak začnu uvažovat, jak by to Begbie mohl pochopit, zabořím čelo do dlaně a dodám: „Snažím se tady do prdele vo jeden posranej film, bez vindry v kapse!“

Výborný výstup. Franka to jakž takž uspokojilo. Ještě víc zúží oči. „Máš moje číslo na mobil, píčo vole. Kdyby se ti vole Renton vozval, tak mi okamžitě volej, rozumíš.“

„Nápodobně, Franco,“ zakončím a teď mnou cloumá rozhořčení, protože mi do toho nahrává ten pudr, cítím sílu a čirost svého pohrdání a naprostou pevnost své pózy. „A nedotýkej se toho zmrda, dokud nedostanu svoje peníze plus odškodné, pak si s ním můžeš dělat, co chceš…, ale pod podmínkou, že budu moci přiložit ruku k dílu, samozřejmě.“

Musel jsem to zahrát dostatečně rozbouřeně, protože Begbie pronese:

„Dobrý,“ otočí se a vydá se ke dveřím.

Renton. Nemůžu uvěřit, že toho zmrda ještě chráním. Ale už to nebude trvat dlouho. Bankovní účty jsou připravené. Jakmile se zrodí ten film, naše cesty se rozdělí.

Následuju Franka ven do chodby, scházím po schodech a on se otočí a oboří se na mě: „Kam deš, vole píčo?“

„Ehm… zpátky do hospody, jen jsem si odskočil a budou mě čekat nazpátek.“

„Oukej, dáme si pivsona,“ oznámí.

Takže jsem se toho tupohohlavého tvora ještě nezbavil a musím s ním popíjet na baru. Jedno plus: strčí mi psaníčko koksu, které mi alespoň vystačí do doby, než se dostanu za Seekerem. Ale i tak to má k idylce daleko. Alespoň že Spud je pryč, i když se mu před tím podařilo rozčílit Alison, která očividně brečela. Ten irskej všivák mi tu ještě bude podrývat morálku zaměstnanců.

Begbie stále ještě kotví v přístavu paranoia a vykládá o balíčcích, čímž mi vyvolá radostné bušení srdce, a o tom, jak je Renton úchylnej buzerant, což zní mým uším jako rajská hudba. Ach, chci, aby se s Rentonem setkali, vlastně jen proto, abych ukojil zvědavost a zjistil, jak daleko Franco zajde. Překvapí mě, že se mě ptá na ten film.

„No,“ začnu a snažím se to trochu shodit, „je to jen legrace, Franku.“

„Ty pornohvězdy a tak, vole, tyhle týpci, musej jako… no teda, musej jako mít určitou dýlku, vole píčo nebo co?“

„Ne, ani ne, ale čím větší, tím lepší, to se rozumí,“ odpovídám.

Franco si chňapne do rozkroku jako nějaký orangutan a vyvolá mi tím šimrání v žaludku. „Takže bych byl dobrej!“

„Jo, ale to nejdůležitější je schopnost mít kdykoli na povel erekci. Hodně klukům, který mají velký péra, se prostě před kamerou nepostaví, když na to přijde. Schopnost erekce je priorita, proto je Terry tak dobrej…,“ zpomalím, protože si náhle uvědomím, že na mě Franco nenávistně civí. „Všechno v pořádku, Franku?“

„Hm… to jen že sem si vzpomněl na toho zmrda Rentona…,“ říká, potom do sebe kopne to pivo a začne se vykecávat, vykládá o dětech a o tom, jak se o ně June pořádně nestará. „V jakým je taky kurva stavu, jak mátoha z Belsenu. Vypadá, že se vole rozkládá…“

„Jo, Spud říkal, že na tom není dobře. Za to může crack. Teda já do sebe taky peru slušný porce koksu, Franku, ale chci jen říct, že jak přejdeš na dýmku, je po tobě,“ vysvětluju a vychutnávám si, jak jsem do toho Spuda namočil.

Begbie se na mě v šoku zadívá a prsty na sklenici mu zbělají. Zhluboka se nadechnu a tenhle pičus se chystá explodovat. „Dýmka… crack… June… KURVA PŘED MEJMA DĚCKAMA?!“

Zahlédnu svou příležitost a zakročím. „Hele, Spud říkal, že spolu trochu promyli vercajk, ale říkám ti to jen proto, že si myslím, že bys to měl vědět, když tam jsou ty děti a tak…“

„Takže,“ řekne a podívá se na Alison, která je celá uřvaná. „TVŮJ MUŽ JE ZMRD! JE TO ZASRANEJ NEPOUŽITELNEJ FEŤÁCKEJ ZMRD! MĚLI BY TOHO VAŠEHO SPRATKA VZÍT DO PÉČE!“

Potom Franco vystřelí z baru a Alison tam ještě vteřinku dvě stojí a nevěří vlastním uším, a pak vybuchne a začne se otřásat vzlyky, načež ji Mo začne utěšovat. „Co…,“ blekotá, „co ti to sakra řek… copak Danny něco proved…?“

Zatímco jsou zaneprázdněné tou hrou na nebožátka, musím za ně vzít bar. Jsem na vrcholu blaha, že se ten opičí podvrženec odporoučel, ale už slabší pocity ve mně vyvolává skutečnost, že mi vyřadil z provozu personál. A dalším zákazníkem na tomhle pohyblivém pásu ztracených duší, který se honosí jménem hostinec, není nikdo jiný než chudáček Paul, můj kámoš z Leithského protidrogového fóra, a vypadá, jako že na ramenou nese všechnu tíhu světa. Zavedu ho do tichého rohu nálevny a on se hned pustí do blekotání o penězích. Jde mi o krk, Šimone!“

Já tomu volovi ukážu: „Budeš držet klapačku nebo je s tou tvou trapnou kariérou šmitec, je ti to jasný!“ Když mu to dojde, přejdu do smířlivějšího postoje. „Poslouchej, Paule, nelam si s tím hlavu. Prostě nechápeš ekonomiku byznysu. Mého průmyslu. Dostynem to zpátky,“ zpívám vesele a mám radost, že se mi daří stát pevně nohama na zemi, když vidím, jak všichni kolem mě ztrácejí pevnou půdu.

To je ale exkrementální piditvor.

„Tady máme muže, který rozumí ekonomice,“ usměju se, když do baru vpluje staroch Eddie s nosem nahoru jak římský vládce. „Ede, jak se daří, starý brachu?“

„Ujde to,“ zaskuhrá Eddie.

„Paráda!“ usměju se. „Co si dáš? Na účet podniku, Ede,“ vyzývám ho.

„Jestli je to na účet podniku, tak si dam pivko a tuplovanou grouse.“

Ani ta do očí bijící oprsklost tohoto starého vychlastaného zmrda mi dneska nemůže vzít vítr z plachet. „No problem, Eduardo,“ usměju se a pak křiknu na leithskou tetu vševědu: „Mo, buď tak hodná, nalej pánovi.“ Kývnu na zdrchaného Paula a otočím se zpět na Eda. „Právě tady parťákovi Paulovi vtloukám do hlavy, o čem vlastně je obchod. Do čeho přesně že děláš ty, Eddie?“

„Bejval sem velrybář,“ vykládá ten starý žebrácký vrak.

Mořeplavec. Páni, zdravím, námořníku. Nebo spíš zdravím, velrybáři? „Jo tak, a znal si Boba Marleyho?“

Ta stará treska energicky kroutí hlavou. „Na lodích z Grantonu žádnej Bob Marley nebyl. Teda ne, když sem tam byl já,“ přesvědčuje nás Ed s velkou upřímností a kopne do sebe panáka grouse.

„Řada je na tobě, Paule,“ směju se jako měsíček, „očekávám, že se Edovi postaráš o zlatý mok do druhé nohy. To, jak se lidi chovají ke stárnoucím občanům, je znakem vyspělosti společnosti, a my v Leithu jsme v tomto směru před opozicí o několik světelných let napřed. Mám pravdu, že se nepletu, co, Ede?“

Eddie se na Paula agresivně ohlédne. „Dám si whisku, ale jedině grouse,“ varuje našeho splasklého propagačního experta, jako by tomu chudákovi prokazoval velkou službu.

Rozhodnu se tu blekotající zbohatlickou držku ignorovat a nechám na Mo a Ali, aby si ty zahořklé mořeplavce vychutnaly o samotě, protože do hospody právě vkročil Sťavka Terry. „Terry! Už tě pustili?“

„Nó,“ usmívá se. „Ale furt si musim dávat majzla a brát prášky, eh.“

„Paráda. Co si dáš k pití?“

Teď mám ještě lepší náladu. Brzy budeme mít pohromadě celý tým. Alexi?

To je zásadní, Šimone. Bohužel to ale dnes chodí tak, že s první nasazenou jedenáctkou nevyhraješ nic. Potřebujeme jich asi čtyřicet, jak je pánbůh stvoňl, a všichni do toho musí jít s nadšením.

„Nemůžu na ty prášky ani chlastat, ty vole,“ skučí Terry a rukou si prohrábne ty své lokny. Ten knírek pornohvězdy, který si pro legraci nechával narůst, je pryč.

„To ti povím, Terry, to je teda krize. Žádné šukání, žádné pití,“ směju se a kývnu směrem ke skupince Edových známých, kteří posedávají v rohu a mazlí se s poloprázdnými půllitry. „Ale i tak, připravím tě na budoucí směnu, co ty na to.“

„Hm,“ pronese žalostivě, a já zatím sleduju toho pitomce Paula, kterému teď konečně došlo, že ho můžu prostě celý večer chladně ignorovat, a tak se podívá realitě do tváře a sklíčeně vyrazí k východu.

Abych Terryho rozveselil, zavedu ho do kanceláře a z toho gramu, co mi dal Begbie, naporcuju pár kolejniček. Vyprávím Terrymu o návštěvě, kterou mě obšťastnil můj bývalý kolega monsieur François Begbí. „Na mysli mi přitom vyvstala slova jako »trám« a »komplex«,“ říkám, najemno řežu lajny kreditkou a kývám na Terryho, aby si posloužil jako první, „ale nemusí to být nezbytně v tomhle pořadí. Nicméně, ten koks, který si tu dáváme, je od něho, takže k něčemu užitečný ten hoch přece jenom je.“

Terry se zasměje a shýbne se nad stůl. „Že má ten debil komplex jako trám? Jak zásobárnu na pile,“ trumfuje, a pak si šňupne.

Následuju jeho příkladu a pak začnu rozkládat o svých plánech ohledně toho filmu. Terry se začíná tvářit vykolejeně. „Všechno oukej, Terro?“

„Né… moje péro… to je asi tím koksem, ale děsně mi v něm škube, fakt celý pulsuje.“

Chudák Terry odchází skoro v předklonu. Je to skutečně smutné dívat se, jak se kdysi hrdý chlap chová jak vykastrovanec. Jelikož je pořád mimo hru, dělám si starosti o sexuální život Melanie, a tak jí brnknu, protože mě napadlo, že by se třeba ráda seznámila s mladým Curtisem.

52

VYSMAŽENÁ DĚVKA

Vole píčo, vzteky bych puknul. Ať ta děvka zasraná pojde, zasraná neschopná matka. Jo, ta to schytá, píča… Ale kluci nemůžou jít do děcáku a jesli si je moje matka nevezme… no bude se muset kurva hodit do latě, protože já a Kate ty smrady vole píčo teda doma mít nemůžem… TA DĚVKA JEDNA ZASRANÁ, ŠPINAVÁ!

Kurva kůli ní mě na cestě vole přepadne déšť, chčije jak kráva. A dyž přeskakuju louži, tak mi dokonce nateče do podělanejch bot a sou pak vole píčo jak ucpaná vodpadní roura. Dyž přídu domů, hned na sebe hodim ten kabát, skopnu ty starý křusky a vobuju si ty novy timberlandy. Kate se ptá: „Kam deš, Franku?“

„Du za tou zasranou vyfetovanou děvkou, co má moje děcka.“

Zasranej déšť, jeblo by mi z něho. Všichni posmrkávaj a popotahujou vod rýmy, ale bacha, u poloviny z nich de vo kolumbijskou rýmu, protože si rvou do frňáku trochu moc pudru. Šoufl je z nich nejhorší, ale já proti malýmu pošimrání nic nemam, ale nebude si to dělat na lžíci, to je vole konečná, ne před mejma zasranejma harantama!

Tak tam vtrhnu a dívám se na ni a vona na mě civí jako by měla vole píčo kuráž to všechno popřít. A já jen dojdu k děckám a řeknu: „Voblečte si kabáty, protože dete k mojí mámě.“

V žádnym případě sem neměl v úmyslu si je přivést k sobě do bejváku. Na to seru. Řikam si, že moje máma je bude chtít, až jí povim, vo co de a dojde jí, v jakym sou nebezpečí.

„Co… co se stalo?“ na to June.

„Ty, ty děvko jedna zasraná, nemytá, ty se mi kliď z vočí, rozumíš,“ varuju tu píču. „Dochází mi trpělivost a nebudu vole zodpovědnej za to, co ti udělam, jestli votevřeš tu svoji prosmaženou klapačku!“

Zná mě dost na to, aby věděla, že si vole nedělam prdel, a voči se jí celý roztáhnou a zbledne jak stěna. Podivejte se na ni, podělaná troska, jak to, že sem si toho nevšimnul dřív? Zajímalo by mě, jak dlouho už v tom jede. Kluci se připravujou a ptaj se: „Kam deme, tati?“

„K bábě. Ta aspoň ví, jak se vychovávaj děcka,“ podívam se na ni. „A nepoflakuje se s feťákama.“

„Jak to myslíš? Vo čem to mluvíš?“ vozve se ta podělaná svině voprskle.

„Chceš to popřít? Popíráš, že se tady za tebou minulej tejden stavoval ten zasranej Spud Murphy?“

„Jo… ale vo nic nešlo, a stejně,“ řiká a voči se jí lesknou jako šílenci, „tobě do toho nic neni, co já dělam.“

„Madam si hraje s nádobíčkem před mejma klukama? Do toho že mi nic neni! Vy dva, ven. Máme tady s mámou soukromou konverzaci. Děte ven na schody a počkejte tam na mě! Hned, mrskněte s sebou!“

„Myli jsme nádobí… jo… ale…,“ mektá, „jen sem potřebovala trochu pomoct…“

Když ty malí smradi vypochodujou, votočim se na ni. „Já ti ukážu nádobí! ČUCHNI SI K MÝMU NÁDOBÍČKU!“ Jednu tý krávě ubalim do ksichtu a z nosu jí vystříkne malinovka. Lapnu ji za vlasy, má je tak mastný, že si je musim vobtočit kolem pěsti, abych si ji moh pevně přidržet. Vona ječí a já zašpuntuju dřez a napouštím do něj vodu. Vrazim jí do něho hlavu a čekám, než se naplní. „TADY MÁŠ NÁDOBÍ, TY PÍČO!“

Vytáhnu jí hlavu ven a z nosu jí stříká voda a krev a mrská sebou jak ryba na udici. Slyším hlas a malej Michael stojí ve dveřích a povidá: „Co to mamince děláš, tati?“

„Padej zpátky ven na chodbu, kurva! Já ji jen vomejvám, protože jí začala týct krev z nosu! A teď zařaď zpátečku! Kurva dělej, co sem řek!“

Ten malej smrad vycouvá a já jí znovu potopim hlavu do dřezu. „JÁ TI UKÁŽU NÁDOBÍCKO, TY ŠPINAVÁ, PROSMAŽENÁ DĚVKO, JÁ SI TĚ PODAM, PÍČO!“

Znova ji vytáhnu z vody ven, ale ta smradlavá psychoušská kurva popadne kurva z vodkapávače nůž na brambory a bodne mě, vole píčo! Normálně mi zůstane zapíchnutej mezi žebrama. Povolim sevření a vona mě praští talířem, kerej se mi rozbije vo hlavu. Znova se do ní, do píči, pustim, vona vezme druhou vo linku, začne kvílet a já si vytahuju ten nůž ze žeber. Všude je vole krve jak na jatkách. Nakopnu ji, nechám ji tam na zemi skroucenou do klubíčka a du ven za děckama, ale když sem na chodbě, vidim, jak tam naproti stojí ve dveřích ňáká kráva a rukama drží kluky za ramena. „Poďte, kluci, deme,“ řikam jim, ale voni tam jen stojej, a tak čapnu Michaela, protože nemam čas se tady moc vosírat, a pak, ta zasraná June už stojí na nohách, ječí na mě a na tu starou krávu volá: „ZAVOLEJTE POLICII! CHCE MI SEBRAT DĚTI!“

„Mami!“ vozve se ten vyměklej prťavej smrad Michael. Sean mu měl tu jeho kebuli uříznout, možná ani neni muj, takovej malej buzerant, tak mu jednu lupnu vobrácenou dlaní a vona ho drapne za ruku a je to vole, jako by ten malej zmrd byl chycenej ve válečný přetahovačce. Vona ječí, a tak je voba pustim, načež spadnou po zádech na schody. Ta stará kráva znova křičí a dva policajti dou nahoru po schodech a jeden z nich povidá: „Co se to tady děje?“

„Nic. Starejte se vo sebe, kurva,“ já na ně.

„Von mi chce vzít moje děti!“ vříská vona.

„Je to pravda?“ ptá se mě ten starší fízl.

„Sou to vole moje děcka!“ já zase.

Ta stará kráva na schodech žaluje: „Von tu holku mlátil, já sem je viděla! A toho mladšího klučinu taky, chudáčka malýho!“ A pak se vole vobrátí na mě a prská: „To von za to může, je zkaženej až do morku kostí!“

„Drž tlamu, ty stará píčo zasraná! Neser se do toho!“

Ten starší fízl povidá: „Pane, jestli se nepřesunete na ulici, tak vás zatknu a obviním vás z narušování veřejného pořádku. Jestli proti vám tato paní vznese obvinění, budete mít vážné problémy!“

A tak po velkým překřikovacim turnaji vyklidim pole, protože se kvůli tý děvče nechci nechat zabásnout. A ty fízlové zasraný se na mě koukaj, jako bych byl vole píčo nějakej podělanej póvl. Michaela sem praštit neměl, ale stejně to byla její chyba, že mě zase vyprovokovala. No, ale já si zajdu na sociálku a každej bude vědět, že za to může vona, vona, ta špinavá, zasraná, vyfetovaná děvka, kerá smaží před mejma děckama, vole píčo…

Jesli chtěj někoho zatknout, tak můžou zatknout toho čuráka ze Sám doma 2. Já vim, že von sám byl ještě děcko, dyž ty filmy dělal, ale nevim, jak se takovej zmrd může dneska někomu podívat do vočí.

53

„… I POVADLÝ MÁ PŘES TŘICET CENTIMETRŮ…“

Vystoupám po schodech k Šimonovu bytu. Je tam bordel, ale to mi nevadí. Natáhnu se, obejmu ho a přitisknu mu na pusu svoje rty. Je napružený a prkenný. „Ehm, máme návštěvu,“ informuje mě. Jdeme dál a na koženém sofa sedí jeden mladý kluk, kterého si matně pamatuji ze Šimonovy hospody. Jedna z těch přízračných, neurčitě nelákavých postav, které registrujete jen koutkem oka. Teď mi připadá jako normální mladý kluk: samá ruka a noha, zápach, beďary a nervozita. Usměju se na něho a on zčervená jak semafor, zvlhnou mu oči a, chudáček jeden uťápnutej, odvrátí pohled.

Díváme se na něj a já se v duchu ptám, co se to tu odehrává. Šimon nic neříká. Potom se ozve klepání na dveře, jdu otevřít a je to Mel a Terry. Ona mě políbí, vstoupí dovnitř, obejme Šimona a pak si jde sednout vedle toho kluka. „Ahoj, Curťo, všechno v pohodě?“

„J-j-jo,“ odpoví.

Terry je stále ještě v útlumu. Posadí se na židli v rohu.

„Tohle je Curtis,“ představuje toho kluka Šimon. „Přidá se k nám a bude hrát.“ Kluk vynutí slabý úsměv a mě napadá, že to nejspíš bude nějaký fór. Potom Šimon zrakem přejede ze mě na Mel a vysvětluje: „Očekávám od vás, dámy, že z tohoto nepříliš slibného materiálu vymodelujete toho nejsvůdnějšího frajera, jakého kdy Leith poznal. No, druhého nejsvůdnějšího,“ dodá se sebeironií a sebezapírajícím šviháctvím a vysekne úklonu.

„Je to velkej chlapík,“ ušklíbne se Mel, „jesli víš, jak to myslim.“

„Ukaž jí to, Curťo, nestyď se,“ vybídne ho Šimon a odchází do kuchyně.

Curtisovi opět zvlhnou oči a je rudý jak rak. „No tak, včera večer si mi to taky ukázal,“ kření se Mel.

Mrknu na ni a on si začne nervózně rozepínat knoflík u kalhot a pak poklopec. Potom začne tu věc vytahovat a prostě to nemá konce, i povadlý má přes třicet centimetrů a bimbá se mu skoro až u kolen. Nemám slov. A hlavně, ta šířka… Nikdy jsem si nemyslela, že mi tolik jde o velikost, ale… Takže tohohle klučinu berem. Pětatřicet centimetrů, jak bychom ho taky mohli nebrat? Panic (dokud si ho Melanie včera večer nevzala do parády, to se vsadím), skoro zrůda, ale do naší show je ideální.

Šimon ho zaúkoluje, aby si po vzoru skutečných pornohvězd oholil ochlupení, protože pak to bude vypadat ještě větší.

Terry se ozve: „Podívejte se, jak to s holením ten borec válí na tváři. Vy mu svěříte, aby si fidlal kolem toho svého pokladu?“

„Zrovna ty máš co říkat, Terry. Už ti vytahali stehy?“

Zajímalo by mě, jak ho zaučíme, aby byl schopný výkonu, i když podle mého odhadu nás už Mel předběhla.

„Já ti pomůžu se vyholit,“ navrhne Mel.

Tahle strana věci nebude problém. Šimon mě zavolá do kuchyně. „Mel ho včera připravila o věneček; ona se o něj postará,“ potvrdí mé dohady. „Budeme muset toho kluka dekonstruovat,“ vykládá, „a pak znovu sestavit podle svého obrazu. Potřebujem na tom hovádku udělat proměnu ve stylu Lízy Doolittlové. A nejde jen o šukací techniky. Každej trouba umí píchat a každej idiot, kterej najde svolnýho partnera, se dokáže nastavit do různých sexuálních pozic,“ kradmo sklouzne pohledem skrze dveře na Terryho. „Bože, jak člověka ta posedlost sexem ohlupuje. Ale přeměna musí být celková, udělejte z něho normální hodnotnou bytost. Oblečení. Vzled. Postoj. Způsoby.“

Kývnu na souhlas, ale napřed musíme vyřídit opravdový byznys. Ostatním řekneme, že se s nimi srazíme v hospodě, a Šimon před odchodem podá Curtisovi zabalenou krabici. „To je dárek, otevři to.“

Curtis strhá papír a vybalí nevkusnou, strašidelně blonďatou hlavu nafukovací Anduly. Šimon pokračuje: „Jmenuje se Sylvie. Můžeš s ní za dlouhých, osamělých nocích trénovat, i když si myslím, že takových v budoucnosti moc nebude. Vítej v Sedmi jízdách!“

Všichni se začnou přesunovat do Přístavní záře a chudák Curtis neví, co přesně si se Sylvií počít. Šimon mě vyzve, abych se malinko zdržela, protože se nemůže dočkat novinek o pokrocích na naší, jak on říká, »vychytávce«.

Máme oba ty seznamy, každý na jiné disketě. Rabův táta nám pomohl ty dva soubory sladit a převést je do stejného formátu. Máme 182 vlastníků permanentky na zápasy Rangers, kteří mají účty v pobočce Clydesdaleské komerční banky. Z nich jich 137 používá pin 1690. Nemám tušení, jak na to Šimon přišel, a přitom mi to jak on, tak Mark trpělivě vysvětlovali, ale stejně mi to nedochází. I přes McClymontův modul skotských studií jsem se nijak nepřiblížila porozumění skotské mentality nebo kultury. Z toho počtu jich má osmdesát šest založené internetové bankovnictví.

Důležité je to, že se stav těchto osmdesáti šesti účtů pohybuje v rozmezí možnosti přečerpat 3 216 liber po nutnost zůstatku ve výši 42 214 liber. Šimon mi vysvětluje, že se s Markem do toho online bankovního systému Clydesdaleské banky nabourali. Oznamuje mi, že s pomocí pinu 1690 převedli z větších účtů celkovou sumu ve výši 62 412 a uložili ji na běžném účtu, který si založili v Curychu u Švýcarské obchodní banky, a porcuje při tom výkladu dvě lajny koksu.

„Já si nedám,“ upozorňuji ho a z tašky přes rameno vytahuju papírky, hulení a tabák.

„Á, to já vím. Jsou obě pro mě. Mám dvě nosní dírky,“ vysvětluje, „teda alespoň zatím. Tak a za tři dny bude celá ta částka, kromě pěti tisíc, převedena na produkční účet, který jsem založil ve Švýcarsku u Curyšské banky pod názvem Bananazzurri Films.“

„Takže teď jdeme do hospody a budeme oslavovat?“

„Nééé…,“ kroutí hlavou Šimon, „ten zdroj jsme objevili já, ty a Renta. Kromě nás o tom nikdo neví. A ani se o tom před nikým nezmiňuj,“ poučuje mě, „nebo všichni tři půjdeme sedět na hodně dlouho. Necháme ty peníze na účtech, ale stejně to mnohonásobně převyšuje naše náklady na tenhle film. Za ostatními dorazíme později. Teď budeme ještě spolu s Rentou oslavovat v soukromí.“

Vznáším se, jsem rozrušená a víc než jen trochu se bojím, do čeho jsme se to namočili. Tak odejdeme na sraz s Markem do restaurace Café Royal, kde si všichni tři pochutnáme na ústřicích a několika lahvích bollingeru. Mark rozlévá šampaňské do sklenic a pošeptá mi: „Zvládla jsi to prvotřídně.“

„Vy dva jste taky nebyli špatní,“ odpovím celkem užasle, ale teď se opravdu roztřesu, když si uvědomím rozsah toho podvodu. „Je to náš podnik a zůstane to jen mezi námi třemi,“ naléhám nervózně a Mark s vážným souhlasem přikyvuje. „To znamená, že Diana se o tom taky nesmí nic dozvědět?“

„Ani slovo,“ odpoví Mark ponuře. „Za takovouhle věc by tě zašili a zahodili klíč. Ale hele, co Rab?“ dodá s náhlou obavou. „Určitě musí něco tušit, protože se od svýho táty dozvěděl o těch počítačových programech.“

„Na Raba je spoleh,“ tvrdí Šimon, „ale někdy je malinko puritánskej a podělal by se do kalhot, kdyby se dozvěděl, o jak závažný podvod se jedná. Ale on si myslí, že jde jen o kreditku nějakýho nablbla. Vyplatil jsem ho za jeho služby. Prostě už o tom nebudeme dál mluvit,“ usměje se a pak si zlehka začne zpívat divný popěvek, jaký jsem nikdy před tím neslyšela.

Tam na stráních u řeky Boyne,

kde Oranžští s Vilémem šli spolu v boj

za naši svobodu svůj život položit,

tam na stráních u řeky Boyne.

My Oranžští tu pevně budem stát,

byť sami, jen se svou ctí,

neb náš pokřik stále zní: Nepovolit!

dokud nás Bůh neopustí.

„Já miluju Skotsko,“ říká Šimon a usrkává šampaňské. „Je tady totiž tolik kreténů, kteří věří naprostým píčovinám, že se tu člověk snadno napakuje. Ta celá záležitost s Celtic-Rangers FC je ta nejlepší vychytávka, na jakou jsme mohli přijít. Dává nám to nejen oprávnění oškubávat pablby, ale i oprávnění oškubávat jejich děti a děti jejich dětí. Tahle firmička pokračuje do aleluja, Murray, McCann, tihle chlapci moc dobře vědí, jak na to.“

Mark se na mě usměje a pak se obrátí na Šimona: „Takže předpokládám, že ani když jsme teď takhle napůl zbohatli, tvůj filmový závazek to nijak nenabouralo?“

„Ani trochu,“ odpovídá Šimon. „Tohle není o penězích, Rento, to jsem si teď uvědomil. Každej podělanej debil dokáže přijít k penězům. Jde o to, vytvořit něco, co ty peníze vydělá. Je to o výrazu, o seberealizaci, o žití, o tom, ukázat těm rozmazlenejm bohatejm čurákům, který vyrostli se stříbrnou lžičkou v hubě, že to, co dokážou oni, dokážeme taky a líp.“

„Hm,“ broukne Mark, „tak na to připíjím,“ a zvedne sklenici zase k dalšímu přípitku.

Šimon na mě hledí, nic neříká, ale s bolestínskou upřímností špulí rty. Potom mi začne domlouvat: „Žádně nákupní šílenství, Nikki, já budu na tý pokladně sedět. Když ti dojdou peníze, prostě si mi řekneš.“

Nevím, jestli Šimonovi důvěřuju, a nemám ani pocit, že by si on s Markem nějak důvěřovali. Ale mně na těch penězích a jiných okrasách zas tak nesejde. Děsně mě to baví. Cítím se naživu.

„A stejně, kdyby nás chytli, tak můžeš na soudce jen zamrkat kukadlama a vysvětlit mu, že jsi naletěla dvěma zkaženým typům ze sídláku, a budeš volná, zatímco my půjdeme bručet, že jo, Marku?“

„Samo,“ přitakává a rozlévá další šampaňské.

Potom si to namíříme k Rickovi, což je bar na Hanover Street. „Není támhle to Mattias Jack?“ prohlásí Šimon a ukáže na někoho v rohu.

„Možná,“ zamyslí se Mark a objedná další láhev šampaňského.

Jdu se Šimonem k němu domů do jeho bytu v Leithu a celou noc souložíme jak zvířata. Druhý den spokojeně utahaná, odřená a bolavá odejdu domů a dám si dávku učení a pak směnu v sauně. Když přijdu domů z práce, v bytě najdu Marka, jak si povídá s Dianou. Krátce mě pozdraví a odejde.

„Co to všechno znamená?“

„Je to starý kamarád. Zítra spolu zase jdeme ven.“

„Jen kvůli starým časům, he?“

Koketně se usměje a povytáhne obočí. Vychází z ní záře a mě napadne, jestli se s ním už vyspala.

Později se s Rabem a Šimonem sejdeme ve střižně v Niddrie, kam už mě Šimon jednou vzal. Nevěděla jsem, že v Edinburghu takováhle místa existují, teda vlastně jsem nikdy nic podobného neviděla. Ten chlápek, který má v Niddrie videopůjčovnu, je Rabův starý kámoš z dob, kdy s partou fotbalových chuligánů chodívali na zápasy. Řada z nich se teď podle všeho dala na podnikání a tenhle Steve Bywaters vypadá spíš jako sociální pracovník než jako bývalý fotbalový rváč. Ale když dojde na poskytování zkušeností a zdrojů, zdají se být zajedno jako spolek zednářů. „Jsme dokonale vybavení, všechno můžeme udělat tady,“ říká a tváří se jako počestný, znovu narozený křesťan.

Když se sbíráme k odchodu, Rab řekne: „Super, co.“

Šoufl vrtí hlavou. „Jo, ale můžeme to udělat v Amstru. ZOP, Rabe, vzpomínáš.“

„To víš, že jo,“ přikyvuje Rab, ale domnívám se, že Šimon má jiné plány.

54

FINTA ČÍSLO 18 749

City Café se hemží lidmi, kteří se chystají do klubů, a do toho se objeví Curtis a jeho kamarádíčci a ptají se mě, jestli se k nim nechci přidat. Sedíme vedle nějakých studijních typů, kteří jsou zabraní do svých tupých spikleneckých teorií a zaníceně se dohadují, kdo je opravdu ještě naživu: Elvis, Jim Morrison, princezna Diana. Žerou ten pocit mladistvé nesmrtelnosti tak, že nedokážou uvěřit, že lidi můžou opravdu zhebnout. Zaseklí v buržoazním snovém světě, který oslavuje život a popírá smrt.

Některé ze sídlištních děcek se těm bludům vysmívají a opičí se po nich, vědí, že to jsou všechno kecy. Od raného věku tady na sídlištích a v centru města viděli díky epidemii AIDS tolik smrti, že je to o tyhle naivní představy stačilo navždy připravit. Je to zvláštní, ale jsem si jistý, že naše generace se dřív cítila stejně jako tyhle děti z předměstí. Ale teď už ne, tedy já rozhodně ne. „Všichni tihle zmrdi jsou mrtví a nic je nevzkřísí,“ řeknu jednomu studentovi a všichni ti zlatem ověšení mlaďoši se začnou chlámat, a pak spojenými silami roznesou toho blbce na kopytech.

Zatímco se tak děje, upoutám Curtisovu pozornost. „Dívej se na svoje kámoše, jak si tady z těch studentíků dělaj prdel.“ On pomalu svěsí hlavu. „Teď si ten film převiň patnáct let dopředu: kdo bude mít hezkej barák, práci, firmu, prachy, bourák a kdo bude trčet v nějaký díře na podpoře?“

„Hm…,“ kývne Curtis.

„A víš proč?“

„Protože maj školy a tak?“

Slušný zásah. „Jo, částečně proto. Ještě nějaké důvody?“

„Protože maj bohatý rodiče, kerý jim daj prachy potřebný do začátku? A že maj kontakty a tak?“

Tenhle kluk nemá tak vykradeno, jak jsem si myslel. „Trefa do černýho, Curťo, bravo. Ale dej si tyhle dva důvody dohromady a co ti z toho vyleze?“

„To nevim.“

„Očekávání. Budou tyhle věci mít proto, že očekávají, že je budou mít. Jak by taky mohli očekávat něco jiného? Lidi jako ty a já tyhle věci neočekávají. My víme, že budeme muset makat jako mezci, abysme si na ně vydělali. Podívej se na mě, příliš vzdělaný, a přesto nedostatečně kvalifikovaný člověk, který do toho jejich života nemá žádnou reálnou přístupovou cestu. Proč si myslíš, že se vosírám kolem černého trhu na kraji společnosti? Protože se mi líbí ty komické postavičky? Protože vagabundi, děvky, feťáci a dýleři jsou můj druh lidí? Ani ve snu. Už jsem byl pasák, vykrádal jsem baráky, loupil, dělal podvody s kreditkama a dýloval drogy, ale ne proto, že by mě to bavilo, ale proto, že se nemůžu probít do zákonného byznysu na úrovni, se statutem a odměnou, které považuju za úměrné svým vědomostem a schopnostem. Jsem tragický případ, Curťo, tragický případ. Ale to lze změnit a taky na to dojde,“ vysvětluju a kouknu na hodinky, protože nastal čas sejít se s ostatními. „Poslyš,“ zaútočím na svoji sklenici, „už jsi použil tu nafukovací pannu?“

„Emh, né…,“ řekne, celý zahanbený. „Jen sem si s ní tak pohrával a vona mi píchla…“

„Vona ti píchla! No kurvafix, to kdybych věděl, tak jsem si taky jednu pořídil!“ směju se a sleduju jeho zmatený výraz.

Dopijeme a vydáme se do podniku N-Signa natočit metráž klubařů v akci. Curtis tancuje se svými kamarády a Rab ho zabírá kamerou. Potom zaměří na Nikki, která si povídá s Mel a přibližuje se jejich směrem. Chvíli před ním tancuje, potom ho chytí za ruku a vede si ho do kanceláře klubu, kterou nám Carl vyklidil.

Když klub zavře, dáme se pořádně do práce a začneme připravovat natočení jedné z našich ústředních scén. Rab a jeho kamarádi připravují v kanceláři zařízení.

„Myslíš si, že se Melanii a Nikki vo-vo-vopravdu líbím?“ ptá se Curtis.

„Jak to myslíš?“

„No, já si myslim, že sou na mě příjemný jen proto, žes jim to řek t-t-ty.“

„Když na holku vobrátíš ty svoje štěněčí kukadla, musíš vole počítat s tím, že celá roztaje. Máš takovou schopnost,“ vysvětluju.

„Ale já se ho-ho-holkám ne-ne-…,“ tvář se mu zkroutí trhavou snahou, „…ne-ne-nelíbim.“

„Těm tupejm malejm lesbičkám, já vím. Ale to nejsou žádný světa znalý ženštiny. Číča, která se dostala dál než do Pilrigu, bude vědět, jak oddělit zrno od plev, zvláště pak, pokud si už malinko nechala vytahat ten starý dobrý trychtýřek. Pak jde o šíři kruhu,“ usměju se a začnu si broukat da-da, da-da-da-da-da…, úvodní refrén z klasiky od Bowieho. Ale na Curťu to nijak převratný dojem neudělá. Když si z nervozity znovu odskočí vymočit se, přistoupím k Nikki. „Zkus v Curťovi vyvolat pocit, že po něm toužíš, protože jeho sebevědomí je absolutně na dně.“

Když se vrátí ze záchodu, Nikki jde k němu a zaslechnu, jak mu říká: „Curtisi, nemůžu se dočkat, až mě opícháš.“

Ten mladý hlupák s vytahanou čelistí jen zamrká a zčervená. „A c-c-c-co tim chceš ř-ř-říc?“

Nemůžu si pomoct, musím se ohýbat smíchy. „Ty jsi geniální komik, Curtisi! To se sakra musí dopsat do scénáře!“ A jako o závod škrábu do svého výtisku.

Poté, co všechny své hvězdy obejdu a povzbudím, na mě Rab kývne a můžeme to rozbalit.

„Takže, lidičky, tohle je ústřední scéna toho filmu. Tady »Joe« vyhraje sázku, kterou uzavřel s »Tamem«. Curtisi, v této chvíli přijde ve filmu tvoje postava, »Curt«, o panictví. Takže se nemusíš bát být nervózní, máš být nervózní. Chci jen, abyste oba zopakovali, co jste řekli před chvílí. Takže, Nikki, ty ho odvedeš do kanceláře, zabouchneš dveře, postavíš se za ně a řekneš…“

„Já bych si s tebou hrozně ráda zašukala,“ svůdnicky zabrouká Nikki a dívá se přitom na Curtise.

„A ty řekneš, Curťo,“ kývám na něj.

„A c-c-co tim chceš říc…“

„Paráda. Pak si ho přivedeš k hraně psacího stolu, Nikki. Nechej se od Nikki vést, Curtisi. Tak, teď si to vyzkoušíme.“

Samozřejmě že se to kvalitou zdaleka neblíží spontánnímu originálu, ale po mnoha pokusech se nám podaří natočit několik použitelných variant. Tak teď máme našich šest bratrů ošukaných a jediný problém je to, že Terryho poraněný pták ještě není dost fit, aby zvládnul anál. Ale bez obav, něco mě napadlo.

55

AMSTERODAMSKÉ KURVY, ČÁST 6

Oznámil jsem Martinovi a Nilsovi, že si od klubu potřebuju odpočinout. Katrin jsem řekl, že musím zajet domů a navštívit rodinu. Ať už jsem ale pro svůj stav mysli za nezbytné považoval cokoli, opravdu za tím stálo tohle. Nemohl jsem se od ní odtrhnout. Od Diany Coulstonové.

Promilovali jsme většinu noci v Gavově posteli pro hosty. Toužil jsem po ní, nemohl jsem se jí nabažit, vydal jsem se téměř za bod vyčerpání, a přesto jsem se za krátko opět vzrušil. Zkušenost mi říká, že to nemá nic společného s láskou nebo emocemi, že je to jen reakce dvou neznámých těl, která se ocitla ve vzájemné blízkosti. Že to opadne. Ale k čertu se zkušeností.

Dneska ráno si oblékla moje tričko a to je vždycky příjemné, když holka něco takového udělá, a jsme v kuchyni a připravujeme si topinky a kávu. Vstoupí Gav, připravený do práce. Uvidí ji, zvedne oči ke stropu a morousovitě vycouvá. Křiknu za ním, protože nechci, aby se cítil ve vlastním bytě jako host. „Gave! Pocem!“

Zaraženě vklouzne zpátky do kuchyně. „Tohle je Diana,“ vysvětluju.

Diana se usměje a natáhne ruku. Potřese jí a pak si se mnou a, no je to tak, s mojí holkou dá topinku a čaj.

Ale já přemýšlím o Katrin a o tom, co mám Dianě říct. Ještě když se rozloučíme a odcházím do města, se mi to pořád honí hlavou.

Když se vám zdá něco naprosto normálního takhle zvláštní, znamená to, že žijete život na hovno.

Jsem v Princes Street Gardens se svojí švagrovou Sharon a neteří Marinou, kterou jsem nikdy před tím neviděl. Od doby, co jsem se naposledy setkal se Sharon, už taky uplynulo mnoho let. Myslím, že naposledy to bylo, jak jsem ji ojel na bratrově pohřbu, na záchodě, když byla těhotná s Marinou.

Nejenom že se citově na toho člověka, kterým jsem tehdy byl, nedokážu napojit, ale nejsem schopný si ani vybavit, co to vlastně bylo za člověka. Jistěže existuje možnost, že si to nalhávám, jistotu nebudu mít nikdy, ale takhle to cítím. Byl bych pořád ještě tím člověkem, kdybych tady býval zůstal? Pravděpodobně ne.

Sharon ztloustla. Tělo jí pod těmi nánosy ztvrdlo. Ta stará Sharon, prsatá, kyprá Sharon je teď obalená několika vrstvami třaslavého koberce. Nepřemýšlím o tom, jak asi ona vidí mě, to je její problém, jen jsem upřímný, co se mé negativní reakce týče. Když se rozhovoříme, začnu se za ten povrchní soud stydět. Je to hodná ženská. Sedíme na náměstíčku, pijeme kávu, Marina je na kolotoči a mává na nás z koníčka, který má strašidelný výraz.

„To mě mrzí, že ti to s tím tvým přítelem nevyšlo,“ říkám.

„Né, rozešli jsme se loni,“ odpovídá, zapaluje si regalku a jednu mi nabídne, což odmítnu. „Chtěl děti. Já ale další mimino nechci,“ vysvětluje a pak dodá: „Ale asi v tom bylo ještě něco dalšího.“

Sedím tam, pomalu přikyvuju a z takového víru intimity, kdy vám lidé o sobě hned všechno vyklopí, jsem neklidný a nesvůj. „To se stává,“ pokrčím rameny.

„A co ty, máš někoho?“

„No, je to trochu komplikovaný… před pár týdny jsem někoho potkal,“ vysvětluju a cítím, jak mi tvář prosvětlí zvláštní světlo a jak se mi na rtech zformuje úsměv, když na ni pomyslím, „někoho, koho jsem tady před lety znal. A taky mám někoho v Holandsku, ale to teď v současné době moc neklape. No vlastně je po všem.“

„Takže pořád ten stejný starý Mark, co?“

Vždycky jsem víc stál o vztahy než o letmé známosti, i když jsem zvlášť nevynikal ani v jednom. Ale když někoho potkáte, nezáleží na tom, kolikrát jste to v minulosti posrali, vždycky si řeknete… ano. Jsme tolik plní víry, že si svá očekávání nepřipouštíme. „Poslyš…,“ natáhnu se do tašky a podám jí obálku, „tohle je pro tebe a pro Marinu.“

„To já nechci,“ odstrčí to.

„Nevíš, co v tom je.“

„Dokážu si to představit. Peníze, že jo?“

„Jo. Vem si je.“

„Nee.“

Zadívám se na ni, jak nejpátravěji dovedu. „Hele, já vím, co o mně všichni v Leithu říkají.“

„Nikdo o tobě nemluví,“ řekne a myslí to jako útěchu, ale ve skutečnosti tím mému egu značně ufikne hřebínek. Myslel jsem, že si o mně určitě…

„Nejsou to peníze z drog. To ti přísahám. Je to z mýho klubu,“ vysvětluju a překonám nutkání ušklíbnout se nad ironií svého tvrzení. Každý provozovatel tanečního klubu na světě za své peníze, i když nepřímo, vděčí drogám. „Já to nepotřebuju. Chci udělat něco… pro svoji neteř. Prosím,“ škemrám a potom předstírám rozpaky. „Já a můj brácha jsme byli, jako když jsme si z oka vypadli. Oba uličníci, ale každý jiným způsobem.“ Sharon reaguje úsměvem, který se zvláštním pohnutím opětuju, a vybaví se mi přitom obličej bratra Billyho, vidím, jak mě brání, a najednou mě mrzí, že jsem na něj nebyl trochu měkčí. Že jsem nebyl méně bojechtivý, dogmatický a tak podobně. Ale to je na hovno. Byli jste, kým jste byli, a jste, kým jste. Do prdele s těmi posranými nářky. „Je to zvláštní, ale to, po čem se mi stýská nejvíc, není to, jak jsme se znali, ale jak jsme spolu mohli vycházet líp, kdybychom se snažili. Já jsem se v tolika ohledech změnil. Řekl bych, že on by na tom byl asi podobně.“

„Možná,“ přitaká pochybovačně a opatrnicky a nevím, jestli tím myslí mě, nebo jeho, nebo nás oba. Podívá se na tu obálku a osahá ji. „Musí tam být několik set, že jo.“

„Osm táců,“ řeknu.

Oči jí skoro vyskočí z důlků. „Osm tisíc liber! Marku!“ Ztlumí hlas a rozhlédne se kolem, jako bychom byli v nějakém filmu o špiónech. „S takovou sumou peněz přece nemůžeš jen tak chodit po ulici! Někdo by tě mohl přepadnou nebo tak něco…“

„Tak by sis s tím radši měla pospíšit do banky. Hele, já si to zpátky nevezmu, takže jestli si to neodneseš, zůstane to tady ležet na stole.“ Chystá se něco říct, ale skočím jí do řeči. „Hele, kdybych si to nemohl dovolit, nedělal bych to. Takový ořezávátko zase nejsem.“

Sharon si obálku strčí do kabelky, zmáčkne mi ruku a v očích se jí zablýsknou slzy. „Nevim, co říct…“

To je narážka, abych se rozloučil. Řeknu jí, že vezmu Marinu do kina na Příběh hraček, zatímco ona si skočí do banky a porozhlídne se po obchodech. Když tak jdu po ulici a za ruku držím to dítě, napadne mě, co by asi udělal Begbie, kdyby na mě tady teď narazil. Určitě by mě ne… Začnu stíhovat, že by něco udělal té holčičce nebo Sharon, a tak se nasoukáme do taxíku a jedeme ke kinu Dominion, protože v Morningside určitě Franka nepotkám. Když film skončí, odvezu Marinu zase zpátky domů za Sharon.

Později si vykračuju po mostě Jiřího IV. a zmerčím další známou tvář, ale to snad není možné, snad nevychází z knihovny! Přikradu se k němu zezadu a poklepu mu prstem na límec jako policajt. On skoro vyletí z kůže, než se otočí a jeho nepřátelský pohled se promění v zářivý úsměv.

„Marku… Marku, čéče… co ty tady, ty vole?“

Zapadneme do nedaleké hospody na pivo. Paradoxně se jmenuje U Drbana Murfana, což je přezdívka, kterou v minulosti všichni Spuda škádlili. Už si nevzpomínám, jak to tam vypadalo dřív. Když objednávám dva guinnessy, nemůžu si nevšimnout, že Spud vypadá rozhradrovanější, než jsem ho kdy zažil. Posadíme se a on mi vypráví o projektu o historii Leithu, na kterém pracuje, čímž mi naprosto vyrazí dech. Nejen proto, že to zní zajímavě, což je teda fakt, ale hlavně kvůli té představě, že se Spud do něčeho podobného pustil. Ale on o tom vykládá s velikánským nadšením, než přejdeme na staré časy. „Jak se má Labuťák? Neříkej mi, že se tu ještě pohybuje,“ ptám se na jednoho starého známého.

„Thajsko,“ odpoví Spud.

„To si děláš srandu,“ divím se a opět nevěřím vlastním uším. Labuťák vždycky snil o tom se tam vypravit, ale nějak si nedokážu srovnat, že to opravdu dokázal.

„No jó, fak se mu to jako povedlo,“ přikyvuje Spud a jako by mu taky zrovna došel rozsah té nepravděpodobnosti. „Vo jedný noze, čéče, představ si to.“

Chvíli si o Johnnym Labuťákovi povídáme, ale je tu jedna věc, kterou se opravdu potřebuju dozvědět, a tak se co nejležérněji zeptám: „Řekni mi, Spude, je Begbie venku z vězení?“

„No jasně, ten už je jako prostě venku dávno,“ sděluje mi Spud a mně připadá, že se kamsi propadám. Obličej mi znecitliví a začne mi zvonit v uších. Dělá mi problémy soustředit se na jeho slova a začíná se mi motat hlava. „Už vod Silvestra. Byl nedávno u mě doma, kocour jeden. Ten chlap je rozjetější než dřív, viš,“ dodá vážně. „Dej si na něj bacha, Marku, von vo těch prachách nemá šajnu…“

Odpovím s vygumovaným výrazem: „Jaké prachy máš na mysli?“

Spud ke mně vyšle široký, vřelý a otevřený úsměv a s přemírou nadšení kolem mě ovine paže. Na tak vyzáblého človíčka má jeho sevření celkem sílu. Když se odtáhne, zvlhnou mu oči. „Díky, Marku,“ řekne.

„Já nevím, o čem to mluvíš,“ pokrčím rameny a dál mlčím. Co nevíš, z tebe nemůžou vymlátit. A to se ani neptám na to, v jakém stavu je jeho nebo Aliin imunitní systém nebo ten jejich dítěte. Šoufl je nenapravitelný lhář, ale jde mu to hůř než dřív a není už tak zábavný. Mrknu na hodiny nad barem. „… Hele, Spude, já budu muset jít. Mám rande.“

Spud vypadá, že ho to trochu mrzí, ale pak nad něčím zauvažuje. „Ty, kočkodane, viš, hele, nemoh bys pro mě jako něco udělat?“

„Jo, jasně,“ přikývnu váhavě a pokouším se odhadnout, o kolik mě stáhne.

„No, Ali a já… my, no, budem se zbavovat toho bytu. Já teď jako přespávám u kámoše, ale von tam nechce mýho kocoura. Nemoh by sis ho na ňákou dobu vzít?“

Pátrám v paměti, jakého kocoura myslí, a pak mi dojde, že mluví o opravdový kočce. Ty potvory já upřímně nesnáším. „Sorry, vole…, já si na kočky moc nepotrpím…, a bydlím teď u Gava.“

„Hm…,“ hlesne a vypadá tak fakt pateticky, že se musím pokusit něco udělat. A tak zavolám Dianě a zeptám se jí, jak by se jí líbilo se na nějakou dobu starat o něčí kočku. Diana je v pohodě a říká, že Nikki a Lauren mluvily o tom, že by si nějakou kočku pořídily, takže by to pro ně byla dobrá zkouška a viděly by, jestli by to v reálu fungovalo. Řekne mi, že se jich zeptá, což taky udělá, a okamžitě mi volá nazpátek. „Tak ta kočka má nový prozatímní domov,“ oznámí mi.

Spud se z té noviny raduje a pak se domluvíme, v kolik hodin tu potvoru na Tollcross doneseme. Když se od Spuda, který má tím směrem namířeno, oddělím, i přes tu otupělost ucítím ošklivou zuřivost, která se mi zakusuje do samého nitra. Seberu se a zavolám svému obchodnímu partnerovi na mobil. „Šimone, jak je?“

„Kde jsi?“

„Na to se vykašli. Seš si jistej, že je Begbie pořád ještě ve vězení? Někdo mi řekl, že je venku.“

„Kdo ti to řek?“

To, že ten sebevědomý Šoufl sklouzne zpátky do hlubin skotského přízvuku, nezní příliš přesvědčivě. „Na tom nesejde.“

„No tak to je nesmysl. Pokud já vím, tak bručí.“

Zkurvenej lhář. Vypnu telefon, vydám se na Grassmarket a West Portem směrem na Tollcross a hlavou mi létají horečné myšlenky a v útrobách se mi rodí zlověstné pocity.

56

„… VISÍ MI PŘI TOM NA RAMENI…“

Vypadá to, že jsme se Zappou, tou kočkou, o kterou se staráme, uzavřeli kamarádské pouto. Začala jsem se s ním po kočičím protahovat, ukazovali to totiž nedávno v televizi na čtvrtém kanálu. Třicekrát ho zvednu do pozice číslo jedna, visí mi při tom na rameni a já se zvedám z bobku nahoru. Potom přejdu na pozici číslo dvě, jednou rukou ho podepírám pod břichem, duhou rukou ho držím za hrudník a třicetkrát procvičím každou stranu.

Lauren vstoupí a tváří se udiveně. „Nikki, co to té chudince kočičce vyvádíš?“

„Kočičí protahování,“ vysvětluju a začnu se strachovat, aby si nemyslela, že jsem i na zvířátka. „Když máš uspěchaný život, začneš zanedbávat domácí zvířátka, takže tohle je způsob, jak si udržet kondici a zároveň zabavit kočku. Zacvičíš si a nad to uzavřeš dotykové, trvalé pouto. Měla bys to vyzkoušet,“ říkám a pokládám kocoura na zem.

Lauren pochybovačně potřese hlavou, ale já se mám kvapem k odchodu, protože budeme natáčet tu poslední pornoscénu s Terrym a Mel, ve které vystoupí Curtis coby náhradní šukátor. Vydám se dolů do Leithu, kde mám s ostatními sraz u Šimona v bytě.

Curtis se usmívá jako prosťáček. Ten kluk má, co se souložení týče, určitý potenciál. Je nám s Melanií v patách jako nemocné štěně, které škemrá o žrádlo, nebo-li v tomto případě o díru. Ne, to není fér. Tomuhle klučinovi jde o víc. Chce lásku, chce někam patřit, chce, aby ho lidé brali. Vlastně nám tím svým průhledným, obnaženě upřímným chováním všem připomíná naše vlastní potřeby. Z hloubi srdce si přeje, abychom ho měli rádi. Dokonce abychom ho milovali. Co se nás týče, my si ho dobíráme a někdy se zastavíme až těsně na prahu krutosti.

Proč? Je to proto, že si vychutnáváme svoji moc, nebo je to proto, že nenávidíme to, co děláme, jak by to asi shrnula Lauren?

Ne, jak jsem řekla dřív, on je zkrátka okras zbavená verze nás samých: zoufalý rytíř, který nenalézá to, po čem pátrá. Ale v případě toho malého zmetka pracuje čas v jeho prospěch. Možná se to odráží v tom, jak se k němu chováme a jak k němu přistupujeme. Zdá se mi, že mezi nohama ještě cítím, jak byl uvnitř. Mám malou, pevnou kačenku a nikdy jsem si nemyslela, že bych byla schopná pojmout něco takového. Ale člověk občas překvapí i sám sebe.

„Líbí se ti tohle?“ ptám se a nastavím mu ke tváři svůj krk.

„Jo, voní to pěkně, fak.“

„Chtěla bych tě naučit něco o parfémech, Curtisi, chtěla bych tě naučit tolik věcí. A pak, až budu stará a svrasklá a ty budeš pořád ještě pohledný mladý muž a budeš zasvěcovat panny po celém městě, holky, které budou o polovinu mladší než ty, což je cíl všech stárnoucích mužů, kteří mají nějakou výšku, pak už mě nebudeš nenávidět. Budeš na mě vzpomínat s laskavostí v srdci a chovat se ke mně jako k lidské bytosti.“

Mel se usmívá a usrkává červené víno a snad jí ani nedochází, jak vážně to myslím.

Curtise ovšem ta představa naprosto vyděsí. „Já se k tobě nikdy nebudu chovat vošklivě!“ skoro vykvikne.

Tahle mláďátka, taková sladká a dobromyslná, a jaké nestvůry z nich pak vyrostou. Ale potom, když zestárnou, jako by se opět polepšili, začnou být opět milí a jemní. Ale Šouflovi Šimonovi nikdo nic takového nikdy neřekl. Curtis je jeho hvězdný žák, stejně tak jako můj. A mně se nelíbí, jaké lekce mu dává.

Dorazil Rab a jeho parta a začali připravovat kamery. Ale Curtis byl sladký. Nechtěl se na Melanii dopustit sodomie. „To je sprostý, to dělat nechci.“

„Správně, Curtisi,“ podpořím ho, ale Mel ho umlčí: „Ale mně to nevadí, Curťo.“

Šimon náhle řekne: „Tak jo, tak se na to pro tentokrát vykašleme,“ a podívá se na hodinky. „Dělejte, jedem do kina!“ Zajímalo by mě, co má za lubem. Rab začne nadávat, ale Šimon nás všechny vystrká do taxíku a jedem do multiplexu, kde promítají celou řadu filmů od Scorseseho. Jdeme na Zuřícího býka s De Nirem.

Po promítání se Curtis v baru obrátí na Šimona a konsternován prohlásí: „To bylo bezvadný!“

Šimon se chystá něco odpovědět, ale já se do toho vložím. „A máš k tomu jako nějaký důvod? Proč si nás sem vláčel?“ ptám se ho.

Šimon mě ignoruje a říká Curtisovi: „Jsi herec, Curťo. De Niro je taky herec. Myslíš, že se mu chtělo přibrat spoustu kil a komíhat se jako otesánek? Chtěl, aby ho v ringu vojebali?“ Mrkne na mě. „Žádné úmyslné dvojsmysly. Ne. Šel do toho, protože je herec. Myslíš, že se na place obrátil na Scorseseho a protestoval, že »tohle je sprostý«, nebo že »tohle bolí«, nebo »tohle mi připadá trochu studený, odtažitý a vykořisťovatelský«? Ne. Protože je to herec,“ zdůrazňuje a dodá: „Nenarážím na tebe, Mel, ty nejsi žádná primadona.“

Teď chápu, že to dělá nejen kvůli Curťovi, ale i kvůli mně. To, jak s námi manipuluje, trčí člověku do obličeje jak Terryho erekce. „My nejsme herci, my jen účinkujeme v pornografii,“ odporuju mu. „Potřebujeme si stanovit vlastní…“

„Ne. To jsou buržoazní žvásty. To je jediná třída, které ještě nedošla skutečnost, že porno je dneska střední proud. Virgin prodává pornofilmy. Greg Dark režíruje klipy Britney Spears. Pornáče, magazíny pro pány a magazíny pro dámy jsou k nerozeznání. Dokonce i přiskřípnutá, cenzurovaná britská televize nás tím občas pošimrá. Mladí v roli spotřebitelů dneska nerozlišují mezi pornem, zábavou pro dospělé a zábavou středního proudu. Stejným způsobem jako nerozlišují mezi alkoholem a jinými drogami. Když tě to nakopne, ano, když ne, tak ne. Nic víc na tom není.“

„Nemyslíš si, že je trochu arogantní, říkat Curťovi, co si myslí mladí?“ ptám se, ale vyzní to pateticky, a tváří v tvář drsným faktům tomu chybí přesvědčivost.

„Říkám jen, co si myslím. Snažím se zrežírovat film.“

„Takže souhlas pro tebe nemá váhu?“

„Souhlas je pružný, musí být. Kdyby nebyl, jak bychom mohli růst? Jak bychom se mohli rozvíjet? S během doby musí dojít k vývoji a k přesunu perspektivy, souhlas musí nabýt pružnosti.“

„Moje řiť žádnou pružnost nenabyde, Šimone. S tím se smiř. Nauč se s tím žít.“

„Nikki, o tom se nebavíme. Jestli nechceš dělat anál, dobrý. Máš na to právo. Ale jako režisér tohoto celovečerního filmu si vyhrazuju právo sdělit jedné z mých předních hereček, že se chová jako neprofesionální prudička,“ usměje se.

To je jeho styl, vážná sdělení podá jako vtip. Myslí si, ze tu zasranou hádku vyhrál, ale mýlí se. „My provádíme sex, nepředstíráme ho. A celá otázka sexuální aktivity se točí kolem souhlasu. Kde není souhlas, tam se jedná o nátlak nebo o znásilnění. První otázka je, nechám se znásilnit, abych si zahrála ve filmu? Odpověď je, že ne. Možná že jiné holky by to udělaly. To je jejich věc,“ dodám a netroufnu se podívat se na Mel. Hledím zpříma na Šimona a ptám se: „Druhá otázka je, stane se z tebe násilník, abys dokončil tenhle film?“

Podívá se na mě a oči má doširoka roztažené. „Nebudu nikoho nutit, aby dělal něco, co dělat nechce. To je základní pravidlo.“

Skoro mu uvěřím, dokud nezaslechnu, co v pauzách, když zrovna nehuláká do mobilu na Raba, hustí do Curtise, zatímco nás naládovaný koksem veze taxíkem do Leithu. „Pérem mrdáš, ale miluješ se tělem a duší. Péro je na hovno. Vlastně bych mohl zajít ještě dál a konstatovat, že péro může být tvým největším nepřítelem. Proč? Protože péro potřebuje díru. To znamená, že pokud je váš vztah udržován na čistě fyzickém základě, to jest na mrdání, má holka vždycky navrch. Nezáleží na tom, jak velkého máš ptáka nebo jak dobře s ním vládneš, vždycky je nahraditelný. Tisíce, milióny ptáků se mačkají ve frontě, aby zajeli do přístaviště, ve kterém kotvíš, a pěkná holka, které to pálí, to moc dobře ví. Naštěstí většina žije v nevědomosti. Ne, jediný způsob, jak si ve vztahu vybojovat autoritu, je navézt se holce do hlavy.“

Bože, tady je moje varování. Neměla bych se obávat o svůj zadek, ale o svou hlavu.

Ale teď se spíš strachuju o zadek Mel. Mám potřebu jej chránit, jako bych chránila ten svůj. Zarazím se, protože si uvědomím, že se ze mě stává Lauren. Mel do toho jde s kuráží, dokonce mi řekla, že se jí to líbí. Takže jsme zase v bytě a znovu připravujeme zařízení.

Šimon si znovu šňupl a slyším ho s Curtisem, zatímco se Melanie převléká. „Curtisi, kámo, začínáš tou svou zbraní slušně vládnout. Máš k holkám respekt, fajn, to beru, ale pro tuhle scénu potřebuješ malinko víc rajcu. Slyšel jsi někdy výraz, »jen ať ta děvka vidí, zač je toho loket«?“

„Né, ale já mam Melanii rád…“

Šoufl potřese hlavou. „Začni jemně, ale jakmile budeš uvnitř, narvi jí ho tam, ony milujou trochu bolesti. Snášejí ji líp než my. Dyť kurva roděj děti.“

„Ale ne prdelí,“ vložím se do toho.

Uvědomí si, že jsem je slyšela, a plácne se do hlavy. „Snažím se Curťu vybavit nějakýma instrukcema,“ zasyčí, „budeš tak laskavá a necháš mě dělat mojí práci, Nikolo, drahoušku?“

„Ať ta děvka vidí, zač je toho loket, to je tvoje motto, jo, taková misogynská mantra?“

„Nikki, prosím, nech mě dělat moji práci. Až ten film dokončíme, pak budeme mít o čem debatovat.“

Naštěstí je v každé z těch análních pozic potřeba jen jeden záběr: zepředu, nohy zvednuté do výšky, zezadu a obrácená anální kovbojka. Potom se s Mel posadíme. „Jaký to bylo?“ ptám se.

„Bolelo to, kurevsky to bolelo,“ utrousí s našpulenými rty. „Ale zároveň to bylo dobrý. Dycky, dyž si myslíš, že už to nesneseš, tak to začne bejt dobrý, a dycky, dyž si myslíš, že už je to dobrý, tak to začne bejt nesnesitelný.“

„Páni,“ řekne Šoufl a obejme ji. „Dobrá práce, lidi, tak jsme ošukali našeho posledního bratra, Šťávku Terryho. Terry a ty, Mel, budete ty pozice předstírat a na penetraci a záběry zblízka použijeme Curtisovo péro. Potřebujeme trochu víc materiálu na tu scénu s orgií, pár úvodních záběrů, ale tím jsou všichni bratři hotoví. Sedm jízd, ještě to trochu dotáhnout a máme z toho biják!“

57

KLARINET

To bylo fak jako super zase vidět Marka a ulít sem na tom, že se mu líbil ten nápad s tou knížkou. Byl sem z toho tak nakopnutej, že dyž sem jako prostě dorazil dom, tak i dyž sem byl krapet zmoženej, stejně sem vytáhnul ten rukopis a znova si prošel poslední kapitolu. Jako by mě vole Renta tak ňák inspiroval. Ten poslední kus je vo heru a vo AIDS a tak, vo tom, kolik kluků tu na to zařvalo, klasický příživníci i slušný kocouři, chlápci jako byl Tommy.

A dyž sem si to prohlíd, nemoh sem tomu jako prostě uvěřit, protože to bylo vole hotový. Teda pravopis nic moc, ale s tim voni si poraděj, že jo, nechtěl sem to moc pilovat, protože pak chudáci kocouři v nakladatelství nemaj do čeho píchnout, dyž jako dojde na redakci.

Došlo mi, že už je jako skoro ráno a nemoh sem se prostě dočkat, až votevřou na poště, abych to tam dones a poslal to do nakladatelství, do toho, co dělá šechny ty věcičky vo skocký historii. Pak sem chtěl zajít za Ali a říc jí vo těch prachách, říc jí, že koupim dovču v Disneylandu, i pro špunta, a vůbec, viš. Zkoušel sem to nedávno v Přístavní záři, ale vona měla trochu fofr a já sem byl jako malinko namazanej, takže sem nemoh pořádně mluvit, jako prostě. Vona chtěla, abych tam vocaď vypad. Řikam si, že na postel už je dost pozdě a stejně sem úplně nakopnutej, tak si pustim tu kazetu Alabamy a chvilku si tu na to jako sám pařim.

Pak skáknu do papírnictví pro velkou vycpanou vobálku a šupajdy na poštu. Políbil sem ten balíček a nacpal ho do schránky.

Ty krasotinko moje!

Říkal sem si, že úplně nejlepčí by bylo krapek si dáchnout, pak si počkat na Ali, až pude malýho Andyho vyzvednout ze školy, a říc jim tu novinu vo Disneylandu, viš. A možná to nemusí bejt ten v Paříži, ale ten na Floridě! No jo, tam na sluníčku by to byla pecka, zvlášť, dyž tady stojí počasí za starou belu. Terry Lawson mi řikal, že tam byl a že to byl jako úlet.

No a pak si řikam, že mam jako nárok na malou voslavičku, protože sem jako dokončil tu knížku! Jo! Všechny dluhy splacený, naditá peněženka a s Ali a s Andym brzo frčíme do Disneylandu. Aspoň pár piv, že jo. Tak přemejšlim, kam bych tak jako měl jít voslavovat? A v Leithu se jako prostě musíš mít na pozoru, Leith zkrátka neni Edinburgh. V Leithu je celá hromada hospod a šude najdeš ňákou společnost, ať se ti to líbí, nebo ne, a nemusí to bejt zrovna to pravý vořechový. Čék si musí dát majzla, s kym jako de slavit.

Z Junction Street uhnu na Walk a du kolem Makova baru. Rozlídnu se po baru Central a pak pokračuju po Walku a vim, že dyž pudu dál, narazím na bar Bridge, EH6, Crown, Dolphin Lounge, Spey, bar Caledonian, Morrisony, Dalmeny, Lorne, Vicky, Alhambru, Volley, Balfour, hostinec na Walku nebo U Jayne, jak tomu neska řikaj, U Robbieho, Shrub, bar Boundary, Brunswick, Red Lion, Old Salt, Windsor, u Joea Pearceho, Elm…, a to jen na co si vzpomenu takhle spatra, šechno jen na Walku, nepočitam postranní uličky a nic podobnýho. Takže tak, vole, tak, každá nalejvárna na Walku nabízí vyhlídku parádní vožíračky. To samý na Duke Street nebo Junction Street nebo i veletahy jako je Constitution nebo Bernard Street. Takže nakonec zamířim na nábřeží, de je to modernější, klidnější a víc nóbl a de by taky vzdělanec z Leithu měl spíš popíjet.

Vypadá to tady jináč, vole, celý to předělali, z doků sou teď luxus restauračky a bary a z továrních hal diskošky pro pracháče. V novinách psali, že z tohodle rajónu vytlačili šlapky, i dyž tady pracovaly vodjakživa, protože si vobyvatelstvo jako prostě stěžovalo. To mně teda nepříde v pohodě, protože si tu vydělávaly na chleba, co to tu stojí, a každej kocour, kerej se sem stěhoval, musel vědět, jak to tu vypadá.

Zapadnu do jedný takový starý hospy, kerá je jako celá vobložená dřevem, a vobjednam si vychlazenýho guinnesse. Dívám se ven na kroužící racky a zahlídnu, jak do přístavu vjede velkej paras.

Sedim si tam, a vtom vejde Curtis. „Já sem si říkal, žes to byl ty, kdo šel dovnitř. Ř-ř-řikal sem si, že…,“ a ten chudák prcek se celej zkroutí ve vobličeji a začne mrkat: „… Sp-sp-spud by do takovýhle hospody nešel.“

No, vole, to byla velká chyba. Jelikož sem se včera s Rentou pěkně namazal a ještě mam ty piva v těle, tak se hned po pár kouskách začnu cejtit krapku vožralej. Malej Curtis slaví jako divej a to jen proto, že byl jako v ňákym grupáči s těma holkama, co s nima Šoufl jako prostě natáčí ten svůj film. Fak nerad myslim na to, že tam Ali v tý jeho hospodě pracuje, dyž se tam dějou takovýhle věci. Někdy mě napadne, že se ji do toho pokouší zatáhnout, že chce, aby to s nima dělala, a normálka mi vole tuhne krev v žilách. Protože von dokáže lidi donutit, aby dělali věci, kerý by jako normálně nedělali. Ale ne s mojí Ali, vole, né, s Ali né. A teď sem prostě nechtěl dorazit za ní a za Andym k tý škole celej vochablej a vomámenej, tak sem si vod Curtise vzal krapku klasickýho spídu, abych se jako prostě trochu srovnal do normálu.

Dyž dojdu k tý škole, je mi fajn, ale Aliiny voči mi hnedka prozraděj, že je to takovej ten moment, dy se cejtíte normálně v pohodičce, ale přitom ste pěkně na kaši. Na sobě má kabátek s kapucí volemovanou kožešinou, kerej sem nikdy předtím neviděl, svetr, kamaše a kozačky. Vypadá parádně. Prcek je taky celej zachumlanej, má šálu a tak.

„Co chceš, Danny?“

„Ahoj, tati,“ vozve se drobek.

„Nazdárek, kosmonaute,“ pozdravím kluka a pak se vobrátim na Ali: „Parádní noviny. Přišel sem k ňákejm prachům a chtěl bych, abysme si vyrazili do Disneylandu…, do Paříže…, nebo na Floridu, jesli chceš! A dokončil sem tu knížku a poslal sem ji jako prostě těm kocourům do nakladatelství! A čera sem se viděl s Markem, s Rentonem, viš! Von bydlí v Amstru, ale čera sme spolu zašli na pár piv. Von mi řikal, že to s tou knížkou je ulítlej nápad…“

Ale její tvář se vole jako vůbec nemění. „Danny…, vo čem to mluvíš?“

„Hele, poď na kafe, pokecáme si vo tom,“ řikam a usmívám se na prcka. „Mléčnej koktejl u Alfreda, co ty na to?“

„Nó,“ von na to, „ale u McDonalda. Voni maj lepčí koktejly.“

„Né, to né, hele, protože u Alfreda používaj jen dobrý věci, u McDonalda sou koktejly samej cukr, nejsou zdravý, hele, fak, sou zákeřný. Globalizace a tak, viš, to neni dobrý…,“ a vidim, že melu pátý přes devátý, a Ali se na mě kouká, jako by mě chtěla probodnout, „… ale můžeme jít do McDonalda, jesli chceš, jako prostě, viš…“

„Ne,“ řekne Ali chladně.

„Mamí,“ kňourá prcek.

„Ne,“ vona zase, „nemáme čas. Čeká na nás teta Káťa a já dneska večer pracuju,“ řiká. Pak se votočí na mě, příde blíž a je úplně blizoučko a jeden moment si myslim, že mi dá pusu, ale vona mi zašeptá do ucha: „Seš úplně vyjetej. Nepřibližuj se k mýmu synovi, když seš zfetovanej!“ Pak se votočí, vezme Andyho za ruku a dou pryč.

Von se votáčí, párkrát mi zamává a já vynutim úsměv a taky mu jako zamávam a jen doufam, že nezahlídnul, že mam ve vočích slzy.

A du zpátky na nábřeží, do další hospody. Je tam šrumec a hraje tam jazzová kapela. Mam depku, vole, jako by ze mě někdo vyrval život. A řikam si, co na tom, že mam prachy, dyž lidi, se kerejma je chci utratit, se mnou prostě nechtěj bejt. Co s nima vlasně ještě mam společnýho?

Né, vole, né, je to úplně v prdeli.

A dívam se na tu kapelu, na tu mladou holku, co hraje na klarinet, je jako prostě fak dobrá, vydává tak krásný zvuky, že se mi vole prostě chce bulet. A pak na baru vidim jednoho starýho chlápka, kerej má přes celej vobličej vobrovitánskej úsměv. A v tu chvíli mě napadne hrozná myšlenka, že jako každej v tomhle baru, i Ali, a dokonce i muj malej Andy, že šichni budou brzy mrtví. Za deset nebo dvacet nebo třicet nebo čtyřicet nebo padesát nebo šedesát nebo nevim kolik let. Ach jo, ty krásný lidi, vole, a ty hnusný a pošahaný lidi taky, nikdo z nich tady nebude, nebudou ani existovat. A nebude to ani tak za dlouho.

Kurnik, vo čem to teda jako prostě do prdele celý je?

Vodcházim z nábřeží a jdu do kopce směrem dom. Nevim, co se sebou. Ještě nejsem doma tak dlouho, dyž mi volá Franco a řiká mi, abych na něj neska večer čekal v hospodě U Nicol. Řiká, že si se mnou potřebuje pokecat vo June. Možná že i Franco si všimnul, že nevypadá zrovna nejlíp. Možná že mu na ní i po tom všem trochu záleží. Řiká mi, že je tam s nim Druhá cena. Druháče bych rád viděl. „Buď tam přesně ve vosum. Já si tě vole píčo najdu.“

A já vo tom jako popřemejšlim a řikam si, že jako prostě se mnou asi teď moc velká zábava nebude. Pak znova zvoní telefon a je to Bestie Chizzie. Hnedka po Frankovi. Musí to mít něco společnýho s vězeňským časováním. Ale s Chizziem je to jinak, tomuhle zlýmu kocourovi se vyhejbam. „Hele, to se tůdle nějak zvrhlo, co. Nechceš zajít na pivko, co?“ řiká.

„Né, vole, dávám si pauzu, viš,“ a myslim si přitom, že s nim už teda rozhodně nikdy nikam nepudu.

Začne mluvit takovým jako nosovým hlasem, tak úlisně ňák: „Hele, vole, nedávno sem viděl tvojí starou, vona teď dělá za barem v Přístavní záři. Vypadá jedle. Slyšel sem ale, že ste se rozešli, co?“

Začne mi vole běhat mráz po zádech. Nezmůžu se na slovo.

„No jó, řikal sem si, že bych ji moh někdy pozvat na rande. Na véču a něco k pití, znáš to. Já si s roštěnkama umim užít, já jo, vole! To je jedna z věcí, kerý mi teda dou prvotřídně.“

Srce mi buší jako splašený, buch, buch, buch, čéče, ale zasměju se, dělám, jako že nic, a řeknu: „Tak jo, tak já zajdu na jedno. Udělá mi to dobře. Zajdeme třeba zase do města. Můžeme si dát spicha v hospodě U Nicol na Junction Street? Pracuje tam za barem pár pěknejch holek. Jedna z nich je prej jako prostě jednička.“

Skočí na to. „Tohle sem chtěl slyšet, Murfáči. Tak v kolik?“

„Ve vosum.“

Ale já nejdu, ne do ty díry na Junction Street, du dolu do Přístavní záře, abych dohlídnul na chod věcí.

58

ŠŤASTNEJ BONUS

Vytánul sem zmrda Druhou cenu ven a zavolal sem Spudovi Murphymu, jelikož sem se chtěl dostat na kobylku tomu svinstvu s June. Ňákej zmrd se tady přehmát, nebo si ze mě někdo vole píčo zkouší dělat prču. Kámoši. Žádnej zmrd neni tvůj kámoš, čím seš starší, tím je to jasnější. Druhá cena mastí kulečník, celej vole podrážděnej a snaží se pít zasranej rajčatovej džus vole píčo jako ňákej podělanej buzerant. Já tomu kriplovi ukážu rajčatovej džus. Posranej nespolečenskej kripl. „Všechny ty povídačky vo alkoholu sou jen hromada keců. Jedno pivo snad vole zvládneš, to tě vole píčo nezabije. Jeden zasranej kousek!“

„Né, já nemůžu pít, Franku, řek mi to doktor,“ von na to a ty jeho malý debilní vočka se dívaj tak připitoměle, takovym tim vymytym způsobem, jakym se dívaj zmrdi, co jako prej vole píčo zahlídli světlo boží. Božim světlem si tak akorát vytřu prdel, krávo.

Na takový sračky seru. „A co takový zmrdi věděj? Mý matce řekli, aby přestala kouřit. Kouří šedesát denně. A vona mi povidá: »Co ale budu dělat, Franku, potřebuju cígo kůli nervům. To je jediný, co na mě zabírá, ty prášky sou na nic«. A já se na ni vobrátim a povidám jí: »Dyž přestaneš s těma cigárama, tak z toho budeš hotová.« Měla by z toho takovej šok, že by ji to vole voddělalo. Řikam jí: »Dyž to neni porouchaný, neni třeba to vopravovat.« Takže jeden zasranej kousek vole zvládneš.“

„Né, já nemůžu…“

„Hele, já ti vole píčo kupuju pivo a už vo tom s tebou nebudu debatovat,“ řikam, jdu k Charliemu na bar a koupim dvě velký piva. Ať se to zmrd vopováží nevypít, já tady nebudu vyhazovat vatu za chlast jen tak z prdele pro nic za nic. Dyž nesu ty piva zpátky, vidim, jak do hospody někdo vešel, ale Spud to vole píčo neni. Du za Druhou cenou, aby připravil koule. „Tak, teď se připrav, že dostaneš pořádně na prdel, ty zmrde.“

Přemejšlim vo svý podělaný matce a vo tom, jak sem se jí pokusil vyjít vstříc. Jí je to ale stejně u prdele. Jen dyž má to svoje zkurvený bingo. Dyby bylo po mym, já bych ty podniky zavřel, kurva, vyhazování peněz a ztráta času. To neni jako koně, neni v tom totiž vole píčo nic zábavnýho.

Ale to je jedno, Druhou cenu teď roznesu na kopytech. Porazim ho v první hře a pustíme se do další, ale já se vohlížim po dveřích. Murfáč furt nikde. „Ještě ses nedotk toho piva, zmrde,“ řikam Druháčovi.

„Hele, Franko… já nemůžu, podivej…“

„Nemůžeš, nebo nechceš,“ já na to a dívam se tomu čurákovi zpříma do voči. Potom se, nevim proč kurva, podivám za sebe na toho řízka, co tam stojí u baru a čte si dostihovej sloupek v Recordu. Něco na něm vole píčo je. Znám toho zmrda z basy nebo vo něm aspoň vim. Byla to zkurvená bestie. Já sem všechny tyhle zmrdy znal, dal sem si extra práci, abych si ty jejich ksichty zafixoval. Všichni se snažili se přede mnou vole schovávat, jelikož věděli, čuráci, že se jim chci dostat na kobylku. Co že to vlastně udělal? Je to ten, co sbalil to děcko, nebo ten, co znásilnil tu slepou holku, nebo ten, co si podal toho malýho kluka? Může mi to bejt kurva u prdele. Jediný, vo co tu teďka kráčí, je tahle posraná věc, tahle věc tady, tahle zkurvená bestie. Vidim toho čuráka, jak tam sedí, vole píčo ve stejný hospodě jako já a Druhá cena, jen tu vole sedí v tomhle podělaným baru se zkurvenym Recordem.

Charlie na baru tomu hovadu čepuje pivo, jako by byl vole píčo normální, a ty starý kriplové, co seděj v rohu, teď vole čuměj na mě. Házej jako vole veselý držky, ale dívaj se na mě stejně jako na toho zmrda. Pro ně sem jen další zlej hajzl z basy. No, já ale nejsem jako támleten zmrd a nikdy vole nebudu. Támhleten zmrd, co si tam klidně a po libosti popíjí, jak se mu vole píčo zachce! Chodí si po ulicích, jako by se nechumelilo, poflakuje se kolem škol, čeká na malý prcky a plíží se za nima domu…

No jo, kurva, tady si dřepí a čučí do svýho zasranýho napájedla, v mý hospodě, do prdele. Zasraná bestie. Dělá si ze mě prdel! „Támhle je vole jedna zkurvená bestie,“ povidam Druhý ceně, kerej zrovna rovná koule, „zasraná bestie, kerá se utrhla ze řetězu, eh,“ řikam mu.

Druhá cena na mě zírá, jako by mu to bylo šumák Všechny ty křešťanský a vomilostňovací sračky mu zaneřádily mozek. Všichni tady ty krávo vole přišli vo rozum, se mi zdá. „Ten chlápek si sem jen skáknul na pivko, Franku, nech ho bejt, jo. Hele, nech toho,“ řiká a v rychlosti rozstřeluje koule, jako by čuchal, že se za tim zmrdem vydám.

Co je s nima se všema, se zmrdama zasranejma?

A zírá na mě a mrká, jako by zahlíd, co mi kouká z voči, skloní hlavu a povidá: „Máš pruhovaný, Franku,“ ale já moc neposlouchám, protože vočima sjíždím toho zmrda na baru.

„Bestie, řikam Druháčovi,“ a to ssss ve slově bestie hezky protahuju, pak jdu šťouchnout, a dyž se vohnu, píchá mě to tam, kde mě pobodala June, píča jedna zasraná. Zkroutím tvář a vole píčo zatluču pruhovanou do rohu a představuju si při tom, že je to hlava toho zmrda. Dochází mi trpělivost, vážení.

„Dobrá trefa, Franco,“ nebo něco takovýho řiká Druhá cena, ale já toho vola neslyšim, protože se zase dívam směrem na bar.

„Klidně tu může vyhlížet ňáký děcka, vole píčo. Možná že má spadeno na moje děcko, co,“ řikam a teď už vyrážim na bar.

Druhá cena začne naříkat jak frflena a povidá: „Franco… nech toho…,“ a zvedne ten půllitr, kerýho se zatím ani nedotk, a řiká: „Dáme si to pivko,“ ale na takovýhle vosírání je teď vole píčo moc pozdě, ví, že už neposloucham, prostě du tam, přídu k tomu zmrdovi zezadu a postavim se těsně za něj.

„Šest set šedesát šest, kurvo jedna. Číslo bestie,“ zašeptam tý nule pěkně měkce do ouška.

Votočí se vole jak na vobrtlíku. Vypadá vostříleně, jako by to už slyšel kdoví kolikrát. Pak na něj zpříma vejram, jako bych se mu přehraboval v duši, a teď teprve vidim všechen ten strach, ale vidim i něco dalšího, jeho prohnilost, zavšivenou, špinavou prohnilost, kerá tohodle zmrda rozkládá, ale jako by von viděl to samý ve mně, jako bysme měli vole píčo něco společnýho. Takže musim jednat, než si toho všimnou ty vostatní vokolo, protože já s timdle ksindlem nemam nic společnýho, to v žádnym případě, kurva.

Co to v tom zmrdovi vidim…

Jak se vidí on sám, jako ten, kdo může terorizovat okolí, bzučí to ve vzduchu, jak tu tak přede mnou stojí, tenhle týpek, Begbie, kerýho sem znal jen z doslechu. No jo, je pěkně vyděšenej, hlava se mu motá strachem a bolestí, je pěkně perverzně, delikatesně vyklepanej. Jeho hlava a tělo na něj hrajou všelijaký hry. A díky tý moci, kerou mam nad nim já, vidí, zmrd jeden, jakou má nad vostatníma moc von sám. Cítí, jaký naprostý vosvobození nabízí kapitulace, úplný a totální podřízení se vůli někoho jinýho. A je to kurva vo hodně víc než násilí, je to dokonce víc než sex, je to druh lásky, kurevsky bizarního, ješitně voslavnýho sebevzývání, kerý přesahuje dokonce i ego. Něco tu nacházím… něco…

Né… né… di se s tim podělaným svinstvem vysrat…

Ale vo tom přece drsnej chlap je, je to cesta, zasraný, sebedestruktivní putování za hledáním vlastních mezí, protože tyhle kurevský meze dycky přicházej přestrojený za nějákýho jinýho, vo něco drsnějšího chlapa. Velkej, silnej, jak vocel pevnej chlap, kerej to pro tebe udělá, kerej tě naučí, kde je tvoje místo a kam až sahaj tvoje podělaný parametry. Chizzie… tak se ten chlápek menuje… Chizzie.

Né… ten zmrd se chystá promluvit, ale to nemůžu vole píčo dopustit. Cejtim, jak sem malinko povytáhnul vobočí a půllitr vedu vzhůru k ty bestii…, jak mu říkaj?… Chizzie, no tak k Chizzieho zasranýmu krku.

Ten zmrd vyjekne a popadne se za krk a všude po baru stříká krev. Musel sem zasáhnout hlavní žílu nebo tepnu. Ty vole, tohle sem ani neměl v plánu, přišel k tomu, jak ke šťastnýmu bonusu. Měl kliku, protože sem původně chtěl, aby to bylo pomalejší. Chtěl sem slyšet, jak zmrd kvílí, prosí a škemrá, jako ty děcka, kerejm to možná dělal. Ale zatimco z toho zmrda cáká malinovka, jedinej jekot, kerej slyšim, vychází vod toho nablblýho hovada Druhý ceny a jeden starej vošoust hlesne: „Ježíši Kriste.“

Přiskočím k Druháčovi a lupnu mu jednu do čelisti, aby vole píčo přestal naříkat jako zasraná podělaná ženská. „Drž hubu, vole, slyšels?!“

Bestie se teď potácí k baru, padá na zem a krev se z něj valí proudem a rozlej vá se všude po linu. Druhá cena stojí u jukeboxu a recituje nějakou nablblou modlitbu.

„Tos přehnal, Franco,“ povidá Charlie a kroutí hlavou, „bestie nebestie, tohle je moje hospoda.“

Jen se na toho zmrda podivam a ukážu na něj prstem. Druhá cena, kripl jeden, furt recituje tu modlitbu. „Poslouchej,“ řikam Charliemu a dvěma dalším starejm páprdům, „tenhle zmrd je bestie. Příště mohlo bejt na řadě moje nebo vaše děcko,“ povidam a ten čurák vykopne a je po něm. A je tu najednou takovej klídek a já se cejtim, jako bych byl vole píčo ňákej svatej nebo něco takovýho. „Takže Charlie,“ povidam, „dej mi deset minut, pak zavolej poldy. Toho zmrda voddělali dva mladý kluci,“ řikam všem těm pičusům vokolo. „Jesli si někdo zkusí votevřít držku… a práskne mě kůli bestii, no, pak holt příde na řadu von a každej další zmrd, kerýho vosobně zná. Jasný?“

Charlie povidá: „Kůli bestii nikdo nikoho práskat nebude, Franco. Řikam jen, že se tu kurva snažim ukočírovat byznys. Zpomeň si, je to teprve tak pět, šest let, co tady Johnny Broughton, přímo v tomle lokále, zastřelil toho kluka. Jakou pak mam mít reputaci?“

„Já vim, Charlie, kurva, ale nemoh sem si prostě pomoc. Já se s tebou vyrovnam, dyť víš, vole,“ řikam, skočim ke vchodovejm dveřim a zavřu je na západku. Nechci, aby sem teď vešel Spud a vůbec nikdo.

Popadnu za barem hadr a utřu hranu stolu, tágo a všechny koule. Vyleju naše půllitry a vomeju je. Votočim se zpátky na Druhou cenu. „Hoď prdelí, padáme vocuď. Dělej. Nezapomeň Charlie, deset minut a pak voláš poldy. My sme tu vůbec nebyli, jasný?“

Vohlídnu se na ty dva starý vošousty. Jeden z nich je Jimmy Doig a druhej je Dickie Stewart. Ty mě nanapráskaj. A Charlie je sice nasranej, že sem mu tu udělal takovej svinčík a že bude mít voplejtačky s poldama, ale nenabonzuje mě. ,,Já bych to tu pořádně vypulíroval, Charlie,“ povidam, „to víš, prošla ti tudy bestie, eh. Nevíš, vole píčo co je napadený infekcí,“ řikam ještě a vobracim se na ty dva starý chlapy. Jeden z nich je v klidu, ale ten druhej se třese jak vosika. „Vy dva ste v pohodě?“

„Jo, Franku, jo, synku, nic se neděje,“ povidá ten pohodář, Jimmy Doig. Starej Dickie s sebou malinko škubne, ale vysouká ze sebe: „V pohodě, Franku.“

Pak vypadneme zadnim vchodem, skrz malej dvorek do postranní uličky a předem se ujišťujeme, že z ulice nebo z bytů nad náma nikdo nekouká.

Mizíme a razíme ke Spudovi a já doufám, že ten vopožděnej blbeček bude furt ještě doma. Řeknu Druhý ceně, aby vysmahnul zpátky do centra, jelikož se vole píčo třese jak podělaná vosika, jak Třasavka Stevens, ten kluk, co tak špatně imitoval Elvise v tý soutěži Top of the Pops.

Spud je na schodech, zrovna je na vodchodu, a dyž mě vidí, zatváří se ustrašeně. „Hele, Franco…, soráč, že du pozdě, čéče, já sem se zakecal, měl sem na drátě Ali… snažíme se to nějak splácat dohromady. Zrovna sem na vodchodu k Nicol.“

„Já sem tam sám vole píčo ještě nebyl. Vosíral sem se s Druhou cenou ve městě, ten zmrd se vole ani nevobtěžovat zajít do Leithu, no,“ vykládám. „Řiká, že by zase začal nasávat.“

Von jen kouká a povidá: „Hm.“ Pak se zeptá: „Ty ses chtěl na něco zeptat… něco vo June?“

„Ser na to, vo nic nešlo,“ povidam a pak pokračuju: „Poslouchej, já s tebou vole k Nicol nemůžu. Malinko sem se chytnul se svojí starou a du za ní pěkně si to vyřikat, ale nejdřív musim zaskočit za bráchou Joem.“

„Tak jo… ehm, tak já si zajdu na jedno do Přístavní záře, podivám se za Ali, a tak jako prostě.“

„Hm,“ já na to, „holky zasraný, co?“ A vopustim ho dole u schodů, du k Joeovi a doufám, že ta zvědavá vlezlá píča, co ji má za manželku, nebude doma, a vtom po Walku se skřípotem gum projíždí sanitka a dvě zasraný policajtský auta.

3

PŘEHLÍDKA

59

AMSTERODAMSKÉ KURVY, ČÁST 7

Jsem pátky v Amsterodamu, ale už si tu nepřipadám jako doma. Nejsem si jistý, jestli je to proto, že nejsem s Dianou, nebo proto, že jsem s tím prolhaným hajzlem Šouflem. Ale tak jako tak už Amstr není tím útočištěm, kterým kdysi býval.

Skoro jsem se od ní nemohl odtrhnout, když jsem s ním měl nasednout do toho letadla. Je to síla, jakým způsobem mě její láska zbavila strachu. Dokonce i moje paranoia z Begbieho nebezpečně opadává. Klidně se za mnou, debil jeden, mohl během našich listovím zahalených procházek podél Colinton Dell plížit se sekerou, ničeho bych si nevšiml a stejně by mi to bylo volný. Když jsem ji poprvé poznal, byla to jen správná, předčasně vyspělá školačka, ale i to bylo víc, než jsem o sobě v té době mohl říct já. Byl jsem prostě idiot. Ale Diana dnes, to je žena, pohodová a inteligentní, ne tak praštěná pařička, jak bych býval tipoval, naopak, bystrá, sečtělá a tím pádem ještě víc sexy než kdykoli předtím.

Diana.

Nejsem tak blbej, abych si namlouval, že je to osud, nebo že jsme si byli určený. Když se ohlížím v čase zpátky a jsem k sobě upřímný, nedokážu ji odlišit od jiných holek, se kterými jsem se vyspal. Ale mě zajímá přítomnost. Ten způsob, jakým si posune brýle níž na nos a podívá se přes ně, když řeknu něco, o čem pochybuje. To, jak jí říkám »soví oko« a ona o mě mluví jako o »zázvorové pusince«, což je fakt šílené znamení. Ještě děsivější je skutečnost, že se mi to celkem líbí. Jsme spolu dost dlouho na takový druh pošetilé intimity? Očividně ano.

Miluju ji a mám pocit, že to samé cítí ona ke mně, alespoň to říká, a já si myslím, že je dostatečně upřímná, aby znala vlastní srdce a zároveň o podobných věcech nelhala. Svou duši neobelžete.

Nechal jsem Katrin několik vzkazů, abychom se domluvili, kdybych si mohl přijít vyzvednout nějaké věci. Neozvala se. Dám si sraz s Martinem, jdeme spolu do bytu na Brouwersgrachtu a já si odemknu a vejdu. Do jeho dodávky naložíme pár mých osobních věcí, které si uskladním v kanceláři. Zbytek si může nechat. Když do auta házíme poslední krabici, cítím se skvěle, jako že mi všechno prošlo.

Šoufl, kterého jsem nechal v hotelu, mě pronásleduje mobilem. Když přijedeme do střižny k Mizovi, už tam sedí a prochází jednotlivé denní stopáže s takovým nabroušeným chlápkem, Mizovým kamarádem, kterému říkají Jack. Šoufl využívá Mizova vybavení, a přesto na něj reaguje naprosto podrážděně a je nepříjemný. Je mi za něj trapně. Abych zachránil situaci, pozvu Mize na oběd. Šouflovi se to podle všeho taky zamlouvá, ale když později dorazí na dohodnuté místo, do Brown baru, tváří se, jako by měl zaražené prdy.

Miz ohledně toho filmu vykazuje naprosté nadšení a vykládá, jak bychom jednu kopii měli dát Larsu Lavishovi, jedničce v handlování s hard pornem. „Lars bude v Cannes na Festivalu filmu pro dospělé,“ rozplývá se, „domluvíme si s ním schůzku.“

Když si na baru potom Šimona vezmu stranou, zeptám se ho: „Co proti Mizovi máš? Chtěl bys radši to video stříhat v Niddrie? Protože tak dopadneš, jestli se budeš dál chovat jak kretén.“

„Z toho slizouna se mi vobratí kýbl,“ ušklíbne se. „Na takový esa, jako je Lars Lavish, nemá konexe ani ve snu…“

„Ale on nekecá. On nám může pomoct dostat se na přehlídky velkých pornofestivalů, jako třeba do Cannes.“

„No jistě,“ mumlá si Šoufl. „Já se můžu dostat na přehlídku kamkoli a na jeho pomoc kašlu. A jestli si myslí, že se sveze na účet Bananazzurri filmu, tak si může jít rovnou onanovat někam jinam. Jo, v tuhle chvíli toho holandskýho pinďoura potřebujeme, ale sere mě, kripl, a má podřadnej koks. Se svým štěstím budu první blbeček v historii, kterýho přistihnou, jak si do Amsterodamu pašuje sníh.“

Den na to se stavím brzy ráno u něj na pokoji, ale on už je pryč. Jak se dalo očekávat, najdu ho ve střižně a teď se k Mizovi pro změnu zase chová přehnaně podlézavě. Dá mi jasně najevo, že mě k ničemu nepotřebuje, tak se odeberu do kanceláře a začnu dávat do pořádku nějaké věci pro chod klubu. Neradostně Martinovi oznámím, že se vyvazuju z našeho partnerství a že by se měl pokusit zainteresovat někoho z našich dalších společníků. Reaguje v klidu, čímž mi to značně ulehčí, je to jedinečnej chlap.

Později se v klubu srazím s Mizem a Šouflem, kteří se teď k mému znechucení tváří, jako že jsou nejlepší kámoši. Minimálně je to lepší, než jak se k sobě chovali předtím, a tak se taky chovám slušně a uvolněně. Potom najednou spatřím, jak se nade mnou tyčí Katrin. Chystám se něco říct, když vtom mi vychrstne do obličeje obsah sklenice a spustí řetěz urážek. Dokonce se mě pokusí napadnout, ale její kamarádky ji zadrží a odvedou ji pryč.

Jsem otřesený, ale Šouflovi celá ta záležitost připadala náramně zábavná. „Tak to byl ukázkovej stěr, to ti povim, ukázkovej,“ prozpěvuje si rozverně s umělým glasgowáckým přízvukem a plácá se při tom do stehen.

Dívám se do jeho vysmívající se tváře a sbírám se při pomyšlení, jak zvláštní vztah jsme měli a jak i přes to, že nás život na tolik let rozdělil, se na tom vztahu nic neobjasnilo. Řekl bych, že byl tak trochu jako já, že jsme oba věděli, že dekadence je pro chudé nájemníky obecních sídlišť špatným zlozvykem. Vlastně směšným zlozvykem. Raison d'etre¹¹ naší třídy bylo jednoduše přežít. K čertu s tím, my a naše punková generace, nejenom, že jsme pěkně řádili, ale měli jsme dokonce tolik drzosti být rozčarovaní. Od útlého dětství nás se Šouflem spojovalo pokroucené duchovní bratrství. Výsměch, úšklebky, ironie, utahování si ze všeho kolem; vybudovali jsme si svůj vlastní svět ještě dávno před tím, než přišel alkohol a drogy, které nám pak pomohly vytříbit povahy a umožnil nám v něm žít naplno. Frajeřili jsme, nasáklí tak záludným, pohrdavým a hlubokým cynismem, až jsme měli pocit, že na nás nikdo nemůže: rodiče, sourozenci, sousedi, učitelé, šprti, rváči nebo hipíci. Ale vyvinout si repertoár dekadence na Fortském nebo Banánovém sídlišti nebylo lehké. Drogy byly tou nejlehčí volbou.

Potom začaly brát, začaly užírat ty sny, které jsme si kdysi tak piplali, přiživovali a posilovali, a bořily život, ke kterému nám původně umožnily přístup. A začalo se to příliš nápadně podobat podělaný robotě a robota bylo něco, čemu jsme se oba snažili vyhnout. Teď nemám strach ani z heroinu, ani z jiných drog, ale z toho divného, symbiotického vztahu, který máme. Mám obavu, že nabírá tempo, které nás oba dva zavede rovnou na jatka, a teď, co mi Spud řekl o Frankovi, ještě víc než kdy před tím.

Ale Šoufl si na tom střihu pěkně mákl, to se musí nechat. Dal mi tím prostor vyřídit si spoustu záležitostí tady v klubu. „Máš tady kopii, na kterou bych se mohl kouknout?“ ptám se.

Pomalu zaskřípe zuby. „Neéé…, nějak mi to nepříde jako dobrej nápad. Nechám to celý pěkně pod závojem a všem vám ukážu až tu téměř finální vymakanou verzi.“

„A táák? A to bude jako kdy?“

„Doufám, že až se vrátíme zpátky, hned ráno, první věc, dole v hospodě v Leithu.“

Jeho hospoda v Leithu, jen proto, že si ta svině myslí, že já tam nebudu. „A proč ta velká potřeba,“ ptám se a malinko se na židli předkláním, „všechno zastřít rouškou tajemství?“

Ten drzej hajzl je furt nafoukanej jako mistr světa. „Protože zatímco ty ses choval jako pan Klubvykuk a náš chlapec Birrell si doma hrál na šťastnou rodinku, jeden chudák blbeček,“ a ukáže na sebe, „vysedával ve střižně, dokud se mu neklížila očka, a dával ten film dohromady. Poser mě, jestli si to od tebe, pane Kritickej, nechám celý strhat a dovolím, aby si to pak hned běžel ukázat Birrellovi a hřál se na výsluní jeho, Nikkiiny a Terryho pozornosti. Ne, na to ti prdim, hezky všechny mouchy jednou ranou, děkuju za pozornost.“ Očividně si myslí, že já padnu jako moucha po ráně, jestli tam v Leithu potkám Begbieho. Jen ať si ten zmrd zkusí na mě ušít boudu.

60

„… FILM ŠIMONA DAVIDA WILLIAMSONA…“

V oku mi tupě a do omrzení cuká. Jsem ve sprše, pokouším se spláchnout další kocovinu a přeji si, aby se do mě ty dopadající proudy vody vsákly a tělo je navždy pojalo. Mohlo by tak dojít k okamžité rehydrataci. Zvednu lahvičku se sprchovým gelem, vymáčknu si ten aspikový, synteticky bylinkově ovoněný saponát do dlaně, roztírám si ho po celém těle a kontroluju si bříško, jestli neztrácí pružnost. Mám pocit, že fitness centrum zabralo. Přesunuju se k prcině a snažím se zachovat si funkční, pracovní přístup. Pokouším se nemyslet na Šimona, na jeho tmavé obočí, vysoustruženou italskou tvář, ledovcový úsměv a sladká slovíčka z těch hadích rtů. Ale nejvíc ze všeho na ty magnetické tůně jeho velkých očí. Jsou hnědé, ale zdají se černé, jako velké panenky. Jak i když se jim něco nelíbí, se nikdy nezmenšují ani neodvrátí, jen pozbydou toho zářivého lesku a jak se na nich rozprostře matný kal, takže v nich už nevidíte svůj vlastní odraz. Jako byste přestali existovat, jako byste byli vygumováni z povrchu zemského.

Snažím se soustředit se na rádio, které stojí na okraji vany. Bodrý, podlézavý moderátor se ptá nějaké mladé ženy na její nejoblíbenější nahrávky a co pro ni ty písničky znamenají. Ty mléčné, mdlé, lehce zastřené tóny, které odpovídají, okamžitě poznávám. Když zmíní tu desku, tu debilní desku, vím, že je to ona ještě dřív, než moderátor vysloví její jméno. „Jive Bunny and Mastermixers, »Swing the Mood!« Ach, tuhle nahrávku miluju! Je to… Nevím, jak bych to… znáte to, když máte nějakou písničku a jste ve věku, kdy se vám zdá všechno možné… no, bylo mi čtrnáct a moje gymnastická kariéra právě začala nabírat obrátky…“

Pička Carolyn Pavittová.

Carolyn Pavittová a já jsme kdysi bývaly nejlepší kamarádky, v uvozovkách. Byla to nálepka, kterou nám přisoudili lidi okolo, rodiče, učitelé, známí, ale ze všeho nejvíc trenéři. A to všechno proto, že Nikki a Carolyn spolu chodily na gymnastiku. Ale přesto, že nás takhle k sobě přiřadili díky naší společné účasti na tom sportu, my dvě jsme nikdy tohle velké přátelství neprožívaly. Coby dvě malé hodné holčičky jsme byly považovány za spřízněné duše. Ve skutečnosti jsme od prvního okamžiku byly soupeřkami na život a na smrt.

Jako gymnastky juniorky jsme si vážně konkurovaly. Ze začátku jsem byla lepší než nemotorná Carolyn, i když pravdou je, že jakmile se to ošklivé káčátko dotklo žíněnky, stala se z něj krásná labuť. Problém byl v tom, že jakmile nás přepadla puberta, mně přibyly prsa a jí trofeje.

A teď jsem si uvědomila, že jsem si sprchu pustila co nejstudenější, takže už ten hlas »naší britské Carolyn Pavittové« neslyším. Jediné, co cítím, je palčivý chlad, těžkost a dmutí hrudníku a mám dojem, že omdlím, ale pak vystoupím ze sprchy a lapám po dechu. Vypnu rádio, třu se ručníkem a teplá, odvodňující vlna se mi z centra rozlévá do nejzazších výběžků kůže. Ach, ty píčo Carolyn Pavittová.

Jdu k sobě do pokoje, oblékám se a váhám, jaký si mám vzít svetr, zda pevný kašmírový nebo beztvarý angorský. Pomyslím na to, že potřebuju cvičit a rozhodnu se pro tu druhou volbu. Zamyslím se nad tím, pro jaký by se asi rozhodla ona. Ale dneska mi nic nedokáže zkazit náladu na dlouho, protože jsem plná nadšení. Šimon mi včera večer hodně pozdě zavolal, abych dneska ráno byla v půl desáté v hospodě, protože bude ukazovat sestřih našeho filmu! Vzpomenu si na Carolyn. Můžeš si ten svůj bronz Britského společenství strčit do zadku, nebude trvat dlouho a budeš mít revma, krávo!

Když dorazím do Leithu, najdu Šimona velice rozrušeného. Je mi jasné, že si dával kokain. Políbí mě na ústa, lačně na mě mrkne a pak se vzdálí.

Je tu i Rab a povídáme si o práci na seminář. Očekávám, že dostane lepší hodnocení než já. Řeknu mu, že si myslím, že jsem ten zápočet nedostala, protože jsem neodvedla dost práce. Bavíme se věcným způsobem, ale jeho pohled, který je lehce kritický a zároveň soucitný, mi vyvolává šimrání v žaludku. Sednu si vedle Mel, Giny, Terryho a Curtise. Vejde Mark Renton, vypadá velmi napjatě a nevyzpytatelně a Šimon vykřikne: „Rentič se konečně dohrabal do Leithu! Tak to bychom měli svolat zbytek staré party! A obejít pár leithských náleven!“

Mark ho ignoruje, kývne na mě a vymění si pozdravy s ostatními. Šimon se přesune na bar, nalévá pití a pořád mluví na Markovu adresu. „Říkal jsem si, kdy se sem odvážíš strčit nos. Vyloupl ses z taxíku rovnou přede dveřma, co?“

„Nenechal bych si režisérský debut svého starého přítele ujít ani za nic na světě,“ napůl se vysmívá Mark, „zvláště, když mě ujistil, že jsem tu v bezpečí.“

Něco tu nehraje, ale Šimon na Markovu očividnou agresi odpoví jen významným úšklebkem. „Takže…, kdo nám tu chybí…, Miguel říkal, že dorazí…,“ otočí se a Mike Forrester zrovna vchází, oslnivě září v neuvěřitelně pronikavě bílé sportovní soupravě, zlato z něj jen odkapává a za ním následuje Wanda. „Á, my o vlku! Migueli! Právě včas, pojď a přisedni! Oblékl ses s předtuchou úspěchu, co,“ dodá sarkasticky. Forrester si toho ale asi nevšiml, vlastně se vznáší půl metru nad zemí, dokud ovšem nezaregistruje Marka Rentona. Následuje ledová, ošklivá pauzička, po které si navzájem chladně, váhavě pokynou hlavou. Jediný člověk, který tuhle jinovatkovou atmosféru očividně nevnímá, je Šimon. „Tak startujeme, dámy a pánové,“ haleká vítězoslavně, roztrhne balení s několika videokazetami a každému nám po jedné rozdá.

Potom Šimon naporcuje několik lajn, ale všichni kromě Terryho a Forrestera odmítnou. „Aspoň zbyde víc pro těžké váhy,“ komentuje to a v hlase se mu mísí úleva a opovržení, ale my nereagujeme, protože si právě prohlížíme obálku videokazety a nevěříme vlastním očím.

Mně je z toho pocitu zklamání a zrady úplně k blití. Podívám se na obálku a do srdce se mi zaryje první kulka ostřelovače. Moje zmalovaná tvář, větší než ve skutečnosti, křiklavější a na tom levném barevném potisku, který použil, lacině vtíravá. Ale hlavně použil tu fotku, kterou slíbil, že nepoužije, kde jedno moje prso vypadá menší než druhé. Vypadám jako transvestita v převleku nebo jako ta nafukovací panna, kterou koupil Curtisovi, ta řvavá, ošklivá fotka a velký nápis: NIKKI FULLER-SMITHOVÁ v SEDMI JÍZDÁCH PRO SEDM BRATRŮ.

Co mě ale definitivně dostane, jsou titulky:

FILM ŠIMONA DAVIDA WILLIAMSONA

PRODUKCE: ŠIMON DAVID WILLIAMSON
REŽIE: ŠIMON DAVID WILLIAMSON

SCÉNÁŘ: ŠIMON DAVID WILLIAMSON

VE SPOLUPRÁCI S NIKKI FULLER-SMITHOVOU
A RABEM BIRRELLEM

Ostatní se zjevně cítí podobně jako já. „Jo, je nám to jasný,“ ozve se Rab, potřese hlavou a odhodí svou kopii videa zpátky do krabice.

„Ne, jemu je to jasný,“ supím a zrakem brousím z krabice videokazet na Šimona a zase zpět. Plíce mám sevřené a nehty zarývám do dlaní.

S jakou snadností teď o Šimonovi, svém milenci, přemýšlím jako o Šouflovi. Reptání nabírá na intenzitě, ale on předstírá, že neslyší, jen si ležérně pohvizduje a vybaluje další videokazetu z krabice. „Co si kurva měl ty společnýho se scénářem?“ ptá se Rab neústupně. „Kde jsou ty tvoje vysoké produkční balící hodnoty? Vypadá to jak sračka,“ řekne a nakopne krabici.

Ši… ne, Šoufl, nejeví ani známku kajícnosti. „Vy jste ale nevděčné děti,“ odfrkne povýšeně. „Mohl jsem Terryho uvést jako asistenta režie a Rentu jako asistenta produkce, ale oni chtějí jednat jen s jedním jménem, z kontaktních důvodů, aby se nám ta obchodní stránka operace nevymkla z rukou. Takhle totiž případně bahnem protáhnou jen tady toho troubu,“ a rozhořčeně ukáže na sebe, „a tohle je kurva poděkování, kterého se mi od vás dostane!“

„Co si měl společnýho se scénářem,“ ptá se Rab znovu pomalým, vyrovnaným tónem a obrací se na mě.

„Potřeboval trochu pozměnit. Coby režisér, producent a střihač jsem na to měl právo.“

Terry letmo pohlédne na Rentona, který jen povytáhne obočí. Terry zaklání hlavu a očima přejíždí po nikotinově zažloutlém stropě. Já se uvnitř hroutím, ani ne tak z té zrady samotné, jako z toho, s jakou arogancí to Šimon odbývá. Stojí tam, na sobě černé tričko, kalhoty a boty, jako tmavý anděl, ruce založené a shlíží na nás, jako bychom byli kus hovna, který mu odpadl z boty. Vydala jsem se naprostému hajzlovi.

Zatímco vzrušený, vyjetý Šoufl zakládá kazetu do videa, sedíme v tichu, které je teď podbarveno ještě černější předtuchou. Políbí obálku videokazety. „Dokázali jsme to. Máme výrobek. Žijeme,“ říká měkce. Potom přejde k oknu, podívá se dolů na rušnou, tepající ulici pod námi a zakřičí: „Slyšíte, vy tam? MY ŽIJEME!“

Sedím vedle Mel a Giny a sleduji tu první sestříhanou verzi naší práce, kterou nám ukázal. Začne to tak, jak jsme očekávali, tou scénou před televizí, kde si to rozdávám já s Mel. Nemůžu se zdržet pomyšlení, že moje tělo vypadá opravdu dobře, je svižné, opálené, elastické. S Mel víc než držím krok a to je o pět let mladší než já! Rozhlédnu se po místnosti a pokouším se vystopovat nějaké reakce. Terry se při sledování porna zapomíná a tváří se oplzle a domýšlivě. Curtis, Mel a Ronnie film sledují s nedočkavostí a Rab a Craig jsou nesví. Na Rentonovi a Forresterovi není nic poznat. Gina se zdá být podivně vzrušená, skoro stydlivá.

Potom se děj přesune do pracovní kantýny, kde si »bratři« povídají o výletu do »Glasburghu«. Vypadá to jako amatérské, neohrabané opičení se po úvodní scéně z Gaunerů¹², ale svým způsobem to funguje. I další průběh ujde, přestože Šimon mumlá něco o »vystupňování« a o »pořádných kopiích«. Přejdeme na scénu, kde já a Šimon jedeme vlakem a pak souložíme na rádoby vlakovém záchodku, což je ve skutečnosti latrína tady v hospodě.

„Ty bláho,“ ozve se Terry. „Koukejte na tu kurevskou prdýlku…,“ potom se obrátí ke mně a usměje se, „promiň, Nik.“

Mrknu na něj, protože se začínám cítit líp. Je to víceméně podle našich očekávání a abych k Šimonovi byla spravedlivá, sestříhal to celkem obstojně. Celé se to odvíjí ve slušném tempu, i když herecké výkony jsou slabé, Curtisovo koktání je při několika příležitostech bolestně evidentní a je vidět, že na Raba kvalita obrazu taky velký dojem neudělala. Něco to ale do sebe má, jakousi energii. Teprve když jsme asi ve třech čtvrtinách filmu, uvědomím si, že Mel je rozlícená doběla. Slyším, jak opakuje: „Né… né… tak to nebylo…,“ skoro sama pro sebe. Obrátím se a vidím, jak bez dechu přihlíží, zatímco všichni sledují, jak kouří Curtisovo obří péro. Ale kouří ho poté, co jí ho právě strkal do zadku. „Co je todle!“ vyjekne.

„Co je co?“ ptá se Šoufl.

„Jaks to poskládal za sebou, teď to vypadá, že mě napřed vopíchal do zadku a já sem mu ho pak vykouřila,“ prská na Šoufla.

A teď jsem to já, s kým ve střižně naložili podobně. Napřed detail mého obličeje, potom záběr na Curtisova ptáka, který vypadá, jako by mě pumpoval do zadku, ale je to jen další záběr na Melaniino pozadí. „Mě nikdo do zadku nepíchal! Co to má kurva znamenat, Šimone!“

„Nó,“ přidá se Curtis na naší obranu, „tys říkala, že todle nechceš, to je fak.“

„Je to jen tak sestříhaný,“ říká Šoufl. „Kreativita, použili jsme sestřihy toho, jak to Mel dostává do zadku, a v střižně se nám to povedlo trochu přibarvit, aby to vypadalo jako tvoje kůže.“

Opakuji tu větu a slyším, jak můj hlas stoupá v úděsné panice. „Řekla jsem, že mě do zadku nikdo nepíchal! Proč jsi ty scény musel poskládat v tomhle pořadí? To nejsem já! To je Mel!“

Šoufl kroutí hlavou. „Podívej se, bylo to rozhodnutí střihače, tvůrčí rozhodnutí. Nechtěla jsi, aby tě jako herečku někdo píchal do zadku, a tvé přání bylo vyslyšeno. Myslíš si, že Ving Rhames to skutečně dostal do zadku od toho typa, co hrál v Pulp Fiction Zeda?“

„Ne, ale tohle je pornofilm…“

„Je to film,“ říká Šimon. „Naaranžovali jsme to. Udělali jsme to samé, co Tarantino udělal s Vingem Rhamesem, protože Ving to taky naaranžoval. Myslíš, že se otočil na Tarantina a spustil, »Áách, tuhle scénu dělat nebudu, protože by si lidi mohli myslet, že jsem přihřátej?« Kurva ne!“

„Ne,“ ječím, „protože tohle je jiný! Tohle je pornofilm a v pornu se očekává, že herci nic nearanžujou, že prostě ty sexuální výjevy předvádějí!“

„Hele, Nikki, my jsme si nechali poradit od zkušených pornografů v Holandsku a v Amstru. Já a Mark jsme si říkali… víš, no teda…“

Otočím se na Marka, který zvedne dlaně vzhůru. „Mě z toho vynechej,“ odpálí Šimona, „ty jsi tady pan vedoucí. Je to napsaný na obálce,“ zvedne krabičku a začne s ní šermovat ve vzduchu. Rab teď rozzlobeně naším jménem zakročí, ukáže na Šimona a spustí: „To není fér, Šimone. Měli sme dohodu. Ty si tady ty holky podved.“

Mel je na pokraji kolapsu, sedí tu a svírá opěradla židle. „Teď vypadáme jak ňáký podělaný štětky. Já teda neznám žádnou holku, kerá by klukovi vykouřila ptáka, kerym jí zrovna vojel do zadku!“

Terry po ní hodí chladným pohledem. „Jsou holky, kerý to udělaj, to mi věř,“ tvrdí.

Ji to ovšem nevyvede z míry. „Jo, ale ne na videu, Terry, ne, aby se na to mohli všichni koukat!“

Šimon zaboří ruce do kapes svých černých kožených kalhot, aby přestal točit palci. „Hele, lidi vědí, že to nefunguje tak, jak to jde v tom filmu za sebou. Vědí, že když si holku vopíchal od zadku, napřed si umeješ péro, než jí ho zase strčíš do pusy nebo do prcky.“

„Ale takhle to v tom podělaným scénáři nebylo,“ říká Mel, stoupá si a křičí. „Tys nás podved!“

Šoufl vytáhne ruce z kapes. „Nikdo nikoho nepodved!“ zařve a dlaní se plácne do čela. „Střih je tvůrčí proces, je to kumšt, umění určené k maximalizaci erotického zážitku. Já jsem v tý střižně byl čtyři dny a noci, oči mě pálily nevyspáním a místo díků musím poslouchat tyhle sračky! K sestříhání toho materiálu potřebuju tvůrčí svobodu! Vy jste fašisti!“

Teď na sebe ti dva navzájem ječí jak sirény. „Ty zasranej slizkej hajzle!“ řve Mel. Vloží se do toho Gina: „Uklidni se,“ ale ukapává z ní škodolibost.

„Drž hubu, ty podělaná primadono,“ utíná Šimon Mel a vypadá teď ošklivě, tak, jak jsem si nikdy nemyslela, že ho uvidím. Není to ten šarmantní, podnikavý model, jak si ho maluju, ale hnusný, hrubiánský, tuctový křupan.

Ale Mel tím nezastraší, protože ona se taky proměnila v někoho jiného, přikročí k němu blíž a zařve mu do obličeje: „TY ZKURVENEJ PODRAZÁKU!“

Stojí jen pár centimetrů od sebe, hulákají a já na to už nemám nervy, už jen to, jak jsou hluční a jak jsou v téhle operační rovině pohodlně zabydlení. Je to jako noční můra z dětství, ve které se sami vaši rodiče proměnili v démonické karikatury.

Gina odtáhne Mel a Rab uklidňuje Šoufla, který se plácá rukou do čela nebo výstižněji mlátí si hlavou do dlaně. Terry se otráveně podívá na Marka. Mikey Forrester pronese pár tupých poznámek na Šimonovu podporu a potom Markovi povídá něco o tom, že je to podrazák a že to smrdí šméčkem. Mark na něj zlostně vyštěkne: „To byl vždycky tvůj styl, ty podlejzavej, zasranej práskači…,“ Mikey křičí na Marka něco o tom, kdo že okradl vlastní lidi, a já se otřesu v případě, že se to nějak vztahuje k tomu našemu podvodu s pinem 1690. Všichni teď křičí, ukazují na sebe prsty a strkají do sebe. Na to nemám povahu. Vyjdu ven, jdu dolů do baru a ven na ulici. Plnou parou si to rázuju po leithském Walku, vdechuji smrdutý, výfukovými plyny nasycený jarní vzduch a snažím se mezi sebe a je vložit co možná nejdelší odstup. Mám dojem, že si ani nikdo nevšiml, že jsem odešla.

Mířím do centra, pochoduji proti silnému, štiplavému, studenému větru a napadá mě, že žijeme ve velice nudné epoše. To je naše tragédie: nikdo, kromě destruktivních vykořisťovatelů, jako je Šoufl, nebo tupých oportunistek, jako je Carolyn, se nedokáže pro nic zapálit. Všichni ostatní jsou prostě tak ubití těmi sračkami a průměrností kolem sebe. Jestli v osmdesátých letech bylo ústředním slovem »já« a v devadesátých »to«, tak na přelomu tisíciletí je to »jakoby«. Všechno musí být nezřetelné a rozškatulkovatelné. Napřed bývala důležitá podstata, potom šlo jen o styl. Teď už jde jen o předstírání. A já jsem si myslela, že Šimon a ti ostatní byli skuteční.

Jako železná pěst mě udeří skutečnost, že mě v téhle globální komunikační vesnici můj otec někde nějak nakonec uvidí, jak mě někdo píchá do zadku, který ani není můj. Pomyšlení na anální sex se mi oškliví, pro ženu je to popření její ženskosti. A nejvíc ze všeho nesnáším předstírání. Moje rodina. Kluci na univerzitě, některé ty zahořklé, nevyzrálé malé nicky, kterým jsem se vysmála, teď při tom obrazu budou onanovat ve svých garsonkách. Jiní si zase budou myslet, že z té scény o mně a o mé sexualitě vědí všechno. McClymont, jakmile se jeho manželka odebere na kutě, si ovladačem a panákem skotské začne masírovat kládu při pohledu na to, jak se nechávám píchat do zadku. »Posaďte se, slečno Fuller-Smithová. Nebo možná, že pro vás bude pohodlnější postát… ha ha ha.« Colin to taky uvidí, možná dokonce zajde k nám do bytu. »Nikki, viděl jsem to video. Teď všemu rozumím, proč jsi to se mnou ukončila. Bylo to volání po pozornosti, které jsem neviděl… jsi očividně zraněná a zmatená…«

Kolem se prořítí auto a ohodí mi blátivým cákancem celý bok, ledová břečka mi kape do kozaček. Když přijdu domů, jsem jak hromádka neštěstí a Lauren je doma, tedy právě vstala a ještě má na sobě župan. Nesu si kopii toho videa a posadím se na gauč vedle ní. „Dej mi cígo,“ skoro škemrám.

Otočí se a vidí, že mám v očích slzy. „Copak, drahoušku?“

Hodím jí do klína to video. Začnou mnou otřásat trhavé vzlyky, padnu jí do náruče a ona mě objímá. Bulím teď ostošest, ale připadá mi, jako by to za mě brečel někdo jiný, a jediné, co registruji, je její teplo a její čerstvé vůně, které mi pronikají plnými nosními dírkami. „Neboj, Nikki, to bude v pohodě,“ konejší mě.

Chci být blíž tomu jejímu teplu, chci být v tom teple, v jádru toho plamene, chci být pod jeho ochranou, daleko od všeho, co mi může ublížit Přitáhnu se k ní ještě blíž, tak silně, že slyším, jak jí bezděčně uklouzne bolestné vykviknutí. Chci aby byla… Zvednu hlavu, abych ji políbila. Opětuje můj polibek, ale v očích má váhavý strach. Chci, aby byla svobodná a ne tak utažená, jako vždycky, chci, aby se protáhla a ohnula…, ale když rukou zajedu k jejímu plochému bříšku a začnu jej hladit, ztuhne a odstrčí mě. „Ne, Nikki, prosím, to nedělej.“

Mé tělo ztuhne stejně jako její. Je to, jako bychom si obě daly silnou dávku koksu. „Promiň, já jsem si myslela, že tohle jsi chtěla, že tohle jsi vždycky chtěla.“

Lauren kroutí hlavou s výrazem nechápajícího šoku. „Ty sis vážně myslela, že jsem lesba? Že za tebou pálím? Proč? Proč nejsi schopná přijmout fakt, že tě někdo má prostě rád, že tě někdo dokonce miluje, aniž by tě chtěl osouložit? To máš o sobě tak nízké mínění?“

Mám? Nevím, ale co vím, že tohle si od ní nenechám líbit. Kdo si myslí, že je? Kdo si kurva všichni myslí, že jsou: Carolyn Pavitt v pořadu Otázka sportu, Šoufl Šimon, pasák, který se naparuje, jako by byl filmový magnát. A teď Lauren, ta moralizující Laurínka, samé škádlení, dokud nedostane, co si myslí, že chce, a pak jí máte vidět. „Lauren, je ti devatenáct. Prostě jsi četla špatné knihy a mluvila se špatnými lidmi. Buď devatenáctka. Nechovej se jako svoje máma. Nehodí se to.“

„Ty mi nebudeš vykládat, co se hodí, rozhodně ne to po tom, co jsi mi tady předvedla,“ udeří vehementně v protiútoku a je ve své cudnosti naprosto arogantní.

Zmůžu se jen na slabou repliku a plácnu blbost. „Takže sex mezi ženami se podle tebe nehodí, to jsi chtěla říct?“

„Jdi někam. Nejsi lesba a já taky ne. Tak tu na mě nic nehraj,“ řekne.

„Ale mně se celkem líbíš,“ oponuju krotce a teď si připadám, jako by Lauren byla ta velká sestra a já ta malá, hloupoučká panna.

„No, ty se nelíbíš mně. Ovládej se a soulož s někým, kdo s tebou souložit chce, a pokud možno ne proto, že z toho na jedný straně koukají peníze,“ odfrkne, postaví se a odkráčí k oknu.

Teď ucítím v hrudním koši mrtvolné bušení. „Potřebuješ vopíchat!“ křiknu na ni a odsupím k ložnici když vtom zrovna vstupuje do dveří Diana. Nechala se ostříhat: na páže. Sluší jí to.

„Ahoj, Nikki,“ usměje se, bojuje s klíči, kabelkou a nějakými deskami a se skřítkovskou radostí špulí rtíky nad tím, co očividně právě zaslechla.

V té chvíli na mě Laurenin hlas zaječí: „Jó, tobě všechny ty ocasy fakticky náramně prospěly!“

Diana povytáhne obočí. „Ach! Přišla jsem o něco zajímavého?“

Podaří se mi jejím směrem poslat slabý úsměv a odporoučím se do svého pokoje, kde se zhroutím na postel. Porno už nikdy nedělám; a do ty zasraný sauny už taky nikdy nepůjdu.

61

VODMÍTNUTÍ

To už ani neni bolest, je to, jako bych měl místo těla bolavěj zub. Protože ten kluk, kerýho vodkráglovali, byl Chizzie. Psali to v novinách. A já jako prostě vim, kdo ho vodpravil. A co je ještě horší, vim, kdo to celý narafičil: tady Murfáč, Murfáč bez kámošů, bez holky, bez ničeho. Pan Murphy s pani Murphyovou a děckem Murphym už prostě neexistujou, ty vole. Teď tu zbyl zase jen starej Spud, vosamělej kocour, ztroskotanec.

Ali se mnou už nechce mluvit, ty vole, nenechá mě ani, abych se jako prostě podival na Andyho. Nějak se to posunulo ze zlýho k ještě horšímu, čéče. Zašel sem za ní tůdle večer do Přístavní záře, abych jí tu situačku znova pořádně vysvětlil, a nebyl sem tentokrát ani krapku pod vlivem. Myslel sem, že bude mít radost, až uslyší vo těch prašulích a jaký s nima mam plány, ale vona jen povidá: „Já s tebou teď nechci jet vůbec nikam, Danny, a nechci, abys mýho syna někam bral za peníze z drog.“

„To nejsou prachy z drog… sou…,“ a vidim, jak zadnim vchodem vejde Šoufl a Šťavka Terry, maj hromady videokazet a hned vodcházej, „sou za práci.“

„Jo, vopravdu? A za jakou práci? Tohle je práce, Danny,“ řiká, rozhlídne se, zrovna votevřeli a příde chlapík a vona ho vobslouží. „A byla bych ráda, kdybys sem nechodil, když se ji pokoušim dělat.“

Takže mam vymalováno a sem zase zpátky doma v tom svým vosamělym starym doupěti. Zpomenu si, jak sem nedávno na Bernard Street zaslech jednoho kocoura ve vobleku, jak řiká: »Zbořil se mi počítač. Přišel jsem o všechno.«

A cejtim se jako ten kolík a ten jeho počítač, ty vole. A mam tu v baráku pěknej svinčík, to musim uznat. Čék prostě jako dostane depku, dyž je takle sám. Musim si zase dojít pro Zappu, ty vole, původně sem si jako myslel, že ho budu, kocoura jednoho, zanedbávat, ale teď potřebuju společnost, tak znova ciknu Rentovi, ale má vypnutýho mobila.

Vod tý doby, co sem se doslech tu novinu vo Chizziem, sem byl nejdál asi jen v Přístavní záři. Tim chci jako říct, že sem si myslel, že se může něco semlít, ale nikdy bych si jako nemyslel, že to bude takhle hustý. Chci si poslechnout, jak to fak bylo, ale ne vod Begbieho, toho kocoura prostě nechci už nikdy vidět a chci se pokusit najít Druhou cenu. Ale né, vole, né, ani náhodou se nebudu poflakovat po Leithu, kde bych moh narazit na Franka. Chizzie… co sem to Chizziemu proved?

Pruda, vole, pruda jak nikdy.

Potom se najednou vobjeví takovej malej proužek světla a já mu pádim vstříc. Přišla pošta a je to dopis, neni to složenka, to se hnedka pozná, že jo.

Je to vod toho vydavatele, protože na tom je malý razítko »Vydavatelství Scotvar«. A já si řikam, že to určitě znamená, že do toho dou, že mi vydaj mojí Historii Leithu! Jupí jupí huráá! To musím hnedka běžet ukázat Ali! Sak vona si to s tim Disneylandem rozmyslí! Prostě vkráčim do tý hospody a šem budu ten dopis ukazovat, zvlášť dyž tam zrovna bude Šoufl. Jó, páni, paráda! A brzo budu v telce a budu vo tom jako vyprávět, viš. Možná že i dostanu ňákou peněžní zálohu, prrr, čéče, budu muset tudle vobálku votevírat náramně vopatrně, co dyby v ní byl rovnou šek, že jo. Podržím si ji proti světlu, ale je moc tlustá, nic neni vidět. Tak to votevřu. Šek tam neni, ale ten by stejně hnedka neposílali, že jo. Vo ceně se jako musíme dohodnout pozdějš, viš?

Vydavatelství Scotvar s.r.o

13 Kailyard Grove, Edinburgh, EH3 6NH

Tel: 0131 987 5674, Fax: 0131 987 3432 www.scotvar.co.uk

Váš odkaz:

Náš odkaz: AJH/MC

1. dubna

věc: Historie Leithu

Vážený pane Murphy,

děkuji vám za rukopis, který jsem právě dočetl. Bohužel to není přesně druh knihy, která by se nám v tomto okamžiku hodila, a po jistém váhání jsme se rozhodli, že ji nevydáme.

S pozdravem,

Alan Johnson-Hogg

DIČO: 671 0987 276. Registrovaní ředitelé: Alan Johnson-Hogg, Kirsty Johnson-Hoggová, Conrad Donaldson QC

Tak to je zlý, čéče. Jen tak tu jako sedim, vomráčenej, cejtim se, jako bych měl votevřenou ránu a někdo mě vevnitř vydlabal. Je to, jako dyž tě vodkopne roštěnka, kerá se ti líbí, né, že by se mi to někdy v poslední době stalo, protože sem jako s Ali, že jo, ale představ si, seš do tý holky děsně dlouho zabouchnutej a pak to jako nakousneš, tak hele, co bys tomu řekla, já a ty, viš jak, eh…, a vona na to jen: ne. V žádným případě. Vodprejskni.

Vodmítnutí, ty vole.

Pak se na to podivam znova, viš. A teď mě napadá: ale bylo to vodmítnutí? Teda ten chlápek píše; že jim to chvilku trvalo, než to smetli ze stolu, »po jistém váhání«, což teda znamená, že přemejšleli, že by to mohli jako prostě vzít. A pak, nejchtěj to »v tomto okamžiku« a to se podle mě dá vyložit, jako že to na tutáč můžou vzít třeba už za pár tejdnů nebo za pár měsíců. Až se jako změní situačka na trhu, že jo.

A tak du k telefonu a tomu chlapíkovi brnknu. „Je tam Alan Johnson-Hogg?“

Ženskej hlas, ne moc vzdělanej, spíš takovej ten, co si na to hraje, vodpoví: „Kdo volá?“

„Já jsem spisovatel, o kerýho projevil zájem, a volám, eh, jako prostě kůli naší korespondenci…“

No, chvíli to tam chrastí a pak to přebere takovej fak boháčskej hlas a povidá: „Johnson-Hogg, prosím?“

Z bohatejch kocourů sem šíleně nervózní, dyž se nad tím pozastavim a zamyslim, ale teď si prostě řeknu, né, a vypálim to na něj. „Brej, šéfe, já se menuju Murphy, Danny Murphy, ale řikaj mi Spud, vite? Já sem vám prostě jako poslal ten rukopis. Já sem si prostě nebyl jistej, co ste jako tim dopisem chtěli říct, že jo. Chápete?“

„Á, ano…,“ ušklíbne se tak nějak po telefonu, „Historie Leithu, jestli mě paměť neklame, že?“

„Nó…, já vim, že si myslíte, že sem blbej, ale já sem si prostě jako snažil vyložit, co to jako v tom vašem dopise stojí, čéče.“

„No, mám dojem, že ten dopis byl výmluvný.“

„Tak to si, kámo, jako dovoluju nesouhlasit. Protože píšete, že ho nechcete »v tomto okamžiku«. Takže to podle mě může znamenat, že ho třeba budete chtít pozdějš. Tak sem se chtěl voptat, kdy že ho teda budete asi tak chtít?“

V drátě se vozve takové jakoby pokašlávání a pak ten hlas vodpoví. „Je mi líto, že vám to připadalo dvojznačné, pane Murphy. Abych byl upřímnější, je to celkem nevyzrálé dílko a zatím nevyhovujete publikovatelnému standardu…“

„Co to jako má znamenat, ty jo?“

„No, gramatika… pravopis…“

„No jó, ale vo to ste se jako měli postarat vy, ne?“

„… a to nemluvím o tom, že ani obsah pro nás není vhodný.“

„Ale vy ste už dřív vydávali knížky vo historii Leithu…,“ a slyšim, jak mi přeskakuje hlas, nahoru a dolu, protože to neni fér, fak ne, todle neni fér, fak to neni fér…

„To byla velmi závažná díla od disciplinovaných spisovatelů,“ vyštěkne jako ten chlapík, „toto je špatně napsaná oslava nízké kultury a lidí, kteří v místním společenství nedosáhli ničeho, co by stálo za zmínku.“

„A kdo jako rozhoduje vo tom…“

„Promiňte, pane Murphy, vaše kniha nestojí za nic a budeme se muset rozloučit. Nashledanou.“

A ten chlap mi to prostě položí. Šecky ty tejdny, ty měsíce, co sem si namlouval, že dělám něco důležitýho, něco velkýho, a kůli čemu, krucinál? Kůli ničemu, nepoužitelnýmu pytlu sraček, jako sem já sám.

Seberu originál tý slátaniny, strčim to do krbu, zapálim to a sleduju, jak se kus mýho života, stejně jako ten zbytek, proměňuje v kouř. Dívam se do plamenů a myslim na Chizzieho… já sem Chizzieho zabil… byl to špatnej kocour, ale todle si nezasloužil, i dyž to byl teda Begbie, musel to bejt Begbie… po tom, v jakým byl stavu, dyž ke mně tu noc dorazil… řikal, že de z města, ale já sem to nežral…

A jak tu takle dřepim, ty prachy mi vypalujou díru do kapsy, a tak se vydám ulicí nahoru, protože Begbie nikdy nechodí do hospod nad Pilrigem, zapadnu do Old Saltu a narazim tam na Bráchance Doda. Ten chudák kocour vypadá, že je stejně na dně jako já.

Nevytahuje se jako vobyčejně a vypadá pěkně zdrchaně. „Já to nechápu, Spude. Myslel sem, že mi na různý podnikání zbejvá ještě spoustu peněz, měl sem v plánu vodvézt nějakam svojí céru. Ale sem švorcovej, úplně vypálenej rybník. Nemůžu si dovolit ani tejden v posranym Bultinsu. A vona mi teď ani nedovolí podivat se na prcka. Nemůžu si dovolit hypotéku, nemam na pravidelnou splátku. Vim, že sem si trochu vyrazil z kopýtka, ale nemůžu se dopočítat asi vo tisícovku a to si nedokážu vysvětlit. To je fakticky v kelu, nemůži ani vzít malou na dovču…“

Chudák Dode… dobrej kocour, viš, dycky mi píchnul, dyž bylo potřeba… to sme fak neměli, vobírat tohodle kluka… svět by byl lepčí misto, dyby tendle nepoužitelnej feťák drban Murfan neexistoval… vrah Chizzieho, zhouba Bráchance Doda… chudák Ali… a co teprv ten prcek Andy…

Dode se pokouší protestovat, dyž mu strkám tři stovky. „Né, Spude, to nejde…“

„Ber, vole, já sem teď při prachách a tys mi dycky pomoh,“ řikam tomu klukovi a nemůžu se mu podívat do vočí, tak zařadim zpátečku.

Slyšim ještě, jak jednomu dědkovi řiká: „Vidíš támhle toho chlapa, tak to je vole světec, to mi věř…“

A já si řikam, dybys tak věděl, jak to bylo, ty vole, dybys tak věděl… A teď potřebuju udělat ještě jeden poslední dobrej skutek, čéče, jen jeden poslední dobrej skutek…

… a přídu domu a první věc, kerou uvidim, je ta knížka, kerá tam jen tak leží, ten Zločin a trest.

62

AMSTERODAMSKÉ KURVY, ČÁST 8

Bylo to tak zvláště příjemné zase se vidět s Ali, tady, v City Café. Zvláště proto, že i když jsme patřili do stejné party a všichni jsme spolu smažili, nikdy jsme spolu z nějakého důvodu moc nepekli. Myslím si, že do mě vždycky viděla, že vždycky cítila, že jsem pokrytec, vítěz, který si hraje na poraženého. Přesně tak, mazanej zmrd, který si vyšlapává cestičku na vrchol a který jednoho dne vypadne a zanechá za sebou hromadu sraček, kterou po něm ostatní budou muset uklidit. Snad moji povahu prokoukla ještě dřív, než jsem ji pochopil já sám.

Možná jsem ji ale překvapil tím, jak jsem se se Spudem vyrovnal. Nikdy bych si nepomyslel, že ti dva skončí spolu, i když »skončí« není ten správný výraz, protože právě teď spolu nejsou. „Marku,“ řekne a obejme mě s jednoduchou vřelostí, která mě uvede do rozpaků.

„Ahoj, Ali, tohle je Diana. Diano, tohle je Šimon.“

Diana se s Ali uvítá přátelsky, ale se Šouflem už trochu odměřeněji a já si říkám, že to moje varování ohledně jeho osoby zabralo, i když ona si na takovéhle záležitosti dělá názor bez cizího přičinění. Spíš to bude Nikki, kvůli komu si o něm myslí své. A on skoro škemral: »Pojď se mnou do města na pivo, Marku, Nikki je na mě naštvaná. Neodpovídá na moje vzkazy.« Pomyslel jsem si: dobře ti tak, hajzle. Teprve když řekl, že s sebou bere Ali, uvolil jsem se.

„To je pohodička,“ říká Šoufl, „další členové staré partičky pohromadě. Měl jsem pozvat i Françoise,“ ušklíbne se a úkosem se po mně podívá. Pokouším se nereagovat. Ale v poslední době mi dochází, že jestli je Begbie pořád stejný drak, jak se o něm říká (a podle toho, co jsem slyšel, je ještě trhlejší než dřív), tak se mě můj starej kámoš Šoufl, můj obchodní partner, svině, kterou jsem vyplatil, normálně pokouší zabít. To přesahuje jakoukoli zradu nebo jakoukoli odplatu. A on teď srší energií a očividně je pěkně naládovaný koksem. Ali si mě odtáhne stranou, ale já ji poslouchám jen na jedno ucho, protože se natahuju, abych zároveň zachytil, co Šoufl hustí do Diany. „Nikki o tobě mluví jen v superlativech, ale to asi víš, Diano.“‚

„Já ji mám moc ráda,“ řekne Diana trpělivě, „a Lauren taky.“

„To je, vyjádřeno jazykem raperů, zakomplexovaná píča,“ ušklíbne se Šoufl, zacuká mu v ramenou a pak dodá: „Dala by sis trochu do nosu, Dianko? Já ti podám tohle psaníčko a můžete si s Ali skočit do holčičí komůrky…“

„Ne, díky,“ odpoví Diana klidným, lhostejným tónem. Šoufl se jí nelíbí. To je paráda, kurvafix, ten starý model se jí po pravdě ani trochu nelíbí! A já teď vidím, jak jeho síly ochably. Tvář má oplácanější, jiskru v oku zastřenější a rozhodné pohyby nabyly tak nějak na trhavosti, vláčnost jim ubral… věk?… kokain?

„Jak si madam přeje,“ zazubí se Šoufl a obrátí dlaně vzhůru.

Jsem si jist, že jakékoli jeho slovní hrátky Diana snadno odpálí, a můžu se teď tedy naplno soustředit na Ali. Musím ovšem dodat, že mi to ten zmrd ztěžuje, když ho slyším, jak jí říká věci typu: „Podle mě nemůžeš vometáka jako je Robert Burns srovnávat s velikány současné skotské poezie.“

Diana zavrtí hlavou, zachovává klid, nicméně reaguje. „To je nesmysl. Kdo jsou velikáni současné poezie? Jmenuj mi jednoho, který je lepší než Burns.“

Šoufl začne energicky pohazovat hlavou a zamítavě mávne rukou. „Já jsem Ital, raději přemýšlím ženským způsobem, emocionálně, nepouštím se do všeho toho análního odkazování, ve kterém se vzhlížejí muži na severu Evropy. Na jména si nevzpomínám, ani nechci, ale četl jsem jednou knihu moderní skotské poezie a vedle ní vypadalo všechno, co Burns kdy napsal, jako sračka.“

Ale z jeho zvýšeného hlasu a postranních pohledů je jasné, že chce, abych se k nim přidal, ale já se pokouším koncentrovat se na Ali a myslím, že ona dělá něco podobného. „Nikdy jsi nevypadal takhle zdravě, Marku,“ říká.

„Díky,“ stisknu jí ruku, „i ty vypadáš fantasticky. Jak se má děcko?“

„Který? Andy je v pohodě. S tím druhým už jsem to vzdala,“ potřese smutně hlavou.

„Neříkej mi, že zase smaží, nebo jo?“ ptám se a je mi z té představy skutečně nevolno. Vypadal normálně, když jsme spolu šli na pivo, no zmaštěně, ale ne na heru. Chudák Spud. Nikdy nepotkám lepšího člověka, někoho, kdo je tak zvláštně zranitelný, ale v hloubi srdce tak dobrý. No, ale jede v tom už tak dlouho, že je jakoby těžší najít v něm mimo drogy jeho vlastní podstatu. Ty dobré úmysly tam vždycky budou, dláždí cestu, po které podniká svou osobní pouť směr Hádes. On je skutečně lidská forma, kterou nový pořádek dočista vyhladil, ale stále ještě je to lidská bytost. Cigarety, alkohol, heroin, kokain, spíd, chudoba a média, která vám vyjebávají mozky. Kapitalistické zbraně hromadného ničení jsou nenápadnější a účinnější než nacismus a on je proti nim bezbranný.

„Já nevím a začíná mi to být jedno,“ říká nepřesvědčivě.

Protože to je s tím zasraným nemocným štěnětem ten hlavní problém, člověku prostě není jedno, co s ním je, a on si to vždycky znovu posere a posere to i vám. Pravděpodobně svým vlastním způsobem způsobil víc škody, než bychom já, Begbie, Šoufl, Druhá cena dokázali napáchat dohromady. A i když jsme spolu už tolik let pořádně nepobyli, tohle vím a vím, že se nikdy nezmění. Ale Ali to vůbec jedno není, proto mi teď mezi svými dlaněmi drtí ruku a vidím ty vrásky kolem jejích hnědých očí, které jsou stále ještě plné ohně, a ona vypadá pěkně, ano, opravdu, Ali je krásná a to by mělo Murphymu stačit. „Promluv s ním, Marku. Bývali jste nejlepší kamarádi. Vždycky k tobě vzhlížel… vždycky byl samé Mark sem, Mark tam…“

„To jen proto, že jsem byl pryč, Ali. Nebyl jsem to já, jak mě tu vidíš, ale záchranná představa. Já vím, jak on přemýšlí.“

Ona se ani nepokusí s tím nesouhlasit, což je sakra na pováženou. Teď se cítím provinile, že ho shazuju, zatímco bych se za něj měl postavit. „On je teď na tom hůř, Marku. A ani si nemyslím, že je v tom fet, to je na tom to nejsmutnější. Je v takové depresi, má sebevědomí úplně na dně.“

„Jestli nemá žádné sebevědomí, když je do něj zavěšená holka, jako jsi ty, tak je blázen,“ říkám, protože mám potřebu to téma trochu odlehčit.

„Přesně tak!“ ozve se Šoufl hlasitě, přeruší nás a pak se otočí na ni. „Ali, já jsem rád, že ty a Murphy jste minulost.“

Potom s náhlým divokým pohybem vyskočí na nohy a odhopsá k jukeboxu. K mému zděšení pustí »Alison« od Elvise Costella a začne na ni vysílat významné pohledy. Je to tak kurevsky trapný, že já ani Diana nevíme, co si do prdele počít.

Odklouže k baru, objedná pro všechny kořalku a my se po sobě díváme a přemýšlíme, že vezmeme roha. Potom se přesune směrem k záchodu a gestikuluje na mě, abych šel za ním, tak vstanu a váhavě ho následuji po schodech dolů, kde on už stačil okupovat jednu kóji. „Hele, brzdi trochu, kámo,“ říkám, zatímco on porcuje na splachovací nádrži čtyři lajny, „uvádíš Ali do rozpaků.“

Nevnímá mě a pak vyšňupne jednu z těch čtyřech lajn. „Já jsem Ital, jsem vášnivěj, do prdele. A jestli tam nahoře ti zasraný Piktové tuhle vášeň nerozdejchávaj, tak maj v Leithu na výběr řadu dalších hospod, kde jim nalejou. Ona a já…,“ vyšňupne další lajnu, „ty krávo… ona a já… jupí!… Ona a já, to je vlastně osud. Dělej, Rentone, dělej, ty holandskej šukátore, přestaň strkat ty svý zasraný prstíky do lesby a kopni tam tyhle…“

Bez rozmyšlení, skoro jako hypnotizovaný jeho hlasem, ty lajny vyšňupnu. Jsou tlustý jak čáry na silnici a cítím, jak mi srdce začne v hrudi bušit jako buben. To byla ale blbost.

„… protože já ji dneska vojedu. Tutovka. Vo co se vsadíš, že ji dneska vojedu? Vo cokoli. Ten irskej podvraťák ji nesjíždí, takže ještě pár panáků a bude vo to prosit na kolenou… pojď, uvidíš experta v akci, Rento… tys ji nikdy nevojel, že ne, tenkrát za starejch časů… sleduj tohle…“

Kokain muže promění v nejhorší možné osmnáctileté inkarnace sebe samých. Pokouším se udržet si všech pět pohromadě, a jak nejlíp to jde se snažím té droze nepovolit, aby si mě přivlastnila.

Odejde na bar a já si jdu sednout k holkám, potím se a on už se vrací a na tácu nese další panáky a piva. Kurvafix, sleduju hrůzu na Dianině a Aliině tváři, když ty sklenice položí na stůl. „Nechci být příliš sentimentální,“ cvrliká a mrkne na ni, „Spud a ty, to je ztráta času, Ali. Vždycky to bylo víc o nás dvou,“ řekne a rozdává sklenice.

Ali to rozhněvá, ale snaží se to odbýt s lehkostí. „Jo tak, takže ty bys klidně věděl, jak mě prodat?“

„Copak jsem na tebe někdy něco podobného zkoušel, Ali? Vždycky jsem se k tobě choval jako k dámě,“ řehtá se Šoufl.

Diana do mě šťouchne. „Dával sis kokain?“

„Jen malinkou lajnu, aby přestal prudit,“ šeptám nepřesvědčivě skrze zatnuté zuby.

„Tak to dozajista zabralo,“ reaguje sarkasticky.

Šoufl mezitím reje do Ali a obličej má jako nějaká loutka. „No ne? No ne?“

„Jen proto, že jsi věděl, že bych tě poslala do prdele,“ řekne Ali a pozvedne sklenici.

Šoufl se křečovitě zaculí: „Podle mýho jsi mi nikdy neodpustila, že jsem Lesley přivedl do jináče.“

Ali a já sotva věříme tomu, co z něj právě vypadlo. Lesleyino dětátko, malá Dawn, zemřela před lety ještě jako kojenec ve spánku a tohle je poprvé, co od něj slyšíme přiznání, že to mimino bylo jeho.

Vypadá to, že si uvědomil, jak se prokecl, a po tváři mu přeběhne záblesk slabé výčitky svědomí, ale vzápětí je uhašen krutou jízlivostí. „No jo, slyšel jsem od Skreela, že si vzala nějakýho prudiče. Že jí učaroval život na předměstí. Dvě děti. Jako by naše dcera, naše prťavá Dawn, nikdy kurva ani neexistovala,“ vyštěkne s rozhořčením.

Ali na něj vyletí: „Co to meleš? Vždyť je to poprvé, co slyším, že vůbec připouštíš, že to mimino kdy existovalo! Choval ses k Lesley, jako by to byla špína!“

„Však to taky pěkná špína byla… nedokázala se ani postarat o dítě,“ říká Šoufl a kroutí hlavou.

Ali tam sedí, pusu dokořán a nevěří svým uším a já se pokouším vymyslet, co bych tak mohl říct.

Šoufl se na ni podívá, jako by se jí chystal udělit důležitou lekci. „Ale já ti něco řeknu, Ali, nechci bejt sprostej, ale ty seš na tom vlastně stejně. Jestli zůstaneš s Murphym, tak vám to dítě sociálka vezme, to je na tuty. Ovšem pokud toho prťavýho zmrda už teď nerozežírá vi…“

„TÁHNI DO HAJZLU, TY KRETÉNE ZASRANEJ!“ zaječí Ali a chrstne mu panáka do obličeje. On zamrká a utře se do rukávu. Ona nad ním jednu dvě vteřiny stojí, ruce sevřené v pěst, a pak vystřelí ze dveří ven a Diana se zvedne a jde za ní.

Holka, co pracuje za barem, ta, která nalévala ty panáky, přijde s hadrem a pomáhá Šouflovi. „Ona se vrátí,“ řekne on a v hlase má skoro smutek. Potom s úsměvem dodá: „Pracuje pro mě a ty peníze potřebuje!“

Kopne do sebe panáka. S bizarním strachem, ze kterého se mi svírá žaludek, se stále dívám ke dveřím a čekám, že vejde Franco. Ta situace je tak zoufalá, že se jeho zjevení zdá téměř nevyhnutelné. Mám strach, ne kvůli sobě, ne když v sobě mám tu hromadu koksu, ale kvůli Dianě. Ten zasranej úchyl Forrester a jeho přizdisráčská huba. Stačilo mi ho v Přístavní záři jen zahlédnout a začal jsem skřípat zubama. Vsadím se, že teď nahání Begbieho, aby mu mohl vyžvanit, že jsem tady. A pak si říkám, že když ochably Šouflovy síly, třeba ochably i Frankovy. V duchu si představuju, jak nahoru obrácenou dlaní rozkřísnu Frankův nos a protlačím mu ji až do mozku.

Diana se vrátí bez Alison. „Skočila do taxíku,“ vysvětluje a dodává, „chtěla bych už jít.“

„Jasně,“ odpovídám a kopu do sebe panáka. Když se na ni podívám, nevypadá to, že by jí bylo nepříjemně, nebo že by někoho odsuzovala, spíš se nudí a tím na mě udělá dojem. Napadne mě, že tahle podělaná situace je to poslední, co si zaslouží. Vysoukám ze sebe něco na omluvu a sebereme se k odchodu. Šoufl neprotestuje. „Vyřiď Nikki, aby mi cinkla,“ naléhá a s těmi nápadnými, bílými zuby vypadá jako křenící se karikatura sebe samého.

Vyjdeme ven, zabočíme na Hunter Square a nasedneme do čekajícího taxíku. Srdce mi nepříjemně buší díky tomu matroši. Jsem v pořádném rauši a moc legrace si neužijeme. Vím, že vedle ní budu v posteli ležet jako surfový prkno nebo budu celou noc na gauči u Gava sledovat pitomej program v televizi, dokud mi neopadnou ty návaly.

Diana nic neříká, ale já si uvědumuju, že se mi Podařilo ji poprvé nasrat. Tenhle zvyk tedy zavádět nehodlám. Po chvíli je to ticho nepříjemné, tak se rozhodnu ho prolomit. „Promiň, lásko,“ řeknu.

„Ten tvůj kámoš je čurák,“ oznámí mi. To slovo jsem od ní nikdy před tím neslyšel a nějak to z jejích úst moc nezní. Kurva, já nějak stárnu.

Tenhle matroš mi dřív dával pocit neporazitelnosti, jako by mnou procházel železný prut. Ten prut tam pořád je, jenže teď jako by nějak zvýraznil stav té hmoty okolo, která je stará, vysušená na troud, rozpadající se a především smrtelná.

Taxi propluje kolem Meadows a než dojedeme na Tollcross, zahlédnu alespoň třikrát Begbieho.

63

„… KDYBYS JEN TROCHU POLEVIL…“

A jsem zase tady, v sauně, i když jsem se zařekla, že už sem nikdy nepůjdu. A tady máme Bobbyho a zase mě buzeruje. To je s nima ta potíž, ať jsou ti dravci mladí nebo staří, pohlední nebo oškliví, jsou kurevsky houževnatí nebo spíš houževnatě se kurví. Říká mi, že mě tu nechává jen proto, že se mu líbím. Je to pravda, má masážní technika je elementární a pořád ještě nejsem schopná slušně rukou někoho vyhonit, ale většina klientů je tak zoufalá, že si mé apatie a nedostatku technických dovedností nevšimne. Ale Bobby tvrdí, že nastal čas, abych se z ručního honění ptáků přeorientovala na jejich kuřbu.

„Zákazníci tě mají rádi. Měla by sis vydělávat pořádný prachy, holka,“ přesvědčuje mě.

Je to příliš bizarní, pokoušet se vysvětlovat, že se svými kluky dělám víc než tohle, a že to občas zkusím i s cizími před kamerou. Proč se k představě, že ho někomu v »Miss Argentina« za zavřenými dveřmi vykouřím, stavím tak rezervovaně? Za prvé si nepřeji aby ty oblasti mého života, jež jsou nezatíženy obchodně sexuálními transakcemi, zašly ještě dál, než už se stalo. Všechno má svůj čas a své místo, jak říká můj táta. Jsou jiné věci, které můžete dělat a na které můžete celý den myslet, než je hulení ptáků.

Za druhé, a to je smutné, nicméně pravdivé většina zákazníků jsou hnusná prasata a samotná představa, že byste si jejich genitálie vložili do úst, je víc než odporná.

Bobby, a to je mu nesmírně ke cti, má tolik estetického cítění a obchodního čichu, že si je vědom, že už jeho vlastní přítomnost »ve štítu podniku«, jak on říká, snižuje úroveň. Když už jsme u snížených úrovní, zmíním se, že znám Mikeyho Forrestera. Obličej se mu zatáhne nepřátelským mrakem a odpoví: „To je špína. Zloduch, feťák. Provozuje bordel, zločinecký doupě a ne saunu. A na nás pak padá stejný světlo.“

„Já jsem jeho masážní salón nikdy neviděla.“

„Masážní salón, di se bodnout! Nemá ani trochu studu, ani se nepokouší něco jako masáže dělat. Ty holky tam nemaj ani tušení, co taková masáž je! Otevřeně tam dýluje drogy, kokain. Kdyby bylo po mým, tak bych takovej brloh nechal zavřít. Ne, je by měli pozavírat!“ Potom sníží hlas do ponuré, důvěrné důležitosti. „Taková hezká holka, jako seš ty, by se s takovejma lidma vůbec neměla stýkat. Koleduješ si o malér. Jedna věc je na té partě jistá: dřív nebo později tě stáhnou na svou úroveň. Dej na moje slova.“

Pomyslím si: už stáhli a zdvořile se usměju. Zdá se, že pana Forrestera nemá nikdo rád, a jsem si jistá, že po zásluze. Když se vrátím domů, zmíním se o tom před Markem, který v kuchyni s Dianou vaří těstoviny. Zakloní hlavu a zasměje se. „Mikey…“

„To je ten pasák?“ ptá se Diana.

„Provozuje saunu,“ vysvětluju. „Ne tu, ve které pracuju já,“ dodám rychle.

„Mohla bych si s ním někdy promluvit? Kvůli té diplomce?“ ptá se.

Markovi se nepodaří utajit, jak moc se mu taková představa nezamlouvá. „Já ho vlastně ani neznám,“ odpovím jí. Potom se obrátím na Marka. „Vzpomínám si, že vy dva jste se tam v hospodě nějak rafli, ne?“

„Mikey a já si nikdy nebudeme o Vánocích posílat přáníčka,“ zubí se Mark a shrabuje nakrájenou cibuli, česnek a papriky do pánve, a jak začnou prskat, horečně míchá. Otočí se k Dianě a ke mně a jako by nám četl myšlenky, zasměje se: „Kdybyste si ovšem dokázali představit, jak já nebo on nějaká přáníčka někomu posíláme.“

Nepředpokládám, že by se Mikey, a mimochodem nikdo z mých nových kamarádů, mohl od Bobba dočkat dárečku k Vánocům. Já ale pravděpodobně ano. Od chvíle, co je Šimon persona non grata¹³, trávím víc času v sauně, beru si tolik směn, kolik zvládnu, a snažím se trochu si našetřit. Šimonovi si říkat nechci, jelikož od toho filmového debaklu se jeho ostrakismus dovršil a dopadl na vše okolo: jak by řekl Wilde, jídává svůj řízek sám a sám. Abych ukázala soudržnost se svými sexuálními spolupracovníky, ignoruju jeho vzkazy na záznamníku: zvláštní, znepokojující výlevy, které svědčí o tom, že začíná být lehce vykolejený. Pochopitelně že nevyslovený pakt mezi mnou a Markem se teď soustředí na to, jak naše odcizení od Šimona nějak regulovat. Konec konců jsme partneři v jeho vychytávce.

Mají s Markem tak divný vztah, jsou to kamarádi, a přesto jako by sebou navzájem otevřeně opovrhovali. Zatímco jíme lasagne – já, Diana, Lauren a Mark – říkám od plic, co si o něm myslím, nemůžu si pomoct. Přednáším o jeho lakomosti a obojetnosti. Mark mou zlobnou tirádu přeruší tichým: „Vždycky je lepší vyrovnat si účty, než se neštvávat.“

Má pravdu, ale musím přiznat, že i přes to vyhrožování moje nepřátelství k Šimonovi nebezpečné ochabuje. Chybí mi zápletka. Na druhé straně Lauren se nenávistí k němu stále rozpaluje jak hutnické pec. „Jen lidi využívá, Nikki, jsem ráda, že se k němu nechceš vrátit. Je vyšinutej, poslechni si ty divné vzkazy, které tady nechává na záznamníku. Nevolej mu,“ hýká s úděsným, dýchavičným zasekáváním. Lauren mluví a vypadá příšerně.

Dokonce i Dianu, která nikdy nikoho nekritizuje, ani se nikomu nemíchá do života, to vyprovokuje k poznámce: „Já si nemyslím, že je to tak špatný nápad,“ potom se obrátí na Lauren a zeptá se: „Nemáš chřipku?“

„Je to jen kašel,“ vysvětluje Lauren, potom se podívá na mě a dodá: „Jsi pro něj příliš dobrá, Nikki.“

Uplyne chvíle a Lauren, která teď vypadá fakticky hrozně, si vezme jeden lemsip a jde do postele a Mark a Diana potom odejdou, nevím kam, asi si to rozdat k Markovi. Padá soumrak a já si čtu, tentokrát pro potěšení, nikoli abych dřela kvůli tomu akademickému mlýnku na maso. Tak se mi ulevilo, že už mám za sebou ty zkoušky. Vychutnávám si Mandolínu kapitána Correlliho, hladím Zappu, který se mi schoulil na klíně, a když znovu pročítám tu pasáž, kde se poprvé zjeví Correlli, snažím se nemyslet na Šimona. Je to pitomost, ta postava se mu vůbec nepodobá… jenže… už je to týden.

Ozve se bušení na dveře a já vylítnu a chudák Zappa ode mně s hrůzou odskočí. Jsem nervózní a stoupne mi krev do hlavy, protože vím, že je to on. Musí to být on. Projdu předsíní ke dveřím a hraju si sama se sebou hloupé hry typu »jestli je to on, tak jsme si souzeni«, a doufám, že to je a zároveň není on.

Je to on. Když otevřu dveře, rozšíří se mu oči, ale rty zůstávají pevně sevřené. „Nikki. Promiň. Choval jsem se trochu jako sobec. Můžu dál?“

Napadne mě, že jsem ve svém sexuálním životě asi tak před desetiletím prošla něčím podobným snad miliónkrát. „Proč,“ zeptám se chladně, „předpokládám, že si chceš jen promluvit?“

Jeho odpověď mě omráčí. „Ne, nechci si promluvit,“ řekne a procítěně kroutí hlavou. Všimnu si, jak dobře Šimon vypadá; celkem svůdná postava, výrazné opálení ze solárka a ten lehce zkrabacený výraz, který je u zralých mužů přijatelný, pokud o sebe náležitě dbají. „Už jsem toho napovídal dost,“ pokračuje a nasadí ten ublížený, zraněný výraz, který je viditelně jen manipulačním štítem, ale… „a bylo to všechno na hovno,“ shrne to ostře. „Teď chci poslouchat. Chci tě slyšet mluvit. Teda jestli si myslíš, že toho jsem hoden, a abych byl upřímný, nedivil bych se, kdyby sis to nemyslela.“

Opětuji jeho pohled a nic neříkám.

„Fajn,“ zvedá ruce a smutně se usmívá. „Jen jsem ti chtěl říct, že mě mrzí, jaké nepříjemnosti jsem způsobil. Ale já jsem v té době upřímně věřil, že dělám jen to nejlepší,“ prohlásí usouženě, potom se otočí a namíří si to po schodech dolů.

Hrudník mi sevře panika a ztratím kontrolu nad tím, co se chystám říct. V hlavě mi hučí, má očekávání jsou vzhůru nohama. „Šimone… počkej… pojď na chvíli dovnitř.“ Otevřu dveře dokořán, on pokrčí rameny, otočí se a teď stojí ve vchodu, ale nevypadá to, že by se chystal vstoupit.

Místo toho zvedne ruku jako školák, který se pokouší upoutat učitelčinu pozornost. Jenže ono to funguje, sama nevěřím, ale tenhle zasranej kretén ve mně skutečně vyvolá touhu obejmout ho a říct mu, »pojď, drobečku: pojď do postýlky, já tě pěkně vopíchám«. „Nikki, já se snažím sebrat,“ říká a oči mu smutně světélkují. „Dokud se mi to nepodaří, nejsem ti nic platný. Myslel jsem si, že už jsem na té nápravné cestě urazil celkem slušný kus, ale podle toho, jak se na mě díváš, je mi jasné, že mě ještě čeká pěkná štreka.“

„Šimone…,“ slyším se blekotat, jako by ten zvuk vycházel z pusy někomu jinému, „kdybys jen trochu polevil? Třeba s kokainem? Vždycky to z tebe vytáhne ty nejhorší vlastnosti.“

Přemýšlím o tom, co jsem řekla, a s hrůzou si uvědomím, že jsem nikdy nezažila, že by byl bez kokainu.

Ani teď to rozhodně není žádná výjimka. „Přesně tak,“ vyštěkne prudce. Potom se mu znovu zvětší oči a prohloubí pohled: „Nikki, já se topím. Kvůli tobě chci být lepším člověkem a s tvojí láskou bych to dokázal, to vím jistě,“ říká měkce a já si všimnu, že se mu na čele tvoří drogové kapičky potu.

Je to hrůzokrásný moment, sladkohořká proluka, kdy víte, že se vás někdo snaží opít rohlíkem, ale dělá to s takovým šmrncem a tak přesvědčivě… ne, je to proto, že říká přesně to, co chcete slyšet, co v tu danou chvíli potřebujete slyšet. Stojí tam orámovaný futry a plnou vahou se opírá o nataženou ruku. Není jako Colin, není jako ti ostatní. Není jako ti ostatní, protože je kurevsky neodolatelný. „Pojď dál,“ skoro zašeptám.

64

JEN SI HRAJU

Sedá mi za krk kocka, ty vole, tak se du jako cournout do města, abych si trochu provětral kebuli. Nahoru za St. Andrew’s, de stavěj ten novej autobusák. Ten starej byla taková prochcaná díra a nebyl sem tam prostě jako už děsně dávno. Vlastně naposled dyž sme s Rentou, Šouflem a Frankem a Druhou cenou jeli do Londýna s tou hromadou hera. Naprostá paranoia, čéče, fak hustý. Za to bysme vyfasovali slušnou pálku, dyby nás tenkrát načapali, to bez prdele!

Slunce žádný, ty vole; šichni sou zachumlaný proti tomu protivnýmu mrholení a studenýmu větru, ale příde mi, že na čéka mířej ze všech úhlů s těma nákupníma taškama. No jó, tady máš jasnej důkaz tý hamty hamty nákupní horečky, ty vole.

Procházim se, abych si popřemejšlel, čéče, popřemejšlel vo tom kocourovi Dostojevskym, jakej to byl jako prostě dokonalej zločin. Ta stará vostrá baba lichvářská, kerou nikdo neměl rád a kerá taky nikomu nechyběla, zrovna jako ten špinavej vygumovanec Chizzie. Naprostý kecy, co psali v těch novinách, víš, že to byli dva mladý kluci, řikal Charlie v baru U Nicol. Sadim se, že mu Begbie prostě do krku zaťal ty svoje tesáky, ty vole. Né, Chizzie nikomu chybět nebude, taková bestie určitě ne, stejně jako by nikomu nechyběla smažka. Protože tim si to ten kocour Raskolnikov zavařil. Tim, že si kam furt ještě motal a dykoli mu mohli pod tim psychologickym nátlakem rupnout nervy, protože voddělal někoho jinýho. Ale já se tu nebudu motat, aby mi mohly rupnout nervy, z tohodle zločinu nebudu mít užitek já, budou z něho mít užitek moji drazí nejbližší.

Najednou stojím v Rose Street a koho nevidim; je celej vzrušenej, šermuje rukama a zakloní hlavu a řehtá se jak kůň. Potom se jednou rukou drží za bok a druhou vomotá kolem ramen nějaký roštěnky.

Zkoušel sem mu, chlapovi jednomu, volat na mobil, domluvit si rande na pivko, říc mu, že potřebuju zpátky Zappu, protože se mi po něm, po darebákovi, stejská. Rentova holka a ta číča, se kerou chodí Šoufl, ho maj teď u sebe. No jó, je z nich jako prosté taková kompaktní čtyřka a takový ty nesmysly. Já vosobně si teda nedokážu představit, že by Rentu a jeho holku celý to rozjetý rodeo nějak bralo, ale čék nikdy neví. Renta možná, ale ta holka mi na něco takovýho připadá moc spořádaná. Řikáš si: možná jo, možná ne. Ale hele, Renta tuhle sladkou micku znal i z minula, tim sem si jistej. Teď si tu do sebe zavěšený vykračujou. Vypadá to, že Rentovi je jedno, jaký mu vod Begbiče hrozí nebezpečí, nebo tomu prostě nevěří. Možná ani neslyšel, co se povídá vo tom, jak skončil Chizzie.

„Spude! Čau, chlape,“ řiká a zeširoka mě vobejme. „Tohle je Diana.“

Vona se na mě dívá, jako by si mě chtěla někam zařadit, a pak udělá krok vpřed a dá mi pusu na tvář, takže reaguju.

„Ahoj, krásko. Jak se vede?“ ptám se tý kočky.

„V pohodě. Co ty?“ ptá se bezstarostně a jo jo, todle je íak jako roztomilá dča, ty vole. Ne takovej ten typ, kerej by si čék k Rentovi představil. Von si dycky tak ňák vybíral takový ty problémový holky, gotický typy nebo takový ty New Age lasičky, co měly na zápěstích jizvy a furt do člověka hustily něco vo »vozdravování« nebo »růstu«. Toho kocoura dycky přitahovala ta temná stránka.

„No, čéče, furt tu kroužim v tom starym leithskym víru,“ žvanim jen tak.

Renta se ti ale tak ňák změnil, ty vole. Dysi by se hnedka se mnou pustil do hovoru, ale teď má pro svýho kámoše prosťáčka jen nepatrnej shovívávej úsměv. „Nebyls někdy v poslední době na fotbale?“ ptá se.

„Jo jó, mam sezónní permici vod chlapíka, kerej chodí s mojí ségrou. Sauzee je prostě jednička,“ řikam mu.

Renton se chvíli tváří zamyšleně. „Hm, já ti ale nevím, jestli se mi zamlouvá představa, že budu fandit vítěznýmu týmu. Je to moc zbabělý, nenosí se to“ řiká takovým způsobem, že nevíš, jesli to myslí vážně, nebo ne.

„Nó, proto fandím Hearts,“ zasměje se ta Dianka a vzhlídne k němu, plná takový jako mírnosti. Je to roztomilý kotě, a dyž se usměje, úplně jí to změní tvář.

„To už je všechno pryč, bejby, tyhle temný časy jsou za náma. Nezapomeň, že ti kolem krku visí ten protestantskej albatros, dočista a definitivně skolenej kulkou,“ zasměje se Renta a začnou se tam na ulici klidně jako pošťuchovat.

„Na jak dlouho si přijel?“ ptam se ho.

„No, mělo to bejt jen na pár tejdnů, ale teď uvažuju, že tu chvíli pobudu. Nezajdem na pivko?“

Tak zapadnem do jednoho z těch víkendovejch turistickejch barů na pár kousků. Dyž Diana vodejde k jukeboxu, Renta zašeptá. „Chtěl sem ti zavolat a sejít se na pivo, ale, ehm, nechtěl jsem, no zkrátka nechtěl jsem se tu ve městě moc motat, protože tu slíděj určitý osoby,“ a zkroutí vobličej.

„Měl by sis dát bacha, ty vole, viš,“ zašeptam.

Renton se zasměje, jako by mu to bylo jedno. Možná že je. Mně příde, že mu fakticky nedochází, jakej je Franco magor. Odcházíme, každej si deme po svym, voni kdoví kam, zdá se, že do nějakýho tajnýho lokálu, a já jednoduše zpátky směr přístav a za mym kámošem Begbiem. Protože se mi to teď v hlavě začíná jako prostě všechno sumírovat, autobusák, vychytávka, Dostojevský, Renton a Begbie. Je to prča, ty vole, ale Renton dosáh toho, co chci já. Má Begbieho přesně tam, kde ho chci mít já.

Takže razim z kopce dolu do Leithu a přemejšlim vo tom, že dyž pocházíte z Leithu, tak vlastně jako místo do jednoho, patříte hnedka do dvou měst, do Leithu i do Edinburghu. Přede mnou se votvírá ten starej přístav, zatuchlej a vlhkej ve světle sodíkovejch lamp, kerý tu šedohnědou temnotu zalejvaj modrejma, bílejma a žlutooranžovejma jazykama. Řikam si, že sme vlasně jen kousek víc na jih než Petrohrad a že se ten chudák Raskolnikov možná cejtil nějak podobně.

Pěšky po Walku, kolem všech těch hospod, kerý vypadaj tak lákavě, dyž se z nich někdo vyvalí, plný hlasitýho brebentění, hudby, smíchu a kouře, a vobčas i nějakýho toho křiku. Kolem bufáče s vožralama a dvojičkama, před kerym se venku mačkaj hordy vejrostků. Kolem autobusovejch zastávek s nervózníma starejma paničkama, kerý možná v hospodě dohrály bingo a teď mířej dom na kolik kiláků vzdálenej sídlák, a starý vožralové a tak, typové, co v Leithu nežijou už pár desítek let, ale furt je to sem jako prostě táhne, furt maj ten Leith pod kůží.

Zabočím do Lorne Street, najdu Begbieho vchod a zaklepu na dveře. Slyšim za nima ňáký zvuky, jako by se někdo zrovna chystal k vodchodu. Votevřou se a je to ten velkej kočičák Lexo a razí ven.

„Pamatuj si, co sem ti řek, píčo,“ řve za nim Begbie, vobličej celej staženej, a ten vobřík Lexo jen kejvne, protáhne se kolem mě a skoro mě porazí.

Begbie se za nim dívá, jak schází po schodech, a potom na mě na vteřinu upře zrak, jako by mě teprve teď zaregistroval, de dovnitř a pokyne mi, abych udělal to samý. Du za nim a zavřu za sebou dveře.

„Ten zmrd by si měl dát pozor, kam se vrtne, vole píčo. Jinak ho zamorduju, kurvu tlustou, nekecam, Spude,“ řiká a vodchází do kuchyně. Votevře lednici, vytáhne dvě plešky piva a jednu mi podá.

„Nazdraví, pantere,“ vozvu se a rozlížim se kolem sebe. „Pěknej bejvák.“

Mám dojem, že je tu cejtit mimino. Nasaju závan chcanek a pudru. Potom vejde celkem mladá holka, neni vošklivá, ale má dost ustaranej výraz, kejvne na mě, ale Begbie nás nepředstaví. Dívá se, jak si ze skříně bere žehličku, a čeká, dokud nevodejde.

„Zasranej Lexo se mě snaží vyplatit kovákama. Já mu to ale vole píčo vytmavil, povidam mu, my dva sme byli partneři, dokud se mi vole nedoneslo, že věci se maj kurva jináč…,“ Franco teď lajnuje porce koksu. „Prostě za mnou do basy přestal chodit, vole, vo žádnym zasranym podniku, nebo vo tom, že by naše partnerství skončilo, nepadlo vole píčo ani slovo. To znamená, že půlka tý podělaný kafárny je moje. A von začne skuhrat a hustí do mě, kolik musel splatit dluhů, aby moh to posraný café rozjet, ale já se na něj na zmrda vobrátim, a říkam mu, tady vole píčo nejde vo prachy, de vo to, kdo je kurva kámoš. De vo podstatu věci.“

Dívam se na ten velkej nůž na chleba, kerej leží na prkýnku na kuchyňský lince. Bylo by to dokonalý, fak, ale tady ne…, ne dyž tu má doma holku s prckem. Dam si jednu lajnu.

„To je kurva poslední koks, co mam,“ řiká a vytahuje mobil, „ale seženu další, vole.“

„Né, já mam ještě něco doma, poď ke mně na skok, vyzvednem to a zajdem na pivko.“

„Klasa, vole,“ Franco na to a voblíká si bundu. Křikne na tu svou roštěnku: „Hele, vole, du na chvilku ven, jasný?“ a já du za nim a vycházíme ven.

Von furt ještě žvaní vo Lexovi. „Ten čurák…, měl by si zmrd dát pozor, kam se vrtne, nebo ho zabiju, vobra zmrdanýho.“

Trochu se uvnitř klepu, ale neni to strachem, spíš jako prostě tim koksem, tak povidam: „Hm, Franco, to ti de fak dobře, jako prostě. Jak si vodkrágroval toho Donnellyho.“

Franco udělá na ulici štronzo a věnuje mi pohled, kerej pochází z polárních voblastí, čéče. Kvůli tomu ho vodsoudili za zabití. Bylo to kdo s koho, von nebo Donnelly, každej to řikal, ale Franco měl těžký zranění, dvě bodný rány, protože ten chlápek se ho pokoušel provrtat navostřenym šroubovákem. „Cos to kurva řek?“

„Nic, Franco, neblbni, dem pro ten koks a pak tě zvu na pivo, vole.“

Begbie na mě chvilku civí, pak se rozpohybuje a deme ke mně. Vyjdem po schodech, vejdem a já přehrávam, jak jako hledam to psaníčko po kapsách. Pak du do kuchyně a vyložím si tam sadu nožů. Doufam, že s tim ten zloduch bude rychle hotovej. „Pocem za mnou, Franco,“ křiknu.

Franco vstoupí do kuchyně. „Tak kde máš ten koks, ty kriple nepoužitelnej, co?“

„Jo, toho Donnellyho si voddělal ty,“ řikam.

„Víš vo tom vole kulový, Spude,“ zasměje se tak úchylně a s cvaknutím votevře mobil. „Já nám seženu ňákej matroš, ty mamrde,“ a vymačkává čísla.

„A bestii Chizzieho taky,“pokračuju. Franco zaklapne mobil. „Vo co vole píčo ti de?“ Begbie nechápe, civí na mě a tim pohledem by, čéče, moh zchladit i Hády. Vidíš ty lampy a příde ti, že nemáš po těle už ani kousek kůže, ty vole, ani voblečení, jako prostě z tebe zbyde jen pulsující, pumpující krvavá hrouda, kerá co nevidět ztratí tvar a rozkydne se na podlahu.

Možná je to tim koksem a trochu taky pracujou nervy, ale já tady Begbiemu vykládám tu story, ten plán, a jak by mi tim posloužil. Ale von modrá vzteky, vole, je naprosto nepříčetnej, jako prostě, takže se rozhodnu pro variantu B. Kejvnu na ty čepele vyložený na stole a povidam: „Hele, Franco, vole, něco sem ti zapomněl dát…“

„Co…“

A vyšiju mu to pěstí do ksichtu, vole, ale místo do frňáku se strefim do pusy. Na zlomek vteřiny se jako prostě cejtim úplně nabitej, a skoro chápu, co Begbiče na tom násilí tak rozjíždí. Stojim tam v bojový pozici a jen se na něj dívam. K mýmu šoku se na mě nevrhne. Dotkne se rtu a podivá se na krev na prstě. Potom se postaví a chvíli na mě vejrá.

„TY ZASRANEJ, UJETEJ ZMRDE!“ zasyčí, potom poskočí vpřed a křísne mi kebulí do ksichtu.

Přepadam dozadu a cejtim, jak mi střep ryzí bolesti jako bílá elektřina proniká rovnou do jádra mozku. Utržím další ránu a najednou sem na zemi, aniž bych zaregistroval pád nebo tak něco. Voči se mi plněj slzama a von do mě zaboří svojí botu, nemůžu dejchat, bleju, tělo se mi votřásá šokem a krev mi teče zpátky do krku. Todle sem nechtěl… chtěl sem to rychle…

„… voddělej mě rychle…,“ sténam.

„Já tě nehodlám zabit, píčo! Tady se umírat nebude! JESTLI MĚ VOLE PIČO DONUTÍŠ, ABYCH TĚ ZABIL, TAK SI KURVA MRTVEJ UŽ TEĎ!… TY ZASRANEJ…“

Begbie na moment ztuhne a já se přinutím vzhlédnout, pokoušim se na něj zaostřit a příde mi, že se snad rozesměje nebo co, ale von jen zkroutí vobličej a natáhne to pěstí do zdi. „TY ZMRDE ZASRANEJ! MY SE NEVZDÁVÁME! SME PŘECE HIBSOVÉ DO PRDELE! SME LEITH KURVA! MY NA TOHLE SEREM!“ skoro škemrá a měkce dodá: „To bys všechny zklamal… Spude…“ A potom už zase vypadá jako naprostej magor. „Já vidim, vo co ti de, čuráku! VIDIM, VO CO TI DE! TYS MĚ CHTĚL VYUŽÍT, TY KRIPLE ZASRANEJ!“

A já se pokouším vzepřít se na lokti, pokouším se trochu se sebrat. „Jo… já chci umřít… Renton dal prachy takovejm jako sem já, ne tobě… tebe vzal na hůl. Já sem to všecko utratil. Za fet.“

Sice ho teď nevidim, vidim jen proužek kuchyňského světla, ale cejtim na sobě jeho pohled. „Ty… já vim, vo co ti de…“

„Šechno sem to utratil, vole,“ usmívam se skrz tu bolest, „soráč, kočkodane…“

Franco zasípá, jako bych ho nakopnul do břicha, a já se chystam pokračovat, jenže cejtim, jak mi ze strany na tvář přistála další pecka a vozve se vošklivý, moc vošklivý zapraskání, jako by mi přerazil čelist. Z tý bolesti je mi zle, ale je taky jako prostě umrtvující. Pak slyšim jeho hlas a zase má takovej ten divnej skoro škemrající tón, vole. „Máš Alison a malý děcko! Jakej to na ně bude mít dopad, dyž natáhneš brka, ty zmrde sobeckej?“

Kope do mě a je to, jako by padal déšť, ale stejně to cejtim a začnu vo všem přemejšlet… Alison, malej Andy… a zpomínam si na to léto, dyž sme spolu jen ve dvou jeli na pobřeží, k Leithskýmu potoku, vona v těch letních těhotenskejch šatech, hladil sem jí ten buben a cejtil sem, jak tam to škvrně kope. Se slzama radosti sme se dívali do vočí, dyž sem jí řikal, že ten prcek bude dělat věci, kerý já sem nikdy nedělal. A pak je to jako v tý nemocnici, de sem si ho poprvý pochoval. Její úsměv, jeho první krůček, první slovo, kerý bylo »táta«… šechno tohle vidim a chce se mi žít, Franco má pravdu, čéče, má pravdu… zvednu ruku a dýchavičně zasténam: „Máš pravdu, Franco… máš“ pravdu,“ dávim se, ale dávam do toho celou duši. „Díky, kámo… díky, žes mě přived na správnou cestu. Já chci žít…“

Frankův vobličej nevidim, jen vířivou tmu, teda vočima ho nevidim, jako prostě, ale v duchu jo. A ten vobličej je studenej a zlověstnej a slyšim, jak řiká: „Na to je trochu pozdě, píčo, vo tom sis měl popřemejšlet, než sis začal dovolovat a než ses mě, triple, pokusil sejmout, ty kurvo jedna…“

A znovu do mě ponoří botu…

A já se pokouším něco ze sebe vysoukat, ty vole, ale jako bych byl mimo a nic nefungovalo, propadam se… je tma… potom je zima a někdo mě propleskává, abych se probral, a mě napadne, že sem v nemocnici, ale ne, je to Frankův vobličej. „Budíček, vole, budíček, nechceš přece přijít vo všechnu tu prdel! Protože zhebneš, to se neboj, ale bude to vole píčo pěkně pomalu…“

A pěstí mi znovu křísne do tváře a já vidim Alison, jak se na mě usmívá, a prcka a myslim na to, jak se mi po nich bude stejskat a pak slyšim Alison vřískat: „DANNY! CO SE TU DĚJE… CO MU TO DĚLÁŠ, FRANKU!“

Je jako prostě doma i s malým, to né… a Begbie na ni huláká: „JE TO MENTÁL! JE TO ZASRANEJ UJETEJ MENTÁL! COPAK TADY KROMĚ MĚ NENI NIKDO NORMÁLNÍ? POSTAV SI HO DO LATĚ!“

A pak vypadne, vyletí ze dveří a Ali pláče, klekne a chová mi hlavu. „Co se stalo, Danny? Byly v tom drogy?“

Plivu krev. „Nedorozumění… to je všechno…“ Podivám se na malýho, von teď taky bulí, celej vyděšenej. „Jen sme si se strejdou Frankem tak hráli, kámo… jen sme si hráli…“

Snažim se udržet hlavu nahoře, snažim se kvůli němu bejt statečnej, ale ta bolest je všude, všechno se pomalu točí, cejtim, jak se propadam a omdlívam, padam do vířivý černý jámy…

65

FINTA ČÍSLO 18 750

Popíjím se svým starým parťákem a novým partnerem v City Café a sděluju mu tu radostnou novinu. Renton, který vypadá, jako že se nám malinko zakulatil, zírá na ten dopis, který jsem mu podal, a pak i na mě s netajeným obdivem. „Nechápu, Šimone, jak se ti tenhle kousek poved, sakra.“

„To všechno díky tý sestříhaný kopii, kterou jsem vyrobil a poslal jim,“ vysvětluju. Podle jeho výrazu je mi jasné, že si myslí, že je to spíš díky vlivu, který použil ten kretén Miz. Ať si myslí, co chce.

Renton pokrčí rameny a rozzáří se obdivným úsměvem. „No, zatím jsme to dělali po tvém a nedopadlo to zas tak mizerně,“ pochvaluje si a znovu zkoumá ten dopis. „Promítání úplné verze na Filmovém festivalu pro dospělé v Cannes. To je podle jakýchkoli měřítek výsledek.“

Obvykle bývá lichocení tím nejvoňavějším balzámem na ego, ale když plyne ze rtů Rentonovi, vždycky se předem obrňujete proti tomu následnému kopanci mezi žebra. Probíráme, jak pro ten film založíme vlastní webové stránky, www.sedmjizd.com, a co bychom tam rádi viděli. Mým hlavním cílem je nicméně to, abychom měli výrobek na prodej. To znamená, že nějaký mukl si musí sednout v Amsterodamu do skladu a začít cpát videa do krabiček. A já znám jenom jednoho člověka, který tvrdí, že toho má v Amstru na práci hromady.

Takže se vydáme na naši malou vyjíždku, ale k zábavě to má daleko, sedíme ve skladu a děláme práci poskoka. To místo je příšerné, klaustrofobní. Když se vrátím zpátky do Edinburghu, potřebuju kúru v lázních Portobello, takže těžce polknu a vezmu na sebe tu horentní cenu za taxíka, kterou cesta až tam stojí. Renton se mnou jede až do centra a zdráhavě přispěje pětkou.

Sedím v lázních ve vířivé vaně, vychutnávám si teplou vodu a bušivý příval z trysek a napadá mě, že tohle byla jedna z hlavních věcí, které mi za posledních deset let v Londýně chyběly. Ach, vířivá koupel v lázních Portobello. Každému nezasvěcenému je nemožné vysvětlit, do jakého naprostého transu a exkluzivního stavu tady člověk vklouzne, daleko to přesahuje jakoukoli saunu nebo turecké lázně. Je to tak delikátně obstarožní, tahle velká pocínovaná nádrž se všemi těmi ciferníky, ventily a trubicemi jak od Julese Verna. Ti staří chrchláci, co sem přes den chodí, se v tom úplně vyžívají.

Říkám si, že tohle je ten stav mysli, ve kterém bych měl dát na vědomí tu dobrou novinu, a tak neochotně vylezu, omotám si kolem pasu ručník, odeberu se do šatny a vytáhnu mobil. Na to, že jsme vevnitř, je tu silný signál. Zavolám každému, na koho si vzpomenu, a všem sděluju novinku o tom, že nás vybrali do Cannes. Nikki kvičí radostí, Birrell reaguje nevraživým „dobrý“, jako bych mu právě sdělil, že ten desetiletý trest odnětí svobody, který vyfasoval, se zkracuje o několik měsíců. Terry reaguje typicky: „No to se nemůžu dočkat. Všechny ty francouzský miciny a všechny ty luxusní kóčy, co nám budou zobat z ruky!“

Vydám se do Leithu do hospody. Plánuju prosmýknout se do kanceláře a zkontrolovat vzkazy pro společnost Bananazzurri, když mě na ohybu schodů cestu zatarasí Morag a ty její udivené šílené oči pod čerstvě natrvaleným koštětem mě donutí s hrůzou zabrzdit. „Mo. Ty si byla u kadeřníka. Sluší ti to,“ usměju se.

Mo není dobře naložená a vůči mým komplimentům je očividně naprosto imunní. „Vo mejch vlasech s tebou mluvit nechci, Šimone, byl tady chlap z Evening News. Moc se na tebe vyptával a vyzvídal, jesli vim, že nahoře děláš filmy a tak.“

„A co si mu řekla?“

„Řekla sem mu, že vo ničem nevim,“ odpoví a kroutí hlavou.

Morag není žádná práskačka, tím sem si jistý. „Díky, Mo. To je fakticky šikana. Jestli sem ten smrad ještě páchne, dej mi vědět. Nechám ho zastřelit a jeho dům nechám lehnout popelem,“ vychrlím jí do šokované tváře.

Chystám se uniknout do patra, ale ta stará almara kníká. Já tady dole potřebuju pomoc, Šimone. Ali musela jet do nemocnice, její manžel je zraněnej.“

„Kdo, Spuď?“

„Jo.“

„Co se stalo?“

„To se neví, ale podle všeho je z něj fašírka.“

„Oukej, dej mi pět…,“ říkám a cítím o Murphyho zvláštní obavy. Abych byl přesný, nejsme jako kámoši srostlí za bok, ale vědomě bych tomu všivákovi nic zlýho nepřál. Dám se po schodech na ústup a mávám na tu nechápající tvář pode mnou. „Musím projít poštu…“

„A volala Pavla ze Španělska a ptala se, jak se tu věci maj. Řikam jí, že je všechno v pořádku, ale je to moje kamarádka, pořád tě krejt nebudu, Šimone. Pavle já lhát nebudu.“

Zarazím se. „Jak to myslíš?“

„No, ten pan Cresswell z pivovaru, je to hodnej člověk, řikal mi, že ještě nedostal zaplaceno za rozvážku minulej tejden. Řekla sem mu, že se mu vozveš a dáš to do pořádku.“

Než k Mo promluvím, trochu si to promyslím. „Cresswell je bojovník: podnikavý muž. Nechápe, že byznys funguje na úvěrech a toku peněz. Ne ne, on si tam klidně sedí v tom svém vyšperkovaném kanclíku ve Fountainbridge a předstírá, že rozumí skutečnému obchodnímu světu. Kdyby na jeden den musel sfárat, tak by ho to zabilo. Ale promluvím s ním,“ melu a postupuju ke kanceláři, abych si dal jednu lajničku na posílení, než se vypravím za svými barovými povinnostmi.

Na dnešek večer jsem do hospody svolal schůzku. Sám kurva nevím proč, asi abych je udržel v obraze, jak se věci mají. Spíš to ale bude proto, že mi systémem putuje koksík a já si mnohem radši dám tam nahoře partu, která mi bude viset na rtech, než abych tady dole naléval alkohol starým a mladým hlupákům. Rozhodl jsem se z toho vynechat Forrestera, protože si myslím, že kdyby se on a Renton ocitli pod jednou střechou, byly by z toho potíže. Jistě, Renton nakonec nemá ani tolik slušnosti, aby se uráčil poctít mě svou přítomností. Zachmuřeně se přišourá Rab Birrell a po něm dorazí Terry a hned se domáhá, abych mu odpočítal jeho díl. Všichni jsou najednou po penězích jak supi, hajzlové. Kdo si myslejí, že jsem? To byl určitě zasranej Renton; vsadím se, že mobilem všem maloval před očima vzdušný zámky. „Promiň, Terry, výrazný nedostatek zásob nakládaných holubů nebo, dáváš-li tomu přednost takhle: ne je taky odpověď.“

„Jo ták, takže ty takhle, za to, co sem udělal, nedostanu nic, jo?“

„Nejsi na seznamu podílníků, Terry,“ vysvětluju. „Dostal jsi zaplaceno jako souložník. Já jsem byl od začátku ten, kdo to tady měl na povel.“

„No tak dobře,“ řekne a kření se u toho tak, že začnu být jednoznačně nesvůj. „Takže tak, to je život, ne.“

Z Terryho jeho nadšení v jeden moment udělalo užitečného společníka na cestách. Jeho nedostatek ambicí znamená, že v tomhle průmyslu nikdy nebude významným hráčem. Člověk pro ně udělá to nejlepší, poskytne jim možnost učit se a růst. Zbytek je už na nich. Ale on to bere sportovně. Jen dobře.

Tak se podívejme, jak se ten tupoň vypořádá s tímhle. „Máme tu jeden problém,“ oznámím stroze. Je jasné, že všichni do Cannes jet nemůžeme, to nám náklady nedovolí. Takže pojedu já, Nikki, Mel a Curtis. Talenti. Renta taky, toho potřebuju po té obchodní stránce. A zbytek? Takové to pořekadlo o dvou kuchařích a hladovém hostu.“

Já stejně nemůžu,“ odpoví Rab, „ne teď, kvůli miminu, vejšce a tak.“

Terry prudce vstane a kráčí ke dveřím. „Terry,“ křiknu a snažím se potlačit škleb plný zadostiučinění.

On se otočí a vyhrkne: „Proč si mě sem do prdele volal, dyž mi nezaplatíš a do Cannes taky nepojedu, co?“ Abych byl upřímný, tak mě žádný dobrý důvod nenapadá, takže doslova nevím, co dodat, a on pokračuje: „Plejtváš tady mym drahocenym časem. Du rači do špitálu za Spudem,“ zahučí a odchází.

„Já taky,“ přidává se Rab, vstane a jde za ním. Blbečci pitomí, no ne? Pomyslím si, že Rab ani Spuda nezná, takže tomu rozumím tak, že spíš odchází, než že by se chystal na nemocniční návštěvu.

V ten moment vchází Nikki a omlouvá se za zpoždění. Znepokojeně se za nimi dívá. Obrátím se k ní. „Můžou si jít navzájem vylízat ty svoje zasviněný prdele. My je nepotřebujeme, nikdy jsme je nepotřebovali. Člověk prostě nemůže dopusit, aby ocas vrtěl psem, a já už mám plný zuby toho, abych přikrmoval ty jejich fantasmagorie o vlastní nepostradatelnosti.“

Craig se tváří nepřístupně, Uršula se zasměje a Ronnie odhaluje řadu zubů. Nikki, Gina a Mel se na mě dívají, jako by čekaly, že toho řeknu víc. „Až začnou přitékat peníze z prodeje, tak si je mezi sebou rozdělíme,“ vysvětluju. „Tak co? Nemůžeme si rozdělovat prachy, když žádný prachy k rozdělování nemáme!“

Dám tomu zbytku lekci o ekonomické stránce podnikání, ale většině to jde jedním uchem sem a druhým tam. Nakonec se rozejdou a zdrží se jen Nikki. Je mi jasné, že není nadšená z toho, jak jsem se zachoval k Rabovi a Terrymu. Jako by se mi uvnitř všechno svíralo, protože k ní pocítím hryzavé opovržení, což je děsivé, když se vezme, že jsem do ní pravděpodobně zamilovaný. Ona něco vycítí, tlachá do větru a sděluje mi, že uvažuje, že se vyprdne na tu práci v sauně. Schvaluju, že to není špatný nápad, jelikož tyhle místa většinou provozují pěkní slizouni. Začne mi připadat, že si připravuje půdu, aby mě stáhla o nějaké prachy. Nakonec se odebere na svoji směnu a dohodneme se, že se později večer ještě sejdeme.

Zdá se tedy, že se mi rozpadl štáb, ale já se teď takovými vypatlanými smrady, jako je Terry, nehodlám zabývat. Jdu do kanclu, sekám a parceluju si šťavnatou lajnu, ale do toho zavolá ten mrcas od novin. „Mohl bych mluvit se Šimonem Williamsonem?“

„Pan Williamson tu momentálně není,“ oznámím mu. „Prý hraje pět na pět v Jack Kane…, nebo možná v Portobello.“

„Kdy se má vrátit?“

„Tím si zrovna teď nejsem jistý. Pan Williamson toho má v poslední době hodně.“

„S kým mluvím, prosím?“

„Já jsem Francis Begbie.“

„Tak buďte tak laskavý a vyřiďte panu Williamsonovi, aby mi zavolal, až se vrátí.“

„Nechám mu tady vzkaz, ale on je Šimon takový bohém,“ oznámím sluchátku a srolovanou padesátilibrovkou vyšňupnu ten koksík.

„No, tak mu prosím klaďte na srdce, aby se mi ozval. Je to důležité. Potřebuju si s ním něco vyjasnit,“ bublá ten namyšlený hlas.

„Můžeš mi vyhulit ten muj mukláckej vohon, nádhero,“ zakončím a třísknu telefonem právě v momentě, kdy mi ta dávka kokeše paralyzuje páteř. Rozmotám padesátku vonící novotou a kochám se její krásou. Peníze vám poskytují luxus toho, že se o ně nemusíte starat. Můžete předstírat, že vám to připadá nízké a vulgární, ale podívejte se, jak nízké a vulgární je, když máte prázdné kapsy.

Nejpodstatnější je ovšem to, že nám kyne velký výchyt. Hurá a vzhůru do Cannes.

66

AMSTERODAMSKÉ KURVY, ČÁST 9

Vztahů, které víc berou, než dávají, jsem si už užil až až. A přesto jsem tady, zase zpátky v Amsterodamu, a znovu si jeden takový dávám. Protože Šoufl má svůj trucovací záchvat.

Sedíme ve studeném skladišti v Leylandu na předměstí, táhne na nás a vkládáme k videu do krabičky obálku a krabičky pak rovnáme do beden. Je to Mizův sklad, pěkná díra, na paletách tu má až po strop naskládané samé krámy. Místnost je osvětlena vyblitými, modrožlutými zářivkami, jejichž světlo se odráží od hliníkových panelů zavěšených do rzí zčervenalých příhradových nosníků. Pokouším se propočítat marži: 2 000 × 10 liber : 2 = 10 000 liber, ale tohle nám jde jak psovi pastva a Šoufl začíná prudit. Zapomněl jsem, jakou má ten hajzl schopnost si stěžovat, nahlas úpět nad mrzutostmi, které by měly být natolik prchavé, že by si je člověk měl nechávat pro sebe. Ale i to je vítanější než ta mlčenlivá zádumčivost, ze které vzduch těžkne jak dehet. Je na první pohled vidět, že mu ta práce připadá pod jeho úroveň, ale zapomíná, že jakmile vycítím, že se vzteká, oddychnu si a s radostí si vyposlechnu jeho naříkání a láteření.

„Na tohle potřebujeme lidi, Rentone,“ říká a klepe na prázdnou krabičku na stehně. „Kde je ta tvoje skopčanda? Ta už je teď mimo mísu, když jsi sbalil Dianu, co?“

Mlčím a uvádím do praxe svou starou zásadu, že Šoufl a váš romantický život by se měli držet od sebe. A nic, co tenhle zmrd v poslední době provedl, mě nepřesvědčilo, abych tu teorii přepracoval. „Vlez mi na hrb. Přestaň kňourat, do prdele, a makej,“ odsekávám mu a celou tu dobu v duchu odpovídám, to si piš, že je za horama, aspoň doufám. Nechám hlavu skloněnou pro případ, že by mi to byl schopný vyčíst z očí.

Cítím, jak se do mě ty jeho reflektory zavrtávají. „Dej si pozor, já bych se s tou Dianou dohromady nedával,“ testuje. „V Itálii máme takové úsloví o ohřívaní staré polívky. Nikdy to nedopadne dobře. Ohřívané zelí, vole. Minestra riscaldata!“

Mám chuť tomu debilovi vyšít jednu mezi oči. Místo toho se na něj ale usměju.

On se pak nad něčím jakoby zamyslí a s rozhodným souhlasným gestem přikývne. „Ale aspoň se k tobě hodí věkově. Mě ženský v tom věku berou. S ženskou přes třicet si nikdy nic nezačínej. Bude to zahořklá, jedovatá kráva s plánovacím kalendářem. Vlastně pokud možno pod šestadvacet. Ale ne puberťačky, ty jsou nevyzrálý a brzy ti začnou lízt na nervy. Kdepak, pro holky je zlatý věk mezi dvaceti a pětadvaceti,“ vysvětluje a potom začne vyhrávat na kolovrátek těch svých obsesí. Dostanu dávku starých hitovek: film, hudba, Alex Miller, Sean Connery, a nových: spečené peroxidové trvalé, děvky na cracku, Alex McLeish, Frank Sauzee, televizní moderátoři, filmy o feťácích.

Mele bez přestávky, ale mně je to volné. Neobtěžuju se mu do toho skákat vstupy jako třeba: před Solaris se 2001: Vesmírná odysea může jít zahrabat, protože bych pak musel poslouchat, jak s tím bude vehementně nesouhlasit. Nebo naopak čekat, až to řekne on a pak podle jeho očekávání skočit na špek a začít se přít o opaku. A ten způsob, jakým se navzájem vyzývavě měříme! Jako by souhlas, i kdybychom opravdu měli na něco shodný názor, byl znamením, že nám změkly mozky. Nemám na to náladu a nemám ani náladu mu vysvětlovat, že na to nemám náladu.

Jak strkám další otisk Nikkiiných půlek do krabičky, uvědomím si, že začínám vypínat zvuk. Nikki má moc pěkný zadeček, to bez diskuse, ale když strkáte jeho papírovou podobiznu do tříšté krabičky, už vám tak přitažlivý nepřipadá. Možná že pornografické výjevy jsou něčím, na co by se člověk neměl dívat opakovaně, možná že jejich vlivem člověk skutečně znecitliví a nahlodá si sexualitu. Šouflovo drmolení nabývá na intenzitě: plány, zrady, úděl citlivého člověka obklopeného feťáky, zednáři, vyžírky, ztroskotanci, děvkami a holkami, které se neumějí pořádně oblékat.

Slyším, jak bez ustání souhlasně mručím: „Hmm.“ Ale po nějaké době mnou Šoufl zatřese a křičí: „Rentone! Ty vole, seš totálně vykašenej nebo co?“

Trochu jsem z toho slangu vypadl, takže mi chvíli trvá, než to rozluštím. „Nejsem.“

„Tak do prdele poslouchej, ty nezdvořáku! Konverzace!“

„Co?“

„Řekl sem, že chci pít čaj z kostního porcelánu,“ oznámí mi. Vidí, že se mu podařilo upoutat moji pozornost, protože to mě poser, jestli vím, o čem to tady ten debil mele. Potom se rozhlídne a ten svůj výrok ohodnotí. „Ne, o co mi ve skutečnosti jde, je pít čaj v prostředí, kde tohle bije do očí, tenhle podělanej porcelán,“ zvedne hrnek z Ajaxu, „zatímco kostní porcelán nikoli,“ vyštěkne a z ničeho nic hodí krabičku od videa na zem a vyskočí. Ohryzek mu dělá bouli na krku jako prasátko v hadím břiše.

A potom mrskne tím hrnkem o zeď a já se otřesu, jak se rozlétne na kousky. „Di do prdele, to byl Mizův hrnek, ty debile,“ vyhrknu.

„Promiň, Marku,“ omlouvá se zaraženě, „pracujou mi nervy. Sjíždím trochu moc koksu. Budu si muset dát malinko pohov.“

Já jsem koks nikdy moc v oblibě neměl, ale hodně lidí má podobný názor a stejně si to rvou do frňáků. Jen proto, že je k dostání. Lidi konzumují sračky, které jim nijak neprospívají, často jen proto, že je to možné. Bylo by naivní očekávat, že na drogy nebudou platit zákony moderního konzumního kapitalismu. Obzvláště když jej, coby produkt, pomáhají nejlépe definovat.

Trvá nám ještě dvě napjaté, sklíčené hodiny, než ten monstr úkol zdoláme. Mám na rukou otlačeniny a bolí mě palec a zápěstí. Zadívám se na ta videa nastrkaná do krabiček a vyrovnaná do komínků.

Je to tak, teď ten »produkt«, jak se rád vyjadřuje, máme připravený k distribuci hned po Cannes. Stejně pořád nemůžu uvěřit, že nám zajistil místo na filmovém festivalu v Cannes. Není to sice onen Filmový festival v Cannes, ale soutěž erotických filmů, která probíhá současně s tou hlavní slávou. Pokud tuhle skutečnost zmíním, obzvláště když se zrovna pokouší sbalit nějakou ženskou, což on vlastně dělá neustále, tak ho to pěkně podráždí. „Je to filmový festival a je to v Cannes. Tak co kurva máš?“

Jsem rád, že jsme venku z toho skladu a jedeme do města. Žijem si tentokrát trochu na vysoké noze a bydlíme v hotelu American na Leidseplein. Párkrát jsem tam v životě byl v baru, ale nikdy bych si nepomyslel, že se tam někdy ubytuju. Sedíme na baru a platíme ty přemrštěné ceny. Ale můžeme si to teď dovolit a budeme si to moci dovolit ještě pěkně dlouho. No, tedy někteří z nás.

67

FOTBAL NA KABELOVCE

Čekam vole píčo na Kate, až příde s harantem domu a udělá mi žrádlo, než pudu do hospody podívat se na fotbal na kabelovce. Měla by hodit prdelí, poněvač času neni nazbyt. Takže tu dřepim a čumim na tu vobří bednu, kerá teď běží imrvére, vole. Sehnal sem si tu krabičku na kabelovku, to se ví, ale dneska se na ten zápas pudu radši podívat do výčepu. Lepší atmosféra.

Furt se mi vybavujou Velikonoce a to zasraný zvířecí hovado. Trochu se v tom porejpali, ale byly to jen takový ty běžný prudy: neviděl někdo, jak z hospody vole píčo vodchází parta mladíků atd. atd… Státní svátek se k tomu někoho voddělat náramně hodí. Lidi maj jiný starosti, než se zabejvat jednim zkurvenym úchylákem. Někdy si ale vole píčo řikam, že bych se měl na Charlieho a na ty starý prdojedy zajít znovu podívat a ujistit se, že nikdo z nich nic nevykecá.

Poněvač já jsem z tý posraný země udělal lepší místo k životu, protože takový podělaný kreatury si zasloužej jedině zhebnout, tak se na to vole píčo koukam já. A basta fidli. Kdyby fízlové byly upřímný, tak by ti vole řekli to samý. Souhlasim s těma novinama, News of the World. Řekněte nám, kde ty zmrdi žijou a my se tam vydáme a všechny je ty vole vyhladíme jak plevel. A tim se celej ten zkurvenej problém rázem rozlouskne. Jako ten mentál Murphy… měl to bejt muj kámoš… jako kdysi Renton… já tomu zmrdovi vyrvu zaživa srdce z těla a do tý díry nachčiju.

Potom člověk dostane stihy. Stihy, že se v jednoho takovýho kripla sám proměňuju. Všichni ti pomrvený úchyláci a tak, vole píčo jako v Americe. Tak voni taky mluvěj.

Pak se podiváš na tu podělanou knihu, na tu zasranou Bibli. Za mřížema jich sou hromady. Nevim, jak ty sračky může někdo vole číst; učiniti tohle, stvořiti vonohle, dyť to ani neni spisovně kurva. Ale tvrděj, že se v Bibli píše, že Bůh stvořil člověka k vobrazu svýmu. Takže to podle mýho výkladu znamená, že nepokoušet se bejt jako Bůh by pro toho zmrda byla velká urážka a tak to vole vidim já. Takže to sedí, já sem si hrál na Boha, dyž jsem tu podělanou nicku spravil ze světa. Takže vo co vole píčo de?

Skáču z jednoho programu na druhej, ale je to v tý telce všude, úchylové, pedofilové, exhibicionisti, celá ta sebranka. Ňákej vypatlanej psycholog vykládá, že voni sami byli zneužívaný, a proto to dělaj. Hovno, nasrat. Spousta zmrdů je taky zneužívaná a nikdy se z nich nestane tohle. Takže by se dalo říc, že sem se nad tim hovadem slitoval, poněvač teď už ho nikdo zneužívat nebude, kurvu, v lochu a tak. Nemoh si líznout šťastnější kartu.

Tady z toho baráku mi začíná hrabat. Kde se kurva fláká? To neví ani papež, a tak si skočim dolu pro News. Venku je zasraná kláda, tak hned zase s těma novinama spěchám nahoru. Píšou tam vobvyklý pičoviny, ale pak uvidim něco, u čeho se zarazim.

KURVA.

Srdce mi mlátí vo hrudní koš a já čtu:

NOVÉ OKOLNOSTI V HONBĚ

ZA MĚSTSKÝM VRAHEM

Policie, která ještě stále pátrá po svědectví týkající se vraždy muže, jež se odehrála minulý měsíc v jednom z leithských pohostinství, prozradila, že dostala anonymní upozornění, které jí poskytlo „slibnou“ stopu. Policisté vyzvali autora telefonátu, aby se s nimi opět spojil. Ve čtvrtek před velikonočními svátky našel Charles Winter (52), majitel hostince v Leithu, na zemi svého podniku smrtelně krvácejícího Garyho Chisholma (38), občana Edinburghu. Pan Winter se právě nacházel ve sklepě, kde vyměňoval sud, když uslyšel z výčepu povykování a výkřik. Vyběhl po schodech do místnosti, kde na zemi prázdného baru našel ležícího pana Chishoma s proříznutým hrdlem, načež spatřil, jak z místa činu prchají dva mladíci ve věku mezi patnácti a dvaceti lety. Pokusil se panu Chishomovi poskytnout pomoc, ale bylo pozdě.

Vyšetřující inspektor detektiv Douglas Gillman ohledně nově získané informace říká: „Je pravda, že jsme obdrželi jistou doplňující informaci týkající se tohoto případu, která by nám v této dané chvíli mohla, ale také nemusela být užitečná. Vyzýváme muže, který nám v úterý vpodvečer volal, aby se s námi opět spojil.“

Truchlící rodina oběti tyto výzvy policie, aby se občané nebáli přihlásit se, také uvítala. Sestra Janice Newmanová (34) se nám svěřila: „Gary byl skvělý člověk, který neměl v těle kousek špatnosti. Nechápu, jak by někdo mohl krýt zrůdu, která mého bratra zabila.“ Máte-li k tomuto případu jakoukoli další informaci, volejte prosím na telefonní číslo 0131-989 7173.

To kurva smrdí. První věc, kerou se v lochu dozvíte, je to, že když policajti dělaj, že sou zoufalí, tak jen rozdmejchávaj vohniště, vole. Pak začnu přemejšlet vo tom čurákovi Druhý ceně a vo tom, jak se mi ten podělanej zmrd vůbec nevozývá. Ten podělanej vožrala, kerýmu z pusy padaj hovna… další podělanej kamarádíček… KURVA BOŽE…

Ne že bych na tyhle nábožný sračky dal, tyhle zmrdi způsobili víc potíží než podělaný buzeranti, třeba v Irsku a tak. A ukázalo se, že ty kněžský hulibrka sou vole píčo ze všech homoušů ty největší, takže to celý do sebe zapadá, dyž se nad tim tak člověk vole zamyslí. Ten Murphy je mrtvej muž. To je ale s někerejma zmrdama ta největší potíž, nikdy si kurva nenajdou chvilku, aby se posadili a trochu si to v tý šišce srovnali. Nemaj mozek, vole píčo.

Příde Kate, udělá večeři, uloží děcko a začne si mejt vlasy. Teď si je suší fenem. Nevim, proč si vole píčo meje vlasy, dyž nikam nejde. Možná že je to na ráno, do práce v tom podělanym krámu s hadrama. Sadim se, že tam nebo někde vedle v tom kreténskym vobchodnim centru maká ňákej frajer, kerej po ní hází vokem. Ňákej zkurvenej voprsklej zmrd, kerej si myslí, že mu svět leží u nohou. Takovej ten posranej hezoun, kurevník typu Šoufla, vypatlanec bez kapky studu, co holku akorát tak využije.

No, dokud vona nehází vokem po něm, všechno dobrý. Nad tim se ale vole píčo musim zamyslet: „Hele, pamatuješ, co se nám stalo, dyž sme spolu byli poprvý?“ ptam se.

Podívá se na mě a vypne fen. „Jak to myslíš?“

„V posteli, vzpomínáš, ne?“

Vona teď na mě kouká, jako že ví, vo čem mluvim, vole. To znamená, že na to myslí. „To bylo dávno, Franku. Akorát tě pustili z vězení. Na tom nezáleží,“ řiká a trochu se zamračí.

„Ne, teď na tom nezáleží, ale záleží mi kurva na tom, kerej kripl vo tom ví. Nikomu si to nevykdákala, nebo jo?“

Vytáhne cigáro a zapálí si. „No to… samozřejmě, že ne. To je mezi náma dvěma. Do toho nikomu nic neni.“

„To bych řek, že neni,“ potvrdim. „Ale nikomu si vo tom neřekla, nebo jo?“

„Ne.“

„Ani tý tvojí Evelyn, co?“ vyslýcham ji. Ale než vodpoví, řeknu ještě: „Poněvač já vim, co to je, dyž se sejdou dvě ženský. Drbete. Ne? No to víš že jo, do píči.“

Je vidět, že se jí v hlavě rozhejbaly závity. Ať se nevopováží mi lhát, ve vlastnim zájmu. „Ale ne vo tomhle, Franku. To je soukromý a stalo se to už dávno. Nikdy si na to ani nevzpomenu.“

Aha, takže vona na to ani nevzpomene. Ani si nevzpomene na skutečnost, že se dva tejdny pelešila s typem, co ji nebyl schopnej vojet Ať mi vole píčo nekecá, že na to nikdy nemyslí. „Takže vy si vo ničem nepovídáte, ty a ta zasraná Evelyn, a ta další tvoje podělaná kámoška, ta s tim hárem, jak se…“

„Rhona,“ doplní, celá ve střehu.

„Jo, Rhona, vole. Tak ty mi tady budeš vykládat, že si vole vo ničem nepovídáte, do píči. Vo chlapech a tak?“

Voči se jí celý roztáhnou, jako by měla nahnáno. Z čeho má kurva nahnáno? „Jo, povídáme si,“ vona na to, „ale ne vo takovejhle věcech jako…“

„Vo jakejch věcech?“

„Vo intimních věcech, věcech, co se vodehrávaj v posteli a tak.“

Podivam se jí zpříma do vočí. „Takže vy si nepovidáte vo věcech, kerý se vodehrávaj v posteli, ani s kámoškama ne?“

„Samozřejmě, že ne… co je ti, Franku, co se děje?“ ptá se.

Já ti řeknu, co se tu kurva děje, to budeš koukat. „Tak jo, a co tenkrát, dyž sme s celou partou šli chlastat k Černý labuti, pamatuješ? Byla tam ta Evelyn a ta s tim hárem, jak že se tý buchtě nadává?“

„Rhona,“ povidá celá ustrašená. „Ale Fran…“

Lusknu prsty. „Rhona, to je vona. Takže, hele, ten chlap, co si s nim byla přede mnou, ten zmrd, co sem mu to nandal ve městě?“ ptam se a jí se ještě víc rozšířej voči. „Pamatuju si, jak sme byli v tý hospodě, v tý Černý labuti a ty si řekla, že byl stejně v posteli na hovno, to si vo tom klukovi tenkrát řekla, pamatuješ?“

„Franku, to je nesmysl…“

Ukážu na ni prstem. „Vodpověz mi na votázku, kurva! Řeklas to, nebos to neřekla, do píči?“

„Jo… ale řekla sem to jen proto… že se mi ulevilo, že sem se ho zbavila… a ulevilo se mi, že mam tebe!“

Ulevilo se jí, že má mě, vole píčo. Ulevilo se jí, že se zbavila toho zmrda. „Takže ty si to řikala jen tak pro efekt, jo. Abys na mě a na svoje kámoše udělala dojem.“

„No, to je vono!“ skoro zazpívá, jako by se z toho už vyvlíkla.

Neuvědomuje si, že si těma kecama akorát nabíhá. Jako všichni ty kreténi, co nedokážou udržet hubu na uzdě, vykecává si čím dál tim větší zkurvenou díru. „Jo tak. Takže to nebyla pravda, že byl v posteli na hovno. Byl skvělej. Byl vole mnohem lepší než já. Tak se věci maj, kurva, ne?“

Teď to vypadá, že začne bulet, vole. „Né, to né… já jen… to je jedno, jakej byl v posteli, já sem to jen řikala, protože ho nenávidím… protože sem byla ráda, že sem se ho zbavila. Nezáleží na tom, jakej byl v posteli…“

Tomu se musim malinko pousmát. „Takže tys to říkala jen proto, že bylo po všem, že už si s nim neměla nic společnýho.“

„No!“

Kecá mi tu hromady sraček. Neštymuje to. „Tak co se stane, dyž se my dva rozejdem, co? Dyž už se mnou nebudeš mít nic společnýho, vole? Začneš vo mně lidem vykládat v každý podělaný hospodě v Leithu? Je to pravda, co?“

„Né… né… tak to neni…“

Já jí ukážu, co proto. „Nepřej si mě, dyby to tak bylo! Poněvač jesli vo tom vole píčo někomu cekneš, tak už z tebe potom nezbyde ani masnej flek. Nezůstane jediná stopa po tom, že si kdy kurva existovala… jasný?!“

Dívá se votevřenejma dveřma do děcáku a pak zpátky na mě. Potom začne bulet. Myslí si, že ublížim jejímu harantovi, jako ňákej úchylák nebo co, vole. „Hele,“ povidam jí, „nebul, Kate, neblbni… podivej, já sem to tak nemyslel,“ řikam, du k ní a položím jí ruku kolem ramen, „… vono mě hodně lidí nenávidí, chápeš? Ňákej zmrd vo mně začal něco za mejma zádama roznášet a tak… a dostávám taky ňáký věci… balíčky poštou… nedávej jim zbraně… to jediný, co sem tim kurva chtěl říc… nedávej jim zbraně, kerý by proti mně mohli použít…“

Vona mě drapne a povidá: „Vode mě vo tobě nikdo neuslyší křivý slovo, Franku, protože ty seš na mě hodnej a neztlouk si mě, ale prosim tě, takhle mě neděs, Franku, protože tohle mi dělával von a tak já žít nemůžu, Franku… ty nejseš jako von, Franku… von byl mizera…“

Vsedě se narovnam a přitáhnu si její hlavu na prsa. „Už je to dobrý,“ řikam, ale v hlavě mi běží: ty mě holka ani trochu neznáš. Ale cejtim, jak mi začíná škubat v hlavě a srce mi tluče vole píčo jako splašený. A myslim na ně na všecky: Druhou cenu a tu jeho prořízlou klapačku, Lexu, toho čuráka Rentona a posranýho Drbana Murfana. Jo, ten zmrd měl štěstí, že sem nevodved tu práci do konce. Furt eště na to ale vole může dojít. Takhle se mě pokusit napálit! Takhle přemejšlí akorát teplá palice. Měl z prdele kliku.

A vypadá to, že ten hajzl ví i vo tý pichně Chizziem a vůbec. Já si ale vole zjistim, vodkuď to všecko ví a vymlátim to z něj. Myslí si, že dyž mě zná už tak dlouho, že ho to vole píčo zachrání.

Hovno zachrání.

V žádným případě ale vole píčo nejdu zase bručet, toho se ty smradi nedočkaj. Ale musim si dávat pozor, kam teď šlapu. Jako by to věděl kdekdo, a i když já sám vim, že to sou jen zákeřný bludy v mojí hlavě, stejně mi příde, jako by se to vobklíčení kolem mě vole začalo stahovat. A chvilku Kate hladím po vlasech, ale nervozita stoupá a budu vocud muset padat, poněvač jinak nenesu vodpovědnost za to, co bych moh udělat. Takže se napřímim a povidam ji, že se du mrknout na fotbal.

„Aha…,“vona na to a dívá se směrem k telce, jako by chtěla vole říc, že se můžu klidně dívat i tady.

Kejvnu směrem k bedně. „V hospodě s klukama je to lepší. Potřebuju tu atmosféru, chápeš.“

Vona vo tom chvilku dumá a pak povídá: „Hm, prospěje ti to, Franku. Je načase, aby ses šel provětrat a neseděl tu furt v tom křesle.“

Pokoušim se přijít na to, jak to kurva jako myslela. Možná to vypadá podezřele, vole, že sem furt doma, ale poslal sem toho malýho neřáda Filipa, aby pro mě vybílil jeden barák v Barntonu. Dal sem mu za tu námahu zpátky dva další prsteny. Ale měl bych vysmahnout ven. Ale bacha, vole píčo, vona je nějak moc hrr mě vocud vypakovat. Vona ven nemůže kůli miminu, ale mohl by za ní klidně někdo přijít sem. „Ty si uděláš takovej klidnej večír, jo?“

„Hm.“

„Nikoho nečekáš? Ani tu Rhonu, co?“

„Né.“

„A co tu rajdu Melanii, taky ne? Ta je dole v Leithu pečená vařená.“

„Né, zůstanu doma a budu si číst,“ řiká a ukazuje mi knížku.

Čte si podělaný knížky. Sou to všechno pěkný sračky, akorát člověku cpou do hlavy kdovíjakej sajrajt. „Nečekáš žádnýho zmrda, co?“

„Neé.“

„Tak jo, tak zatim,“ povidam, hodim na sebe bundu a vyrazim do zimy. To má štěstí, že nečeká žádnýho zmrda. Zmrdi jako Šoufl, však my víme, jak von kretén přemejšlí. Určitě tý couře Melanii řiká, hele, ty musíš mít spoustu pěknejch kámosek, co sou pro každou prdel a co by se chtěly nechat filmovat, jak je vojíždí…

TEN ZASRANEJ…

Třísknu pěstí do zdi na schodišti…

Ten čurák ale ví, co by slíznul, dyby si něco takovýho zkusil.

Cestou do hospody zahlídnu tu píču June, jak de po Walku, a já přecházím ulici a dělam, jako že du po ní. Já tý čůze ukážu soudní zákaz styku, vole. Voprsklá kráva, já bych se k ní, ke svini, tak jako tak nepřiblížil ani na padesát metrů. Snažim se jí akorát říc, že to byla vole píčo Murphyho a Šouflova chyba, že to celý zamotali, ale ta děvka se votočí a utíká po ulici pryč! Řvu za ní, aby vole zastavila, abych jí to moh vysvětlit, ale je pryč, kráva vypatlaná. Tak ať si vylíže prdel, kunda jedna!

Zapnu si vole mobil a připomenu těm volům, Nellymu a Larrymu, aby taky přišli, poněvač vim, že Malky tam už bude a že bude už pěkně pod parou. Malky je podělanej alkáč. A jak povidam, ten pitomec už tam je a Larrymu a Nellymu to taky dlouho netrvá. Ale je tu vole úplně stejná nálada. Každej jako by mi pohledem řikal »jo, vole, tak tebe znam«. A to maj jako bejt moji kámoši, vole píčo, aspoň takzvaní »kámoši«?

Díváme se na zápas Hibsů na kabelovce. Sou teď pořádně rozjetý, nikdy na tý kabelovce neprohrajou. Ten Zirelli jim tam šoupne jednoho slušnym vysokym kopem. Tři jedna, moc jednoduchý, vole. Ale jako by se všichni ještě furt nebavili vo ničem jiným, než vo tý zdechlý bestii. A já tam tak dřepim a přeju si, aby vole změnili téma, ale zároveň si to kurevsky vychutnávám.

„Vsadim se, že to byl někdo z tý vomladiny, ty kluci, co sou vod hlavy k patě vověšený zlatem,“ vykládá Malky. „Ten hajzl třeba jednoho z nich vomakával, dyž byl ještě malej, a von teď vyrost, dospěl, a prásk ho! Tumáš, ty slizoune úchyláckej!“

„Možná,“ já na to a dívam se směrem k Larrymu, kerej se tupě zubí vod ucha k uchu. Kdo ví, vole, proč je ten kripl takhle vysmátej.

Teď ten zmrd všem vykládá ňákej fór. „Stojí prodavač v konzumu a má tam děsnou kosu, tak de a stoupne si k elektrickejm kamínkům. Příde ňáká panička, podívá se na pult a povidá, to je ta vaše uzená krkovička, že? Prodavač se na ni podivá a řekne, né, to si jen nahřívam záda.“

Já ten jeho smysl pro humor vůbec vole nechápu. Malky je jedinej, kdo se vole píčo zasměje.

Nelly se votočí a povidá: „Hele, já dybych potkal toho typa, co tu bestii voddělal, tak mu vole rovnou koupim pivko.“

Divný, ale ten způsob, jakym to řekne, člověka skoro vyhecuje, aby houknul: tak ukaž, vole, cvakej, poněvač von stojí přímo před tebou, ale kámoši nekámoši, čim míň lidí to ví, tim líp, do prdele. Furt myslim na Druhou cenu. No, co jesli začal zase nasávat a něco vykecal… Larry se furt uculuje a mě začínaj svrbět chodidla, tak si vole vodskočim na hajzl a kopnu do sebe jednu lajnu.

Dyž se vrátim, usadim se a ňákej mamlas mezitím vobjednal další rundu. Malky ukáže na plnej půllitr. „Ten je tvůj, Franku.“

Kejvnu na něj, loknu si a přes pěnu se dívam na Larryho, kerej na mě civí a furt se tak pitomě kření.

„Co je tu kurva k vidění, vole?“ ptam se ho, čuráka.

Pokrčí rameny. „Nic,“ řiká.

Sedí si tam na prdeli a čumí na mě, jako by vole píčo věděl všecko, co mi vole běží v hlavě. Nelly se k němu vole přidal ve chvíli, dyž jim pod stolem podávám psaníčko s koksem. „Vo co tady kurva kráčí?“ ptam se.

Kejvnu na Larryho. „Ten vůl tam dřepí s tim přiblblym výrazem ve ksichtě a vejrá na mě, jako bych byl ňákej kripl nebo co,“ řikam.

Larry potřese hlavou, vobrátí dlaně vzhůru a povidá: „Co?“ a Nellymu ztvrde pohled. Malky se rozhlídne směrem k výčepu. Seděj tam Sandy Rae a Tommy Faulds, popíjej, a je tam ještě pár malejch zmetků kolem kulečníku.

„Tak co se mi kurva pokoušíš říc, Larry?“ ptam se ho.

„Neřikam ti nic, Franco,“ vodpoví Larry a tváří se nevinně. „Jen přemejšlim vo tom gólu,“ a kejvne směrem k vobrazovce, kde ten útok zrovna ještě jednou vopakujou.

Takže si řikam, dobrý, nechám to bejt, ale někdy si tenhle zmrd trochu moc dovoluje, měl by si dát bacha. „Dobrý, tak jo, ale příště na mě nečum s takovym pitomym šklebem ve ksichtě jako ňákej podělanej trapnej kripl. Jesli mi chceš kurva něco říc, tak se vole píčo vymáčkni.“

Larry pokrčí ramenama, votočí se a Nelly mezitim vodcházi na hajzl. To neni špatnej matroš, ten koks, no jó, vod Sandyho dycky to nejlepší. Aspoň mně teda necpe nic než kvalitu. Zmrdi vědi, že u mě by s řezaným pudrem nepochodili, vole.

„Ten tvůj známej, ten Šoufl, to je kvítko, co, Franco? Ty pornáče a tak,“ zubí se Larry.

„Toho zmrda mi vole ani nezmiňuj. Má vole nahoře v hospodě pár čubek na vojíždění a hned si kretén vole myslí, že je ňákej velkej hollywoodskej producent nebo co. Jako ten čurák, ten Steven Spielberg, nebo jak tomu volovi vlastně nadávaj.“

Nelly se vrátí z hajzlu, Malky na něj koukne a povidá: „Kdo je teď vole na řadě?“

Ale Nelly ho ignoruje, poněvač je hnedka vidět, že si asi na hajzlu vo něčem popřemejšlel a teď to chce každýmu vyložit. „Víte, co mě fakt dokáže pěkně vytočit,“ začne a než se ho někdo stačí zeptat co, pokračuje: „Každej tady z nás byl za mřížema,“ a mohutně si lokne piva. Trochu mu ukápne na jeho modrý tričko značky Ben Sherman, ale von si toho nevšimne. Humusák jeden.

Všichni se po sobě díváme a přikyvujem. „Víte, kdo nikdy v chládku nepobyl? Ty to víš,“ podivá se na mě, „já to vim,“ ukáže na sebe, „ty to víš,“ vobrátí se na Malkyho, „ty taky,“ mluví k Larrymu, kerej zase nasadí ten podělanej úsměv.

A jasně, myslim na toho zkurvenýho votesánka Lexu, to je první zmrd, kerej se mi hnedka vybaví, ale Nelly mě překvapí, dyž řekne: „Alec Doyle. Kolik si vodseděl? Rok? Vosumnáct měsíců? To je hovno. Ten čurák si žije jako hrabě.“

Malky se na Nellyho děsně vážně zadívá. „A co tim teda chceš říct? Chceš říct, že Doyle je práskač?“

Nellyho voči maj takovej ten tvrdej výraz. „Řikam jen, že si ten zmrd žije jak hrabě.“

Larry taky zvážní. „Ale něco na tom je, Nelly,“ přidává měkce.

„To bych vole řek, že na tom něco je,“ pokračuje Nelly a vypadá kurevsky podrážděně.

Malky se vobrátí na mě a ptá se: „Co ty na to, Franku?“

Podivam se kolem celýho stolu, všem koukam přímo do voči, Nellymu taky, to je jasný. „Podle mýho mínění vole píčo byl Doyle dycky v pohodě. A nebudeš vo nikom tvrdit, že je to práskač, jesli to nemůžeš dokázat. A to znamená faktama. Slušnejma, poctivejma faktama, vole píčo.“

Nellymu se to nezamlouvá, ale drží kripl klapačku. Né, vůbec se mu to nelíbí. Na toho kokota si člověk musí dát pozor, najednou mu takhle klidně může rupnout v bedně, ale však já si ho pohlídam, vole.

„To máš recht, Franku,“ řiká Larry a vykutáleně privyvuje, „ale Nelly na to stejně kápnul, víš co,“ dodává, bere si vod Nellyho psaníčko a de na hajzly.

„Já sem nikdy vo nikom netvrdil, že je práskač,“ vysvětluje Nelly, dyž Larry vodchází, „ale zamysli se nad tím, co sem řek,“ a pak se votočí a kejvne na Malkyho.

No jo, Larry by se měl rači nad věcma zamyslet, to jo. Zasranej provokatér. Na tom typovi dycky něco neštymuje a měl by se zatraceně pojistit, abych vole píčo nekáp na to, co to je.

No, sme všichni nadupaný tim koksem a rozhodnem se, že se posunem vo dům dál. Dáme si jedno ve Vine a pak pár u Swanneyho. Tady dole je to ještě furt pravej Leith, ale všechno se tu vole mění. Co mi fakt zvedá mandle, je to, co provedli s hostincem Walk. Nemůžu tomu uvěřit, zažil sem tam tolik parádních sešlostí. Protáhnem ještě pár dalších náleven a pak skončíme tam, vodkud sme vyšli.

Poflakuje se tam to malý pivo Filip. Tady, v týhle hospodě, do prdele. Nechci, aby se ten malej pinďour a jeho kámoši scházeli v hospodě, kam chodim já. „Hej, ty tam, padej vocuď,“ křiknu na něj.

„Ehm, já tu čekám na Curtise, von mě tu má vyzvednout svojí károu,“ von na to. Potom se celej natěšenej voptá: „Ty bys mi asi nesehnal trochu koksu, co?“

Podivam se na něj. „Kde bereš vatu na koks, vole píčo?“

„Vod Curtise.“

No jo, to si dokážu představit. Ta posraná Šouflova partička, ty zmrdi sou asi dycky při penězích. Pár lidí tvrdilo, že někdo viděl Rentona, jak se tady někde motá, ve městě a tak. No, jesli ho Šoufl viděl a nic mi vo tom neřek…

Ale tenhle mizera Filip tu ještě furt voxiduje. Kejvnu na Sandyho Rae, kerej sedí s Nellym na baru. Larry a Malky ji maj jak z praku a trápěj hrací mašinu. Sandy příde k nám. Prodá tomu škvrněti pár gramovejch psaníček. Pak příde ten přerostlej, klackovitej mizera s pověstnou kládou, vodejdou spolu do auta a už jen vole slyšim, jak si to dranděj pryč.

Příde za mnou Nelly a spolu se díváme směrem k Larrymu a Malkymu. „Ten čurák Wylie mě vole celej večer provokuje,“ svěří se mi Nelly.

„Hm,“ já na to.

„Já ti povim, Franco, má štěstí, že je to tvůj kámoš, vole, protože jinak bych mu tu jeho palici touhle dobou už rozseknul vejpůl.“ Znova se na Larryho zadívá. „Tlama jedna nevymáchaná.“

„Nenech se vole píčo nijak vomezovat,“ řikam mu.

A tak Nelly vstane, de k Larrymu a párkat mu hlavu vomlátí vo hrací automat. Pak si ho votočí čelem k sobě a vyšije mu jednu parádní krásku mezi voči. Larry padá a Nelly do něj čutá. Malky položí Nellymu ruku na rameno a povidá: „Tak dost.“ Nelly se zarazí, Malky Larrymu pomůže na nohy a vodvádí ho ven. Ten se ještě po Nellym votočí, něco řiká, zvedá vochablou paži a snaží se na něj ukázat prstem, ale Malky ho táhne z hospody ven. „Zasranej buzerant,“ řekne Nelly a dívá se na mě.

Napadne mě, že já a Nelly sme kámoši, ale stejně si to mezi sebou brzy rozdáme, já a von, to je jistý, „Ten kripl si vo to celou noc koledoval,“ přikejvnu, Malky se brzy vrací. „Nacpal sem ho do taxíku, strčil mu pětku a řek mu, ať táhne do hajzlu. Nic mu neni, je jen kapánek dezorientovanej, no.“

„Něco vole remcal, jo?“ ptá se Nelly. „Protože jesli jo, tak si to se mnou může kdykoli na férovku rozdat.“

„Jasně, ale dej si na něj pozor, Nelly,“ radí Malky, „protože ten chlap dělá do nožů a nikdy nezapomíná.“

„Já taky vole nikdy nezapomínam,“ Nelly na to, ale je vidět, že mu to vole vrtá hlavou. Až se ráno probere, bude si řikat: »Á kurva, trochu sem to přepísk s tim koksem a tak, a nakonec sem ztloukl Larryho.« Protože takový typy, jako je von, k něčemu takovýmu potřebujou koks a pár pivsonů. To je ten rozdíl mezi nim a mnou.

68

FINTA ČÍSLO 18 751

Vždycky když jdu za Nikki na návštěvu, tak ho tam najdu, jak se tam klackuje a čmuchá kolem té Diany jako pes kolem březí feny. Je to bizarní, že my dva chodíme s holkama, které bydlí spolu. Tak trochu jako za starých časů. Rentič se povaluje na gauči a čeká, až se madam Diana vypraví, a čte si v knize o pornografii a sexuálních pracovnících, bůhví komu se tak říká. Našel si tu správnou holku, úplně je vidím, jak sedí a intelektuálně rozebírají otázku soulože, aniž by se na nějakou zmohli. Nabídl jsem jemu i té jeho nové kosti rozjet to se skutečnými esy, ale on povídá, »Já jsem zamilovanej do svojí holky. Proč bych měl dělat něco takovýho, nevíš?« Pardón, Jeho zaprděné Veličenstvo.

Podepře si tu směšnou zrzavou hlavu loktem. „Poslyš, Eši, chtěl bych se spojit s Druhou cenou. Neviděl si ho někdy v poslední době?“

Tím mi celkem vyrazí dech. Druháč musí být za každou cenu držen stranou. „Proč by jsi pro Kristovy prdy chtěl vidět zrovna jeho?“

Renta se posadí, předkloní se, chvíli zvažuje, jak na to, a pak se rozhodne, že nebude lhát. Je vidět, jak mu pracujou závity. „Chci ho vyplatit. Tenkrát z toho výletu do Londýna. Všem sem to vrátil, teda korně jeho a víš koho ještě.“

Renton je idiot. Jestli jsem k němu kdy s váháním cítil respekt, tak ho teď valem ubývá. Mě že obral takovýhle mamlas? Ne, byl to jen zoufalý hloupý feťák, kterému jednou svitla šťastná hvězda. „Ty jsi naprostej magor. To ty prachy můžeš rovnou spláchnout do záchodu. Nebo vystav šek pivovaru Kaledonský Tennent.“

Renta vstane, jelikož do místnosti vešly Diana a Nikki. „Slyšel jsem, že abstinuje. Říká se, že prý hltá slovo boží.“

„Tak to si nedovedu představit. Spíš bych zkusil armádu spásy nebo ubytovny. Nebo kostely. Tyhle nábožně založený násosky se scházejí v blešárně v Carrubbers Close, nemám pravdu?“

Musím uznat, že Diana vypadá sexy, i když na Nikki rozhodně nemá. (No, chodí taky s Rentonem, že). „Vypadáte mimořádně, dámy,“ usměju se. „Museli jsme asi v minulých životech být moc hodní chlapečkové, že jsme si je zasloužili, co říkáš, kámo?“ mrknu na Rentu.

Renton mi odpoví lehce dotčeným pohledem, jde k Dianě a políbí ji. „Tak jo… hotová?“

„Jo,“ odvětí ona, a když odcházejí, ještě za nimi křiknu: „Jen servírovat. Věř vlastním očím, Rentone!“

Odpovědi se nedočkám. Té Dianě nejsem ani trochu sympatický a poštvává Rentu proti mně. Podívám se na Nikki. „Ti dva jsou jak srostlí, co,“ podotknu, ale jen s obtížemi se mi daří zachovat v hlase nenucenost.

„Ach bože,“ deklamuje dramaticky, „jsou prostě šíleně ZA-MI-LO-VA-NÍ.“

Mám chuť jí říct, dej si na svou kamarádku pozor, zaplétá se ti se slizkým, chladnokrevným severoevropským chřestýšem. Ale jeví se to jako příliš skličující pobídka. Člověk se musí vynasnažit, aby se v Gracemountu pohyboval s grácií. Nikki od té zprávy o Cannes nesmírně stouplo sebevědomí a teatrálně se předvádí, jako by byla nějaká hollywoodská hvězda ze starých časů. Neprošlo to bez povšimnutí. Terry se o ní začal vyjadřovat jako o Nikki Fúrii-Smithové.

Je sama do sebe tak zabouchnutá, že se jde znovu převléknout, a tentokrát volí černomodrý ohoz, který jsem ještě neviděl. Není to tak okouzlující, jako to, co ze sebe právě svlékla, ale já předstírám bezbřehé nadšení, abych zabránil tomu, že tu kvůli převlékání zkejsneme celou noc. Pořád omílá něco o Cannes: „Bůh ví, koho tam potkáme! Já!“ Odkradu se k té Dianě do pokoje a trochu to tam okouknu. Vidím to dílko, na kterém pracuje, a trochu se do něj začtu.

jako každý jiný průmysl musí nyní i sexuální průmysl kvůli rostoucímu konzumu uspokojovat specializovanou tržní poptávku. Přestože stále platí, že existuje propojení mezi chudobou, zneužíváním drog a pouliční prostitucí, má tato složka v průmyslu, který se ve Velké Británii stal nyní jedním z největších a nejrozmanitějších, jen velmi malé zastoupení. Nicméně naše lidové vnímání sexuálních pracovnic je i nadále převážně formováno touto konvenční představou o »šlapce postávající na rohu«.

Co je tam krucinál na té vejšce dneska učí? Specializace v terorii kurvení? Tak to bych se tam měl taky dostavit a vyžádat si svůj čestný doktorát.

Jdeme na skleničku do City Café a já zahlédnu Terryho, který se pokouší nabalit studentku pracující za barem. Zdá se, že z tohohle podniku se stal jeho revír. Chystám se Nikki naznačit, že bychom měli vypadnout, a navrhnout, abychom zašli do EH1, ale ona mě neregistruje a Lawson už navíc zachytil její pohled.

„Šoufek a Nikki!“ vykřikne a pak se otočí k barmance. „Bev, cokoli si tady mí staří dobří přátelé poručí,“ usměje se a drapne Nikki za zadek. „Pevnej jako skála, berdo, ty si určitě posilovala. Ani stopa po převisech.“

„Ani ne, v poslední době jsem vlastně docela zlenivěla,“ odpovídá mu takovým tím pomalým, zhuleneckým tónem. Jak to že mu sakra dovolí, aby ji takhle omakával? Příště ho nechá, aby jí strčil vohon do prcky, a on si bude pochvalovat: »Hmm, pevné vaginální stěny. Ty jsi určitě dělala pánevní cvičení, co?« Dívám se na Terryho, jako bych říkal: do prdele, Lawsone, ty onanistický zvíře, tohle je moje holka.

Ale on si mě ani nevšimne. „No, tak to teda na tvym těle vidět neni, to mi věř. Mam sto chutí padnout na všechny čtyři a k tý tvý prdelce se pomodlit. Takže kdyby tě tady ten mamlas,“ tímto se mi uráčí věnovat zběžné kývnutí, „nějak prudil, tak víš, komu máš zavolat.“

Nikki se usměje, chytne Terryho za špíčky na boku a kontruje: „Jak tě znám, Terry, tak ty bys chtěl mnohem víc. Ne se jenom pomodlit.“

„To na tuty. A když už jsme u toho tématu, co takhle grupáč? Byl jsem v nemocnici a pustili mě, sem volnej jako pták.“

„Jako ten v tvejch slipech?“ ptám se. „Tak to muselo být oddělení 45, pohlavní choroby.“

„Takže jsem připravenej, ochotnej a výkonu schopnej,“ pokračuje a znovu mě ignoruje.

„Hele, Terry, máme drobný problém.“ Vysvětlím mu to o tom novináři a že se do doby, než ten film uvedeme na trh, nechci zbytečně zviditelňovat.

„No, tak to pak asi nezbejvá, než jít ke mně domů, co? Ale i tak, připijem si na Cannes, ne? To bude prča! Moc vám to přeju,“ usměje se způsobem, ze kterého mě zamrazí. Potom mi položí ruku na rameno. „Promiň, že sem se před tim tak urazil, brácho. Jen sem ti krapet záviděl, no. Ale starýmu kámošovi musí člověk takovej úspěch stejně nakonec přát.“

„Bez tebe bych to bejval nedokázal, Terry,“ říkám, naprosto omráčen jeho velkomyslností. „To je sympatický, že ten náš celej povedenej Gracemount bereš s takovým šarmem. Je to jen a jen kvůli penězům, chápeš. Vzít někoho do Cannes stojí děsný prachy, i na pár dní. Ale jakmile přijdou první peníze, tak se s tebou vyrovnám.“

„Nedělej si násilí. Stejně v tý době mám pár drobnejch zařizovaček, nevadí. Rabovi je to taky putna. Nedávno sem s nim mluvil. Má plný ruce práce s miminem a se školou, znáš to.“

„Jak se náš Roberto vlastně má?“ ptám se.

„Vypadá v pohodě. Já osobně bych teda ten život v nudným domácím vězení nevydržel,“ okamžitě připomíná, „jednou sem to zkusil. Né, nic pro mě.“

„Pro mě taky ne,“ přitakávám, „já nemám pro běhy na dlouhou trať tu pravou povahu. Zodpovědnost unesu, vlastně se v ní v pravidelných záchvatech vyžívám, ale běh na dlouhou trať, to ne.“

„Občas nás všechny pěkně překvapí,“ zahučí Nikki smířeně, pití jí stoupá do hlavy, spolu se všemi těmi zatracenými jointy, co za celý den vyhulí. Mařena jedna, a to se diví, proč to v gymnastice nikdy nikam nedotáhla! „A my ho i přesto stále milujeme.“

„No, někdy,“ reaguje Terry.

„Ano. A proč je takový? Proč je takový manipulátor? Myslím, že to bude dětstvím stráveným v domácnosti plné cukrujících ženušek. Ano, to je ten italský model. Je schopný v ženách vyvolat dosud spící mateřský instinkt,“ mudruje hlasitě.

Začínám mít Nikki plné zuby. O tom není sebemenších pochyb. Já nevím, ale tendence pořád něco psychologicky analyzovat se časem omrzí. Moje bývalá manželka to taky dělala a po určitou dobu se mi to líbilo. Vyvolávalo to ve mně dojem, že jí na mně záleží. Potom jsem si ale uvědomil, že je to prostě něco, co dělá s každým, pouhý zvyk. Koneckonců to byla židovka z Hampsteadu a rodina pracovala v médiích, takže co se dá taky čekat, že jo? No, nakonec mě to začalo pěkně vytáčet.

A Nikki mě teď taky prudí. Začínám hledat důvody, proč s ní nebýt. Tahle znamení, která jsou předzvěstí nebezpečí, už znám: začnu se ohlížet po ošklivějších, méně sofistikovaných, méně šarmantních, méně inteligentních roštěnkách, a děsně mě to rozpaluje. Uvědomuju si, že je jen otázkou času, než Nikki odkopnu kvůli někomu, koho začnu za pět minut nenávidět. A v posteli není až taková hvězda, jak si myslí, s těmi svými gymnastickými prostocviky. Je líná jako veš, to především. Vždycky spí jako pařez, válí se v pelechu celý den, typická studentka, zatímco já vstávám už s rozbřeskem. Já jsem na vyspávání nikdy moc nebyl: dvě tři hoďky mi v klidu postačí. Už mám dost toho se v noci probouzet s erekcí a muset píchat teplý pytel pilin.

Ale vypadá úžasně, tak proč teď radši udělám všechno, jen abych s ní nemusel jít domů a nemusel ji osouložit? Vždyť jsme spolu teprve pár měsíců. To už jsem se jí nabažil? Skutečně mám tak malou výdrž? To snad ne. Protože pokud ano, tak jsem odsouzen k záhubě, sakra.

Jdeme zpátky k ní domů a ona mě nutí prohlížet si fotky v nějakých pánských časopisech pro onanisty, takový ten druh, který je k nerozeznání od sekce na nejvyšších policích. Na jedné obálce je ta další bývalá gymnastka, Carolyn Pavittová. Ta, co se s ní Nikki znala, ta, kterou je tak posedlá.

„Je ošklivá,“ poznamenám zamítavě. „Chlapi po ní pálej jen proto, že byla na olympiádě a že se ukazuje v televizi. Chtěli by ji přeříznout, aby měli trofej, to je všechno.“

„Ale ty bys ji taky ošukal, co? Kdyby teď vešla do dveří? Nechal bys mě a skočil po ní,“ říká a v hlase má skutečnou zahořklost.

Tak takový krafy nemám zapotřebí. Do prdele, žárlí a obviňuje mě, že si dělám zálusk na ženskou, kterou jsem, pokud si vzpomínám, nikdy pořádně ani nezaznamenal, dokud mi před pár vteřinami nestrčila její fotku pod nos. Vstanu a dám se na odchod. „Ovládej se,“ poradím jí mezi dveřmi. Ona je za mnou s prásknutím zabouchne a ještě za nimi slyším celkem vytříbenou palbu nadávek.

69

POLIŠI

Ten čurák Donnelly drží kudlu, páře mě s ní a já nejsem schopnej zvednout ruce a praštit ho, jako bych na nich měl závaží, jako by mi je někdo držel, nebo jako by byly vodlitý z volova, kurva, a teď si pro mě přichází ta zmrdaná bestie Chizzie a já se pokouším vykopnout, jenže von spustí: „Já tě miluju, brácho… díky, brácho…“

A já na to: „NESAHEJ NA MĚ, TY BESTIE ZASRANÁ, NEBO TĚ KURVA ZABIJU…,“ ale furt nemůžu hejbat rukama a ten zmrd se blíží… a slyšim bouchání…

Sem vzhůru, v posteli, vona má hlavu položenou na mý paži a byl to vole jen zkurvenej sen, ale to bušení nepřestává, a fakt, někdo klepe na dveře a vona se budí a já na ni: „Di votevřít…“

A vona vstane, celá rozespalá, ale dyž se vrací, je vole píčo úplně při vědomí a šeptem povidá: „Franku, sou to policajti, dou za tebou.“

POLIŠI ZASRANÝ.

Ňákej zmrd něco vykecal vo bestii… Murphy… možná že ten kripl chcípnul ve špitále nebo mě práskla ta svině Alice… zmrdaná Druhá cena… ty plesnivý dědci…

„Jo…, já na sebe akorát něco hodim, ty je zdrž,“ povidam jí a vona vychází ven z ložnice.

Navleču si hadry, jak nejrychlejc to jde. Jo, ten zmrd Druhá cena určitě něco vyblil vo tý bestii! Nezabiješ, nebo jak to řikaj ty pámbíčkáři… nebo Murphy… vypadalo to, že ví vo všem…

KURVA… KURVA… KURVA… KURVA…

Podivam se, jak vysoko je to z vokna, moh bych se svízt po tom vokapu na dvorek a pláchnout druhym východem. Ale další můžou čekat venku v dodávce… né, dyž se pokusim pláchnout, je se mnou ámen… furt bych se z toho ještě moh vykroutit… sehnat toho zmrda právnickýho, Donaldsona… kde mám ten zasranej mobil, vole píčo?…

Sáhnu do kapsy u bundy… mobil mi zdechnul, zapomněl sem ho nabít, do píči… kurva práce…

Ozve se klepání na dveře. „Pane Begbie?“

Tak to sou poliši a nikdo jinej, vole. „Jo, momentik, už du.“

Dyž ty zmrdi budou něco chtít, tak budu mlčet jak zařezanej a rovnou volám toho typa Donaldsona. Zhluboka se nadechnu a vejdu ven. Sou tam dva chlupatý: chlap, kerýmu zpod čepice vodstávaj ušiska, a s nim jedna ženská. „Pan Begbie,“ začne ta ženská.

„Jo.“

„Jsme tady kvůli incidentu, ke kterému došlo na začátku tohoto týdne v Lorne Street.“ A já přemejšlim: Chizzie, to nebylo blízko Lorne Street…

„Vaše bývalá žena, paní June Taylorová, si na vás stěžovala. Jste si vědom toho, že je na vás uvalen prozatímní soudní zákaz styku s dotyčnou, dokud se věc nevyřídí u soudu,“ recituje ta poliška, celá vole důležitá.

„Ehm… jo…“

Dívam se na ten cár papíru, kerej mi podala. „Toto je kopie podmínek toho zákazu. Jednu takovou jste zajisté také obdržel. Abych vám připomněla obsah těch podmínek,“ a teď ta matrona skoro zpívá, „je vám výslovně zakázáno navazovat s paní Taylorovou jakýkoli kontakt.“

Teď se do toho vloží ten druhej fízl. „Paní Taylorová oznámila, že jste se k ní přiblížil v Leithu na Walku, křičel jste na ni a pronásledoval ji dál po Lorne Street.“

KURVA, DÍKY BOHU!

Tak to byla ta koza June! Tak se mi uleví, že se začnu smát, a voni na mě civěj, jako bych byl ňákej retard, a já pak povidam: „Jo… já se vomlouvam. Já sem ji jen náhodou zahlíd na ulici a chtěl sem se jí vomluvit za to, jak sem se choval, a vysvětlit jí, že to bylo celý nedorozumění, no. Někdo mi něco nakecal, proto sem se tak utrh. Ale hele,“ povidam a vykasávam si tričko a ukazuju jim tu ránu, „vona mě bodla nožem a má tu zasranou drzost si ještě stěžovat.“

Kate přikyvuje a povidá: „To je pravda! Dyť Franka pobodala! Podivejte se na to!“

„Ale já si nikam stěžovat nešel,“ pokrčim ramenama, „kůli děckam, chápete.“

Ta poliška spustí: „No, pokud si na svou ženu chcete stěžovat, tak prosím. I tak ovšem musíte dodržovat tyto podmínky a nevyhledávat ji.“

„No tak to se nemusíte strachovat,“ směju se akorát.

Ten druhej fízl s těma velkejma plácačkama chce bejt velkej drsňák, asi se snaži na tu kost udělat dojem. „Tohle je vážné, pane Begbie. Mohl byste se dostat do vážných potíží, pokud nenecháte svoji bývalou ženu na pokoji. Vyjádřil jsem se jasně?“

Napadne mě, že bych se měl tomu podělanýmu vaku chcanek podivat do voči, počkat si, až mu zvlhnou a odvrátí zrak, poněvač vim, že přesně tak by to dopadlo, ale nechci, aby mě vláčeli kůli tomu, že si na ně dovoluju, a vířili vodu, tak se jen usměju a povídám: „Tý já se na hony vyhnu, to nemusíte mít vobavy. Škoda, že ste tu nebyli, abyste mi tohle řekli před deseti lety, mohli sme si všichni ušetřit hodně špinavýho prádla!“

Voni ale furt čuměj jak na funusu. No tak, člověk se vole píčo snaží trochu zavtipkovat, ale někerejm nakrknutejm zmrdum to asi vole nedochází. Tý June se vyhnu, tý jo, ale sou tu jiný zmrdi, a těm se teda vyhybat nebudu.

70

PROJÍŽĎKA

Ali je báječná, čéče, to se musí nechat, byla tu za mnou každej den. Prckovi sme nakecali, že sem se vyboural v autě a že mě »strejda Frank« zachránil. Ali zašla k nim a promluvila si s Joem, Frankovým bráchou, a řekla mu, že nemusej mít jako vobavy, že nikdo nebude na nikoho nic práskat. To by nemělo bejt potřeba zdůrazňovat, ale dyž von je Franco fak paranoidní. Řek sem Ali, aby vzala ty prachy a uložila je jako prostě na svůj účet. Sou pro ni a pro malýho, může si je utratit, jak se jí zlíbí.

Mam zlomenou čelist, celou mi ji zadrátovali a nemůžu vole nic než tekutou stravu, dál tři zlomený žebra, přeraženej nos a frakturu stehenní kosti. Taky mam vážný podlitiny a na hlavě vosumnáct stehů. Fak je to, jako bych měl bouračku.

Brzo mě jako pustěj a Ali přemejšlí, že by se vrátila. Ale já ji tam prostě s Andym nechci, ne dokud je jako Begbič na válečný stezce. Napřed si to s nim musim dořešit, viš. Je to v kelu, totálně v prčicích, ale zvláštní na tom je, že nějaký ponaučení sem si z toho jako prostě vodnes, vole. Cejtim se teď víc motivovanej. Řeknu Ali tim svym měkkym, pitomoučkym hláskem: „Já tě chci zpátky, nic jinýho si nepřeju, ale máš pravdu. Musim se napřed hodit do kupy, naučit se bejt jako prostě samostatnej, abych se jako uměl postarat vo domácnost a uvařil a takový ty věci, než se vrátíte, že jo. Nejdřív bych za tebou a za špuntem chtěl jen tak přijít a vzít tě jako prostě na báječný rande, viš.“

Vona se zasmála a políbila mě na ten muj zmasenej vobličej. „To by bylo prima. Ale v tomhle stavu nemůžeš jít domu sám, Danny.“

„Je to ale stejně šecko postavený na hlavu, viš. Já sem si vo Frankovi dycky myslel, že je to docela správnej kočičák,“ mumlám tou slátovanou čelistí.

Ali musí jít vyzvednout malýho, ale dyž mě propustěj, příde si pro mě moje máma se Shaunou a s Liz a vodvedou mě dom. Zatopěj, připravěj něco do žaludku a pak se tak jako vole váhavě připravujou k vodchodu. „Tohle je pěkná hloupost, Danny,“ řiká Liz, „pojď, budeš chvíli bydlet u nás.“

„Ták, poď hezky k mamince domu, Danníčku,“ přemlouvá mě mamka.

„Né, já sem v pohodě,“ bránim se, „bez vobav.“

Takže vodejdou, a jak se ukáže, byl to dobrej tah, protože vo něco pozdějc večer někdo klepe na dveře. No ale já nevotvíram, ani za nic, vole. „Si tam, do píči, Murphy, vozvi se?“ křikne ten kocour a votevírá schránku na dopisy. I dyž tady sedim potmě, úplně ti čéče cejtim, jak ty jeho zlověstný zraky slíděj po předsíni. „Nepřej si mě, vole píčo, jesli tam seš, poněvač jesli seš doma a nevotvíráš mi dveře, kurva…“

Mám naděláno v kaťatech, ale řikam si, no tak todle je typickej Franco. Co by se stalo, dybych ty dveře votevřel? Ale von se tu nevochomejtá dlouho.

Spim vsedě v křesle, jelikož sem se tam celkem uvelebil, ale po ňáký době se vodpotácim do pelechu a probudí mě až druhej den ráno další bušení na dveře. Napadne mě, že je to zase von, že se vrátil, ale neni. „Spude… si tam?“

Je to Curtis. Votevřu dveře a tak napůl čekam, že tam bude stát Begbie a bude tomu chudákovi kocourkovi držet pod bradou kudlu. „Čau, Curtisi, ty vole, sem tu, zašitej ve svym kutlochu.“

„To byl Be-be-begbie, co? Vim to, protože Fi-filip se s nim teď jako kámoší nebo co.“

„Né, vole, byli to ňáký mizerný lumpové, kerejm sem dlužil ňáký chechtáky. Franco mi z tý šlamastyky navopak jako prostě pomoh, viš,“ řikam a von vidí, že neumim lhát, ale chápe, že kecám, abych ho vochránil, protože ho do toho nechci namočit. „Hele, tak sem se doslech, že jedeš na ten filmovej fesťák do Cannes. To je pecka,“ povidam.

„Nó,“ přikyvuje nadšeně, „ale chápeš, neni to ten vopravdickej, jenom ten, de pouštěj porno…,“ dodá, ale já mu to stejně přeju. Curtis je hodný kotě. Viš vole, do špitálu za mnou chodil pravidelně. Má s tim svym koňskym vohonem plno povyražení, ale nezapomíná na starý kámoše a to jako prostě v mejch vočích hodně znamená. Hodně lidiček jednoduše zapomene, vodkud vzešli, jako Šoufl třeba. Nó, von si teď vo sobě myslí, bůhví jaká neni hvězda, ale to bych před Curťou rači neměl řikat, protože von má Šoufla rád. Má von teď ale život. Prcá pěkný holky a eště mu za to platěj. Nemá to špatné zařízený, dyž se nad tim člověk jako zamyslí. Teda, určitě sou horší způsoby, jak si vydělávat na živobytí, to bez řečí, že jo. A von pak povidá: „Poď ven, mam tu káru. Poď se projet. Hele, neni kradená, vole, to né.“

Takže v tom jeho starým bouráku svištíme dolu po spojce sever-jih směr Haddington a já ho hecuju, aby jel rychlejš, a von poslechne a mě napadne, že

bych si moh prostě rozepnout pás, dupnout mu na brzdy a proletěl bych přednim sklem. Ale při mý smůle bych nejspíš skončil nadosmrti vochrnutej nebo tak něco. A nebylo by to fér vůči Curtisovi a taky se fak chci hodit do kupy, protože mam Ali a Andyho, nebo teda aspoň šanci, že bysme zase mohli bejt šichni spolu. Dostojevský. Triky s pojišťovnou. To je ale hromada plků, že jo.

Zajedem do jedný prťavý venkovsky hospody, je to jen pár kilasů vod Leithu, ale už je to tu lautr jinej svět, vole. Ale bydlet bych tady nevydržel, čéče. Někdy mě jako napadá: my tři v malý chaloupce, a jak by to jako bylo činaný a tak, ale pak si uvědomim, že bych se nudil, ne teda s Andym a s Ali, ale jako prostě z nedostatku vobecnejch podnětů.

Pučim si vod Curti mobil a ciknu Rentovi a domluvim si s nim, že se večer sejdeme v hospodě na Grassmarketu. Begbieho si na Grassmarketu představit nedokážu a je jasný, že ani jeden z nás nestojí vo to na toho koucoura někde narazit, viš.

71

AMSTERODAMSKÉ KURVY, ČÁST 10

Spud je pěkně zřízený. Čelist má nateklou, jako by si nechával z brady narůst druhou hlavu, a je vyčerpaný ze schodů, které musel na cestě do Gavova bytu překonat. Pořád ještě nechce mluvit o tom, kdo mu to udělal, jen skrz tu přelámanou čelist mumlá něco o hajzlech, kterým dlužil prachy. Sára vypadá, že ji rozsah jeho zranění obzvláště šokoval. Jestli to byl Begbie, tak tedy nevyměkl ani o ždibec. Gav a Sára s námi zajdou na jednu skleničku a pak odcházejí do kina.

„Jakmile se někde vobjevim, tak se hnedka šichni kliděj,“ posteskne si přiskřípnutým, zastřeným hlasem, „to bude asi mejma vlastnostma. Ale stejně je to fajn, že se zase vídame, že jo, Marku,“ šveholí se zápalem a nadějí.

Je mi moc líto, že mu i tuhle malou bublinu musím rozprsknout, ale zvednu půllitr, položím ho na stůl a zhluboka se nadechnu. „Poslouchej, Spude, já tu asi už moc dlouho nepobudu.“

„Kůli Bebgiemu?“ ptá se a do unavených očí mu náhle vystřelí život.

„Částečně,“ přitakávám, „ale nejen kvůli němu. Chci se odstěhovat, s Dianou. Ona žije celý život v Edinburghu a má chuť na změnu.“

Spud se na mě najednou smutně zadívá. „Hm, aha…,tak to budu potřebovat, abys mi, než pojedeš, přines zpátky Zappu. Uděláš to pro mě, Máro? Vono by se mi s těma zafačovanejma žebrama a jen jednou rukou těžko tahalo s tou kočičí klecí, viš,“ hlavou zuboženě gestikuluje směrem k pásce na paži.

„Jasně, spolehni se,“ odpovím. „Ale ty pro mě taky můžeš ještě něco udělat.“

„Jo?“ diví se Spud způsobem, který naznačuje, že ho lidé moc často nepovažují za schopného pomoci.

„Můžeš mi říct, kde najdu Druhou cenu?“

Loupne po mně očima, jako kdyby mi docela hráblo, což se možná stalo, když si vypočítám, do jakých sraček už jsem se tady dosud zamotal. Potom se usměje a řekne: „Tak dobře.“

Dáme si ještě pár piv a já Spuda hodím domů, ale ani nevystupuju z taxíku. Potom se vydám zpátky k Dianě a jdeme si lehnout. Pomilujeme se, následujícího rána se povalujeme a opakujeme večerní činnost. Po nějaké době si uvědomím, že je trochu nervózní a roztržitá. Nakonec promluví: „Musím vstát a ještě jednou si přečíst tu diplomku. Ještě jednou, naposledy.“

Zdráhavě se vypakuju a jdu ke Gavovi, abych měl trochu klidu. Smůla jak z prdele, venku je zima a leje. Léto je prý za rohem, tak to si nakecávejte někomu jinému, podmínky jsou tu pořád jak na velehorách, do prdele. Uvnitř se mi v kapse bundy rozvibruje mobil. Je to Šoufl a plný podezření se ošívá nad zprávou, že s ním hned teď do Cannes nepojedu. Oznámím mu, že Miz tam bude v každém případě a já že si napřed musím zajet do Amstru a zařídit si pár záležitostí v klubu.

Když přijdu ke Gavovi, dovím se, že on Šoufla a Nikki náhodou potkal ve městě a že je pozval k sobě na jídlo, spolu se mnou a s Dianou. Povadne mi při té představě úsměv a obávám se, že ani Diana z toho nebude zrovna unešená. Ale když se s ní později vidím, reaguje v pohodě, asi proto, že Nikki je její kamarádka.

Když se všichni sejdem, chová se Šoufl vzorně, tedy alespoň podle jeho měřítek. Velmi okatě koketuje se Sárou, ale Nikki to podle všeho nevadí, sama se rozplývá nad Gavem, který se tváří pobaveně, jako by se na něj chystala postelová čtyřka, což je v případě těchhle dvou čísel klidně možné.

Po chvíli mě Šoufl odtáhne do kuchyně. „Já tě v Cannes potřebuju!“ naříká. Pořád jen mele o tom, jak na tom výletě potřebuje ušetřit, tak teď ten pitomec lakomej může začít u mě. „Já se nemůžu na povel sebrat a odjet. Všechny věci mám v Holandsku a chci si pro ně dojet. Nechci, aby mi to všechno zkonfiskovala Katrin, což se stane, pokud sebou nehodím.“

Prská a ježí se jak kočka, které někdo šlápnul na ocas. „Tak kdy za námi teda dorazíš?“

„Budu na jihu Francie nejpozději ve čtvrtek.“

„To doufám, zamluvil sem ti kurva i pokoj,“ štěkne po mně, potom se mu prosebně rozšíří oči a zakrouží ve sklenici svým brandy. „Neblbni, Marku, tohle je naše chvíle, člověče. Na tohle jsi čekal celý život! Kluci z Leithu dobývají Cannes, dochází ti to, vole?! Jsou z nás borci. Bude to kurva naprosto jedinečný!“

„Proto bych si to nenechal ujít ani za nic na světě,“ přesvědčuju ho, „jen napřed musím vyřešit Katrin. Ona je dost nevypočitatelná…, nechci, aby mi z mých věcí udělala fašírku. A nemůžu jen tak Martinovi ukázat záda. »Promiň, vole, já vím, že už sedm let provozujeme tenhle klub za přízně i nepřízně osudu, ale on se mi zase ozval můj starý kámoš Šimon a chce, abych s ním produkoval pornofilmy.« “

Zvedne dlaně a sklopí hlavu a vtom vstoupí Sára a nese špinavé nádobí. „Fajn, fajn…“

Zachytím vítr v plachtách a dodám: „Prožil jsem si za posledních devět let kus života a neodepíšu to mávnutím ruky jen proto, že ses mě znovu uráčil oblažit svou přízní,“ a sleduju Sáru, která se pakuje, jako by našlapovala po rozbitém skle.

On něco odpoví a chvíli se tam takhle bezcílně hašteříme a špičkujeme, dokud oba vzájemně ve svých pohledech nezachytíme rostoucí nevraživost, načež se oba rozchechtáme. „Takhle už to dál nejde, Šimone,“ říkám. „Za mlada to šlo, ale teď začínáme jednat jak nějaký stárnoucí transky. Dokážeš si nás představit za deset let?“

„Radši ne,“ odpovídá a tváří se, jako bych mu připomněl žaludeční vřed. „Jediné, co nás může spasit je: za á, hodně peněz, a za bé, mladé roštěnky v závěsu. Do třicítky to můžeš uhrát vzhledem, do čtyřicítky osobností, ale po čtyřicítce potřebuješ prachy, nebo slávu. Jednoduché počty, vole. Každý si myslí, bůhví jaké nemám ambice, ale není to pravda. Je to pouze udržování formy, takový jakoby krizový management.“

Takovéhle svěřování mě vyvádí z míry, protože i přes to jeho nihilistické chvástání cítím, že to ten zmrd myslí smrtelně vážně. Můžu ho o tenhle jeho výchyt připravit? Připadá mi to hodně kruté. Ale o co by připravil on mně, kdyby mě Begbie býval našel? Né, Šoufl je svině. Ani ne tak proto, že by byl nějak zákeřný, ale proto, že je to takovej zkurvenej sobec. Když pluješ se žraloky, přežiješ, jenom když ty jsi ten největší.

Ale on mi mé pohnutky zvláštním způsobem svaluje a říká, že jsem udělal dobře, když jsem z Británie odjel. „Mele to tu z posledního a pokud nemáš majetek nebo peníze, je z tebe občan třetí kategorie. Amerika, to je místo,“ tvrdí, „tam bych měl vyrazit, založit vlastní církev a z těch naivních Janků, které člověk opije rohlíkem, si dělat prdel.“

Vejde Nikki a na moji adresu s povytaženým obočím pronese: „Šimon a kuchyně? Blbá kombinace.“ Zadívá se na něj: „… Chováš se slušně?“

„Ukázkově,“ hlásí on. „Ale pojď, Rento, přidáme se k hlavnímu procesí. Přece tam Tempse mezi těmi kóčami nenecháme samotného.“

Vracíme se ke stolu a Šoufl, Gav a já se jako zastara přeme o text písně Rogera Daltreyho »Giving It All Away«. „Zpívá tam »Né, jsem na tom lepší, je to, jak to je,«“ prohlašuje Šoufl.

„Nene,“ kroutí hlavou Gav, „je tam »Nejsem na tom lepší«.“

Já je blbečky oba mávnutím přeruším. „Vaše rozdílné názory jsou jen drobné, pedantické slovíčkaření, které nic nemění na podstatě významu té písně. Kdybyste se zaposlouchali, a myslím doopravdy zaposlouchali, zjistili byste, že je tam, »Nejsem o nic lepší,« čímž měl básník na mysli, že se nijak nezdokonalil. Je pořád stejný. Nijak se z toho nepoučil.“

„Hovno,“ ušklíbne se Šoufl, „ta písnička je o tom, jak se člověk zpátky na věci dívá bohatší o dodatečný nadhled a vyzrálost.“

„To jo,“ přitakává Gav, „něco jako »kdybych tak tehdá věděl to, co vím dneska« nebo tak nějak.“

„Ne, jste oba vedle,“ hádám se. „Poslouchejte, jak to Daltrey zpívá, je to nářek, je v tom něco poraženeckého, příběh typa, který si konečně přiznal svoje meze. »Nejsem o nic lepší,« protože jsem pořád ten pitoměj zmrd, jakej jsem byl odjakživa.“

Do Šoufla najednou vjede nenávist, jako by na tom bůhví jak záleželo. „Kecáš pěkný hovadiny, Rentone,“ a obrátí se na Gava. „Tak mu něco řekni, Gave, no dělej!“

Náš pan Williamson si to bere nějak trochu moc osobně. Hádka pokračuje, dokud se do toho nevloží Diana. „Jak se můžete takhle nasírat kvůli takový triviální prkotině?“ kroutí hlavou a otáčí se k Nikki a k Sáře. „Moc bych si přála strávit v těch jejich hlavách jeden den, jen abych viděla, jaké to je, když vám tam plavou takové pitomosti,“ a jednou rukou mi přejede po čele a druhou mi spočine na stehně.

„Mně by stačila jedna hodina,“ tvrdí Sára.

„No jó,“ připouští Šoufl, který si uvědomil, jaká je to celé ptákovina, a usměje se na mě. „Za starých časů jsme na tohle mívali Begbieho, který by řekl: »To je posraná píčovina a začínáte mi s tim srát, tak držte do píči huby nebo vám je vole píčo natrhnu.«„

„Jo, jo, přemíra demokracie je někdy mor,“ směje se Gav.

„To vypadá, jako že ten Begbie bude pěknej model? To bych ho ráda potkala,“ ozve se Nikki.

Šoufl vrtí hlavou. „Tak to si jenom myslíš. On totiž holky moc v lásce nemá,“ uchichtne se a Gav a já se přidáváme.

„Kluky vlastně taky ne,“ dodám a teď už se řehtáme jak utržení ze řetězu.

Zanedlouho začne Nikki rozmlouvat o Cannes, což, jak mě Diana informovala, je u ní v poslední době na denním pořádku, a Sára a Gav se začnou kvůli něčemu popichovat. Diana a já toho využijeme jako signál k odchodu a ona to vysvětlí, jako že si musí ještě jednou vytisknout svoji diplomku. Bohužel se Nikki a Šoufl rozhodnou se s námi podělit o taxíka.

„Ta Sára je kus, co,“ sděluje nám Šoufl.

„Páni, to teda jo,“ zajíká se Nikki a tvář má brunátnou a zpocenou následky alkoholu.

„Navrhl jsem jim čtveřičku, ale jí se do toho nechtělo,“ potvrdí Šoufl mé podezření. „A myslím, že ani Temps nebyl moc nadšenej,“ dodá. Potom se obrátí na Dianu. „Tebe jsem se neptal, Dianko, ne proto, že by ses mi nelíbila, ale ty nejsi bez závazků, a když si představím Rentona tak, jak ho matka příroda stvořila…“

Už jsem se jí předtím svěřil, že s tím za mnou ten zmrd už jednou přišel. Hodí po něm zdrcující pohled a začne si povídat s Nikki, která se zdá být značně pod parou. Vystoupáme po schodech a rozejdeme se každý do svého pokoje a já ještě slyším, jak se Nikki a Šoufek, jak mu Terry říká, o něčem opilecky dohadují.

Diana se odebere do koupelny a já si začnu pročítat poslední verzi její diplomky. Moc tomu nerozumím, což považuju za dobré znamení, ale vypadá to, no, abych tak řekl, dostatečně akademicky: podložené bádání, odkazy, poznámky, rozsáhlá bibliografie atd., a celkem dobře se to čte. „Vypadá to báječně,“ oznámím jí, když se vrátí, „tedy, z mého nezasvěceného pohledu. Jako laikovi se mi to čte dobře.“

„Prolezu s tím, ale nic světobornýho to nebude,“ říká bez sebemenšího náznaku sklíčenosti.

Začneme si povídat o tom, co teď, když je hotová, bude dělat a ona mě políbí a řekne: „Zas takový laik nejseš,“ a rozepne mi poklopec a vyndává mi topořící se péro. Pevně ho sevře a jazykem si promne rty. „Budu dělat tohle,“ řekne. „A bude toho víc, ještě víc a úplně nejvíc.“

Napadne mě: víc než teď, to už snad není v lidských silách.

Dosyta se vyspíme a než se probudíme, je druhý den odpoledne. Přinesu nám do postele dva hrnky čaje a rozhodnu se, že nadešel čas, abych Dianě všechno převyprávěl, od začátku. A taky to udělám. Kolik toho věděla, nebo kolik si domyslela, to nevím, ale nějak moc překvapeně se netváří, ale to se vlastně netváří nikdy. Oblékám se, natahuju si mikinu a džíny a ona se v posteli posadí. „Takže ty jdeš vyhledat svého kamaráda alkoholika, kterého jsi neviděl skoro deset let, a dáš mu tři tisíce liber v hotovosti?“

„Jo.“

„A seš si jistý, že sis to důkladně promyslel?“ vyzvídá mezi zívnutím a protáhnutím. „Nestává se často, že bych se Šouflem souhlasila, ale možná tomu chlapovi víc ublížíš, než prospěješ, když mu dáš najednou takovou sumu.“

„Jsou to jeho prachy. Jestli se rozhodne se upít k smrti, tak budiž,“ zakončím, ale vím, že myslím jen na sebe a na svou potřebu vyřídit si staré účty.

Ta zima jako by se stávala součástí struktury tohohle města. Je to jako choroba, kterou to staré místo není schopné setřást, počasí, které neustále hrozí zacouvat před krutými, ledovými větry Severního moře zpět do divočící zimy. Ulice Mile vypadá strašidelně, i když se teprve začíná stmívat. Plahočím se po dláždění a zabočím do Close. Pokračuji dál tou sevřenou, úzkou uličkou, která se otevírá do malého, temného dvorku, obklopeného starými obytnými věžáky. Mezi zdmi lze z kopce průchodem projít k New Townu.

Dvůr je přeplněn lidmi a všichni napjatě poslouchají proslov starého, vousatého chlapa s divokýma, traumatizovanýma očima, který něco předčítá z Bible. Je tu hodně notorů, ale také množství léčících se alkoholiků a narkomanů, kteří potřebu ládovat se drogou vyměnili za ohnivou dávku evangelických výlevů. Chvíli brousím pohledem po davu a pak ho zahlédnu. Vypadá štíhlejší, je čerstvě oholen, ale má výraz člověka, který se z něčeho zotavuje, protože o tom to je, o tom zamrzlém stavu nekonečného zotavování se, statutu, jenž je leitmotivem abstinenčního hnutí. Je to on, Rab McNaughton, Druhá cena, a já mu musím předat balík v hodnotě tří tisíc liber.

Váhavě se k němu přibližuju. Druhá cena měl blízko k Tommymu, našemu starému kamarádovi, který umřel na AIDS. Obviňoval mě, že jsem Tommyho na fetování navedl, a dokonce po mně jednou fyzicky vyjel. Ten kluk byl vždycky obdařen celkem jednoznačně se projevující povahou. „Dru… Roberte,“ opravím se rychle.

Chvíli se na mě dívá, s letmým opovržením mě vezme na vědomí a pak se otočí zpět ke kazateli, oči mu hoří, hltá každé slovo, které ten člověk pronáší, a k tomu na příslušných místech vždy zamumlá amen.

„Jak jde život?“ zkouším to.

„Co chceš?“ zeptá se a na moment se na mě soustředí.

„Něco pro tebe mám,“ řeknu. „Peníze, které ti dlužím…,“ strčím ruku do kapsy u bundy, osahám balíček bankovek a napadne mě, že to je celý naprosto postavený na hlavu.

Druhá cena se ke mně obrátí čelem. „Víš, kam si to můžeš strčit. Ste posedlý ďáblem, ty, Begbie, ten pornograf Šimon Williamson, feťák Murphy… jste všichni posedlí ďáblem. Jste zabijáci a konáte Satanovo dílo. Tam dole v leithským přístavu se zabydlel Satan a vy ste jeho posluhovači. Je to hříšný místo…“ deklamuje a oči mu ujíždějí směrem k obloze.

Začne mnou cloumat nesourodý pocit, něco mezi pobavením a hněvem, a musím zápasit s pokušením mu sdělit, že plácá pěkný hovadiny. „Podívej, já ti jen chci dát tohle, prostě ber a setkáme se v příštím životě,“ zakončím a do kapsy kabátu mu vmáčku ten svazek bankovek. Přiblíží se k nám statná ženská s kudrnatými vlasy a silným belfastským přízvukem: „Co se dějé? Co se dějé, Roberté?“

Druhá cena ten balíček vytáhne z kapsy a začne mi jím mávat před obličejem. „Tohle! Tohle se děje! Ty si myslíš, že si mě tímhle svinstvem můžeš koupit, co? Že si ty a Begbie můžete koupit moje mlčení? Nezabiješ!“ supí, oči mu hoří, potom mi přímo do obličeje zakvílí tónem, který mi zabrnká na nervy: „NE-ZA-BI-JEŠ!“ a pokropí mě přitom svým prskáním.

Vyhodí peníze do vzduchu a bankovky se začnou točit ve větru. Dav si najednou uvědomí, co tu probíhá. Jeden špínou okoralý chlap v ušmudlaném svrchníku hrábne po jedné padesátilibrové bankovce a podrží šiji proti světlu. Pak se ten strupáč vrhne na dlažbu a zanedlouho všechny zachvátí hrabivá horečka, nevšímají si už starého kazatele, který konečně sám při pohledu na peníze vznášející se ve vzduchu zapomene na svou přednášku a spolu s ostatními chňapá po bankovkách. Couvám a ještě shrábnu pár hrstí peněz a nacpu si je do kapes. Ospravedlním si to tak, že jsem mu je dal, aby si s nimi dělal, co se mu zlíbí, ale když se rozhodl rozdávat almužnu, tak mám právo taky natáhnout ruku. Spěchám uličkou pryč z Close a dál do Mile a zpětně uvažuju, že jsem asi právě vyhladil polovinu alkáčské populace ve městě a všem těm rehabilitujícím se troskám rozbil jejich vzdušný zámek.

Vrátím se k Dianě a zjistím, že Šoufl ještě neodešel, kape z něj voda a kolem sebe má omotaný ručník. „Zítra do Cannes,“ usměje se.

„Už abych tam byl a mohl se k vám připojit,“ říkám. „Škoda to s tím Amstrem, ale musí to být. Kdy ti to letí?“

Odpoví, že v jedenáct, tak se dohodneme, že se s ním a s Nikki druhý den svezu taxíkem na letiště. Během snídaně šňupe kokain a ještě další prdu si dá v taxíku a bez ustání mele o Francku Sauzeem. „Ten chlap je učiněnej bůh, vole, Rentone, naprostej bůh. Nedávno jsem ho viděl, jak vycházel z lahůdek Valvoa a Crolla s drahou lahví vína a říkal jsem si, že přesně tohle nám na Easter Road tolik let chybělo, takováhle třída, vole,“ drmolí, vrže čelistí a vyjeté oči mu tancují sem a tam. Nikki je tak zhulená a omámená tou cannskou horečkou, že si snad ani neuvědomuje, v jak žalostném stavu se Šoufl nachází. Doprovodím je a vykládám jim, že letím tím ve dvanáct třicet do Amsterdamu. Ve skutečnosti mám ovšem namířeno do Frankfurtu, odkud pak spojem pokračuju do Curychu.

Švýcarsko je podělaně nudné místo. Když jsem se dozvěděl, že tady žije Bowie, ztratil jsem k němu veškerou úctu. Ale banky mají výtečné. Opravdu se na nic neptají. Takže když podepisuju převod veškeré hotovosti z účtu Bananazzurri na účet, který jsem si založil u Citybank, nikdo ani nemrkne. No, ten opulentní, obrýlený bankovní úředník v obleku se vlastně zeptá: „Chcete tento účet nechat otevřený?“

„Ano,“ odpovím, „my jen potřebujeme k těm finančním prostředkům okamžitý přístup, protože začínáme s produkcí filmu. Na tento účet ovšem začnou brzy proudit další prostředky, jelikož už máme nasmlouvané investory na další snímek.“

„My máme s financováním filmů značnou zkušenost. Možná by pro vás, pane Rentone, bylo přínosné, kdybyste se vy, nebo váš partner pan Williamson, až tu budete příště, setkali s Gustavem. Mohli bychom vám z tohoto podnikového účtu založit účet přímo pro filmovou produkci a vy byste potom měli možnost psát šeky rovnou a platit věřitelům tímto způsobem.“

„Hmm… to zní zajímavě. Určitě by nám to ušetřilo hodně starostí, kdybychom to mohli mít takříkajíc všechno pod jednou střechou,“ říkám a mrknu na hodiny, protože nechci vzbudit podezření, ale zároveň bych se nerad zdržoval. „Musíme si o tom promluvit, ale momentálně si musím pospíšit, aby mi neuletělo letadlo…“

„Jistěže… odpusťte…,“ omlouvá se a spěšně dokončíme transakci.

A to bylo všechno, takhle to bylo jednoduché. Na cestě do Edinburghu nejsem schopný myslet na nic jiného než na Šoufla v Cannes.

72

„… VZDOUVAJÍCÍ SE VLNY…“

Přímým letem z Glasgow se v obchodní třídě letadla British Airways přesouváme k Azurovému pobřeží. Jak se blížíme na letiště v Nice, je nad námi modrá obloha a já zahlédnu vzdouvající se vlny Středozemního moře, které omývají zlatý písek. I když už nějakou dobu svítí znamení připoutejte se, jelikož přistáváme, Šimon se počtvrté odebral na záchod a vrací se, abych tak řekla, s nozdrami chvějícími se vzrušením a rozčilením. „A je to tady, Nikki, je to tady. Chceš být svědkem toho, jak se žije na velké noze, jak se šplhá na vrchol a jak se obchoduje se světem?“

„Nijak zvlášť…,“ odpovídám, vzhlédnu od stránek Elle a sleduju, jak se mu roztahují nosní dírky. Zahlédnu tam na chloupkách zbytky kokainu.

„Ty zmrdi nebudou vědět, která bije. Nikdy před tím pořádný frajery neviděli,“ ušklíbne se a mne si nos. Potom se na mě skoro bolestně zadívá a měkce mě políbí na tvář. „Ty jsi klenot, lásko,“ řekne, ještě než se jeho chameleonské oči stočí do strany, kde se zaměří na holku s dlouhými, nakroucenými loknami, která má ve vlasech usazené sluneční brýle a na sobě kabátek značky Prada. „Podívej se na to,“ komentuje nahlas a ukazuje, „tolik snahy a všechno to zkazí ta mizerná trvalá. Vsadím se, že je z reklamky. Měla by svému kadeřníkovi dát výpověď… ne, měla by toho kripla rovnou zastřelit!“ zakončí, čelist mu výhrůžné ujede do strany a pár lidí vydá pohoršené zvuky a odvrátí zrak. Já se vlídně usměju, protože vím, že prosit ho, aby ztišil hlas, nemá cenu. Teď to valí na mě a začne mi převypravovat svůj životní příběh.

„Begbie hodil sklenici a ta rozřízla tý holce hlavu… střílel sem na ty zmrdy vzduchovkou… Renton byl jako dítě krutej ke zvířátkům, bylo na něm něco, co… člověk skoro čekal, že z něj vyroste masový vrah… Murphy mi ze stolního fotbálku ukradl tým Coventry City… našel jsem ho u něj doma a ten hajzl si ho prej zrovna náhodou koupil hned po tom, co jsem přišel o ten svůj… naši nebyli bohatý… bylo to pro ně veliký vydání… moje máma, slušná, počestná osoba se ptá: »Kde je ten hezký nový tým, který jsme ti koupili, Šimonku?«… No a co na to mužu říct? »Je u Drbana doma, mami. A zatímco mi tady vedeme tenhle rozhovor, tak moji hráči klouzají po starém, zničeném linoleu doma u toho zlodějskýho šupáka a pod svejma botama je drtěj lhostejný, ožralý lopaty, který se tápavě potácejí do ložnic a hledají děti, který by mohly zneužít…« Jak jsem něco takového mohl říct svojí mamince? Doupě u Murfana, kde ta zasraná verbež…“

Jsem šťastná, když z toho letadla vypadneme. Počkáme na zavazadla a Šimon si to míří rovnou ke stanovišti taxíků. „Nepočkáme na ty ostatní, až přistane easyJet?“ ptám se.

„Řekl bych, že ne…,“ odvětí opatrně. „Poslouchej, Nikki, ehm, Carlton byl plnej, tak jsem jim zarezervoval Beverly. Pořád ještě je to v centru.“

„Je to levnější?“

„I tak by se to dalo říct,“ uculuje se. „Náš apartmán stál asi čtyři sta liber na noc a jejich pokoje osmadvacet liber na osobu.“

Zavrtím hlavou v sarkastickém rozhořčení a doufám, že si mého přehrávání nevšimne.

„Ale já potřebuju slušnej kvartýr kvůli byznysu…,“ protestuje. „Když se ubytuješ v blešárně, tak to vrhá špatný světlo…, ne, že by Beverly byla blešárna, pochopitelně.“

„Vsadím se, že je,“ přu se. „Máme být tým a tímhle ho celý rozvrátíš.“

„Hele, bavíme se o rozdílu mezi Lochendem a Wester Hailes. Pro ně to bude luxus! Já na ně myslím, Nikki, vždyť oni by se cítili jak ryba na suchu. Dokážeš si snad Curtise představit v Carltonu? Mel s tím jejím tetováním?“ Tlačíme vozíky se zavazadly ke stanovišti taxíků a on ještě povýšeně dodá, nosánek nahoru a na něm sluneční brýle: „Ne, jen bych nerad ztrapnil sebe, nebo je.“

„Ty jsi neuvěřitelnej snob, Šimone,“ informuju ho a hlasitě se rozesměju.

„Nesmysl! Pocházím z Leithu, tak jak můžu být snob? Jestli jsem něco, pak socialista. Jen hraju podle pravidel obchodního světa, to je všechno,“ odsekne a pak opakuje: „Doufám, že se na mě Renton nevysere, protože by to byly naprosto vyhozený peníze za pokoj…, ještěže jsem byl natolik předvídavý, že jsem zrušil jeho rezervaci v Carltonu a zamluvil mu pokoj v Beverly…, ten zmrd si nic lepšího nezaslouží…“

„Mark je v pohodě. Chodí s Dianou a Diana je zlatíčko.“

„Bez debat, když chce, hraje to zmrd naprosto přesvědčivě. Ale ty ho neznáš tak, jako já. Chápeš, já jsem s Rentou vyrostl. Znám ho. Je to šmejd. To jsme ostatně všichni.“

„Takové nízké sebevědomí, Šimone! To bych do tebe nikdy neřekla.“

Zatřepe hlavou jako pes, který právě vylezl z moře. „Myslím to v dobrém slova smyslu,“ brání se. „Ale znám jeho povahu. Jestli je Diana tvoje kámoška, tak jí doporuč, aby si dala pozor na peněženku.“

Taxíkem se vezeme do Carltonu a projíždíme po nabité pobřežní silnici. „Měl jsem v úmyslu do toho prásknout a ubytovat nás v Hotel du Cap,“ vysvětluje Šimon, „ale je to trochu moc daleko od centra dění a znamenalo by to neustále se přepravovat taxíky. Tohle je přímo na La Croisette,“ vykládá a mezitím toho rozvláčného románského taxikáře velmi slušnou francouzštinou popohání. „Vite! Je suis très pressé! Est-ce qu’il y a un itinéraire de dégagement?¹⁴“

Konečně jsme na místě a vylezeme z auta. Dva nosiči se nám okamžitě vrhnou na zavazadla. „Ohlásíte se na recepci, monsieur, mademoiselle?“

„Oui, merci,“ odpovím, ale Šimon pořád ještě stojí venku, dívá se na moře, sleduje ty hemžící se davy na La Croisette a pak se otáčí k té impozantní, bíle se lesknoucí stavbě hotelu v edvardovském stylu. „Šimone, jsi v pořádku?“

Sundá si brýle Ray-Ban a zastrčí je do vrchní kapsy svého žlutého plátěného saka. „Jen bych si chtěl vychutnat tuhle chvíli,“ popotáhne, stiskne mi ruku a já zahlédnu, že se mu do očí hrnou slzy.

Vstoupíme do hotelového foyer, jemuž vévodí černozlaté sloupy, a dýchne na nás takovou honosností, ze které se tají dech. Jsou zde k vidění hned tři odstíny mramoru, šedivý, oranžový a bílý a všechny jsou štědře ozdobeny pozlacenými lištami. Křišťálové lustry majestátně zavěšené na mohutných bronzových řetězech, mramorová podlaha, bílé zdi a arkýřovité průchody, to všechno křičí bohatstvím a luxusem.

Nahoře v pokoji je tak tlustý koberec, že máte pocit, jako když kráčíte po mechu. Postel je kolosální a v televizi je padesát programů. Obří koupelna je plná různých toaletních potřeb a na uvítanou je tu v kyblíku s ledem ještě láhev provensálského růžového, kterou Šimon otevře, naleje nám skleničku a odnese je na balkon, ze kterého je výhled na moře. Dívám se ven a je poznat, že na lidi ten hotel dělá dojem. Procházejí se po přímořské kolonádě a s úžasem k nám vzhlížejí. Šimon, opět ve slunečních brýlích, několika turistům, kteří zde nahánějí celebrity, znaveně pokyne, oni se začnou šťouchat a cvakat spouštěmi foťáků! Zajímalo by mě, za koho nás asi mají!

Odpočíváme na balkóně uprostřed dění, naprosto spokojení popíjíme růžové a to horko se mísí s vínem, které jsem si dopřála v letadle, a s vínem předchozího večera u Gavina a jsem z toho ze všeho značně malátná.

Ale jsme tady. Já jsem tady. Jsem herečka, hvězda, sakra, tady, v Cannes. „Zajímalo by mě, kdo další se tu ubytuje? Tom Cruise? Leonardo DiCaprio? Brad Pitt? Možná dokonce v pokoji vedle nás!“

Šimon pokrčí rameny a zapne mobil. „Mně je to fuk. Všichni budou muset skákat podle nás,“ dodá jalově a vyťukává číslo. „Mel! Jste tu… báječný. A co Curtis, chová se způsobně?… dobrý… bavte se a my se pro vás stavíme v sedm. Po představení je nějakej mejdan a seženu nějaký pozvánky… moc se nenamažte… jo, jasně… no tak si skočte na pláž nebo se dívejte na telku… takže sraz v recepci v sedm… Tak jo,“ zakončí a zacvakne hovor. „Takový nevděk,“ zasténá a pak předvádí Mel: „Já ani Curtis nemáme žádný prachy, Ši-mó-né, jak můžeme jít nakupovat, dyž nemáme ani vindru?“

Začíná na mě silně padat únava. „Půjdu si na hodinku lehnout, Šimone,“ oznámím mu a jdu do pokoje.

„Hm,“ zahučí a jde za mnou.

Šimon si ze seznamu na obrazovce pod nadpisem kanál pro dospělé vybere nějaký pornofilm. Jmenuje se to Zadní vchod: dovnitř venkovními dveřmi. „To je úlet, nikdy jsem si nemyslel, že ten název alba od Led Zeppelin je vlastně odkazem na anální sex. To potvrzuje mou domněnku, že Page byl svým způsobem vizionář, chápeš, s tím Crowleyem a tak.“

„Proč se díváme zrovna na tohle…?“ mumlám ospale.

„Zaprvé nás to rozjede, za druhé zjistíme, jak je na tom konkurence. Sleduj tohle!“

Žena leží na zádech a někdo jí píchá. Když se kamera oddálí, je vidět, že ten chlap má její nohy hozené na ramena. Vyvolává to iluzi, že ji tlačí dozadu, aby se jí dostal k zadku a že ji šoupe do řiti, ale není to možné ověřit, protože jsou v takovém úhlu, že těžko říct, zda je to její zadek nebo číča. Všimnu si ale toho, že ta žena má na zápěstí hluboké modřiny, z nichž některé se zabarvují dožluta. Ani mě to nijak nepobouří, spíš mi to připadá jako laciný trik, čímž ztratím i ten nevalný zájem, který jsem původně o film měla, a začnu dřímat. Po pravdě řečeno mě moc nebaví dívat se, jak někdo jiný šuká, nudí mě to. Ta matrace je pohodlná, ten hotelový župan taky, odplouvám do spánku…

Probudím se mírným chladem, mám rozevřený župan, šňůrka je rozvázaná a přistihnu Šoufla, jak se nade mnou v posteli tyčí a horečně onanuje. Rychle si župan přitáhnu k tělu.

„Kurva… teď si mi to zkazila,“ lapá otráveně po dechu.

„Cože… ty si ho nade mnou honíš!“

„No a?“

Posadím se na posteli a v mžiku jsem probuzená. „A co kdybych si prostě vzala modrou rtěnku a hrála si pro tebe na mrtvolu?“

„Ale prosím tě,“ kontruje, „nejde o žádnou nekrofilii, je to mnohem nevinnější. Dělám to na tvojí počest! Tos do prdele nikdy neslyšela o Růžence?“

„Milovat se se mnou nechceš, ale dívat se na podřadný porno a honit si ho, to jo. Co je tady jako krucinál na mojí počest, Šimone?“

„Ty to nechápeš…,“ odbyde mě, popotáhne, protože mu teče z nosu, a pak zavrčí, „potřebuju nějakej… nějakej výhled, sakra.“

„Potřebuješ akorát míň šňupat ten podělanej koks,“ křiknu, ale jen tak vlažně, protože se vážně musím trochu prospat.

Pokouším se zabrat, ale slyším, jak si dál něco hučí. „Hele… ty zase moc hulíš a plácáš kraviny,“ říká, „ale to já na tobě právě miluju. Ne, aby ses změnila. Tráva je pro holky výborná droga, tráva a éčko. Já jsem tak rád, že nebereš koks. To je droga pro kluky, holky s ní neumějí zacházet. Vím přesně, co řekneš, že je to sexistický. Ale není, je to postřeh podložený přiznáním rozdílů mezi mužem a ženou, což je zase hold ženské autonomii, což je feministický postoj. Takže potlesk, bejby, potlesk…,“ zakončí a opouští místnost.

Když za ním zapadnou dveře, pomyslím si: díky bohu, že vypadl.

73

FINTA ČÍSLO 18 752

Proplétám se úzkými zadními uličkami, vracím se na La Croisette, všechno hltám očima a vypaluju si do mozku nesmazatelný plán města. Odhaduju korzující tak, jako zkušený farmář na Inglistonské královské výstavě oceňuje dobytek. Slyším štěbetání kůzlat na sexuálním tržišti náměstí, kde zběžný pátravý pohled postačí k vytvoření vyčerpávajícího úsudku a ohodnocení. Modelové z public relation, kteří se ztuhlými úsměvy úsečně prskají do mobilních telefonů, povýšení nakupující a dychtiví baťůžkáři, ti všichni jsou předmětem mého »nenápadně« hltavého zraku.

Tahle produkce je šaškárna na entou. Proč zůstat u porna, proč neudělat pořádný film? Sehnat si od lotynky trochu kapitálu a hurá na věc. Kdekdo to tak dělá. Každý top gangster si je vědom toho, že nejlepší kriminálníci jsou kriminálníci, kteří zločin pověsili na hřebík. Nahrabat si a jakmile je to schůdné, začít hrát legálně. Nějaké popotahovačky nemá člověk zapotřebí, vězení je pro chudáky typu Begbieho, kteří přes všechno své pózování nejsou nic jiného než odepsané oběti. Trochu času za mřížemi snad, v mládí, takových, no, šest měsíců, to beru, krapet vzdělávací zkušenosti. Ale pokud vám po šesti měsících v base nedojde, že tohle není nic pro vás, tak jste skutečně v řiti. Nikdo nemá vězení rád, ale pár politováníhodných zmrdů k němu prostě necítí dostatečně velkou nelásku.

Cannes, právě tady chci být. To město představuje volbu. Ale není to jen tím, že nejsem v Leithu nebo v Hackney, není to tím fyzickým místem, je to ve mně. Teď nejsem jen zoufalý kšeftař, který nemá, co směnit. Uvědomuju si, že ať jsem v minulosti machroval jakkoli, nikdy se mi nepodařilo nechovat se podle jistého předvídatelného vzorce, na té hraně zoufalosti. A nemohlo se mi dařit, protože když se to tak vezme, byl to všechno jen štít a na tržišti světa jsem neměl s čím obchodovat. Teď konečně mám, díky tomu, že jsem shromáždil pár upocených těl a nafilmoval výsledek, přece jenom něco na prodej, něco, co svět ocení. Něco, co jsem vytvořil. Šimon Williamson má výrobek, kterým není Šoufl. Tohle je byznys, nic osobního. Propaguju film Šimona Davida Williamsona.

Vracím se do hotelu, plánuju si, že se budu chvíli opalovat, zkusím si trochu odpočinout a možná nabalím nějaké roštěnky. Nemáme zas takové moře času a ten šašek z hotelu mi pěkně hnul žlučí, čtyři stovky za noc a stejně musí člověk vypláznout ještě patnáct liber za den, aby mohl na soukromou pláž před hotelem, stejně jako ti zkurvení plebejci, co tu nebydlí a které by odsud tak jako tak měli hnát svinským krokem.

Nikki mezitím vstala, ale protože nás tlačí čas, spokojíme se s kusem žvance v hotelu. Potom, co mě přistihla, jak nad ní onanuju, už trochu roztála. Jen tak tak se mi ji podařilo přesvědčit, že jsem to dělal na její počest. Holky: co jiného by to taky mohlo být? Ale nic, spokojeně najedení se cestou na promítání Sedmi jízd pro sedm bratrů stavíme v tom prašivém hotelu vyzvednout Mel a Curťu.

Kino, kde film poběží, je malá, ale elegantní scéna v jedné ze zadních uliček. Šušká se, že se na promítání dostaví Lars Lavish, Ben Dover, Linsey Drewová a Nina Hartleyová (Nikkiina oblíbenkyně), ale nikoho z přítomných nepoznávám. Ale přišlo dost lidí, to zase jo, a pár lidí vklouzne dovnitř i po té, co zhasnou. Snažím se monitorovat obecenstvo, abych posoudil, jak zpola zaplněný sál reaguje.

Jsem tak nabuzený, že ani nepotřebuju kokeše, ale i tak si tam malinko lupnu z kreditky. Mel a Curtis udělají to samé. Neubráním se a ulevím si: „Páni,“ když se Melanie objeví poprvé na plátně nahá. Hravě mě šťouchne loktem do žeber. Ale teprve Nikki vyvolá skutečný ohlas. Od chvíle, kdy ze sebe stáhne to přiléhavé elastické tričko, odhalí vyholenou prcinu a arogantně se přenese záběrem, je ve vzduchu cítit elektřinu. Z hlediště se ozvou jedna či dvě mocné reakce, a když se otočím, přistihnu ji s rozpačitým výrazem a stisknu jí ruku. Opravdový megahit je ovšem Curtis, přesněji Curtisovo péro. První záběr na tu kládu vyvolá několik nadšených výkřiků a já se obracím a vidím, jak se našemu klučinovi ve tmě blýskají jeho velká zubiska.

Venku po skončení filmu se na nás lepí hromada lidí, vyměňujeme si vizitky a jsme naléhavě zváni na různé recepce. Ale já vím, kam se chci dostat, a není to nic z téhle pornobranže, ale velká sešlost celého průmyslu v tom velkém šapitó na Croisette. Všichni pornoherci chtějí být právě tam, ale mně se podaří ukořistit čtyři pozvánky a jsme tam.

Po pár skleničkách je Nikki pod parou a začíná mi lézt na nervy. „Proč mluvíš tím směšným hlasem, Šimone?“ přeruší mě, zrovna když mluvím s jednou ulítlou panenkou s dlouhými, rovnými blond vlasy, která je podle všeho nějaké velké zvíře u firmy Fox Searchlight „Mě obviňuje, že mluvím jako nafoukaná nána, a hned, jak vystoupíme z letadla, najede na tyhle píčovinky.“

Ta Foxinka zvedne obočí a já nasadím úsměv jako kolo od vozu. „O jakém přízvuku to mluvíš, Nikolo? Takhle já mluvím normálně,“ vyslovuju pomalu.

Nikki rýpne do Mel a řekne: „Takhlé já fždycky mlufím, Nikoló. Žíkejte mi Williamšon. Šimon Dejfid Williamšon.“

„Chá, Šoufle!“ vyprskne Mel a pak se tyhle zákeřné, nejapné, žárlivé fúrie rozhýkají jako čarodějnice v Macbethovi a nějaký ulízaný zmrd přijde, uchopí Fox Searchlight za paži a odvede si ji pryč.

Z té jejich malicherné blbosti se mi vaří krev. „Možná můžete něco získat, když budete podkopávat moji snahu zviditelnit a prodat tenhle posranej film, jehož výrobě jsme za posledních šest měsíců obětovali většinu života,“ dávím se s vztekem skrz zatnuté zuby, „ale to mě poser, jestli vím, co.“

Podívají se na sebe a na zlomek vteřiny utichnou. Potom Melanie vzdychne: „Áách…,“ a znovu se začnou hystericky svíjet. Seru na vás, mizím do davu a svým vycvičeným bystrozrakém pátrám po své lištičce Foxince, kterou tady lovím.

Zapadnu na hajzly a chystám si dát trochu koksu, když tu vidím, jak se do jedné kabinky cpe pár chlapů, tak se k nim přidám a nechám se od nich na pár lajniček pozvat. Zpátky se vynořím meganakopnutý, rozhlédnu se a vidím, jak Nikki a Mel skandálně flirtují s nějakými slizce vyhlížejícími hovádky. Vypadá to, že Curtis se vypařil. Vyrazím směrem k holkám. Jeden z těch typů, který si namlouvá Nikki, mě vidí přicházet a povýšeně se zeptá: „A ty seš kdo?“

Nakloním se blízko k němu. „Já jsem ten, kdo ti vole přerazí frňák, že se navážíš do mý holky,“ řeknu a položím Nikki ruku kolem ramen. Ten mamrd se ještě chvílí škvaří ve vlastní šťávě a pak polekaně vycouvá. Naneštěstí to samé udělá Nikki a Mel pod záminkou, že si jdou ještě pro pití, ale obě jsou z mého výstupu mimořádně rozladěné.

Jdu zpátky na záchod, kde se ke mně s očekáváním přitočí jeden z těch chlápků, kteří se se mnou podělili o koks. „Sorry, kámo, soukromá jízda,“ odbydu ho.

„Tak to není zrovna fér…,“ stěžuje si.

„Postdemokracie, vole. A teď vodprejskni,“ zahulákám, prásknu mu dveřmi před nosem a pořádně si přepudruju chobot.

Hned jsem zase venku, ve svém živlu proplouvám sem a tam, když mě vyruší ten klokotávý přízvuk, který mi do ucha zazpívá: „Ší-moné! Jak se máš, příteli?!“

Je to ten odpudivý kripl Miz a já se nadechuju, abych ho příkře odpálil nebo dokonce řekl něco sprostého, protože teď už ho k ničemu nepotřebujeme, jenže on mě předběhne: „Rád bych tě někomu představil,“ a kývne na vysokého chlápka s knírem, který stojí vedle něj a který mi připadá povědomý. „Tohle je Lars Lavish.“

Lars Lavish je jedním z předních evropských bývalých pornoherců, ze kterého se stal producent. Jeho schopnost erekce byla legendární a je znám jako kmotr hardporna. Na ulicích Pařiže, Kodaně a Amsterodamu obtěžoval slečny, lákal je k sobě do studia a tam s nimi improvizovaně natáčel pornoklipy. Vyřídilka tohodle chlapa je věhlasná. Používal akorát svůj šarm, přesvědčování a lákadlo v podobě peněz a ptáka. Nedávno podepsal velkou smlouvu s významným distributorem a teď si všechny věci dělá sám a má plnou vydavatelskou kontrolu. Jinými slovy jsem jak v Jiříkově vidění. Tohle je můj hrdina, můj mentor. Nemůžu do prdele ani jasně myslet, natož mluvit.

Lars Lavish.

„Larsi,“ potřesu mu rukou a najednou mi nevadí, že má paži ovinutou kolem Nikki.

„Rád tě poznávám, Šimone,“ zakření se a mrkne na Nikki. „Tahle holka je tak sexy. Naprostá bomba, fakt, jednička! Sedm jízd, chlape, to byla jííízda! Řekl bych, že si budeme muset vážně promluvit o distribuci tohohle filmu. Dokonce jsem tak uvažoval, že by to v limitované edici mohlo i do kin.“

Umřel jsem a odebral se do ráje. „Kdykoli, Larsi, kdykoli, kamaráde.“

„Tady je moje vizitka. Ozvi se, prosím,“ řekne, políbí Nikki a odchází do davu s Mizem, který se po mně otočí a spokojeně zatřepe hlavou.

Nikki a já se brzy zamotáme do diskuse, která dostává trochu jízlivý tón. „Čím to je, že všechny tyhle mužský časopisy, jako je Loaded, FHM nebo Maxim, jsou stejný jako pornočasopisy typu Mayfair, Penthouse a Playboy, střídmý ohoz na obalu a vevnitř nahotinky? Protože mužský časopisy jsou pro chlapy, kteří jsou onanisti, což jsou koneckonců všichni muži, ale tihle rádi předstírají, že nejsou. Jak můžeš mít tvůrčí prostor a sexualitu a nebýt přitom onanista? Ty sračky, kterýma se ohání takoví jako Renton, že prý ho vzruší už pouhé pomyšlení na určité věci, a tak jde za svou hezkou, vyzrálou přítelkyní a hezky, vyzrále si o tom podebatují a rozumně se dohodnou, že si ty fantazie přehrajou, všechno tím láskyplným, ohleduplným, oboustranně obohacujícím a naplňujícím způsobem…“

„Ale…“

„TO JE PYTEL SRAČEK! Ne, kozy a prdelku potřebujeme proto, aby nám byly k dispozici, musíme je ochmatávat, oprcávat a onanovat nad nimi. Proto, že jsme muži? Ne. Proto, že jsme konzumenti. Proto, že takové věci máme rádi, protože tyhle věci, které, jak uvnitř cítíme, nebo jak jsme si alespoň nechali namluvit, nám dodají na ceně, uvolní nás a uspokojí. Ceníme si jich, a tak musíme mít alespoň iluzi o jejich dostupnosti. Místo koz a prdelí si můžeš doplnit coca colu, brambůrky, motorové čluny, auta, domy, počítače, značkové oblečení, padělky z tržnic. Proto se reklama a pornografie podobají: prodávají iluzi, že můžeme mít, co se nám zamane, a že za toto spotřební chování nemusíme pykat.“

„Tvůj monolog mě nudí,“ zhodnotí Nikki a odchází.

Ať si vylíže prdel. Surfuju na parádním rauši a všichni ostatní a všechno ostatní se bude muset točit podle toho, jak já budu pískat, kurva.

74

„… MUČIVÁ CYSTITIDA…“

Lars Lavish se mi pokouší dostat pod sukni. Tihle chlápci od pornofilmu jsou sice pěkně natvrdlí, nicméně nesmírně cílevědomí. Je to otrava, ale pořád zajímavější než Šimonová společnost. Chová se jako pěkně otravná, vykoksovaná pruda. Nechci na něj být sice moc tvrdá, protože tohle je jeho chvíle a měl by si ji vychutnat s hrdostí, která předchází pádu, a tak dále. Ale je to prostě a jednoduše nemožné. Chce jen ojet všechno, co se tu hýbe, jako Curtis, který tak ovšem činí. Hogo fogo nanynky stojí frontu, patologické, choulostivé upejpavky, které si chtějí vrznout s tím ptákem, o kterém se ve stanu šíří bleskovou rychlostí šeptanda. A z jeho naparování je zřejmé, že nám k tomu péru náš chlapeček konečně dorůstá. Ze zaplivané sluje na výsluní pornohvězd.

Na moment se s někým vypařil, ale teď jsou opět zpět. „Jak se máš, Curťo?“

„Parádně,“ říká a táhne za sebou za ruku nějakou holku. Té lezou oči z důlků a chůze jí dělá obtíže. „Ještě nikdy jsem si takhle neužíval!“

S tím se nedá než souhlasit.

Přitáhnu si ho k sobě a pošeptám mu do ucha. „Pamatuješ si, cos říkal o těch klucích? Se kterýma jsi chodil do školy? Jak si z tebe utahovali, že ses zrůda? No, a kdo měl pravdu, co, a kdo byl mimo?“

„Voni byli mimo, já měl pravdu,“ odpovídá. „Ale… škoda, že tu nemohli bejt třebas Danny a Filip, že by to jako viděli. Byli by z toho vodvařený.“

Šimon to zaslechl a vloží se do toho. „Vem si metro v Londýně, to je stejný. Počítaj s tím, že se dostatečnej počet lidí bude chovat jako ovce. Nerozestavěj tam ani koše, rozumíš, a představujou si, že si lidi svoje odpadky budou nosit všude s sebou. A to já nedělám, nechám je odpadnout kdekoli. Ale dostatek lidí to tak dělá, a tak se jim fakt vyplatí tam ty koše nestavět.“

„To sem ňák nestih…“

„Říkám jen, kámo, že svinstva se musíš zbavit, nikdy nikde si ho nenos s sebou, a tady žádný svinstvo není a to je prostě nádherný,“ prohlásí nafoukaně.

Šoufl, bože, fakt je z něj člověku šoufl, se může potentočkovat z jedné holky jménem Roni, o které tvrdí, že pracuje pro Fox Searchlight. „Roni nás zítra pozvala na návštěvu do Fox Searchlight,“ září.

Zatáhnu ho na stranu. „Tak si ji, Šimone, klidně hned odveď a vopíchej ji, vypadá to, že na nic jinýho nečeká. Nebo je to jenom ukníkaný románek?“

„Nebuď malicherná, Nikki,“ vysmívá se. „Ona je jen nástrojem, jak dostat lístky na jednu velkou spářku.“

Kecá, až se mu od huby práší. Party je u konce a tak se na chvíli přesuneme do nějakého klubu, ale je tam tak narváno, že je tam sotva k hnutí, takže se rozhodneme vrátit se do hotelového apartmá. „Tak to je bomba,“ komentuje hotel Curtis, oslněn honosnou nádherou toho místa.

Naší malé skupince zahradí cestu uniformovaný vrátný a poněkud pánovitě se zeptá: „Jste našimi hotelovými hosty?“

„Ne, za něco takového byste nás nemohl označit ani s největším vynaložením fantazie,“ odvětí Šimon škrobeně. Jakmile se nám ale portýr chystá ukázat dveře, vyloví z kapsy klíč od pokoje. „Když je člověk hostem, dostává se mu alespoň jakési pohostinnosti, nějakého základního zdvořilého zacházení. Ano, přebýváme v tomto hotelu, ale nikoli, hosty byste nás nazvat nemohl.“

Portýr se chystá něco namítnout, ale Šimon ho odbyde mávnutím ruky jako někdo, kdo se snaží odehnat nechutný zápach, a rázuje si to vpřed. Já vyseknu poněkud omluvný úsměv a s ostatními ho následuju. Vyjedeme nahoru do pokoje a vypijeme obsah baru do poslední kapky, během čehož mi Šimon pije krev tím, jak do nebe volajícím způsobem podlejzá té lištičce Searchlightové. To, jak do sebe házejí hromady kokainu, vážně nahání hrůzu.

„Pornografický film… a tady Curtis je ta hvězda?“ ptá se a poulí jeho směrem oči. Curtis se válí na gauči a Mel kroutí hlavou.

„No, teda Curtis a Mel, a taky Nikki, pochopitelně,“ uráčí se to Šoufl objasnit. „Pornu vždycky vládnou holky. Ale Curtis má určitý talent, který ho povyšuje nad standardní pěťákové ochotníky! Samozřejmě i já tam mám svou roli…“

„No nééé…,“ vyhrkne madam Searchlightová, tře mu paži a navzájem se přitom hltají očima.

Je mi z jejich žhavého flirtování, jako bych stláskala moc cukrové vaty. Chvíli to jeho slintání ještě poslouchám a potom na posteli odpluju do spánku. Když se v noci probudím, mám těžký močák, a proto se odpotácím na záchod, kde si jak procházku po střepech dopřeju dlouhé, trhavé močení, kterým začíná mučivá cystitida. Minibar zeje prázdnotou, Šimon a Foxinka jsou fuč a Curtis a Mel vytuhli kompletně oblečení v objetí na rozkládacím křesle.

Sedím na záchodovém prkýnku a snažím se z močového měchýře vytlačit toxické chcanky. Zavolám pokojovou službu a poprosím je, aby mi poslali nurofen. Naštěstí mám v kabelce cylanol a jeden si vezmu. Ale je to stejně nesnesitelná bolest; nemůžu spát a polévá mě horečný pot. Vstoupí Šimon a vidí, jak trpím. „Co je ti, bejby?“

Vykládám mu to a do toho vstoupí kluk z pokojové služby. Šimon mi podá ten nurofen. „To brzo zabere, holčičko, nic se neboj…, vzala sis ten svůj cylanol?“

Nevýrazně přikývnu.

„Hele, tu Roni jsem nevojel, je ti to jasný,“ vysvětluje spěšně, „jen jsme se šli projít na pláž, protože vy všichni jste odpadli. Já jsem v poslední době muž jedné ženy, miláčku, no, mimo pódium tedy, že.“

Procházka po pláži. To zní tak romanticky, že si přeju, aby ji byl raději opíchal v jejím hotelovém pokoji. Všimne si Mel a Curtise, přistoupí k nim a zatřese jimi, aby se probrali. „Je skoro ráno. Co kdybyste se, lidi, sbalili, vyrazili směr Beverly a dopřáli nám trochu času o samotě? Prosím?“

Mel zkrabatí tvář, ale zvedne se. „No jó… poď, Curtisi.“

Curtis vstane a zahlédne moje slzy. „Co se stalo, Nikki?“

„Ženské potíže. To bude dobrý. Brzy nashledanou,“ odbyde ho Šimon.

Ale Curtis se s tím nespokojí a přijde k posteli. „Seš v pořádku, Nikki?“

Zaznamenám jeho obavy, a když mě sladce políbí na horečnaté čelo, zavěsím se rukama kolem jeho vyzáblého pasu. Potom se přiblíží Mel a tu obejmu a políbím. „Jsem v pořádku, myslím, že mi začínají zabírat ty prášky. Je to jen zánět močového měchýře. Přepískla jsem to s tím vínem a tvrďáky. Myslím, že to agresivní šampaňské tomu taky nepřidalo.“

Když odejdou, vlezeme si se Šimonem do postele, lehneme si k sobě zády, prkenní a napjatí, já bolestí a on kokainem.

Pak se konečně začnu uvolňovat a trochu se v posteli uvelebím. Když se probudím, vyrušená jeho přesouváním po pokoji, musí být pokročilé odpoledne. Přijde a sedne si na postel s tácem od pokojové služby: loupáky, káva, pomerančový džus, housky a čerstvé ovoce. „Je ti líp?“ ptá se a políbí mě.

„Jo, znatelně,“ dívám se mu do očí a oba dva zůstáváme v tichu.

Po chvíli mi stiskne ruku a řekne. „Nikki, já jsem se včera večer choval odporně. Nebylo to jen tím alkoholem nebo koksem, bylo to tou příležitostí. Chtěl jsem, aby se to celé povedlo, a choval jsem se jako uzurpátor, jako fašista.“

„A to má být nějaká novinka?“ poznamenám.

„Chci to dnes večer napravit, než se všichni vydáme na ten mejdan od Fox Searchlights,“ říká a tvář mu přeřízne ohromný úsměv. Potom dodá: „Mám výtečnou zprávu.“

Září jako sluníčko. Musím se ho zeptat. „A jakou?“

„Právě jsme byli porotou Filmového festivalu pro dospělé navrženi na cenu za nejlepší film! Dnes ráno mi volali!“

„Teda… to je tak… jako, fantastický,“ slyším se blekotat.

„Na to vem jed, že je,“ přitakává Šimon nadšeně. „A ty, já a Curtis jsme byli nominovaní na nejlepší objev roku. V kategoriích herečka, režisér a herec.“

Cítím takovou adrenalinovou pecku, že se skoro přilepím ke stropu.

Abychom oslavili naši nominaci, pozve mě Šimon na večeři do podniku, který častuje popisem: „Jedna z nejvybranějších restaurací, nejen v Cannes, ale v celé Francii. Což pochopitelně znamená na světě.“

Vezmu si blýskavé hráškově zelené šaty značky Prada a lodičky Gucci na vysokém podpatku. Vlasy si vyčešu do drdolu a ozdobím se malými zlatými náušničkami, řetízkem a několika nákotníčky. Šimon, který má na sobě žlutý bavlněný oblek a bílou košili, si mě prohlíží a potřásá hlavou. „Ty jsi samotným ztělesnění ženskosti,“ říká a zdá se, že je z toho perplex.

Mám chuť se ho zeptat, jestli to samé říkal včera lištičce ze Searchlight, ale nechám to být, protože nechci kazit tuhle chvíli. Jsme tady a jsme tu teď a já vím, že to nebude trvat navěky.

A je to tu báječné, v téhle malé provensálské restauraci, kde je vaření povýšeno na uměleckou formu. Od amuses-bouche po výsostné homard bleu, suc lie de trugge noire et basilic pilé a kuřecí prsíčka demi-deuil zalitá inkoustovou lanýžovou omáčkou, až po pièce de résistance, hromadu lanýžů, kteří obklopují křupavý zelený salát. Kouzelné.

Jako zákusek jsem si vybrala kávovo-čokoládový coupe glacée s odvážným šálkem tekuté čokolády a brioche, která se v ní měla namáčet. To všechno splachujeme lahví šampaňského, dále víny »Cristal« Louis Roederer, Qos du Bois Chardonnay a dvěma velkými koňaky Remy Martin.

Jsme tím vším omámení, svůdně na sebe šišláme lámanou francouzštinou, když vtom Šimonovi zazvoní mobil, ten zelený. Štve mě, že snad není příležitosti, při které by je byl schopný vypnout. „Haló?“

„Kdo je to?“ zasyčím a jsem značně podrážděná, že nám někdo tuhle chvíli narušil.

Šimon položí ruku na mluvítko. Chvíli se tváří celkem ustaraně a pak se mu po tváři rozlije jízlivý úsměv. „François. Nějaká dramaticky důležitá novina ohledně karetní školy v Leithu, na kterou jsem zapomněl. Ó jaká nedbalost, že jsem si v diáři naplánoval dvě věci na stejnou dobu.“ Potom nevzrušeně mluví do telefonu. „Já jsem ve Francii, Franku, na filmovém festivalu v Cannes.“

Na druhém konci bzučí ostrý hlas. Šimon si podrží telefon dál od ucha. Potom na mě prostopášnicky mrkne, druhou rukou si zacpe ucho a do telefonu deklamuje: „Franku? Jsi tam ještě? Haló?“

Zakryje mluvítko a chechtá se. „François dělá kapku potíže. Jak jen jsem mohl zapomenout, že filmový festival v Cannes se časově kříží s karetní školou v Leithu. Měl bych se okamžitě do Leithu vypravit helikoptérou,“ pitvoří se, ramena se mu klepou a to už se směju taky. „Jsi tam ještě, Franku? Haló?“ křičí do telefonu. Potom nehtem přejede po mřížce mluvítka. „Já tě neslyším, ztrácíš se mi. Zavolám ti později,“ zakončí a potom telefon zaklapne a vypne. „To je takový imbecil, že ho ani nedokážu nenávidět. Je to něco víc,“ rozjímá konsternovaně. „Ten člověk se vymyká pojetí lásky nebo nenávisti… on prostě… je.“

Potom mě nad stolem chytí za ruku. „Jak je možné, že někdo jako on a někdo jako ty existuje na stejném světě? Jak je možné, že planeta Země produkuje tak rozmanité lidské bytosti?“

A zase se do toho naplno ponoříme. Šimon občas svým pohledem arogantně zpraží zbytek místnosti, ale většinou se navzájem hltáme spikleneckými pohledy a nahlížíme jeden druhému do duše. Když zažijete takovou blízkost, připadá vám, že soulož by ve skutečnosti byla antiklimax. Skoro.

„Máme před schůzkou s ostatními čas zaskočit si zpátky do hotelu?“ ptám se ho.

„Já si čas udělám,“ říká a mává mobilem.

Odeberu se na toaletu, vtlačím si prsty do krku, vyzvracím to jídlo a vykloktám si ústní vodou, kterou nosím v kabelce. Bylo to úžasné jídlo, ale tak těžké a kalorické, že se nedá strávit. Jako většina moderních, inteligentních žen vyznávám Junga, ale Freud měl recht, když nesnášel tlusté lidi. Pravděpodobně proto, že byli šťastní a dobře adaptovaní, takže z nich nemohl ždímat prachy tak, jako z těch vyzáblých neurotiků. Ale teď, v této chvíli jsem šťastná. Dala jsem si svůj dortík, snědla ho a zvrátila ho dřív, než mě stihl poškodit.

Když se vrátím do restaurace, probíhá tam hádka a já ke své rostoucí nelibosti zjišťuji, že přichází od našeho stolu.

„Tahle karta nemůže být přečerpaná, to prostě kurva není možné,“ křičí Šimon a tvář má květnatou pitím a nejspíš i kokainem.

„Ale prosím, monsieur…“

„JÁ MÁM POCIT, ŽE JSTE MĚ ASI PŘESLECHL! TO PROSTĚ KURVA NENÍ MOŽNÉ!“

„Ale, monsieur, prosím…“

Šimonův hlas se zlomí do temného sykotu. „Jen to na mě nezkoušej, ty vokrofkovanej zmrde! Chceš tady mít Cruise? Chceš, aby tady baštil DiCaprio? Já tady měl mít zítra sraz s Billy Bobem Thorntonem a měli jsme tu probírat zasraně důležitej projekt…“

„Šimone!“ křiknu. „Co se děje?“

„Promiňte… dobře, dobře. Asi to bude nějaký omyl. Zkuste tuhle.“ Podá mu další kreditku, která je okamžitě autorizovaná. Přes číšníkův kyselý výraz se Šimon tváří samolibě a v právu a nejen že odmítne nechat spropitné, ale při odchodu ještě křikne zpět do jídelny: „JE NE REVIENDRAI PAS!¹⁵“

Když jsme venku, nemůžu se rozhodnout, zda mám celou tu záležitost považovat za nepříjemnou či zábavnou. Ale jelikož jsem pořád vydatně omámená, rozhodnu se pro druhou variantu a propuknu v opilecký, nervózně chichotavý záchvat.

Šimon se na mě trpce zadívá, potom potřese hlavou a taky se začne smát. „To je blbost, ta karta, kterou jsem se pokoušel platit, je k účtu společnosti Bananazzurri. Je tam fůra hotovosti. Jsou tam všechny ty prachy z naší vychytávky tisíc šest set devadesát a k tomu účtu mám podpisový vzor jen já a Renta a ten je v Am…“ Na moment strne a oči mu vzplanou studenou panikou. „Co kdyby. Ten zmrd!“

„Nebuď tak paranoidní, Šimone,“ směju se. „Mark tady má být podle plánu zítra. Pojď zpátky,“ šeptám mu do ucha, „pomilujeme se…“

„Pomilujeme se! Tak my se do prdele budeme milovat? Když mě ten zrzavý čurák možná obírá o všechno, kvůli čemu jsem se kurva plahočil!“

„Neblbni…,“ brzdím ho.

Šimon vztáhne paže před sebe, jako by se snažil ovládnout a obrnit se. „Fajn… fajn… možná že je to hloupost. Víš co, ty se vrať a dej mi patnáct minut, abych se sebral a vyřídil si pár telefonátů.“

Místo odpovědi se zakaboním, ale on se nehýbá. Tak se zdráhavě odlepím a vrátím se do hotelového pokoje, kde si naleju panáka a přemýšlím o tom hajzlovi, jak se prochází po pláži s tou štětkou z Fox Searchlight.

Když se vrátí, je uklidněný a v lepším rozpoložení. „Hádám, že jsi sehnal Marka?“

„Ne, ale mluvil jsem s Dianou. Říkala, že jí právě volal z Amsterodamu. Má jí volat ještě jednou, tak jsem jí řekl, ať mu vyřídí, aby mě okamžitě kontaktoval,“ vysvětluje a pak škemrá: „Sorry, lásko, že jsem tak vyjel. Příliš mnoho kokeše…“

Posunu se k němu, přes látku jeho kalhot mu sevřu koule a cítím, jak mu tvrdne. Na tváři mu roste široký úsměv. „Ty zatracená sprostá kozo,“ směje se, skočí na mě a do mě a horečnatě se milujeme, dokonce vášnivěji než při těch několika prvních setkáních.

Později si dáme rande s Mel a s Curťou a vyrazíme na večírek Fox Searchlight. Ze začátku je to pěkná nuda, ale potom to nakopne výtečný dýdžej a my se znovu zmastíme. Když to skončí, skočíme do motorového člunu a zamíříme na pařbičku na loď Private, což je starý parník kotvící ve Středozemním moři, který byl předělán na filmové studio. Je to party pro pornohvězdy, hraje zde dusavé, kýčovité eurotechno a pití je zadarmo. Šimon je očividně uzlíček nervů, neustále visí na mobilu a pokouší se sehnat Marka. Rád by tu situaci nějak zlehčil. „Jestli v tobě tahle muzika nenavozuje touhu nechat si to narvat do řitě, Nikki, tak už tě nic jiného nepřesvědčí.“

„To máš pravdu,“ odbydu ho, „nic mě nepřesvědčí.“

Já, Mel a Curtis to rozbalíme na taneční palubě, i když Curťa občas zmizí a vrátí se s rozcáplým úsměvem na tváři a rozrušenou hvězdičkou v závěsu. O mě a Mel se neustále pokoušejí všemožní chlapíci, včetně Larse Lavishe a Mize, ale my si užíváme svůj pocit převahy, všechny odpalujeme, ale přesto nehorázně flirtujeme a zahráváme si s jejich testosteronem. V jednu chvíli odejdeme do záchodové kabinky a pomilujeme se a navzájem si to uděláme, což je teprve podruhé, co jsme si podobnou důvěrnost dopřály mimo hledáček kamery.

Když se vrátíme na palubu, nabuzené, ale uspokojené, navzájem na sebe pomrkáváme a zahlédneme Šimona, jak se neustále pokouší dostat signál na mobilech. Přijíždějí další motorové čluny a loď se plní. Postraním viděním zaznamenám hubenou holku s blonďatými vlasy, což mě nepřekvapí, ale z toho hlasu, který na ni mluví, mi vyskočí mžitky před očima. Šimon dokonce v šoku zaklapne mobil. „… nó, ale lidi si myslej, že se mi Šťavka Terry říká proto, kolik šťávky dycky vypálím v těch stříkacích záběrech. Ale né, pochází to ještě ze starejch dob, kdy sem rozvážel džus, nebo jak vy Amíci řikáte ovocnou limonádu, ale technickej termín je stejně nasycená šťáva, že jo. Hele, panenko, nemáš chuť na chvilku zapadnout do podpalubí, prozkoumat loď a tak, co? A možná i trochu víc než jen loď?“

„Lawsone!“ zařve Šimon.

„Šoufku!“ zaburácí Terry a pak zahlédne mě a Mel. „Nikki! Jupí! Mel! Nazdárek, krásky!“ Obrátí se na svůj doprovod. „Tohle je Carla, je tu pracovně, věcičky vod San Fernando Valley, chápete. Jakej žes to natáčela film, kočičko?“

„Klátič prdelek ve městě prcinek,“ usměje se umělohmotně tahle blondýnka s americkým přízvukem.

„Nó, je tu i Birrell, hele, Birrell starší, chci říc. Řikal, že jede na návštěvu za tou svojí číčou do Nice, tak sem se jako přizval. Sem sem dojel vlakem a propašoval sem se do festivalovýho stanu porno filmu. Šem zmrdům sem vykládal, že sem Šťavka Terry ze Sedmi jízd a dostal sem průkazku,“ ukazuje na oranžovou jmenovku, kde je vytlačeno SOUKROMÉ FILMY PRO DOSPĚLÉ, »ŠŤAVKA« TERRY LAWSON, ÚČINKUJÍCÍ. „Nemůžu se dočkat, až přijedu zpátky do Edinburghu a vtrhnu do prcákova ve West Endu s tímhle na krku.“

„Jsem štěstím bez sebe, že jsi se sem dostal,“ poznamená Šimon stroze. „Omluvte mě na vteřinu,“ a odejde na pravobok, kde vyťukává čísla do zeleného mobilu.

Terry mi hrábne po prdeli, to samé vyzkouší na Mel a s chlípným mrknutím zmizí s Carlou, která si díky tomu, jak Šimon Sedm jízd sestříhal, evidentně myslí, že Terryho pták je ten Curtisův. „Bude zklamaná,“ směje se Mel, „ale né zas až tak zklamaná.“

Tohle eurotechno je tak hopsavé, že si skoro přeju, abych v sobě měla éčko, ale já zas na ty chemikálie moc nejsem. Po nějaké době se k nám přiblíží nervózní Šimon s dalším zpravodajstvím. „Renton není k zastižení, takže musí být na cestě sem, ale ta obrýlená malá Lauren říká, že Diana zmizela! Nebo mám alespoň pocit, že něco takového říkala. Ta nepříjemná malá coura se mnou nechce mluvit, Nikki! Zavolej jí ty,“ říká a hodí mi ten svůj bílý mobil. „Prosím,“ naléhá.

Zavolám Lauren, minutku dvě si s ní povídám a ptám se jí na zdraví. Potom se optám na Dianu. Pak se obrátím na Šimona. „Diana jen odjela na pár dní ke své matce, to je všechno. Nebylo jí moc dobře.“

„Kdo má telefonní číslo její matky? Já potřebuju s Dianou mluvit!“

„Šimone, mohl by sis dát na chvilku pohov, prosím tě? Víš, že Marka uvidíš hned zítra? V hotelu? Ten by si tohle nenechal ujít ani za nic na světě!“ přemlouvám ho a zase se s Mel začnu vrtět do rytmu.

Ale Šimon kroutí hlavou a neposlouchá ani jediné slovo, které říkám. „Ne… ne…,“ úpí a potom si pěstí praští do dlaně, „ta svině Renton… tak, ty zmrde, to by stačilo!“ Vytáhne zelený mobil.

„Komu voláš ted?“

„Begbiemu!“

Melanie se na mě zadívá v úžasu. „Proč používá ten zelený, když volá Begbiemu, a ten bílý, když volá Lauren?“

Kdysi mi to vysvětloval, ale některé věci jsou tak patetické, že je lepší o nich nemluvit. Teď Šimon musí s rostoucí netrpělivostí vyslechnout po telefonu jakousi tirádu a za zády se mu mezitím odehrává červený západ slunce. Nakonec do mluvítka vyštěkne: „Na to se do prdele vyser. Renton je zpátky. V Edinburghu!“

Potom následuje krátká odmlka a Šimon se tváří nevěřícně a říká: „Cože? Přes ulici? O čem to kurva… zadrž ho, Franco! NENECH HO UPLÁCHNOUT! VON MĚ VOBRAL!“

Zírá na mrtvý telefon ve své dlani a potom jím začne divoce klepat. „ZASRANÁ DUBOVÁ PALICE!“

Přichází Miz s Larsem Lavishem. Jemně uchopí Šimona za paži. „Víš, Šimone, my jsme si tak říkali…“

K mému zděšení se Šimon otočí a hlavou třískne chudáka Mize do obličeje a vrhne se na něj, tluče ho a ječí: „VY HOLANDSKÝ KURVY, MÁTE MOJE PRACHY, VY HNUSNÝ HOMOSEXUÁLNÍ ORANŽISTICKÝ VYJEBANCI…“

Je zapotřebí nás všech plus půl tuctu švédských vyhazovačů, abychom ho odtáhli a zpacifikovali. Terry se vrací na palubu a chechtá se, když Šimona cpou do motorového člunu. „Máš štěstí, že na tyhle lodi nechceme policajty,“ křikne vyhazovač na Šimona, zatímco se Curtis, Mel, dvě holky, Terry, Carla a já přidáváme k němu do lodi. Terry bázlivě překročí do člunu a kradmo ještě stihne jednu vyšít tomu výřečnému Švédovi ze strany na tvář. „Tak poď, hajzle,“ provokuje. Ten kluk tam stojí jako přikovaný, nedůtklivě si tře čelist a vypadá to, že propukne v pláč, a motorový člun se mezitím odpíchne a vzdaluje se od parníku. A jak směřujeme k pobřeží, slyšíme, jak zdecimovaný Miz křičí: „Je to blázen! Je to šílenec!“

Terry se obrátí na Curtise. „To tvoje péro se mi člověče hodilo,“ řekne a paži ovine kolem Carly. Potom na Curtisovi, který má z každé strany holku, spočine zrakem. „No, vidim, že tobě taky posloužilo.“

Já sleduju Šimona, který tam sedí s pevně zavřenýma očima, třese se, ruce má obtočené kolem těla a hlasitým, dýchavičným šepotem opakuje: „…nulová tolleranza… nulová tolleranza…“ pořád dokola.

„Šimone, co je ti?“

„Jen doufám, že Francis Begbie zabije Marka Rentona. Modlím se za to,“ hlesne a pokřižuje se.

75

KARETNÍ ŠKOLA

Vodpolední chlastání, to člověka zjebe, ale neni nad to, vole píčo. Někdy mi ale příde, že je vidim, že vidim, jak vole vcházej do hospody. Ten zmrd Donnelly, nebo ta bestie Chizzie. To je ten problém, neni kurva do čeho píchnout, a člověk pak má moc času na přemejšlení, vobzlášť doma. Kůli tomu dycky vypadnu ven, do nálevny. Teda bacha, moc konverzace si tu vole píčo jeden taky neužije.

Nelly najednou ztichne a začne si hrát s půllitrem. „Co je ti, do prdele?“ já na něj.

„Ten Larry zasejc volal, včera večer. Dyž sem byl venku s váma,“ kejvá směrem k Malkymu. „Vona byla sama doma, jen s děckama. A von na ni, »Jedu si pro vás. Pro vás pro všechny«. A pak jí ještě povidá, »Jesli máš jen trochu rozumu, tak se sebereš a vodprejskeš zpátky do Manchesteru, nebo vodkuď to vlastně si…«“

„Tvoje stará je Velšanka, ne?“ vozve se Malky.

„Jo, ze Swansea,“ řiká Nelly pěkně podrážděnej, „ale to von neví. Potkal sem ji v Manchesteru. Ale víte, co řek ten chorej zmrd potom, víte, jakej vzkaz nechal na záznamníku?“

Já a Malky vrtíme hlavama.

„Tak já vam to vole ukážu,“ řiká Nelly. „Já vám do prdele ukážu, s jakym smradem chodíme na pivo,“ povidá a tim svym zasranym ublíženym způsobem civí na mě, jako bych to byl já, kdo toho zmrda nutil, aby chlastal s Larrym, do píči. Já ale vole nic neřikam, protože z tohodle ještě bude prdel.

Takže se všichni přesunem k Nellymu a von tam má na mašině ten vzkaz. Přehrává nám ho a je to Larryho hlas, to jó vole, takovej jako měkkej, slizkej šepot. „Vopusť tohle město. Vopusť tohle město, protože si pro tebe du. Jedu z Muirhoose k tobě domu. Přijedu vám všem dát pusinku na dobrou noc.“

„Ten zmrd moc ulítává na filmech, ty vole,“ směje se Malky.

Nelly se na něj podivá s tvrdym výrazem. „Vona se z toho mohla posrat. Mluví vo tom, že sbalí děcka a pojede k matce dolu do Walesu. Řiká, že kvůli tomu sme přece vodjeli z Manchesteru.“

Dívam se na něj, ale neřikam ani hovno. Malky taky neříká nic, ani popel.

„Tohle musim vyřídit,“ řiká. „Jesli mě nepřestane votravovat s takovejhlema sračkama, tak ho spláchnu do kanálu, to vám chlapi řikam.“

Komu chce todle kurva nakecat? Ten zmrd ještě nikoho v životě nevodkrágloval. Všechny ty podělaný povídačky vo tom, co prej v Manchesteru vyváděl s těma rváčema z Cheetham Hill. Jesli je tam tak dobře zapsanej, tak co se kurva vosírá tady u nás?

„Hele,“ povidá Malky, „to začíná bejt trochu silný kafe. Franco, promluvíš s Larrym, vyřídíš to?“

Takže teď bude vole píčo tenhle zasranej Malky každýmu rozkazovat, co má a nemá dělat, jo? Tak na to se kurva ještě podiváme. Ale pak si řikam, né, hraj to podle něho a votočim se na Nellyho.

„Jesli chceš.“

Malky se pak taky vobrátí a řiká mu: „Ale ty budeš muset tomu zmrdovi říct, žes to přehnal, a vomluvit se za to, cos mu v tý hospodě udělal.“

Nelly chvíli nic neřiká a my na něj, na kripla, voba civíme. Potom se vozve: „Jesli se kurva vomluví za ty zasraný úchylácký telefonáty ke mně domu, tak já se vomluvim, že sem mu dal nakládačku.“

„Dobrý,“ já na to. „A už mám tědle sraček dost. Máme bejt kámoši, vole píčo. To se musí vyřešit. Neska večír, karetní škola u Šoufla.“

„Bude tam i Larry?“ vyzvídá Malky.

„Dyž mu řeknu, tak se tam kurva dovalí,“ já na to.

Takže už mam vole za sebou dnešní dobrej skutek, zase sem podělanej smírčí soudce jako vobvykle. Ty zasraný lopaty by se mezi sebou umlátily, dyby nebylo takovejch jako sem já, kerý to dycky vyřešej. Ale všechno to sraní: dostal sem z toho zkurvenou migrénu, tak se cestou domu stavim na kraji Walku a s novinama si koupim Nurofen Plus. Brnknu Šouflovi na mobil, abych mu připomenul, že máme večír tu karetní školu.

„Já jsem ve Francii, Franku, na filmovém festivalu v Cannes,“ povidá ten úlisnej zmrd.

Sázim na to, že si ze mě ten čurák neutahuje. „A co kurva naše karetní škola? Řikam ti, že máme vole naplánovanou karetní školu u tebe v hospodě!“

„Franku? Jsi tam ještě? Haló?“

„A CO KURVA NAŠE KARETNÍ ŠKOLA, VOLE PÍČO! SLYŠEL SEM, ŽE NĚKDO ZAHLÍD RENTONA! S TEBOU SI JEŠTĚ MUSIM PROMLUVIT, TY ZMRDE!“

„Jsi tam ještě Franku? Haló?“

Co mi to tady ten zmrd předvádí, kurva…? „NAŠE PODĚĚLANÁÁ KARETNÍ ŠKOLA! JÁ TĚ ZABIJU, TY HAJZLE!“

V telefonu praská statika. Pak ten zmrd povidá: „Já tě neslyším, ztrácíš se mi. Zavolám ti později,“ a prostě to ohluchne, kurva! BUZERANT ZASRANEJ!

Ten zmrd si myslí, že se k nám ke všem může chovat jak ke kusu hovna, vodplachtí si do zasraný Francie se svejma kamarádíčkama z toho zasranýho sprostýho klubu, s tim podělanym Šťávkou Terrym a těma vostatníma zkurvenejma frajírkama, zasranejma hulibrkama, podělanejma vyjebanejma perverzákama a čubkama…, já tomu podrazáckýmu, zasranýmu prolhanýmu zmrdovi ještě ukážu…

Takže dyž snim večeři, zavolam Nellymu, Malkymu a Larrymu a povim jim, že nás ten zmrd vypek a že se sejdem v Central baru. Tak tam dorazim a je tam jen Nelly a Maky, Larry se vole píčo ani kurva nevobtěžoval. Zavolá mi na mobil, aby mi řek, že bude mít kapku zpoždění, ale že rozhodně dorazí. Myslim, že je to jen proto, aby malinko zmasíroval Nellyho. Je hned vidět, jak je ten zmrd celej napnutej. My teda v každym případě vybalíme v jedný kóji balíček karet a sklenice guinnessu do nás kloužou jak mazaný. Já nikdy do Centrálu moc nechodim, ale dyž tu sem, tak z ňákýho důvodu mam dycky chuť si dát guinness.

Uplyne ňáká doba a Larry furt nikde.

Slyšim, jak mi začne vyzvánět mobil, ale je to ten hajzl Šoufl. Já mu dam, že se mu ztrácim… Já se mu najdu, až mu budou kurva praštět kosti… Du ven před hospodu, abych měl lepší signál. Jo, je to Šoufl, vo tom nejni vole píčo pochyb. Má ten zmrd z prdele kliku, že mi zavolal nazpátek. „Kde kurva seš?“ ptam se ho. „Mam pár věcí, vo kterejch si z tebou vole potřebuju promluvit! Naše zasraná karetní škola!“

„Na to se do prdele vyser,“ povídá a mně skoro vole dojde trpělivost, dyž von pokračuje: „Renton je zpátky. V Edinburghu!“

Takže je to vole píčo pravda…, přemejšlim, co na to říct, a zvednu hlavu a von vám stojí naproti přes ulici! Ten zrzavej zlodějskej zmrd je u bankomatu naproti přes ulici, přímo přede mnou! „Von…,“ řvu do telefonu jako vůl, „VON STOJÍ NAPROTI PŘES ULICI, PŘÍMO PŘEDE MNOU!“

Slyším Šoufla, jak řiká něco jako »nenech ho upláchnout, chci ho vidět, až se vrátím…«, ale pak se ten zmrd Renton podivá přímo na mě a já jen zaklapnu telefon.

76

AMSTERODAMSKÉ KURVY, ČÁST 11

Spudova podělaná kočka! Vzpomenu si na ni cestou zpět do Edinburghu. Když mu zavolám, řekne mi, že všechny svoje prachy dal Ali, a jak se dalo očekávat, se mě zeptá, jestli bych mu nepůjčil nějaké peníze, tři sta liber. Co jiného na to můžu říct než ano? Je doma, má bobky vystrčit nos.

Takže si z letiště vezmu taxíka k Dianě, abych vyzvedl tu kočku. Trvá mi celou věčnost, než se mi podaří narvat to podělané zvíře do klece, mám na ně alergii a kýchám jak o život. Ztratím nervy, čapnu tu potvoru a odvetou je mi škrábanec přes celou paži. „Neubližuj mu, Marku,“ štěkne Diana, když ten prskající pytel sraček rvu do klece a zavírám dveře. Má zabaleno, a tak ji odvezu ke Gavinovi. Jsme domluvení, že se v osm večer sejdeme na letišti, abychom stihli let ve 21:00, poslední let do Londýna, a navazující let do San Franciska.

Chápu, co Spud cítí, když se bojí ven, ale co já, který tady v taxíku jedu do Leithu s podělanou kočkou toho přiblbla. V hlavě mi bzučí a pomyslím si, že to bude z toho, že jsem obral Šoufla. Vystoupím v Pilrig a jdu k bankomatu.

Ten v Clydesdaleská bance se podělal a nějaký šedovlasý chlápek s glasgowáckým přízvukem do něj ukřivděně kope. V dohledu ani jediný usmolený taxík. A tak si s jistým chvěním narazím čepici do čela a jdu, klec s kočkou mi při chůzi protivně naráží do nohy a mířím si to směrem k bance Halifax na konci Walku. Kočka věrolomně mňouká, jako by se snažila přilákat pozornost, kterou se já snažím odvrátit. Tenhle bankomat nabízí službu Link. Zvláštní, jak si i po těch letech na takovéhle věci vzpomenete. Dřív, když jsem šel po Walku, cítil jsem se tady tak doma, tak bezpečně. Teď si připadám, jako když sestupuju do jámy lvové. Ale nebudu tu dlouho, protože jakmile doručím tuhle podělanou kočku, padám rychlou černou drožkou za Dianou a pak znovu do útrob toho velkého bílého plechového ptáka.

Srdce mi stoupne do krku, když na konci Walku vidím u bankomatu frontu. Nějaký opilec zápasí s jeho ovládáním. Opatrně se k tomu debilovi přiblížím, úzkost mi prýští z každého póru. Slyším, jak po sobě na Junction Street nějací chlapi pokřikují výhrůžky. Tahle atmosféra člověku v Amsterodamu chybí, tahle atmosféra stěží potlačeného každodenního násilí a agrese, tahle přehlídka paranoie. To tam prostě nemáte.

Dělej, chlape. Už to ukonči.

Potom zaslechnu známý hlas, rozřízne mě vejpůl a pak se silou vůle se svíjením donutím pohlédnout přes ulici tím směrem.

Begbie.

Křičí do mobilu.

Potom mě uvidí a se spadlou bradou tam stojí před Central barem. Chvilkově je paralyzovaný šokem. To jsme oba.

Potom zaklapne telefon a zařve:

„RENTÓÓNÉÉÉ!!!“

Krev mi ztuhne v žilách a jediné, co vidím, je Frank Begbie, který se přes ulici řítí mým směrem, tvář zkřivenou zlostí, a já si představuju, že proběhne kolem mě a zmasí někoho jiného, protože si mě už nepamatuje a nemáme spolu nic společného. Ale já vím, že jde po mně a že to bude zlé a že bych měl utíkat, ale nemůžu. Během těch několika vteřin se mi život roztříštil na milion myšlenek. Napadne mě, jak zbytečné a směšné jsou zde moje nároky na znalost bojových umění. Všechen ten trénink a cvičení bude na nic, všechno smete ten výraz v jeho tváři. Nedokážu si z toho vytáhnout vůbec nic, protože mi bez ustání hraje v hlavě ta stará dětská magnetofonová páska: Begbie = Zlo = Strach. Zažívám naprostou paralýzu vůle. Ano, mám v těle i součásti připravující se použít jednoduchý postoj wado ryú, kterým zablokuju jeho ránu a narvu mu nos do mozku dlaní ruky, nebo jednoduchý chvat, kterým ze strany zablokuju jeho výpad, a loktem mu prorazím spánek. Ale jsou to chabé impulsy, lehce zahlcené umrtvujícím strachem, se kterým teď tančím ploužák.

Begbie se na mě řítí a já nemůžu dělat nic.

Nemůžu křičet.

Nemůžu prosit.

Nemůžu dělat vůbec nic.

77

DOMU

Aliina ségra Kath mě jako nikdy neměla ráda, čéče, a teď prostě neni vodvázaná z toho, že se se mnou Ali jako znova vídá. Ali se teď prostě chce vrátit domu, s Andym. Protože sem měl nahnáno jít ven, tak mě vyzvedla a šli sme spolu do kina. Už mi z tý čelisti sundali dráty, takže už můžu kousat pevnou stravu, i dyž je to ještě náramně zatuhlý. Ali a já sme se takhle nevocucávali už kolik let a ta čelist neni to jediný, co mi jako vole tuhne. Mám chuť jí říc, poď ke mně na chvíli na náštěvu, ale pak si zpomenu, že sem se domluvil s Rentou, že za mnou skákne dom na návštěvu!

Tak se musim zvedat, sem furt ještě rozlámanej, ale i tak si to hopsám po Walku, šťastnej, ale vopatrnej, abych nenarazil na Franka. Slyšel sem povidat šelijaký věci, ale můžou to bejt jako prostě jen řečičky. Čék si nikdy nemůže bejt na tutáč jistej. Podle toho, co Renta řikal, už tu touhle dobou měl bejt, tak mam strach, jesli sem ho nepropás. Dyž dojdu na konec Walku, je tam ňáký srocení, sanitka, poliši a vokolo velkej dav. Začnu se klepat, jako bych měl feťáckej absťák, protože dyž v Leithu vidíš poliše nebo sanitku, tak ti jako prostě v hlavě vyskočí pár men, ale mně se teď vole vybaví jen to jedno. Vidim jen jedno, honem DOMU, ale napadne mě, co dyž Begbie sejmul Marka?

Srce mi mlátí jako blázen, vole. ÁÁ, KURVA, NÉÉ…

Viděl sem ho jako prvního. Begbie. Je na zemi. Begbieho někdo sejmul! Je na lopatkách. Franco! Je v prdeli, protože je na zemi a nad nim stojej chlápci ze sanitky a sklání se nad nim jeden zrzavěj klučina a vypadá to jako… krucinál… to je Rentič a vypadá to, že je v pohodě. Renta a Begbič… a von snad…

Né.

Né…

Von snad Renta sejmul Begbieho a podal si ho pořádně…, a pak se znova jako votřesu zimnicí, protože de je jako moje kočka, vole, de je Zappa?

Ani náhodou… ani náhodou se nezastavim a nenecham se do tohodletoho zatáhnout, ty vole. To fak jako né. Ale musim najít svýho kocoura. Vykasam si límec, stáhnu si bejsbolku a prodíram se davem. Potom vidim, jak ze zástupu lidí vystupuje Nelly a vypálí Rentonovi jednu do ksichtu.

Renta se trochu zapotácí a chytne se za čelist, Nelly něco křikne a znovu se ponoří do davu. K Rentonovi si to přihasí policajt, ale Mark vrtí hlavou, že jako Nellyho nenapráská, a vleze si do sanitky k Begbiemu.

A pak ho uvidim. Je to Zappa, muj chudák kocourek, prostě ho tam tak nechali, klidně ho nechali na ulici! Tak k němu du a tou rukou, co mam dobrou, zvednu klec. Ta holka, kerá si k němu přičapla a hladila ho skrz mříže, po mně hodí zlym kukadlem! „Já vim, komu ta kočka patří,“ řeknu jí, „a du jim ji vrátit.“

„To se přece nedělá, nemůžeš kočku nechat jen tak ležet uprostřed ulice,“ povidá ta holka.

„Nó, tos na to kápla,“ já na to a prostě vocud už chci vypadnout, protože je to fak hustý a nervy mi drnkaj jak napjatý struny, viš?

Pak si mě všimne Nelly a hned se ke mně hrne. Ukáže na mě prstem a zasyčí: „Ty zasranej feťáckej hajzle.“

Nikdy sem toho kocoura nemusel, ale nebojim se ho, ani takhle jak jsem zřízenej. Chci mu na to něco vodpovědět, dyž najednou uvidim jednoho klučinu, kerej se poflakoval kolem Franka, a ten se přikrade k Nellymu zezadu a dá mu herdu do zad, nic brutálního, a pak tak jako vodtančí zpátky a smíchá se s přihlížejícíma lidma. Nelly zkroutí paži, aby si poškrábal záda, jako by ho něco svědilo, a uvidí na rukách spoustu krve.

Vidim v jeho očích zděšení a ten druhej kluk mizí v davu s velkým úsměvem na ciferníku. Rychle na mě mrkne a je fuč. A já jakbysmet, vole. Pádim se Zappou domu. A přemejšlim, jak to vod Marka nebylo hezký, že toho kocoura nechal ležet na silnici, to bylo fak krutý jako nic, čéče, ale zase se musí nechat, že byl ve stresu, s Frankem a tak vůbec.

Ně, ale co se mě jako prostě týče, tak já mam Zappu zpátky dom, pak příde i Ali a Andy a šecko bude zase lepčí, to je tutovka.

78

AMSTERODAMSKÉ KURVY, ČÁST 12

Nemohl jsem dělat vůbec nic.

Nemohl jsem nic. Nemohl jsem křičet, prosit, nic.

A ti kluci v tom autě ho neviděli.

Nemohl jsem dělat vůbec nic.

Auto do Franka silou narazilo jen pár centimetrů ode mě. Přehodilo ho to přes celé auto a rozplácl se na silnici. Ležel tam bez hnutí a z nosu mu crčela krev.

Jdu k němu a ani vědomě nevím, co tak kurva dělám. Klekám k němu, podepírám mu hlavu, sleduju, jak jeho těkající oči žhnou a tančí tanec svatého Víta a přetékají zmařenou zlovůlí. Takhle ho nechci. Opravdu ne. Chci, aby mě řezal, kopal. „Franko, člověče, to je mi líto… to se nemělo stát… moc mě to mrzí, člověče…“

Brečím. Držím Begbieho v náručí a brečím. Myslím na ty naše staré časy, na ty dobré časy a dívám se mu do očí, ze kterých se vytrácí zavilost, jako by někdo povytáhl černý závěs a vpustil dovnitř jasné světlo, a slabé rty se mu kroutí do útrpného úsměvu.

On se na mě do prdele usmívá. Potom se pokusí mluvit a řekne něco jako: „Vždycky sem tě měl rád,“ nebo možná jen slyším to, co slyšet chci, možná chce ten výrok něčím doplnit. Rozkašle se ale a ze strany úst mu vytryskne pramínek krve.

Pokusím se něco říct, ale najednou si uvědomím, že nad námi někdo stojí. Vzhlédnu a spatřím tvář, která vypadá cizí a povědomá zároveň. Uvědomím si, že je to Nelly Hunter, že si jen nechal z obličeje odstranit tetování a chci něco říct na pozdrav, ale on vypálí pěstí a naštípne mi čelist.

Tělo se mi napruží šokem a v tváři mi to tupě zacuká. Kurva, to teda byla šupa. Vidím, jak zase odhopká zpátky do davu vampírů, a kymácivě se postavím na nohy. Na rameni mi spočine ruka a já se ostře otočím v obavách, že mě Frankova suita rozseká na padrť, ale je to jen saniťák v zelené vestě. Jdu za ním, ale cestu mi zahradí policajt, který říká něco, co nezachytím. Další poliš přikývne na saniťáka a potom na prvního poliše. Ten mi ustoupí a už jsem vzadu v sanitce, za mnou se zabouchnou dveře a vyrážíme. Skláním se nad Frankem a říkám mu, aby se držel. „To bude dobrý, Franco, jsem tady, kámo,“ říkám mu, „jsem tady.“

Třu si čelist, kterou mi rozsekla Nellyho pěst, pěkně to kurva bolí. Vítej v Leithu. Vítej doma, to tedy jo. Ale kde to teď vlastně je? V Leithu… né. V Amsterodamu… né. Doma je tam, kde je srdce, a právě teď je moje doma s Dianou. Musím se dostat na letiště.

Mačkám Frankovu ruku, ale on upadl do bezvědomí a saniťáci mu na obličej nasadili kyslíkovou masku. „Nepřestávejte na něj mluvit,“ vybízí mě jeden z nich.

Tohle nevypadá ani trochu dobře. Divný na tom je, že jsem si během těch let myslel, že něco takového chci, dokonce jsem doufal, že se to stane, fantazíroval jsem o tom, ale teď si přeju cokoli jiného, jen ne tohle. Ten saniťák mě nemusí pobízet, protože já bych nemohl zmlknout, ani kdybych chtěl. „Jó… plánoval jsem se s tebou sejít, Franku, všechno si to vyříkat. Moc mě mrzí, jak to tenkrát v Londýně dopadlo, ale Franku, já jsem neměl čistou hlavu, prostě jsem se potřeboval dostat pryč, odvyknout. Žil jsem v Amsterodamu, ale teď jsem dočasně zpátky tady, Franku. Potkal jsem jednu hodnou holku… líbila by se ti. Často vzpomínám, co jsme si užili legrace, na fotbale v Links, jak na mě tvoje máma byla vždycky hodná, když jsem zaskočil k vám domů, jak sem se u vás vždycky cítil vítanej. Tyhle věci si člověk tak nějak zapamatuje. Pamatuješ, jak jsme v sobotu ráno chodívali do State na Junction Street na kreslený pohádky, nebo do toho ušmudlanýho malýho kina nahoře na Walku, jak se to tam jmenovalo?… Salón! Když jsme měli prachy, tak jsme odpoledne zašli na Easter Road, i když teda tys mohl kolikrát zařídit i odvoz… Potom nás chytli, jak sprejem píšeme svoje jména a zkratku YLT na zadní zeď základky Leithské akademie a to nám bylo teprve jedenáct a skoro jsme se rozbrečeli, tak se ti policajti rozhodli, že nás nechají jít! Pamatuješ? Byls tam ty, já, Spud, Tommy a Craig Kincaid. Vzpomínáš, jak jsme oba opíchali Karen Mackieovou? A co tenkrát v Motherwellu, kde jsi zmlátil to velký hovado a sebrali za to mě!“

A zvláštní je, že paralelně s tím, co tady říkám, na co vzpomínám a co cítím, mi v jiné části mozku probíhá něco jiného. Napadá mě, že Šoufl se narodil jako kořistník, instinktivní stvoření své doby. Ale jeho efektivita je okleštěná skutečností, že zabředl příliš hluboko do procesu, do intrik a do společenské stránky celé věci. Myslí si, že to je to podstatné, že na tom ve skutečnosti záleží. Tak náramně se do toho pokládá, že se nikdy nezastaví, aby se usadil a rozpomněl se udělat něco jednoduchého.

Jako třeba vzít peníze a běžet.

Nebude mít radost, až zjistí, že peníze jsou pryč a já s nimi. Sebenenávist způsobená tím, že se dvakrát nechal obrat, v něm pravděpodobně vyvolá nějaký druh mentálního kolapsu. Možná budu mít na svědomí kromě Franka i jeho. Franco… kromě té kyslíkové masky vypadá úplně stejně. Potom z něj začne vycházet zvonění a já si uvědomím, že mu v kapse kabátu drnčí mobil. Mrknu na saniťáka a ten přikývne. Sáhnu pro něj a přijmu hovor. V uchu se mi rozezvoní křik. „FRANKU!“

Je to Šouflův hlas.

„DOSTAL JSI RENTONA? ODPOVĚZ, FRANKU! TO JSEM JÁ, ŠIMON! JÁ! JÁ! JÁ!“

Zavěsím a telefon vypnu. „Myslím, že se ho pokoušela sehnat jeho holka,“ slyším se říkat saniťákovi. „Zavolám jí později.“

Přijedeme do nemocnice a já jsem v tupé mlze, zatímco mi vyzáblý, nervózně vyhlížející mladý doktor sděluje, že Franco je stále ještě v bezvědomí, na což jsem taky přišel, a že ho odvážejí na jednotku intenzivní péče. „Jde jen o to pokusit se stabilizovat jeho stav, potom projedeme testy, abychom zjistili, k jakým přišel úrazům,“ říká a zní tak nejistě, že mi skoro připadá, jako by si byl vědom, o koho se to budou starat

Nemůžu nic moc víc udělat, ale jdu nahoru do oddělení intenzivní péče, kde zrovna zastihnu sestru, jak mu do paže vpravuje kapačku. Jemně na ni kývnu a ona reaguje pevným, úsporným, profesionálním úsměvem. Napadne mě, jak moc chci být s Dianou na letišti a jak nijak zvlášť nechci být tady, když vtom dveře rozrazí Nelly a nějací další Frankovi známí. „Promiň, Franku,“ řeknu, než se seberu k odchodu, a pak se rychle otočím a dodám: „Buď silný.“ Opouštím oddělení, ostře přejdu chodbou, seběhnu dolů po mramorovém schodišti, na jehož povrchu mi skoro uklouznou podrážky, projdu skrze dvoje lítačky a letím přes nádvoří do čekajícího taxíku. Na letiště nám to netrvá dlouho, protože je slabý provoz, ale stejně mám zpoždění. Veliké zpoždění.

Zastavíme před Odlety a já vidím Dianu, jak na mě mává, a běžím jí naproti. Ona se nehýbe z místa, ale roztaje, když se přiblížím, a její pochopitelná naštvanost se vypařuje, když shledá, v jakém jsem stavu. „Bože… co se stalo? Už jsem si myslela, že ses na mě vykašlal kvůli nějaké staré lásce nebo co.“

V tu vteřinu se skoro rozesměju. „Takové nebezpečí nehrozí,“ říkám, třesu se, chytím se jí a vdechuji ji. Pokouším se dát se trochu dohromady, protože se potřebuju dostat do toho letadla, a ta touha je větší, než touha, s jakou jsem si kdysi dával svoji šlehu.

Pospícháme k odbavovací desce, ale ani si nás nevyhledají v počítači. Uletělo nám letadlo do Londýna a tím pádem i další spojení. Upláchlo nám, mrcha, o minuty, možná o vteřiny. Ale je pryč. Naštěstí máme otevřené letenky, a tak si zarezervujeme letenky na první let do San Franciska přes Londýn, což je zítra kolem oběda. Shodneme se, že nemáme žaludek na to, vracet se do města, a tak se ubytujeme v nedalekém letištním hotelu, kde plně vysvětlím, co se stalo.

Sedím s Dianou na posteli s červeno zeleným přehozem, stále ještě v šoku, její ruku ve své a zatímco líčím ten příběh, jezdím po těch tenoučkých modrých žilkách na jejím hřbetu. „Je to šílený, ale ten rozzuřenej idiot by mě byl zabil… a já jen ztuhl… pochybuju, že bych se byl pokusil se nějak bránit… ten největší paradox je ovšem to… že potom… to bylo, jako bychom byli pořád kámoši, jako bych ho býval neokradl nebo něco takovýho. Je to tak kurevsky bizarní, ale něco ve mně je, že toho debila mám pořád ještě rád… řekni, ty seš psycholog, co to znamená?“

Diana našpulí rty a s rozšířenýma očima se nad tím zahloubá. „Je součástí tvého života, řekla bych. Cítíš se vinen za tu roli, kterou jsi v té nehodě sehrál?“

Tělo mi zaplaví náhlý, soustředěný chlad. „Ne. Neměl takhle utíkat přes silnici.“

Pokoj je centrálně vytápěný, a přesto drží Diana hrnek s kávou oběma rukama, jako by z něj chtěla vysát teplo, a já si uvědomím, že i ona je z Franka v šoku, i když ho nikdy nepotkala. Jako by se to přenášelo ze mě na ni.

Pokusíme se změnit téma, trochu si zlepšit náladu výhledem do budoucnosti. Vykládá mi, že si myslí, že její diplomka o pornu není nic moc a tak jako tak se jí zamlouvá myšlenka na rok přerušit. Možná i omrknout vejšky ve Státech. Co budeme dělat v San Francisku? Jen tak se tam poflakovat. Možná si znovu otevřu klub, ale spíš ne, je to moc starostí. Diana a já se možná pustíme do těch internetových nesmyslů, stanou se z nás webový maniaci. Už dlouho to plánujeme a sníme o tom, ale já na to teď myslet nemůžu, jediné, na co dokážu myslet, je Begbie a samozřejmě Diana. Ukázalo se, že je to super ženská, ale to byla vždycky. To já jsem byl tenkrát trochu moc mladý a nevyspělý, a proto se nám tenkrát nepodařilo se do toho pořádně zakousnout. Tentokrát v té jízdě setrváme, dokud nedojde láska, nebo prachy.

Druhý den ráno vstaneme brzy a nasnídáme se na pokoji. Zavolám do nemocnice a optám se na Franka. Žádná změna, stále v bezvědomí, ale rentgen potvrdil rozsah jeho zranění: má zlomenou nohu, rozdrcený bok, pár štíplých žeber, frakturu paže, lebky a nějaká vnitřní zranění. Měla by to být úleva, mít Franka takhle vyřazeného z provozu, ale já se pořád ještě cítím hrozně, že se mu něco takového přihodilo. A ano, právě teď se cítím provinile.

Zamíříme zpět na letiště, ona je vzrušená, že odsud vypadne, a já jsem spíš nervózní, jaké následky by mělo, kdybych se tu musel zdržel jen o vteřinu déle, než je nezbytné.

79

„… EASYJET…“

Šimon celé ráno telefonuje jako blázen. Jsme hned časně na letišti, abychom chytili easyJet do Edinburghu, první let, který je k dispozici. Terry a jeho americká pornoholčina, Carla, nás vyprovázejí, ale jen proto, že Terry chce dostat klíče od našeho pokoje, který je zaplacen ještě na dva dny, a Šimon se s nimi nerozloučí dřív než těsně před odjezdem. Stále se na Terryho, který se právě teď vynořil z letištního obchodu, dívá s bezuzdným podezřením. „Fakticky moc oceňuju, že se se mnou vracíš zpět, Nikki,“ říká. „Protože bys tady mohla ještě pár dní zůstat s Curtisem a Mel a užít si na večírku při předávání cen. A nejspíš taky nějakou vyhraješ. Je to tvoje chvíle, Nikki.“

„Musíme držet při sobě, lásko,“ říkám a svírám mu ruku.

„Neboj, Šoufle, tady já a Carla si pěkně toho apartmá užijeme, co, krásko?“ šveholí Terry, podívá se nejdřív na své nové děvče, potom na mě a očividně si dělá obavy, že si to rozmyslím.

„Ano… je to od vás moc laskavé…,“ mumlá ta holka šťastně.

Šimon se tváří nesmírně nesvůj a Terry, který si toho všimne, upřímně dodá: „Budu výtečný velvyslanec Sedmi jízd a nebudu to přehánět s hotelovými výdaji.“

Ale Šimon ho neslyší. Zavolal do hospody a mluví s Alison a jestli něco, tak je ještě splasklejší než předtím. „To si do prdele děláš srandu… tomu nevěřím…,“ otočí se na Terryho a na mě. „Mám v hospodě policajtský svině a zasranej berňák. Zkonfiskovali mi videa… a zavírají mi hospodu… Ali!“ štěkne zpátky do telefonu, „nic těm hajzlům neřikej, pověz jim, že jsem odjel do Francie, což je pravda. Nezahlédla jsi Begbieho nebo Rentona?“

Je krátké ticho a pak Šimon vyjekne: „COŽE!“ a lapá po dechu: „Že je ten zmrd v nemocnici? V komatu? Renta?“

Srdce mi skoro vyskočí z pusy. Mark… „Co se stalo?!“

Šimon přeruší hovor. „Renton vyřídil Begbieho! Dostal toho zmrda do nemocnice. Begbie je v komatu, ze kterého se podle nich už neprobere. Ali to řekl Spud, viděl to včera večer na konci Walku!“

„Díky bohu, že je Mark v pořádku…,“ řeknu nahlas a Šimonovy oči mě najednou s příšernou předtuchou provrtají. „No, Šimone,“ šeptám, „má přece naše peníze…“

„A vo jaký peníze jde?“ ptá se Terry s nastraženýma ušima.

„Nějaký peníze, který jsem mu půjčil,“ zavrtí Šimon hlavou. „No nic, Terry, tady jsou ty klíče od pokoje.“ Rychle je vytáhne z kapsy, hodí mu je a kysele dodá: „Užijte si to.“

„Díky,“ řekne Terry a chytí Carlu kolem pasu. „S tim si nedělej starosti,“ mrkne. Potom se zarazí. „To je divný, že Marek dal Begbiemu nakládačku. Ten kluk se nezdá. Já sem si dycky myslel, že ty kung-fu sračky jsou na hovno a tak. No, a vidíte. Takže hele,“ usměje se, „mějte se,“ a odhopsá odbavovací halou se svojí pornopíchačkou. Dívám se za jeho mizící postavou, moucha na hovně, všechny jeho potřeby uspokojené, užívá si jako nikdy v životě, zatímco Šimon, který by měl dělat to samé, má bolestínský výraz majitele žaludečního vředu. Terry, který si bude dva dny v Cannes užívat na jeho účet, to je jen další věc, se kterou si může lámat hlavu.

Během letu je Šimon zahořklý na celý svět, a když přistáváme doma na letišti v Edinburghu, všechno to v něm vře. „Hele, ještě pořád nevíš jistě, že nás Mark obral, tak se uklidni. Měli jsme se báječně? Film měl úspěch? To je pozitivní.“

„Hmmm,“ vykašle, sluneční brýle má posazené na čele a během toho, co čekáme na zavazadla a procházíme pasovou a celní kontrolou, natahuje krk a úzkostlivě se rozhlíží.

Potom se na místě zarazí, protože padesát metrů od nás stojí Mark a Diana a chystají se projít odletovou bránou.

Diana prochází jako první, a když Mark ukazuje své doklady letištnímu personálu, Šimon z plných plic zařve: „RÉÉNNNTOÓNNÉÉ!“

Mark se na něj zadívá, slabě se usměje, zamává a projde bránou. Šimon sprintuje jeho směrem a pokusí se proběhnout bránou, ale úředník a sekuriťák ho tam nepustí. „ZASTAVTE TOHO ZLODĚJE!“ křičí za mizejícími zády Marka a Diany. Jdu za Šimonem, dívám se na Dianu a čekám, že se otočí, ale ona se neotočí. „ZAVOLEJ NA NĚ, NIKKI!“ dožaduje se Šimon.

Stojím tam a v šoku lapám po dechu. „Co bych na ně asi volala?“

Šimon se otočí zpátky na toho úředníka a sekuriťáka. Začíná se jich kolem nás motat víc. „Poslyšte,“ naléhá, „musíte mě pustit touhle odbavovací bránou.“

„K tomu potřebujete platnou palubní vstupenku, pane,“ informuje ho zaměstnanec.

Šimon se zalyká a pokouší se ovládnout svůj dech. „Poslyšte, ten člověk ukradl něco, co patří mně. Musím se dostat touhle zasranou bránou za ním.“

„To je pak jistě záležitost pro policii, pane. Pokud se mi podaří přivolat vysílačkou letištní policii…“

Šimon skřípe zuby a třese hlavou. „Zapomeňte na to. Za-po-meň-te na to!“ vyprskne a odchází. Jdu za ním k informační odletové tabuli. „Kurva, odbavují je všechny ve stejnou dobu: Londýn Heathrow, London City, Manchester, Frankfurt, Dublin, Amsterodam, Mnichov… kam tak mohli letět… RENTON A TA ZASRANÁ KŘIVÁCKÁ MALÁ ZMIJE!“ kvičí a ukrajuje tak další dávku času, který si vyhradil na své veřejné ztrapnění, potom si uprostřed zalidněného veřejného prostranství sedne na bobek, hlavu v dlaních, a ani se nehne.

Položím mu ruku na rameno. Někdo, ženská s oranžovou trvalou, se zeptá: „Není mu něco?“ Usměju se na ni, jako že oceňuju její starost. Po chvíli mu pošeptám: „Musíme jít, Šimone. Poutáme na sebe příliš mnoho pozornosti.“

„Opravdu?“ řekne tichým, klukovským hláskem. „Opravdu?“ Potom si stoupne, dá se do pochodu směrem k východu a vyťukává něco do telefonu.

Vydáme se k frontě na taxíky, on vypne mobil a podívá se na mě se staženým úsměvem na rtech. „Renton…,“ přejde do drmolícího štkaní a profackuje si vlastní tvář, „… Renton mě obral o peníze… vyluxoval banku… Renton měl vlastní originály v Amsterodamu a všechny dokončené kopie ve skladu toho Mize. Kdo má originály, vlastní film. Má originály a peníze! Jak se dostal k těm informacím?“ vyje zdrceně.

Zavolám Lauren a zjistím, že Diana si sbalila kufry. Vsoukáme se do letištního taxíku a já smutně zavelím: „Leith.“

Šimon si opře hlavu o sedadlo. „Má naše peníze, kurva!“

Všechno je to jen o penězích. Musím vědět, jak to myslí. „A co film?“ ptám se. „Na film seru,“ štěkne.

„Ale co ta naše mise?“ slyším, jak se ptám. „Co ta revoluční role, kterou pornografie hraje v –“

„Na to ti seru. To byla jen hromada blbejch keců pro kretény, co si nemůžou sehnat holku, kterou by mohli vojet, a pro nás ostatní příležitost, jak to na koupených schůzkách vypálit do mladé, pevné prciny. Máš jen dvě kategorie. Kategorie první: já. Kategorie druhá: zbytek světa. Všechny ostatní můžeš rozdělit do dvou podskupin: ti, kteří dělají, co jim řeknu, a ti přebyteční. Byl to sport, Nikki, jen takový nevinný sport. Potřebujeme jen ty peníze. TY ZASRANÝ PENÍZE! ZKURVENÉÉÉJ RENTÁÁÁ!“

Potom jsme u Šimona doma a čteme Evening News, které nám přinesl Rab. Oznamuje nám, že zabavili veškeré video zařízení a kazety v hospodě, stejně jako barové účetnictví. V tom článku se píše, že ho hledá jak policie, tak berňák, a že mohou následovat obvinění. Doprovodný článek nabízí jeho nelichotivý profil s podtitulkem »drogový a pornografický skandál« a zmiňuje se o policejním vyšetřování týkajícím se jeho aktivit.

„Já jsem ten jedinej, po kom jdou! Já! A co vy, zmrdi?“

„Možná to má něco společnýho s těma titulkama na přebalu,“ zažertuje Rab a já jen stěží potlačím úšklebek.

Šimon vypadá jako zlomený muž a otevře si láhev whisky. Rab chce bojovat u soudu. „Já jsem pro to, abychom do toho šli společně. Já připravím proslov, mumlá,“ říká, jak přibývá panáků. Uvědomím si, že Rab byl zachlastat a že je to cítit. „A co ty, Nikki?“ ptá se.

„Já si chci počkat, jak se věci vyvinou,“ informuju je a hýčkám si svoji whisky.

Šimon mi vytrhne noviny a ještě má tolik drzosti, aby se ohradil proti tomu, že ho popsali jako pornografa. „To je dost hrubé označení pro někoho, kdo učinil umělecké rozhodnutí tvořivě se uplatnit v oblasti dospělé erotiky,“ říká s nucenou pompou. Pak se zatváří jako ten největší ublíženec a zasténá: „Mámu to zabije.“

S výrazem naprosté hrůzy zkontroluje vzkazy na záznamníku. Je tam jeden od Terryho. „Jedna dobrá zpráva a pár špatnejch, lidičky. Curťa vyhrál cenu za nejlepší mužskej objev. Je venku a oslavuje. Ale nějakej Francouz dostal nejlepší režii. A kóča z Carlina filmu dostala cenu pro nejlepší roštěnku.“

Cítím se jako splasklý raneček, jedno velké zklamání, a Šimon po mně hodí strnulým pohledem, který říká »Já ti říkal, že máš jít do análu«. A Terry mele dál. „Ale nemam jenom špatný zprávy, protože Carlin film Klátič prdelek ve městě prcinek vyhrál tu hlavní cenu. Maj pohodovej tým a vůbec, berou mě.“ Šimon kysele vyprskne a chystá se něco říct, ale další vzkaz ho umlčí. Je to jeho matka a je velmi rozčilená a do telefonu jí přeskakuje hlas. Šimon vstane a hodí na sebe kabát. „Musím si to s mamkou vyříkat.“

„Chceš, abych jela s tebou?“ ptám se.

„No, bude lepší, když půjdu sám,“ odpoví a odchází. Hned za ním jde Rab, který se nemůže dočkat, až bude zase u své ženy a mimina.

Uleví se mi, sednu si na gauč, hlava mi praská a skoro se fyzicky třesu, když se zamyslím nad tím, co se právě chystám udělat.

80

FINTA ČÍSLO 18 753

Jsem v šoku. Je to, jako by mě všechno dobré opustilo a zbytek byl převrácen vzhůru nohama. Moje máma brečí do telefonu a ptá se, jak je možné, že těm novinám projde, aby o jejím synovi říkaly všechny ty odporné lži. Staví se tu Rab, očividně se baví, ale já jsem tak v prdeli, že mě to ani nerozhodí. Ale stavím se za mámou a jen tak tak se mi ji podaří přesvědčit, že všechny ty výmysly závistivců už jsou teď v rukách mých právních zástupců.

Bylo to celkem slušné představení a moje rozhořčení vyžadovalo takovou míru energie, kterou jsem ani nevěděl, že ještě mám. Odcházím a myslím na Franka a na to, do jaké situace mě i sebe ten čurák dostal.

Vracím se domu k Nikki a přemýšlím, kdo mě mohl prásknout. Seznam v mé hlavě vypadá následovně: Renton: KUREVSKY JASNÝ PROČ, Terry: TEN ZMRD, PROTO, ŽE JSEM SE HO ZBAVIL!, Pavla: TÉ TLUSTÉ KRÁVĚ DAL NĚKDO ECHO, CO TU PROVÁDÍM, Mo: CHTĚLA TU HOSPODU, Spud: ZÁVISTIVEJ VYSMAŽENEJ HAJZL, Eddie: ZVĚDAVEJ STAREJ ZMRD, Filip a jeho parta: ZKURVENÝ SVINĚ!, Begbie: »JÁ NEJSEM ŽÁDNEJ PRÁSKAČ, VOLE PÍČO«. ŘEKL BYCH, ŽE TA DÁMA MÁ AŽ PŘÍLIŠ NÁMITEK, Birrell: PRVNÍ, KDO SE SEM PŘIJDE POPÁST, znovu Renton: ZLOMYSLNÁ TEČKA PŘED ODJEZDEM, GRÁZL VYCHCANEJ…

Zavolám Mel a Curtisovi do Cannes a řeknu jim, že zase určitě brzy pro nás něco seženu, že jen potřebuju trochu času, abych si olízal rány a vyrovnal se s nějakými podvraťáky, kteří mě vojebali. „Potom se ozvu. Ale do té doby, jděte do toho a berte tam, kde se dává. Jen si dejte pozor, co podepíšete,“ varuju je.

Na konci Walku koupím Nikki květiny a napadne mě, že než pláchneme do Londýna, mohl bych ji dneska vzít na večeři do restaurace Stockbridge, protože byla pevná jako skála. Když se vrátím, není tam, musela si asi odskočit něco koupit do krámu, aby uvařila jídlo. Ani omylem, seru na poldy a na berňák, já chci jít ven a ukázat jim, že nejsem na kolenou. Tohle je jen dočasné klopýtnutí. Na stolku v obýváku spatřím vzkaz.

Šimone,

jedu navštívit Marka a Dianu. Nenajdeš nás, za to ti ručím. Slibujeme, že si těch peněz užijeme.

S láskou, Nikki

PS: Když jsem říkala, že jsi nejlepší milenec, jakého jsem kdy měla, přeháněla jsem, ale nebyls špatný, když ses snažil. Nezapomeň, všichni to jen hrajeme.

PPS: Jak jsi řekl na adresu Britů, dívat se, jak někdo ojebává ostatní lidi, se stalo naším nejoblíbenějším sportem.

Čtu to dvakrát. Mlčky na sebe hledím do zrcadla na zdi. Potom vší silou, kterou v sobě najdu, uhodím hlavou do odrazu toho hlupáka, kterého v něm vidím. Sklo se rozbije, vypadne z kování a s rachotem padá na zem. Dívám se dolů na rozbité kusy a vidím, jak na ně jako šplíchance deště crčí krev. „Je na světě pitomějšího kripla, než jsi ty?“ ptám se pomalu té zakrvácené tváře v hromadě střepů. „Teď budu mít sedm let smůlu,“ zasměju se.

Sednu si na pohovku a znovu zvednu ten vzkaz, chvíli se mi třese v ruce, pak ho zmuchlám a hodím do opačného rohu místnosti.

Existuje snad pitomější kripl?

Pak se mi v hlavě vybaví jedna tvář.

„François se zranil,“ řeknu si krutě sám pro sebe a napodobuju zrádného římského senátora ze Spartaka, „musím za ním.“

Omotám si kolem hlavy obvaz a přes něj si uvážu starý šátek. Potom se vydám do Královské nemocnice a hledám jednotku intenzivní péče. Když venku míjím nemocniční papírnictví, napadne mě koupit přání, ale místo toho kupuju velkou, černou fixu.

Jdu po dlouhé, opuštěné chodbě viktoriánské části budovy a přemýšlím o všem tom utrpení a mukách, které už zažil tenhle dům bolesti. Je mi těžko na prsou a celé to místo působí studeně. Dole v Little France postavili moderní náhradu a tohle místo nechávají zpustnout. V téhle sekci nemocnice ošklivě ztlumili světla a když šplhám po schodech a moje podrážky na každém schodu hlasitě zaskřípou, uvědomím si, že mám strach. V hlavě se mi všechno vaří a mám hrůzu z představy, že by se mohl probrat.

Když dojdu na oddělení, je mi líp. Na celém oddělení, kde je šest pacientů, pět starých chlápků, kteří jsou podle všeho v prdeli, a Franco, který tam leží v bezvědomí, má službu jenom jedna sestra. Franco tam leží nehybně a vypadá voskově, jako by byl mrtvola už teď. Není na dýchacím přístroji, ale pouhým okem jde jen těžko rozpoznat, jestli vůbec dýchá. Má k sobě připojené tři hadičky. Dvě jdou, zdá se, dovnitř, pro výživu a krev, a třetí odvádí moč.

Jsem jediným návštěvníkem. Sednu si k němu. „Pauvre, pauvre François,“ oslovím spící postavu, zabalenou do obvazů a sádry. Někde pod tím vším je Begbie.

Je úplně pryč. Čtu jeho grafy. „Vypadá to dost zle, Franku.“ Sestra řekla: „Je na tom velice bídně, bude potřebovat hodně vůle, aby se z toho vydrápal.“ A já jí říkám: „Frank je bojovník.“

Dívám se na pytlík s plazmou, která vede do hadičky a dál do jeho žil. Kretén blbej. Měl bych se vychcat do lahve od mlíka a přidělat to k té trubičce. Místo toho vytáhnu fixu a zatímco k němu hovořím, kreslím mu na sádru láskyplné graffiti. „Znovu mě dostal, Franku. Posral jsem to, zapomněl jsem důležitou lekci: nikdy se nevracej. Jdi dál. Musíš jít dál nebo dopadneš jako… no, jako ty, Franku. Moc rád tě vidím takhle, Franco. Je to vždycky dobrý pocit, že nějaký zmrvený sráč je na tom ještě hůř než člověk sám,“ usměju se a obdivuju se svému ručnímu výtvoru: HULIBRK.

„Pamatuješ si, když jsem tě poprvé potkal, Franku, když jsi na mě poprvé promluvil? Já ano. Hrál jsem v parku Links fotbal s Tommym a několika dalšíma klukama z činžáků. Pak přišla vaše partička. Myslím, že tam byl i Renta a Spud. Byli jsme ještě na základce. Byl to víkend po tom, co Hibs na Easter Road prohráli s Juventus čtyři dva. Altafani tam ze závětří urval tři branky. Ty jsi ke mně přišel a ptal ses mě, jestli jsem posranej Talián. Řekl sem ti, že jsem Skot. Potom Tommy, který se mi snažil pomoct, povídá, »Jen jeho mamka je Italka, že jo, Šimone?« Tys mě čapl za vlasy, tahal jsi mě za ně a řekls něco duchaplnýho typu »tady platí skotský pravidla« a »tohle my tady děláme malejm talijánskejm smradům«, táhl jsi mě na ponižující procházku a křičel jsi mi do obličeje: »Ve zkurvený válce ste si nadělali do kalhot,« a tak podobně. Pokoušel jsem se křičet, že taky fandím Hibs, že jsem je povzbuzoval a že jsem mohl vyskočit z kůže radostí, když nás Stanton posunul gólem na dva jedna. Ale bylo to zbytečné, musel jsem si to vyžrat, tvoje brutální, nesmyslné šikanování, než tě to přestalo bavit a našel sis jinou oběť. A hádej, kdo tě tenkrát popichoval a hecoval, aby ses choval jako zlej hajzl, a komu z očí blýskala krutost? Ano, Rentonův škleb byl širokej jako viktoriánský doky, svině jedna.“

Ale Franco tam jen leží, a ta jeho zkroucená, nenávistná připitomělá ústa jsou pevně sevřená.

„Všechno to běželo jako po másle, Franku. Zažil jsi někdy něco takového, Franco? Že si jedeš svojí hru, že ti to klape a pak tě nějaký zmrd podvodem o všechno obere? Protože nějaký pravidla se respektovat musí, Franco. Ani ty bys něco takovýho nikomu ze svejch lidí neudělal. A o sobě vím, že bych to taky neudělal. Když provozuješ opravdový byznys, skutečnou operaci, potřebuješ důvěru. Já hraju hry, Franku, to ty nikdy nepochopíš, ale já jsem větší válečník, než jakým kdy budeš ty. Já věřím ve válku tříd. Věřím ve válku pohlaví. Věřím ve svůj klan. Věřím ve spravedlivou, inteligentní, uvědomělou složku pracující třídy proti mrtvým mozkům zdegenerovaných mas, stejně jako proti průměrné, bezduché buržoazii. Věřím v punk rock. V northern soul. V acid house. V mod. V rock’n’roll. Taky věřím ve spravedlivé mluvčí předkomerční éry, v rap a hip hop. To bylo doposud mým manifestem, Franco. Ty jsi jen zřídka, pokud vůbec kdy, do toho manifestu pasoval. Ano, obdivuju se tvým zločineckým instinktům, ale ta věc s pohmožděnou psychikou mě nechává chladnou. Její sprosté banality uráží můj vkus. Renton, ovšem, Renton mou vizi sdílel, mou punkovou vizi. Ale kdo je to? Drbán Murfan s mozkem a ještě menšími morálními zábranami.“

Zajímalo by mě, jestli mě ten zmrd slyší. Bez šance, ten už se nikdy neprobere, nebo jestli se probere, bude z něj naprostá lemra. „Jsem velice zklamán, Franku. Víš, co mi ten zmrd sebral? Řeknu ti to v jednoduchých pojmech: zhruba šedesát tisíc liber. Ano, tvé tři tisícovky se v porovnání s tím zdají být tím malým pšoukem, kterým taky jsou. Ale ty prachy neznamenají nic. Vzal mi moje sny, Franku. Rozumíš tomu? Chápeš to? Ha-ló? Je někdo doma, kurva? Ne. To jsem si myslel.“

Alexi McLeishi?

O disciplinárním záznamu toho chlapce, Begbieho, by se dalo říci, že je téměř politováníhodný, a pochybuji, že mu teď ještě někdo dá šanci.

Jsem si jistý, že každý, kdo je při smyslech, by s tímto moudrým komentářem souhlasil, Alexi, ale abych byl naprosto upřímný, musím jít ještě dál. Obvinil bych Francise Begbieho z toho, že této hře způsobil špatnou reputaci. A když už jsme u frankování Franků, poslechněme si názor jiného známého Franka, který také provozuje svou živnost v Leithu. Slovo má Franck Sauzee.

Tohlé je, jak žžíka, prravda. Monsieurr Begbie je soutěživy a nemá žádny spoléčénsky tákt. Ale agrresi z jehó hrry vzít nemůžeté, to by pak nebýl ón.

Jak tam s Frankem tak trávím den, stále líně čmárám fixou na jeho sádrový krunýř. RÁD CUCÁM PTÁKY.

„Ale tomu sviňákovi Rentonovi jsem pomohl. Pomohl jsem mu z tvého kurevského sevření. Proč? Možná proto, jak jsi tenkrát v Londýně zblbnul a obvinil jsi mě, že jsem v tom jel s ním. Praštil jsi mě a zlomil mi zub. Zohavil jsi mě. Musel jsem si na něj dát korunku. Ani ses mi kurva neomluvil. Ale udělal jsem blbou chybu, že jsem tě na něj nepustil. Nikdy víc. Já ho najdu, Franku, a slibuju, že jestli se ti podaří dostat se z komatu a hodíš se do kupy, budeš první, naprosto první člověk, který se dozví jeho adresu.“

Sehnu se trochu nad tu zasranou, slintající bezvládnou loutku. „Brzy se uzdrav… Begpíčo. Vždycky jsem ti tohle chtěl říct do…,“ a srdce mi vyskočí z hrudi, protože mě něco popadne za zápěstí. Podívám se dolů a jeho ruka se kolem něho svírá jako svěrák. A když na něj pohlédnu, má otevřené oči a ty blýskající se uhlíky nepřátelství zírají přímo do mého rozdrásaného, kajícího se vnitřního já…

Jan Krumphanzl

* 1. 6. 1976 v Berouně

Je zastáncem výtvarné přirozenosti, a proto nikdy neusiloval o akademické vzdělání. Ač ho to často, především v České Republice, poněkud znevýhodňuje. Podle Krumphanzla není umění nic víc než duševní onanie.

Svoji výtvarnou techniku nazývá „vrstvená kresba tužkou“ a největší inspiraci nachází ve filosofii (F. Nietzsche), literatuře, hudbě a v sexu. Dle nálady a počasí.

Prezentuje se nejen v České Republice, ale také v zahraničí. Vposledních letech například v Rusku, Polsku, Finsku či Americe.

V roce 2001 se stává členem SCA – „Společnosti pro současné výtvarné umění“ – a jeho tvorbu začíná prezentovat americká společnost WWAR v internetové galerii absolutearts. Současně zahajuje provoz vlastní internetové galerie www.biogallery.cz.

Vedle výtvarného umění se věnuje provokativním performancím na ostré hranici s pornografií a experimentuje s hudbou a poezií.

OBSAH

AMATÉŘI

Finta číslo 18 732

„… příslušenství…“

Finta číslo 18 733

„… špatně provedené ruční práce…“

Finta číslo 18 734

„… lechtivá tajemství…“

Finta číslo 18 735

„… jen jediný objektiv…

Finta číslo 18 736

Terapeutická skupina

„… hnusná…“

Carové a Hunové

Amsterodamské kurvy, část 1

Finta číslo 18 737

Amsterodamské kurvy, část 2

„… kam se hrabe příkladná továrna Adama Smithe…“

VENKU

PORNO

BUZERANTSKÝ PORNO

Kámoši

Finta číslo 18 738

Amsterodamské kurvy, část 3

KUREVSKY VELKÝ BYTY

Finta číslo 18 739

Amsterodamské kurvy, část 4

Edinburský prostory

„… sexuální příšery…“

TLAKY V HLAVĚ

Finta číslo 18 740

„… tucet růží…“

Balíčky

„… uťatou polovinu zadnice…“

Finta číslo 18 741

Mytí vercajku

Finta číslo 18 742

Peníze z karty

Finta číslo 18 743

„… politicky korektní prdy…“

Finta číslo 18 744

„… otázka koz…“

Finta číslo 18 745

Leith nikdy nezemře

„… natržený penis…‘

Finta číslo 18 746

„… lamači rekordů…‘

Bezstarostný jezdec

Finta číslo 18 747

„… u bramborového všudybyla…“

Amsterodamské kurvy, část 5

SÁM DOMA 2

„… zapékaný rybí pekáč…“

Finta číslo 18 748

VYSMAŽENÁ DĚVKA

„… i povadlý má přes třicet centimetrů…“

Finta číslo 18 749

Amsterodamské kurvy, část 6

„… visí mi při tom na rameni…“

Klarinet

ŠŤASTNEJ BONUS

PŘEHLÍDKA

Amsterodamské kurvy, část 7

„… film Šimona Davida Williamsona…“

Vodmítnutí

Amsterodamské kurvy, část 8

„… kdybys jen trochu polevil…“

Jen si hraju

Finta číslo 18 750

Amsterodamské kurvy, část 9

FOTBAL NA KABELOVCE

Finta číslo 18 751

POLIŠI

Projížďka

Amsterodamské kurvy, část 10

„… vzdouvající se vlny…“

Finta číslo 18 752

„… mučivá cystitida…“

KARETNÍ ŠKOLA

Amsterodamské kurvy, část 11

Domu

Amsterodamské kurvy, část 12

„… easyJet…“

Finta číslo 18 753

Cesty tam
a zase zpátky

sv. 38

Irvine WELSH
PORNO

Vydalo nakladatelství Maťa, Lublaňská 34,120 00 Praha 2,
e-mail: mata@mata.cz, www.mata.cz,
v roce 2004 jako svoji 197. publikaci,
38. sv. edice Cesty tam a zase zpátky.
Edici řídí Luboš Snížek.

Z anglického originálu Porno (Jonathan Cape, London, 2002)

přeložila Kamila Lederová-Crooks.

Ilustroval Jan Krumphanzl.

Foto autora na obálce Zdeněk Tichý.

Odpovědný redaktor Luboš Snížek.

Technická redaktorka Renáta Šmatová.

Obálku s použitím ilustrace Jana Krumphanzla navrhl

a graficky upravil Marek Naglmůller.

Grafickou úpravu a sazbu z písma Palatino programem TEX

připravil Bohumil Bednář, PISCES.

Tisk a vazba Těšínské papírny, s. r. o., Český Těšín.

Vydání první.

ISBN 80-7287-076-9

Distribuce v ČR:      KOSMAS s. r. o., knižní velkoobchod,
            Lublaňská 34,120 00 Praha 2
            tel/fax: 222 510 749.
            e-mail: sklad.lublanska@kosmas.cz
            internetové knihkupectví: kosmas.cz
Distribuce v SR:      Distribúcia Artforum,

      Radvanská 1,811 01 Bratislava,
            tel.: 00421 (0) 2/54 4117 46.
            e-mail: info@artforum.sk

Irwine Welsh

(* 1958, Leith, Skotsko)

Britský spisovatel píšící skotským pouličním dialektem. Žil v Edinburghu, kde se odehrává většina jeho příběhů, pak v Londýně, nyní přesídlil do Chicaga. Jeho knihy Trainspotting (1993, č. 1997 – MAŤA) a Acid House (1994, č. Barevnej svět, 1999 – MAŤA) byly zfilmovány. Kromě Marubou Stork Nightmares (1995, č. Noční můry s Čápem Marabu, 2003 – MAŤA) je autorem knih Ecstasy (1996, č. Extáze, 2001), Filth (1998, č. Sviňák, 2001 – MAŤA) a Glue (2001, č. Lepidlo, 2003). Román Porno (2002, č. 2004 – MAŤA) je volným pokračováním Trainspottingu. Jeho filmová adaptace se připravuje. V kompilaci Weekenders (2001, č. Na víkend do Afriky, 2003 – MAŤA) je zastoupen dlouhou povídkou Nákaza.

Irvine Welsh ve své poslední knize Porno oživuje své „hrdiny“ známé z románu Trainspotting. Jsou o nějaký ten rok starší a někteří z nich snad i moudřejší, ačkoliv ve skutečnosti spíše protřelejší a vychytralejší. Pokud jde o duševní vývoj, pak je třeba přiznat, že na některých jedincích se v tomto ohledu čas nijak neprojevil. V každém případě nikomu ze zúčastněných věk nijak neubral na energii, pokud se objeví možnost, jak přijít k nějakým penězům. Zatímco v Trainspottingu se pokusili přijít si na své vstupem do drogového byznysu, v románu Porno se k témuž cíli snaží dospět natočením pořádného pornografického trháku. Neboť: „Pornografie kýchne a pop kultura dostane rýmu. Lidi chtějí sex, násilí, jídlo, domácí mazlíčky, receptáře a ponížení. Tak to kurva mají mít. Podívej se, kolik ponížení je v televizi, v novinách a v časopisech, podívej se na třídní systém, na žárlivost a zatrpklost, která proniká naší kulturou: my v Británii se rádi díváme, jak se s lidma vyjebává…“ Nezbývá než dodat, že podobná vlastnost se netýká jenom Británie. Což i částečně odpovídá na otázku, proč je Irvine Welsh tak nepříjemně zneklidňující a aktuální autor.

Poznámky

[←1]

v dobré víře

[←2]

přátelský trojúhelník

[←3]

Občas i hlupák vhodně promluví.

[←4]

The Sound of Music, 1965, režie Robert Wise

[←5]

Doslovně „špatná káva“ - káva připravená s mlékem místo vody

[←6]

číslo účtu

[←7]

Městu (tj. Římu) a světu.

[←8]

čas utíká

[←9]

týmového ducha

[←10]

užívání si života

[←11]

smysl bytí

[←12]

Reservoir Dogs, 1992, režie Quentin Tarantino

[←13]

nežádoucí osoba

[←14]

"Rychle! Spěcháme! Nemůžeme jet jinudy? "

[←15]

Sem se už nevrátím!