IRVINE

WELSH

TRAINSPOTTING

Přeložili Ondřej Formánek a John Comer.

Překladatelé děkují Lucii Weinigerové.

Copyright © 1993 by Irvine Welsh
The author has asserted his moral rights
All rights reserved.

Translation © Ondřej Formánek, John Comer, 1997
Czech edition © Maťa, 1997

ISBN 80-86013-28-6

věnováno Anne

PŘEMÁHÁNÍ

HERÁČNÍCI, JEAN-CLAUDE VAN DAMME A MATKA PŘEDSTAVENÁ

Ze Šoufka lil pot, klepal se. Já sem jen tak seděl, soustředil se na televizi a snažil se nevěnovat tomu hajzlovi pozornost. Bylo mi z něj nanic. Snažil sem se vnímat akorát to video s Jeanem-Claudem Van Dammem.

Úvod byl povinně dramatickej, jak už to v podobnejch filmech chodí. V další fázi díla byl předvedenej jistej mrzkej bídák, čimž se to stalo napínavější, a pak se celá ta přiblblá zápletka slepovala dohromady. Každou minutu byl starej Jean-Claude připravenej vlítnout do nějaký těžký rubačky.

– Rento. Musíme se jít stavit za Matkou Přectavenou, zachraptěl Šoufek a zakroutil hlavou.

– Hmm, řek sem. Chtěl sem, aby mi ten vůl prostě zmizel z vočí, aby si šel po svejch a nechal mě bejt s Jeanem-Claudem. Na druhý straně i mně bude už brzo zle z nedostatku drogy a dyby ten hajzl něco splašil sám, nechá mě sušit hubu. Neřikaj mu Šoufek, že by mu bylo furt šoufek z absťáku, ale zkrátka proto, že je to zasranej hajzl.

– Tak kurva dem, vyštěk zoufale.

– Počkej chvíli. Chtěl sem vidět, jak Jean-Claude sejme toho nafoukanýho zmrda. Dyž pudem teď, nikdy se na to nedokoukám. Vrátil bych se trochu moc sjetej a v mym případě by to stejnak nebylo dřív než za pár dní, a to znamená, že bych musel v půjčovně platit za video, kerý sem ani neviděl.

– Musim se doprdele začít hejbat, voe! vykřik a vstal. Přešel k voknu a vopřel se vo něj, těžce voddychoval, vypadal jako štvaný zvíře. V jeho vočích nebylo nic než hlad.

Ovladačem sem bednu vypnul. – Tagže sou to vyhozený prachy, nanic, vyhozený prachy. Zavrčel sem na toho hajzla, na toho vopruza.

Hodil hlavou dozadu a pozved voči ke stropu. – Já ti teda ty prachy dám, aby sis to moch pučit znovu, nó. Seš fak tak kyselej jenom kuli tomuhle? Padesát mizemejch pencí vod posranýho Ritze!

Tenhle hajzl ví, jak z tebe udělat hloupýho kreténa, co dělá rámus kůli titěrnostem.

– Vo to přece kurva nejde, řek sem, ale ne moc přesvěčivě.

– Jasňé. De vo tó, že já tady fak trpim a můj tak zvanej kámoš si tu jen tak šoupe nohamá a móc se mu to líbí. Jeho voči sou velký jak meruny a vyhlížej nepřátelsky, ale současně přitom prosej; dojemný svědectví mý údajný zrady. Jestli se kdy dožiju vlastního haranta, doufám, že nikdy nebude vypadat jako Šoufek. V týhle náladě je ten hajzl neodolátelnej.

– Ale nene… zaprotestoval sem.

– No tak si vobleč bundu, voe!

Na Foot of the Walk sme nepotkali žádnýho taxíka, čekaj tam pokaždý, dyž je zrovna nepotřebuješ. Má bejt srpen, ale mně tady mrznou koule. Ještě mi neni zle, ale je to na cestě, to je jistý.

– Tak tohle je prej taxikářský stanoviště. Do píči, prej taxikářský stanoviště. V létě nigdy žánýho nechytneš. Rozvážej tlustý, zazobaný, festivalový čuraný, co sou moc líný na to, aby kůli ňáký další pitomý exhibici ulezli posranejch sto metrů z jednoho posranýho kostela do druhýho. Taxikáři. Svině, co žerou prachy. Šoufek si bez dechu blouznil sám pro sebe, voči vytřeštěný, a šlachy na jeho krku se napínaly, jak vobracel hlavu směrem k Leith Walk.

Nakonec přece jeden přijel. Ale byla tu partička mladejch týpků v teplákovejch soupravách a šusťácích, a ti tu stáli dřív než my. Pochybuju, že by je Šoufek vůbec zaregistroval. Vyrazil rovnou doprostřed ulice a zařval: TAXI!

– Hej! Co to je, doprdele? volá jeden z chlápků. Byl v čemopurpurovo akvamarínový teplákový soupravě a na hlavě měl takovýho toho zkosenýho raperskýho ježka.

– Di do píči. My sme tu byli první, řiká Šoufek, jak votvírá dveře u taxíka. – Támle vám jede další. Ukazuje ulicí nahoru, směrem k blížící se černý drožce.

– To máte štěstí. Vychcánci.

– Di do píči, flákači uhrovatej. Sežeň si kundu! zavrčel Šoufek, jak sme se soukali do taxíku.

– Na Tollcross kámo, povídám taxikářovi, zatímco na postranním vokýnku se rozprsknul velikej kemr.

– Tak si to poť rozdat, hajzle vychcanej! No dělej, srabe! křičela tepláková souprava. Taxikář nebyl dvakrát nadšenej. Vypadal taky jako pěknej hajzl. To věčinou sou. Živnostníčci, co cvakaj kolkovný, aneb nejnižší forma vobtížný havěti na boží zemi.

Taxik vykroužil půlvoblouk a rozjel se po Walk směrem nahoru.

– Poďvej, cos proved, ty velkohubej vole. Příště, až pude někdo z nás domu sólo, bude mít s těma vypatlancema problém. Fak sem nebyl z Šoufka nadšenej.

– Snat nejseš s těch pak posranej, voe?

Ten hajzl mi už fak lez krkem. – Jo! Sem, doprdele, aš pudu někde sám a vyběhne na mě četa teplákovejch souprav! Myslíš, že sem ňákej posranej Jean-Claude Van Damme, nebo co? Šimone, ty seš fak vygumovanej čurák. Řek sem mu rači „Šimone“, nežli „Eš“ nebo „Šoufku“, abych zdůraznil závažnost toho, co sem řek.

– Já chci vidět Matku Přectavenou a žánej zmrt ani nic jinýho mě nesere. Rozumíš? Ukázal si prstem na rty a vyvalil na mě voči. – Vodečítej ze rtů, voe. Šimon chce vidět Matku Představenou. Pak se votočí a zírá taxikářovi do týla, hypnotizuje ho, aby jel rychlejc, a přitom si nervózně bubnuje do stehen.

– Jeden z tamtěch zmrdů byl McLeanovic, brácha vod Dandyho a Chanceyho.

– Ale hovnó, řiká, ale v hlase neumí potlačit úzkost. – Já McLeanovic znám. Chancey je v pohodě.

– Né, dyž se navážíš do jeho bráchy, řikám já.

Ale von už mi nevěnoval pozornost. Přestal sem ho votravovat, věděl sem, že zbytečně plejtvám energií. Jeho tichý utrpení z drogovýho absťáku se teď zdálo tak intenzivní, že nebylo možný k jeho bídě něco přidat, ani inkrementálně.

„Matka Představená“ byl Johnny Swan, jinak známej jako Bílej Labuťák, co měl základnu na Tollcross a zásoboval sídliště Sighthil! a Wester Hailes. Vod Labuťáčka nebo jeho pravý ručky Raymieho sem vobvykle nakupoval rači než vod Seekera a tý jeho bandy z Muirhoose-Leith, aspoň dycky, dyž sem moh. Vobvykle mívá lepší fet. Za starejch časů bejval Johnny Swan můj dost dobrej kámoš. Hrávali sme spolu fodbálek za Porty Thistle. Teď je z něj dýler. Pamatuju, jak mi jednou řek: V týhle hře nejsou kamarádi. Akorát obchodní partneři.

Řikal sem si, že je hustej, hubatej a frajírkovskej, dokud sem v tom nezačal tak těžce jet. Teď už vim naprosto přesně, co měl ten sviňák na mysli.

Johnny byl jak dýler, tak i feťák. Musel bys jít vo pár šarží vejš, než bys narazil na dýlera, co nesmaží. Řikali sme Johnnymu „Matka Představená“, protože ten jeho návyk byl starej jak blána ňáký abatyše.

Brzo sem se začal cejtit taky pěkně rozhozené. Jak sme začli stoupat po schodech do Johnnyho bejváku, začínaly nás chytat hrozný křeče. Lilo ze mě jak z nacucaný houby, každej krok znamenal další šplách skrz moje póry. Šoufek na tom musel bejt asi ještě hůř, ale tenhle zmrd teď pro mě přestával existovat. Registroval sem akorát to, že se přede mnou zastavil, shrbenej přes zábradlí, protože mi tim zatarasil cestu k Johnnymu a k háčku. Snažil se chytit dech, držel se křečovitě zábradlí a vypadal, jako by měl každou chvíli začít dávit do schodišťový šachty.

– Eš? Seš v pohodě? Rek sem podrážděně, nasranej na toho vola, že zdržuje.

Zakroutil hlavou, svraštil vobočí a vodmávnul mě. Už sem nic neřek. Dyž seš na tom tak jako von, nechce se ti ani mluvit, ani nic slyšet. Nestojíš vo žádný nervování. Já nakonec taky ne. Někdy mě napadá, že se člověk stane feťákem jenom proto, že podvědomě žadoní vo kousek ticha.

Dyž sme konečně zmákli ty schody, Johnny byl sjetej jak pudr. Střelnice byla připravená.

– Jé hoši, tady máme hošíka Šoufka a Rentovacího hošu, kerýmu je šoufek taky, řehtal se, byl ulítlej jak drak. Johnny často šňupnul ňákej koks hned potom, co se nastřelil háčkem, nebo si rovnou namíchal z kokainu a háčka speedball. Počítal s tim, že ho to udrží rozjetýho, aby nezůstal celej den sedět a zírat do zdi. Dyž je ti takhle zle, rozjetý hovádka tě pořádně serou, sou totiž strášně zaměstnaný tim, jak sou rozjetý, než aby si všimli nebo se vůbec starali, že ty tady trpíš. Zatímco každej násoska v hospodě chce, aby se vostatní zpráskali tak jako von, skutečnej feťák (narozdíl vod příležitostnýho uživatele drog, kerej chce společníka na cestě zločinu) se vo nikoho dalšího nezajímá.

Byli tam Raymie a Alison. Ali zrovna vařila. Vypadalo to nadějně.

Johnny přitančil k Alison a zapěl serenádu – Vidím, vidím krááásnou dífku, co to vaříš za polííífku… votočil se na Raymieho, kerej neúnavně zíral z vokna. Raymie byl schopnej identifikovat labdicka v davu na ulici způsobem, jakým dokážou žraloci ucejtit pár kapek krve v oceánu.

– Raymie, hoď tam ňákej zvuk. Ten novej Elvis Costello mi uš leze krkem, ale prostě ho fúrt musim poušťét. Ten je fák kurva zázračnéj, to ti tedá můžu říc.

– Banánek, co zapojíš jižně vod Waterloo, povidá Raymie. Tenhle vůl plácal nesmyslný kecy bez hlavy a paty, ze kerejch ti hrabe, vobzvlášť dyž je ti mizerně a snažíš se vod něj něco kaufnout. Pokaždý mě překvapilo, jak moc byl Raymie z háčka zblblej. Raymie byl tak trochu jako můj kámoš Spud, charakterově mi voba vždycky připadali jako klasický tripaři. Šoufek měl teorii, že Spud a Raymie sou jeden a ten samej člověk, sice se jeden druhýmu hovno podobal, ale prostě je nikdy nebylo vidět spolu, i dyž se pohybovali v těch samejch kruzích.

Ten nevotesanej blb porušil zlatý pravidlo feťáků a pustil tam „Heroin“, tu verzi, co je na Lou Reedově Rock’n’Roll Animal, kerou poslouchat je, dyž už nic jinýho, ještě věčí utrpení než tu originální z The Velvet Undergroud and Nico. Připomínám, v týhle verzi aspoň nevrže John Cale na violu. Nemoh sem to vydržet.

– Ale di s tim do prdele, Raymie! zařvala Ali.

– Ještě je nakopni, dyž už sou na zemi, nechej se unýst, hej holka roztoč tó, roztoč to koťéé… bílý lajny, temný čáry, každýho z nás čekaj máry… Raymie vlítne do improvizovanýho rapu, přitom kroutí vočima a prdeli.

Sklonil se před Šoufkem, kerej se strategicky postavil hned vedle Ali aniž by spustil voči vod vobsahu lžičky, kerou nahřejvala nad svící. Raymie si přitáhnul Šoufkův vobličej k sobě a na rty mu vlepil pořádnou pusu. Šoufek se votřás a vodstrčil ho.

– Di do hajzlu, kreténe!

Johnny a Ali se hlasitě rozhihňali. Přidal bych se, dybych necejtil, jak je každá kůstka v mym těle drcená ve svěráku, napadená zubama vostrý kovový pilky.

Šoufek podvázal Ali nad loktem, viditelně si snažil ukrojit dobrý místo ve frontě, a poklepal žílu na její útlý, popelavě bledý paži.

– Ceš, abych ti to uďál? voptal se.

Přikejvla.

Hodil na žičku chomáček vaty a pofoukal to, pak natáh jehlou do stříkačky asi 0,5 ml. Vyťukal jí sakra vobrovskou modrou žílu, vypadala, jako by se chystala vyletět z ruky. Napíchne maso a pomalinku stlačí píst o kousíček dolů, než vytáhne krev zpátky do baňky. Rty se jí chvějou, jak na něj na okamžik vrhne prosebnej pohled. Šoufkova tvář má vohavnej, chtivej ještěří výraz, pak jí ten koktejl vráží do mozku.

Hlava se jí zvrátí nazad, zavře oči, vodevře pusu a vyrazí orgasmický vzdech. Šoufkovy voči sou teď nevinný a plný údivu, má výraz malýho klučiny, co přišel na Stědrej večer ke stromečku s hromadou dárků v lesklým papíře. V mihotavým světle svíčky vypadaj voba zvláštně spanilí a čistí.

– Tomu řikám píchání… to je lepší neš všechny zmrdaný vohony světa… Ali zalapá po dechu, naprosto vážně. To mě rozrušilo do takový míry, že sem si sáh na koule, abych se ujistil, že tam ještě sou. Jenže z podobnejch dotyků po mně běhá mráz.

Johnny podává Šoufkovi svoji stříkačku.

– Dostaneš šlehu, ale jenom dyš použiješ todleto nádobíčko. Neska hrajem hru vo důvěře, usmál se, ale nežertoval.

Šoufek zakroutí hlavou – Nebudu si brát žáný cizí jehly nebo stříkačky. Mám tady vlasní nářadí.

– No to ale není zrovna společenský. Co, Rento? Raymie? Ali? Co si vo tom myslíte? Chceš tím snad naznačit, že Bílej Labuťák, Matka Představená, má krev nakaženou virem imunitní nedostatečnosti? Můj jemnocit je zraněn. Jediný, co můžu říct, je: nepučíš si, nestřelíš si. Nahodí přehnanej úsměv a ukáže řadu zkaženejch zubů.

Přišlo mi, že to nemluví Johnny Swan. Ne náš Labuťáček. Ani náhodou. Nákej jedovatej démon mu vnik do

těla a votrávil jeho myšlenky. Tahle kreatura byla milión mil daleko vod toho jemnýho vtipálka, kerýho sem kdysi znal pod jménem Johnny Swan. Takovej milej hošík, říkali všichni, i moje matinka. Johnny Swan, takovej fotbalista, takovej kliďas, že dyž sme hrávali pět na pět v Meadowsbank, končil pokaždý tím, že nám všem pral dresy a vůbec nikdy si nestěžoval.

Byl sem posranej strachy, že tady už žádnou šlehu nedostanu. – Kurva Johnny, víš vůbec co řikáš? Spamatuj se, kurva. Tady máme prachy. Vytáh sem z kapsy ňáký papíry.

Ať už to bylo pocitem viny nebo vidinou peněz, starej Johnny Labuťáček se znovu vobjevil.

– Neber to tak vážně. Chlapi, dyť já si dělám akorát prdél. Copak myslíte, že by Bílej Labuťák škrtil svoje kámoše. Děte do toho, chlapi. Ste rozumný kluci. Jó, hygiena je důležitá, pravil nostalgicky. – Znáte Goagsieho. Teď má AIDS.

– Nekecej? zeptal sem se. Povídačky vo tom, kdo je a kdo neni HIV, se vedly pořád. Vobvykle sem je ignoroval. De vo to, že vo Goagsiem už to pár lidí říkalo.

– Je to pravda, bez keců. Přímo AIDS ještě nemá, ale byl pozitivně testovanej. Ale stejně Goagsie, povídám mu, dyk ještě není konec světá. S tim virem se můžeš naučit žít. Spousta sráčů to zvládá bez problémů. Řikám mu, může to trvat roký, než se ti udělá zlé, volé. Takhle se na to musíš dívat. Nemůžeš s tim jen tak praštit. The Show Must Go On.

Je snadný filozofovat, dyž ňákej jinej zmrd má místo krve sračky.

No, Johnny nakonec i pomáhal Šoufkovi uvařit a střelit si to domů. Dyž pozoroval Šoufkovy tlustý, šťavnatý, tmavomodrý kabílky, zaparafrázoval starou píseň vod Carly Simona – Máš ješitnou krev, skoro bys o tý holce řek, že se do tebe zabouchne… vyžíval se v tom.

Zrovna dyž se Šoufek chystal zařvat, napíchnul mu žílu, natáh trochu krve zpátky do baňky a vystřelil ten životodárné] a životobemej elixír domů.

Šoufek Labuťáčka pevně vobjal, pak pomalu povolil, ruce měl pořád vokolo něj. Byli ochablí, jak milenci v poskoitálním objetí. Teď přišla řada na Šoufka, aby zapěl Johnnymu serenády – Labuťáčků, jen tebe mám rát, jen tebe mám rát, Lábuťáčků rózmiléj… Ještě před pár minutama nepřátelé se proměnili v duševní spřízněnce.

Šel sem si dát šlehu. Trvalo mi věky, než sem našel dobrou žílu. Moje holky nežijou tak blízko u hladiny jako u věčiny lidí. Dyž vylezla, tak sem si tu ránu vychutnal. Ali měla pravdu. Vem si svůj nejlepší orgasmus, vynásob ten pocit dvaceti a pořád budeš na míle pozadu. Mý suchý rozpraskaný kosti ukonejšily a zkapalnily něžný doteky spanilé heroiny. Země se pohnula a já sem se udál.

Alison mi řiká, že bych se měl jít podívat na Kelly, vod doby, co měla ten potrat, je prej v hodně velký depresi. Její tón sice neni úplně vodsuzující, ale řiká to tak, jako dybych měl s Kellyiným těhotenstvím a jeho následným přerušením něco společnýho.

– Proč bych se na ni měl jít poďvat? Se mnou to přece nemá nic společnýho, hájim se.

– Dyť seš její kamarád, né?

Sem v pokušení zacitovat Johnnyho a říct, že sme teď všichni akorát obchodní partneři. Krásně mi to zní v hlavě: „sme teď všichni jenom obchodní partneři“ Jako by to šlo za naše osobní feťácký poměry, skvělá metafora pro tyhle časy. Odolal sem pokušení.

Namísto toho sem se spokojil s upozorněním, že všichni sme Kellyini kamarádi, a otázkou, proč bych zrovna já měl bejt vyčleněnej na návštěvnickou službu.

– Dopiči Marku. Dyť víš, že je do tebe hotová.

– Kelly? Di do prdele! řek sem překvapeně, rozdychtěně a v nemalejch rozpacích. Jesli je tohle pravda, tak sem blbý slepý ucho.

– Jasně že je. Rekla nám to miliónkrát. Furt jenom vo tobě. Mark tadyto, Mark tamto.

Skoro nikdo mi neřiká Mark. Věčinou je to Renta, nebo ještě hůř, Rentovací hoša. Bejt nazývanej takhle je fak zkurvený a nechutný. Snažim se nedat najevo jak mě to sere, protože to ty hajzly akorát rozkuráží.

Šoufek poslouchal. Vobrátil sem se na něj – Myslíš, že je to pravda? Myslíš, že na mně Kelly něco vidí?

– Každej vůl pod sluncem ví, že do tebe dělá. Neni to zrovna dobře udržovaný tajemství. I když, vůbec ji nechápu. Měla by si nechat vyšetřit mozek, voe.

– Teda dík, žes mi to řek, vole.

– Jesi chceš vysedávat celý dny v zatemněnejch cimrách u videa a nestarat se vo nic, co se děje vokolo, tak neni důvod, abych ti něco vykládal, voe.

– Dyť vona mi taky nikdy nic neřekne, postěžoval sem si, s prdeli jak cukrová sušenka.

– Ceš snad, aby si to napsala na triko? Ty toho Marku vo ženskejch zrovna moc nevíš, že ne? Povidá Alison. Šoufek se uštěpačně usmívá.

Poslední poznámka mě uráží, ale sem odhodlanej brát tenhle problém s nadhledem, pro případ, že je to výmysl záměrně zinscenovanej Šoufkem. Ta svině a klepna vrávorá životem a trousí svejm kámošům pod nohy takovýhle interpersonální nášlapný miny. Jakou rozkoš má ten vypatlanec z podobnejch aktivit, to už de mimo mě.

Kupuju vod Johnnyho ňákej fet.

– Tendle šit je čistej jak padlej sníh, povidá mi.

To mělo znamenat, že to nebylo řezaný příliš moc, ničím příliš toxickým. Johnny mi blábolil do ucha spoustu hovadin; věcí, kerý sem neměl náladu poslouchat. Problémy jako kdo koho vzal na hůl, příběhy vo sídlištních bojůvkách, co dělaj každýmu maníkovi peklo na zemi tou svou protidrogovou hysterií. Taky něco plkal vo svým životě v trochu sentimentální tónině, prýštily z něj fantazie, jak skoncuje se svým návykem a vodlítne do Thajska, kde ženský věděj, jak nakládat s frajerem, a kde se můžeš mít jako king, jen dyž máš bílou kůži a pár nažehlenejch babek v kapse. Řikal i věci vo hodně horší, vo hodně cyničtější a kořistnický. Řikal sem si, to zas mluví ten zlej démon, to neni Bílej Labuťák. Nebo je? Kdo ví? A kdo se kurva stará.

Šoufek a Alison si vyměňovali krátký úsečný věty, kerý zněly jako by plánovali další herákovej vobchod. Pak se zvedli a vodkráčeli spolu z místnosti. Vypadali znuděně a bez vášní, ale dyž se nevraceli, bylo mi jasný, že šoustaj v ložnici. Zdálo se, že pro ženský je šukání prostě něco, co se s Šoufkem vobvykle dělá, jako si s jinejma maníkama povidaj nebo pijou čaj.

Raymie kreslil voskovkama po zdi. Byl ve svým vlastním světě, v uspořádání, který vyhovovalo jemu i všem volům vokolo.

Myslel sem na to, co řikala Alison. Kelly měla akorát minulej tejden potrat. Dybych se na ni šel podívat, štítil bych se ji přefiknout, předpokládal sem, že by to po mně chtěla. Určitě by tam něco měla, ňákej humus, zbytky tý věci, nebo snad něco mokvavýho? Asi sem fakt hloupej. Alison měla pravdu. Vopravdu sem toho vo ženskejch moc nevěděl. Vlastně sem neměl moc páru vo ničem.

Kelly bydlí v Inch, kam se vobtížně dostáváš autobusem, a na tágo sem teď trochu moc švorc. Možná, že se vodsud můžeš dostat do Inch autobusem, ale nevěděl sem, kerej tam jede. Popravdě se ta věc měla tak, že sem byl trochu moc vodheroinovanej na to, abych ji vojel, a trochu moc sjetej na to, abych si s ní povidal. Přijíždí číslo 10 a já do něj naskakuju, zpátky do Leithu k Jeanovi-Claude Van Dammovi. Cestou si škodolibě představuju, jak dává tomu vychcanýmu zmrdovi na prdel.

FEŤÁCKÝ DILEMATA Č. 63

Jednoduše to nechávám, aby se to přelívalo přese mě, nebo přelívalo skrze mě, vymylo mě to zevnitř.

Tohle vnitřní moře. Problém je v tom, že tenhle nádhernej oceán s sebou nese spousty jedovatýho bordelu… Moře jed rozředí, ale jakmile se oceán odvalí, nechává ten sajrajt ležet za sebou, uvnitř mýho těla. Bere stejně jako dává, odplavuje mý endorfiny, moje centra odolnosti vůči bolesti, ty potřebujou dlouhou dobu, než se vrátěj.

Tapety v tyhle díře sou hrůzostrašný. Děsej mě. Před lety je sem musel nandat ňákej chcípák… Přiměřený, protože to je to, co sem, chcípák, a moje reflexy nejsou vo nic lepší… ale mám tu všechno, všechno mám pod svou zpocenou rukou. Stříkačka, jehla, žička, svíčka, zapalovač, balíček s práškem. Je to všechno oukej, všechno je krásný. Ale mám strach, že tohle vnitřní moře brzy opadne a zanechá v mym těle vyplavenej, vyvrženej jedovatej sajrajt.

Začínám vařit další dávku. Jak rozechvěle držim žičku nad svíčkou a čekám, až se fet rozpustí, přemejšlim; krátkodobější moře, dlouhodobější jěd. Tahle myšlenka stejně neni ani náhodou dost silná, aby mě odradila vod toho, co mám udělat.

PRVNÍ DEN EDINBURGHSKÝHO FESTIVALU

Napotřetí to vyšlo. Bylo to tak, jak mi ňkal Šoufek: dyž se z toho zkoušíš dostat, tak musíš vědět, co to vobnáší, než to dokážeš. Učíš se jenom prohrama a to, co se naučíš, je důležitost přípravy. Moh mít pravdu. Prostě, tentokrát sem byl připravenej. Nájem na měsíc dopředu

v týhle velký, prázný cimře s výhledem na Links. Moji adresu na Montgomery street znal už kdejakej kretén. Penízky na dřevo! Loučení s prachama bylo nejtěžší. Nejjednodušší byla moje poslední šleha do levý paže dneska ráno. Potřeboval sem něco, co by mě po dobu intenzivní přípravy drželo v chodu. Pak sem si to mastil jak raketa křížem krážem Kirkgate a prosvištěl svým nákupním seznamem.

Deset plešek Heinzovy rajský polívky, osum plešek houbový polívky (vše určený ke konzumaci za studená), jedna velká tuba vanilkový zmrzliny (kerá se rozpustí a bude vypita), dvě flašky zažívací vodičky Milk of Magnesia, jedna flaška paracetamolu, jedno balení pastilek Rinstead, flaška multivitaminů, pět litrů minerálky, dvanáct izotonickejch nápojů Lucozade a ňáký časáky: lehký porno, Viz, Scottish Football Today, The Punter, atd. Nejdůležitější položku sem si už vopatřil návštěvou u našich; matinčina lahvinka s váliem, šlohnutá z její skříňky v koupelně. Z toho nemám mindrák. Teď už ho nepoužívá a jesi ho bude potřebovat, její věk a pohlaví nadiktuje tomu jejímu vypatlanýmu MUDrovi, aby jí ho předepsal jak hašlerky. Láskyplně vodškrtávám všechny položky na svým seznamu. Bude to tvrdej tejden.

Moje místnost je holá a bez koberce. Uprostřed podlahy je matrace se spacákem, elektrickej radiátor a na malý dřevěný židli černobílá telka. Mám tři hnědý umělohmotný kbelíky, do půlky zaplněný směsí vody a dezinfekce na mý sračky, blitky a chcanky. Stavím plechovky polívek, džusy a svoji medicínu do řady, tak, aby byly v dosahu z mýho podomácku zdělanýho lože.

Poslední šlehu sem si dal, abych přežil hrůzy nákupů. Můj poslední drogovej nákup mi pomůže usnout a ulehčí od háčka. Zkusím to brát v malejch, přiměřenejch dávkách. Potřebuju něco hodně rychle. Velkej propad už nastává. Přichází jako obvykle, lehkou nevolnosti na dně žaludku a iracionálním záchvatem paniky. Jak si jednou uvědomím, že mě ta slabost drží a tiskne, pak sama od sebe přejde vod nepříjemný v nesnesitelnou. Bolest se šíří ze zubů do čelistí a očních důlků a křížem krážem mýma kostma v hnusným, neúprosným, vysilujícím chvění. Jak na znamení přichází starej zlej pot a nedá mi na moje záškuby zapomenout, pokrejvá mi záda jak tenká vrstva podzimní jinovatky na střeše auta. Je čas jít do akce. Teď se ani náhodou nesmim položit a čekat, co se stane. Potřebuju starej dobrej „doutnáček“, lehkou, přistávací ránu. Heráček je jediná věc, pro kerou se dokážu začít hejbat. Jedno malý ďobnutí, co rozplete tyhle zkroucený údy a ukolíbá mě ke spánku. Pak mu dám sbohem. Labuťáček zmizel, Seeker je v base. Zbejvá Raymie. Musím tomu zmrdovi brnknout z toho automatu na chodbě.

Jak vytáčím číslo, registruju, že vo mě někdo zavadil. Škubnu sebou při tom letmým kontaktu, ale netoužím se poďvat a zjistit, vo koho de. Doufám, že tady nebudu zas tak dlouho, abych potřeboval vobhlížet kohokoliv z mejch novejch „spolubydlících“. Tyhlety zmrdi pro mě neexistujou. Zánej zmrd. Akorát Raymie. Kováky padaj dovnitř. Hlas ňáký buchty – Haló? posmrkává. Chytla rýmu, nebo je to herák?

– Je tam Raymie? Tady je Mark. Raymie se vo mně evidentně zmiňoval, poněvadž, idyž ji neznám, vona mě zná kurva dobře. – Raymie je pryč, řiká. – Londýn.

– Londýn? Do prdele… Dy má bejt spátky?

– Nevim.

– Nenechal tam pro mě nic, co? No ani náhodou, svině jedna.

– Né, nic…

Roztřeseně zavěšuju. Dvě možnosti; první: překlepat to zpátky v pokoji, druhá: zavolat tomu hajzlovi Forresterovi a jet do Muirhoose, nechat se buzerovat a natáhnout kůli troše ňákýho sajrajtu. To je bez diskuze. Za dvacet minut se to má takhle: – Do Muirhoose, šéfe? na řidiče autobusu 32 a rozechvěle strkám svejch pětačtyřicet pencí do skříňky. V bouři je každej přístav dobrej, a ta bouře zuří jprávě tady, za mym ksichtem.

Ňáká stará křuska po mně hodí zlym vokem, jak vokolo ní procházím do zadní části autobusu. Určitě sem zasranej a vypadám jak drbán. To mě netočí. V mym životě neexistuje nic jinýho krom mě a Michaela Forrestera. A ta vzdálenost mezi náma, ze kerý je mi zle. Vzdálenost, ze kerý loudavě ukusuje autobus.

Sedim v dolním patře na zadnim sedadle. Bus je skoro práznej. Naproti mě sedí buchta, zaposlouchaná do svýho Sony Walkmana. Je hezká? To je kurva fuk. I dyž to má bejt „personální“ přehrávač, slyšim ho docela jasně. Hraje flák vod Bowieho… „Golden Years“.

Nechci slyšet jak říkáš, že život Tě nevede nikam – Andílku…

Pohlédni k obloze, začíná život, noci jsou vlahé a

dny jsou mlá-há-déé.

Mám každý album, co Bowie kdy udál. Hromady. Tuny pirátskejch nahrávek a tak. Nesere mě ani von ani jeho muzika. Zajimá mě akorát Mike Forrester, hnusnej hajzl bez talentu, kerej nenatoči! jediný album. Nula singlů. Ale zlatíčko Mikey je mužem této chvíle. Jak řek jednou Šoufek, určitě tim parafrázoval ňákýho jinýho vola: Nic neexistuje mimo tuto chvíli. (Myslím, že první to řek ňákej vypatlanec v reklamě na čokoládu). Ale nemužu těmhle myšlenkám ani přikejvnout, jelikož i vony sou pro tento moment periferní. Tenhle moment, to sem já, lazar, a Mikey, léčitel.

Náká stará kunda, touhle dobou sou v autobusech pokaždý, sere a prdí na řidiče, pálí salvu irelevantních votázek vohledně čísel autobusů, linek a časů. Di do prdele, nebo si na ni sedni a zdechni, ty stará plesnivá píčo. Málem sem se zadávil tichým vztekem z jejího sobeckýho puntičkářství a z toho, jak je řidič vůči tý fosílii pateticky shovívávej. Lidi mluvěj vo mladistvejch a vandalismu, ale co takhle psychickej vandalismus, kterýho se dopouštěj tyhle starý bastardi? Dyž konečně nastupuje, má ta stará hajtra ještě tu drzost krabatit hubu jak kocouří prdel.

Sedne si přímo přede mě. Vočima se jí zezadu zavrtávám do lebky. Přeju si, aby dostala krvácení do mozku nebo masivní srdeční záchvat. Ne. Přestaň na to myslet. Dyby k tomu došlo, akorát by mě to ještě víc zdrželo. Její smrt musí bejt pomalá a bolestivá. Aby do píči zaplatila za moje utrpení. Jeslí chcípne rychle, lidi budou mít možnost dělat brajgl. Takovou příležitost si nenechaj ujít. Rakovinný buňky to krásně zmáknou. Vyvolám zlý buňky, aby se jí zrodily a namnožily v těle. Už cejtim, jak se to rozjíždí… ale v mym těle. Sem příliš unavenej, než abych pokračoval. Ztratil sem k tý starý bábě veškerou nenávist. Cejtim už jen totální apatii. Vona je teď mimo moment.

Hlava mi klesá. Škubne sebou vzhůru tak nečekaně a divoce, mám pocit, že mi vylítne z ramen na klín tý starý vopruz megery přede mnou. Držím si ji pevně voběma rukama, lokty na kolenou. Teď minu zastávku. Ne. Výron energie, a já vystupuju na Pennywell Road, naproti nákupnímu středisku. Přejdu přes dvouproudovku a procházím centrem. Míjim zamřížovaný vobchody, kerý nebyly nikdy pronajmutý, a projdu parkovištěm, kde auta nikdy neparkovala. Nikdy, vod doby, co to bylo postavený. Přes dvacet let.

Patro, kerý si Forrester pronajímá, je v bloku, kerej je věčí než věčina v Muirhouse. Věčinou sou dvoupatrový, ale tenhle je pěti, a tedy disponuje i vejtahem, kerej nefunguje. Abych si ušetřil energii, kloužu cestou schodama po zdech.

Vedle křečí, bolestí, potu a téměř úplnýho rozkladu mýho centrálního nervovýho systému se teď dávaj do pohybu moje střeva. Cejtim fádní pocit v žaludku, kde se začíná něco přesouvat, zkázonosná vobleva po dlouhým vobdobí zácpy. Před Forrestrovejma dveřma se pokouším sebrat. Ale von pozná, že trpím. Exherákovej dýler dycky pozná, dyž je někomu druhýmu zle. Já akorát nechci, aby ten hajzl věděl, jak zoufale se cejtim. Když už budu nucenej překousnout kdejakou sračku, kdejakou Forresterovu buzeraci, jen abych dostal co potřebuju, nevidim důvod dávat mu to moc na vědomí.

Forrester samozřejmě vidí odraz mejch zrzavejch vlasů skrz ty dveře z drátovýho pískovanýho skla. Trvá mu celou věčnost, než vodpoví. Ten hajzl se mnou začal vyjebávat, ještě sem ani nestrčil nohu do dveří. Vítá mě bez známky tepla v hlase.

– Jaksemáš Rento, řiká.

– De to Mike. Řiká mi „Rento“ místo „Marku“, já mu říkám „Mike“ místo „Forry“. Tak jo, karty rozdává von. Bude snaha vlichotit se tou nejlepčí strategií? V tomhle momentě to bude asi jediná možná.

– Pod dál, stručně pokrčí rameny a já ho poslušně následuju.

Posadím se na gauč, vedle, ale trochu dál vod vohavný čůzy se zlomenou hnátou. Její zasádrovanej úd je vopřenej vo stolek a mezi špinavou sádrou a broskvovejma šortkama civí nechutně vyboulený bílý maso. Dudy jí seděj na vršku přebujelýho pivního mozolu, hnědý tílko musí zápasit, aby udrželo bílej sulc. U kořenů mastnejch peroxidovanejch loken má palec dlouhý šedohnědý pruhy. Vůbec se nepokouší vzít na vědomí mou přítomnost, ale propukne v úděsný a trapný oslí řehtání po ňáký Forresterově poznámce, kerou sem nepochytil, nejspíš se týkala mýho vzhledu. Forrester sedí v omšelým křesle naproti mně, má masitou tvář, ale vyzáblý tělo, v pětadvaceti je skoro plešatej. Ztráta vlasů u něj byla za poslední dva roky fenomenální a zajímalo by mě, jeslí nemá vira. Nějak vo tom pochybuju. Řiká se, že jen ty dobrý umíraj mladý. Normálně bych přihodil k dobru ňákou jedovatou poznámku, ale v tomhle momentě bych si rač dál prdel z chirurgickýho vyústění tlustýho střeva mý babičky. Mikey je koneckonců muj člověk.

V druhým křesle vedle Mikeyho je ňákej zlověstně vyhlížející bastard s vočima upřenejma na tu Bachyni, nebo spíš na neprofesionálně ubalenej joint, kerej kouří. Než ho tomu zlosynovi pošle, natáhne extravagantně teatrálního páva. Mě ani tak netočej frajeři s mrtvejma hmyzíma vočima utopenejma ve vostrý tváři hlodavce. Nebejvaj dycky tak zlý. Tohodle klučinu prozradily jeho hadry, ty ho pasuj ou na sakra výjimečnýho drsňáka. Určitě bydlíval v některým z těch zamřížovanejch hotýlků Jejího Veličenstva s vostrahou: Saughton, Bar L, Perth, Peterhead atd. a zdá se, že si tam ňákou dobu pobyl. Tmavomodrý kalhoty do zvonu, černý boty, rolák barvy hořčice s modrejma pruhama na krku a na rukávech a zelená parka (v tomhle posranym počasí!) přehozená přes vopěradlo křesla.

Nedošlo na žádný předmluvy, ale to je výsostný právo mý ikony s ksichtem jak naducanej šourek, Mike Forrestera. Je pánem na vysokym křesle a je si toho sakramentsky vědom. Ten hajzl spustí svoje tirády, bez ustání něco brebentí, jak malej harant co se zaboha snaží zůstat co nejdýl vzhůru. Pan Móda, Jenda Saughton, tak budu tomu zmrdovi nadávat, neříká nic, ale záhadně se usmívá a místama udělá voči ve výsměšný extázi. Jesli’s někdy viděl vobličej dravce, tak to byl Saughtonův. Bachyně hejká, bože ta je bizarní, a já se ve chvílích, kdy to považuju za zhruba příhodný, nutím do patolízalskýho chichotání.

Po určitý době poslouchání žvástů mě bolest a nevolnost nutí intervenovat. Mý neverbální signály sou pohrdavě přehlédnuty, takže zakročím.

– Sorry že vás kluci vyrušuju, ale budu se muset začít hejbat. Máte teda něco na smažení?

Reakce je přemrštěná, dokonce i podle standardů týhle zkurvený hry, co tu Forrester hraje.

– Ty drž tu svou posranou hubu, vole! Debile vymaštěnej. Já ti řeknu, až budeš moct mluvit, vole! Tagže drž prdel. Jesi se ti tu nelíbí, vole, tak můžeš jít do píči, vole. Tim to hasne.

– Nic ve zlym kámo… Na mý straně došlo k poslušný kapitulaci. Nakonec, tenhle chlápek je ke mně dobrej. Lez bych tisíc mil po rukou a po kolenou rozbitým sklem, jen abych moh použít jeho šit jako pastu na zuby, a to víme voba. Sem vobyčejnej pěšec ve hře zvaný „Propagace Michaela Forrestera jako Ostrého Hocha.“ Pro všechny, co ho znaj, je to hra postavená na směšně vadnejch pojmech. A navíc se to celý hraje pro potěchu Jendy Saughtona, ale to je kurva jedno, je to Mikeho vystoupení a já sem si řek vo nej horší karty, už dyž sem vyťukával jeho číslo.

Po dobu, kerá se zdá věčností, spolykám ještě něco hloupýho ponížení. Ale to přežiju celkem v pohodě. Nic nemiluju (kromě heráku), nic nenenávidim (mimo sil, kerý mi bráněj, abych ho dostal) a ničeho se nebojím (kromě toho, že vyjdu naprázno). Taky vim, že posera jako je Forrester by mě nikdy nevláčel takovejma sračkama, dyby mě chtěl nechat na suchu.

Trochu mě utěšuje spomínka na to, proč mě vlasně nenávidí. Mike byl jednou šíleně zamilován do ženy, kerá jím pohrdala. Zeny, kerou sem já následně přefik. Pro mě ani pro zmiňovanou ženu to nic moc neznamenalo, ale jeho to naprosto totálně nasralo. Věčina lidí by si řekla, že todle se přece stává, dycky chceš to, co nemůžeš dostat, a věci, kerý sou ti popravdě fuk, dostaneš servírovaný na podnosu. To je život, tak proč by to mělo bejt jinak se sexem než s jeho vostatníma stránkama? Takovýhle nezdary sem v minulosti měl a vydejchal. Jako každej jinej zmrd. Problém je v tom, že tenhle sráč záměrně hromadí triviální hněv, jako křeček s tlustejma lícníma torbama. To je přesně von. Ale stejně ho miluju. Muším. Je to v jeho kapse.

Mika začíná tadle hra na ponižování nudit. Pro sadistu to musí bejt asi tak zajímavý, jako zapichovat připínáčky do gumovýho médi. Hrozně rád bych mu to nějak zpestřil, ale sem trochu moc v prdeli, než abych dokázal na ty jeho suchý narážky nějak reagovat. Takže nakonec povidá: Máš prachy, voe?

Vytáhnu z kapsy pár zmuchlanejch papíráků a na stolku je s dojemnou servilitou uhladím. Podávám je Mikovi s uctivým gestem a veškerou patřičnou podřízeností jeho statutu Pána. Poprvý si všimnu, že ta Bachyně má na sádře na vnitřní straně stehna vobrovskou šipku, nakreslenou tlustým čemym fixem, kerá míří k rozkroku. Nápis podél ní hlásá tučnými hůlkovými písmeny: VLOŽTE PENIS. Moje střeva udělaj další rychlej kotrmelec a nutkám vší silou vyrvat Mikeovi ten fet a vypadnout vodsuď je téměř zničující. Mikey shrábne papíry a k mýmu překvapení vytáhne z kapsy dvě bílý kapsle. Nikdy sem nic takovýho neviděl. Byly to takový dvě bombičky s voskovým pláštěm. Zalomcoval mnou mohutnej nával vzteku, zdánlivě jakoby zničehonic. Ale ne, žádný zničehonic. Silný emoce tohodle typu můžou bejt vytvořený jedině drogou, nebo možností, že nebude. – Co je to kurva za sračku?

– Opium. Opiový čípky. Mikeův hlas se změnil. Je opatrnickej, skoro až omluvnej. Tenhle můj výbuch vzteku rozmetal naši zvrácenou symbiózu.

– Co s nima mám kurva dělat? řikám bez přemejšlení, pak se mi ale rozsvítí a vyždímám ze sebe úsměv. To Mika utrhne ze řetězu.

– Vopravdu chceš, abych ti to řék, volé? zašklebí se, znovu nabere část moci, kerý se předtím vzdal, dyž se Saughton zachichotá a Bachyně rozhejká. Ale vidí, že nevypadám zrovna pobaveně, a tak pokračuje: – Tobě stejnak vo žánou šlehu nejde, je to tak? Ty chceš něco pomalýho, aby ses zbavil bolestí, aby ti to pomohlo skoncovat se smažením, je to tak? No a todle je úplně nejlepší. Kurva, přesně to, co potřebuješ, pro tebe jako kurva dělaný, volé. Rospustěj se ti v organyzmu, volé, a rauš se rozjedé, volé, a potom pomalinku vodchází. Přesně todle užívaj ty paka ve špitálech, do píči volé.

– Tagže doporučuješ?

– Poslechni hlas zkušeností volé, usměje se, ale spíš na Saughtona než na mě. Bachyně zvrátí svou mastnou hlavu a ukáže velký, zažloutlý zuby.

Takže udělám to, co mi bylo doporučeno. Poslechnu hlas zkušeností. Vomluvím se, vodskočim si na záchod a s velkou péčí si je zasunu do prdele. Je to vůbec poprvý, co si strkám prst do týhletý díry a je mi lehce nevolno. Podivám se na sebe v záchodovým zrcadle. Zrzavý vlasy, rozcuchaný a přitom mastný, a bledej ksicht se spoustou odpornejch pupínků. Dva obzvláštní krasavci, ty musej bejt skutečně klasifikovaný jako Beďary. Jeden na tváři, druhej na bradě. S Bachyní bysme vytvořili fak výtečnej párek, obírám se perverzní vizí nás dvou na gondole v benátskejch kanálech. Vracím se po schodech dolů, je mi porát zle, ale sem v opojení, protože sem nakoupil.

– To bude chvíli trvat hochu, Forrester nevrle pozoruje, jak si švihácký vykračuju zpátky do vobýváku.

– To mi povídej. Dyž sou mi na hovno, tak si je mužu rovnou strčit do prdele. Vod Jendy Saughtona se mi za mý těžkosti dostane prvního úsměvu. Vypadá to skoro jako by měl vokolo tý svý pokřivený huby i ňáký rty. Bachyně se na mě zadívá jak dybych právě rituálně zavraždil její prvorozeně. Z toho jejího bolestnýho, nechápavýho výrazu se mi chce smát, až bych si pochcal trenky. Mike nasadil velmi dotčenej výraz, něco jako jenjásemtadytenvtipnej, ale ten výraz je přitom lehce podbarvenej rezignací, zjistil totiž, že jeho moc nade mnou je pryč. Pominula dovršením transakce. Teď pro mě neznamená nic víc, než hromada psích hoven v nákupním středisku. Po pravdě řečeno, mnohem míň. Tim to hasne.

– Tak jo lidi, mějte se, pokejvnul sem na Saughtona a Bachyni. Usmívající se Saughton mi věnuje kamarádský mávnutí, kerý skoro smetlo celou místnost. Dokonce i Bachyně se pokouší přinutit k úsměvu. Jejich gesta beru jako další doklad toho, že poměr sil mezi mnou a Mikem se fundamentálně změnil. Jak dyby to chtěl potvrdit, ještě mě doprovodí ven. – É, nó uvidíme se chlape. É… soráč za ty sračky, co sem tam do tebe valil. Ten zmrd Donnely… sem z něj šíleně na nervy. Tyvole mentál prvního řádu. Celý ti to pozdějc řeknu. Ale jinak Marku, všechno v dobrým, že jo?

– Čau a ještě se uvidíme, Forry, vopáčim, můj hlas má v sobě doufejme dostatečnej příslib hrozby, aby ten hajzl aspoň kapánek znejistěl, jesi ho to rovnou nevyleká.

Částečně ho nechci až tak úplně setřít. Sice to znamená vystřízlivění, ale já ho budu ještě možná někdy potřebovat. Ale takhle se uvažovat nesmí. Dyž se na to budu dívat tímhle způsobem, pak byla celá ta lekce nanic.

Když sestupuju z posledního schodu, tak je už veškerá nevolnost zapomenutá, no, téměř. Ještě ji furt cejtim, tu bolest, co mi prochází tělem, ale nijak moc mě už nevobtěžuje. Vim, bylo by směšný si namlouvat, že dávka už začla působit, ale určitě se dostavilo něco jako psychologickej účinek. Uvědomuju si jednu věc, a to velkou tekutost ve svejch střevech. Mam pocit, jako bych se uvnitř tavil. Nesral sem asi pět nebo šest dní a teď se zdá, že to na mě de. Uprdnu si a okamžitě to de skrz. Cejtim ten mazlavej kal v kalhotách a zároveň zrychlení pulsu. Dupnu na brzdy; stáhnu svaly svěrače jak jen dovedu. Avšak ke škodám už došlo, a ty budou mnohem děsivější, jesi okamžitě nepřejdu k činu. Zvažuju, zda nejít spátky k Forresterovi, ale v tuhle chvíli s tim čurákem nechci mít nic společnýho. Bleskne mi hlavou, že lotynka v nákupním středisku má vzadu záchodky.

Vejdu do zakouřený lotynky a razim si to rovnou k hajzlům. Kurva, to je ale scéna; dva chlápci stojej ve dveřích záchoda a prostě si chčijou dovnitř, kde sou dobrý tři cenťáky hnijící zasemeněný moči, celá podlaha je zatopená. Zvláštní, připomíná mi to brouzdaliště plováren, kam sem kdysi chodíval. Ty dva maníci si ve dveřích vyklepou ptáky a nacpou si je zpátky do slipů se stejnou péčí, jako dyby sis strkal do kapsy špinavej šnuptychl. Jeden se na mě podezřívavě zadívá a zastoupí mi cestu k záchodku.

– Hajzl je ucpanej, vole. Do toho se ti vysrat nepovede. Ukáže na mísu bez prkýnka, plnou hnědý vody, hajzlpapíru a hrudek plovoucích hoven.

Vrhnu na něj urputnej pohled – Do prdele vole, já musim.

– A nejdeš si tam náhodou šlehnout vole, co?

Zrovna todle sem fak potřeboval. Charles Bronson z Muirhoose. Akorát že vedle tohodle zmrda vypadá Charles Bronson jak Michael J. Fox. Von vlasně vypadá tak trochu jako Elvis, jako Elvis teďka dneska: pořízek s vypelichanejma kotletama a v pokročilým stádiu rozkladu.

– Di do prdele. Moje pobouření muselo bejt přesvěčivý, protože ten vypatlanec se mi dokonce vomluví.

– Nemyslel sem nic zlýho, kámo. Akorát někerý s těch mladejch kreténů ze sídliště, voe, si tady chtěli udělat, ty voe, střelnici, voe. To tady, voe, mít nechceme.

– Zasraný frajírci, voe, dodal jeho kolega.

– Mně je tak ňák šoufl už pár dní, čéče. Já už sem z týhletý mý sračky skoro vylít z kůže. Potřebuju srát. Vypadá to tam fak hnusně vole, ale pude to buď tam, nebo kurva do mejch kalhot. Zánej šit u sebe nemám. Už takhle sem na tom blbě s kořalkou, to by mi tak ještě scházelo.

Ten pablb mi věnuje empatický přikejvnutí a uvolní mi cestu. Dyž překročím práh, cejtim, jak mi chcanky prosakujou adidaskama. Bleskne mi hlavou, jak směšný bylo vykládat, že u sebe nemám žánej šit, dyž ho mám plný kalhoty. Mám kliku aspoň v tom, že zámek na dveřích je neporušenej. Vzhledem k tak bezútěšnýmu stavu hajzlů je to teda sakra vohromující.

Servu ze sebe kalhoty a sednu si na tu studenou vlhkou porcelánovou mísu. Vyprázdním se a mám přitom pocit, jako by se i moje vnitřnosti, žaludek, střeva, žlučník, játra, ledviny, srdce, plíce a posranej mozek, řítily prdeli do mísy. Jak seru, do ksichtu mi nalítávaj mouchy, mám z nich tiky. Po jedný z nich chňapnu a k mýmu překvapení a nemalý radosti cejtim, jak mi bzučí v pěsti. Stisknu dostatečně pevně, abych ji znehybnil. Rozevřu pracku a vidim vobrovskou, špinavou masařku, velkou, chlupatou, kulatou svini.

Rozetřu ji vo protější zeď, ukazovákem kreslím „H“ pak „I“ pak „B“, používám její vnitřnosti, tkáň a krev jako ingoust. Začnu dělat na „S“, jenže mi dojde náplň. Nou problem. Půjčím si trochu z „H“, kde je ho velkej přebytek, a „S“ dokončím. Sednu si co možná nejvíc dozadu, aniš bych sklouznul do tý sračkojámy pod sebou, a vobdivuju svý dílo. Ta zlá masařka, kerá se mě tak natrápila, byla transformována do uměleckého díla, které mi dává tolik radosti, když se na něj dívám. Spekulativně se zamýšlím nad tim, že by to mohla bejt pozitivní metafora pro jiný věci v mym životě, když tu zjistím, co sem vlasně uďál, a mym tělem projde paralyzující záškub surový hrůzy. Na okamžik sedim jako přibitej. Ale jen na okamžik.

Vyletím z mísy, kolenama plácnu do chcanek na podlaze. Rifle se mi na zemi zmačkaj a lačně nacucávaj moč, ale toho si sotva všímám. Vyhrnu si rukáv trika a jen krátce váhám, mrknu se na svý strupovitý a místama plačící vpichy, pak vhroužim ruce a lokty do hnědavý vody. Úzkostlivě se v tom šťourám a rovnou vytáhnu jednu ze svejch bombiček. Votřu z ní trochu hovna, kerý se na ni přilepilo. Kapánek se rozpustila, ale z věčí části zůstala nedotčená. Přilepím ji na víko nádržky na vodu. Najít tu druhou znamená několikrát dlouze zabagrovat do toho humusu a vohmatat hovna nejednoho dobrého hocha z Muirhoose a Piltonu. V jednu chvíli se skoro pobleju, ale nakonec dostanu tu svou bílou nugetu zlata, kerá je k mýmu překvapení ještě lip zachovalá než ta první. Sahat do tý vody mi přídě ještě hnusnější než sahat na hovna. Moje zahnědlá paže mi připadá jako dyš se klasicky vopálíš v triku s krátkým rukávem. Hnědá linie mi sahá až nad loket, protože sem musel sáhnout až tam, co se mísa vohejbá.

I přes ten nepříjemnej pocit, kerej mám když cejtim na kůži vodu, mi přídě vhodný strčit si ruku pod studenej kohoutek nad umejvadlem. Neni to ani zdaleka to nejrozsáhlejší nebo nejdůkladnější mytí v mym životě, ale víc uš nesnesu. Pak si utřu prdel čistou částí mejch slipů a mrsknu ty zahovněný spodky do mísy, mezi vostatní humus.

Dyš si navlíkám promáčený Levisky, slyšim klepání na dveře. Chytá mě menčí závrať a znovu je to spíš tim pocitem vlhka na nohách, než tim smradem. Z klepáni se stane hlasitý bušení.

– Dělej zmrde, my tady můžeme prasknout!

– No jó, ne tak zhurta, vole.

Byl sem uveden v pokušení spolknout ty čípky, ale tuhle myšlenku sem zavrhnul skoro hned co mě napadla. Byly zkonstruovaný pro anální užití a zbylo na nich ještě furt dost toho voskovýho vobalu, že budily dojem, že bych měl značný problémy s tim, jak je udržet v žaludku. Když už sem vychrlil všechno, co sem měl ve střevech, budou kluci asi bezpečnější tam, vodkud přišli. Vrátili se domů.

Dostalo se mi několika divnejch pohledů, když sem z tý lotynky vycházel, ne snad ani vod tý bandy, co stála v čůrací frontě a tlačila se na hajzl a přitom padlo pár směšnejch poznámek, jakože „to to teda trvalo“ a tak, ale vod jednoho nebo dvou kolíků, kerý zaregistrovali muj zanedbanej vzhled. Jeden kretén měl dokonce nějaký nejasně výhružný poznámky, ale většina byla moc zažraná do těch kartiček s koňma nebo do toho dostihu na vobrazovce. Dyž sem vodcházel, zahlíd sem Elvise/Bronsona, jak divoce gestikuluje před telkou.

Na zastávce autobusu sem si vším, jakej se to dneska udál hic. Spomínám si, jak někdo řikal, že dneska je první den Festivalu. Teda počasí na něj fak vychytali. Sednul sem si na zídku u zastávky a nechal slunce, aby se nasálo do mejch vlhkejch džin. Viděl sem, jak přijíždí dvaatřicítka, ale z apatie sem se ani nehnul. Když přijel další debil, sebral sem se, abych do něj nastoupil a vyrazil zpátky do slunného Leithu. Jak sem tak stoupal po schodech ke svýmu novýmu bytu, pomyslel sem si, že je tedy fak načase, abych byl zase čistej.

NAMYDLENÝ BLESK

Vskutku si přeji, aby mi tenhle můj spolubydlící s konečníkem od semene, ten Rentovací Hoša, přestal slintat do ucha. Na tý kočince přede mnou je souprava VLK (viditelné linie kalhotek), a to si vyžaduje plné soustředění, které zaručí, že bude možné provést důkladné ohledání. Jo! Ta by bodla. Sem jak namydlenej blesk, na-mr-da-nej blesk. Je to jeden z těch dní, kdy mi hormony vystřelujou tělem jak ocelová kulička v hracim automatu a v hlavě mi šlehaj všechny ty šílený světla a zvuky.

A co v tomto nádherném odpoledni, které přímo vyzývá ke kavalírské procházce, doporučuje Renta? Ten zmrd má kurva tu drzost navrhnout, abysme šli spátky do toho jeho kutlochu, kerej páchne alkoholem, zaschlým semenem a vodpadkama, kerý měly bejt vynesený uš před mnoha tejdny, a koukat se voe na video. Zatáhni rolety, zablokuj cestu dennímu světlu, zablokuj si posraný mozkový závity a čum na něj, jak se s jointem v ruce hihňá jak tele všemu, co z tý televize vyleze. Nuže tedy, non, non, non, Monsieur Renton, Šimone nebyl střižen na to vysedávat v zatemněných místnostech a probreptat celý odpoledne s feťáky a plebejci z Leithu. Protože já byl stvořen pro tvou lásku, béjbý, tys byla stvořená pro tu mou…

… před tu sladkou věcičku, co má ty VéElKá, se přikolíbala ňáká tlustá megera a svojí obézní prdeli mi zaclonila výhled na to boží pozadí. Má tu drzost nosit těsný punčochy – tím ale naprosto a totálně opomíjí ušlechtilou povahu Šimonova žaludku!!

– Támhle de ňáká štíhlounká kóča! poznamenám jízlivě.

– Di do píči, sexisto posranej, řekne Rentovací Hoša.

Nejrači bych toho zmrda ignoroval. Kámoši sou akorát ztráta času. Vždycky sou připravený stáhnout tě dolů do svý společenský, sexuální a intelektuální prostřednosti. Ale radši toho vypatlance setřu, pro případ, že by si moh myslet, že na mně vyhrál bod.

– Skutečnost, že jsi jedním dechem použil jak termínu „píča“, tak „sexista“, ukazuje, že jsi ohledně tohoto problému projevil totéž popletené, pomrvené uvažování, jaké používáš úplně u všeho.

To ho setře, zmrda. Jako vodpověď řekne něco vycmrndlýho, v trapným pokusu zachránit situaci. Rentovací Hoša 0, Šimon 1. To víme oba. Rentone, Rentone, jakpak si vedeme…

Na Bridges se to hemží kundama. Ó, ó la la, pojďme tančit, ó, ó la la, Šimon tančí… Jsou tu zastoupeny prciny všech ras, barev, národností a vyznání. Tý voe, je čas jít do akce. Dvě holky, typ orient, se radí s mapou. Šimon express karta to zařídí. Do hajzlu s Rentou, je to blbej vůl, totálně poameričtěnej.

– Mohu vám nějak pomoci? Kampak míříte? optám se. Jó, ta dobrá štarošvětšká skotská pohostinnost, tý se nič nevyrovná, žiká náš mladej Sean Connery, náš novej Bond, jelikoš holký, tohle je ta nová bondáš…

– Hledáme Královský mlýn, vodpoví mi dívčí hlas činanou koloniální angličtinou. To je mi strašilka. To je snadné, říká Šimon, položte si dlaně na chodidla…

Rentovací Hoša samozřejmě vypadá jako svěšený péro v sudu plným prcinek. Někdy si fak myslim, že ten kolík ještě pořád věří, že erekce je na čurání přes vysoký zdi.

– Pojďte za mnou. Chystáte se na nějaké představení? Jó, není nic lepšího než Festival, ten micinky vždycky vyláká do ulic.

– Ano. Jedna z těch China girls mi podá kousek papíru, kde je napsaný Brecht: Kavkazský křídový kruh v provedení Divadelní skupiny Nottinghamské Univerzity. Bezpochyby jde o kolekci uhrovatejch, pištivejch mrcasů, který se bavěj bídným předstíráním umění než dostudujou, aby pak odešli pracovat v elektrárnách, kvůli kterým dostanou místní děti leukémii, nebo do investičního poradenství, který nechá zavřít továrny a vrhne lidi do bídy a beznaděje. Posraný hulibrkové, nemyslíš Seane, ty muj starej brachu, jenž, stejně jako já, roznášel mlíko? Jasně, Šimone, myšlim, žeš na to káp.

Mezi mnou a starým Seanem je tolik paralel. Oba jsme kluci z Ediny, oba bývalí družstevní roznašeči mlíka. Já dělal jen kolečko okolo Leithu, zatímco Sean, jak by ti řek kterejkoliv starej vůl, roznášel mlíko do každý domácnosti po celým městě. Zákony o práci dětí byly tehdy, zdá se, laxnější. Jediná oblast, ve který se lišíme, je vzhled. V tomhle rajónu je Šimon oproti Seanovi oslnivě lepší.

Renta teď mele o Galileovi, Matce Kuráži a Baalovi a podobnejch sračkách. Ty buchty vypadaj, jako že to na ně

udělalo docela dojem. To mi ho teda podrž! Ten pablb má ve skutečnosti i určitý praktický využití. Svět je plný divů. Je to tak, Šimone, nevězím švým uším. Já to šamý, Seane.

Ty orientální šřávy vodejdou na představení, ale souhlasily s tím, že se pak s náma sejdou na skleničku u Deacona. Renta nemůže. Bůůhůů. Ubrečel bych se. Má rande se slečnou Metadonovou, s tou rozkošnou Hazel… budu tedy muset bavit obě kočičky sám… jestli se rozhodnu tam vůbec přijít. Muj čas je drahý. Nejdžív je na žadě povinnost, že Seane? To je pšešný, Šimone.

Setřesu Rentu, ař si klidně de a třeba se těma drogama zabije. To mám ale kamarády. Spud, Druhá Cena, Begbie, Matty, Tommy: tyhle hoši se hláskujou O-M-E-Z-E-N-Ý. Extrémně omezená společnost. Tedy já už mám po krk všech těch mamlasů a beznadějnejch případů, tupláků, sídlišťníků, feťáků a jim podobnejch. Jsem dynamický mladý muž, jenž se pohybuje vzhůru a proráží, proráží, proráží…

… socialisti furt melou o tvejch soudruzích, tvý třídě, tvejch vodborech a společnosti. Na tyhle kecy seru. Konzervativci furt melou o tvým zaměstnavateli, tvý zemi, tvý rodině. Na to seru ještě víc. Sem to já, já, já jenom kurva JÁ, Šimon David Williamson, NUMERO FUCKING UNO, versus svět, a je to nerovnej boj. Vždyť je to kurva tak snadný… Na všechny se vyseru. Obdivuji še tvému nešpoutanému idnividuališmu, Šimone, žžím jištou podobnošt meži tebou a šebou, kdys šem byl mladým mužem.

Teda šem rád, žeš to žek, Seane. Jiní mi žikali pševážně totéž.

Uf… nějakej poďobanej sráč s šálou Hearts… no jó, ty zmrdi dnes hrajou na domácím. Jen se na něj podívej – vypadá jak samo vyjádření nejvyššího nevkusu. Rači bych viděl svoji sestru v bordelu, než svýho bratra s šálou Hearts, a to je kurva fakt… hej rup, další kyprá kóča přede mnou… baťůžkářka, pěkně opálená... mmmrn… cucej, prcej, cucej, prcej… na mou duši, na psí uši.

… kam teda půjdu… cvičit v potu tváře v klubový posilovně, maj tam teď saunu a solárium… prokreslit svaly… ty heroinový depky sou teď už jenom nepříjemnou vzpomínkou. Ty čínský číčy, Marianne, Andrea, Ali… která z nich bude tou šťastnou, kterou si dnes v noci navlíknu? Kdopak je v posteli nejlepší? No já, samozřejmě. Možná, že něco najdu i v klubu. Tahle dynamika je magická. Jsou tři skupiny: ženy, normální chlápci a přihřátý chlápci. Přihřátý chlápci jdou po normálních chlápcích, kteří jsou typ vyhazovač v klubu, s velkýma bicepsama a pivním mozolem. Normální chlápci jdou po ženskejch, který jsou na ty pružný, vysportovaný buziky. Nikdo š těch baštardů ši vlaštně neužije. Akorát my, že, Seane. To je pšešný, Šimone.

Doufám, že nepotkám toho buzika, co mě tam posledně balil. V bistru mi řekl, že je HIV pozitivní, ale všechno je v pohodě, to není žádnej rozsudek smrti, nikdy se prej necejtil lip. Co je to za zmrda, kterej řekne něco takovýho někomu, koho vůbec nezná. Nejspíš to byly kecy.

Posraná slizká bukvice… to mi připomnělo, budu muset koupit ňáký šprcky… ale v Edinburghu nemůžeš chytit HIV šukáním holek. Řiká se, že malej Goagsie k tomu přišel tímhle způsobem, jenže já mám dojem, že si taky trošku píchal do velký žíly, aneb tajně šlehal humus. Když si to nedostal šleháním s takovejma jako Renton, Spud, Labuťáček a Seeker, tak je jasný, že tvý jméno není na tý kose napsaný… ale stejnak… proč pokoušet osud… ale proč ne… aspoň vím, že sem přád tady, pořád naživu, protože dokud je tady možnost narazit si nějakou ženskou a její peněženku, a to je všecko, to je vše, mimo tohodle sem našel velký hovno, NULU, čím bych moh kurva zaplnit tuhle velkou ČERNOU DÍRU uprostřed svý hrudi, velkou jak zaťatá pěst…

DOSPÍVÁNÍ POD DOHLEDEM

I přes patrnou rozladěnost, kterou cítila ze strany své matky, Nina nedovedla uhádnout, co vlastně provedla zlého. Signály byly matoucí. Nejdříve: Jdi z cesty. Potom: Přece tam jen tak nestůj. Hlouček příbuzných vytvořil okolo její tetičky Alice lidskou zeď. Nina vlastně na Alici neviděla, ale nervózní štěbetání, které přicházelo z druhé strany místnosti, jí napovídalo, že tam tetička musí někde být.

Matka zachytila její pohled. Upírala na Ninu oči, vypadala jako jedna z hlav bájné Hydry. Mezi všemi těmi alenoták a byltodobrejčlověk Nina zahlédla svoji matku bezhlase pohnout rty: Čaj.

Zkusila ten signál ignorovat, ale matka na Ninu neodbytně syčela napříč pokojem, slova jako cákance ze stříkací pistole: Uvař ještě čaj.

Nina hodila výtisk New Musical Express na zem. Vyvlekla se z křesla a přešla k velkému jídelnímu stolu, zvedla podnos, na němž stála čajová konvice a téměř prázdný džbánek mléka.

V zrcadle v kuchyni si prozkoumala obličej, hlavně ten puntík nad horním rtem. Její černé vlasy sestřihlé na patku vypadaly umaštěné, ačkoliv si je zrovna včera večer myla. Přejela si rukou po břiše, zdálo se nadmuté zadržovanou tekutinou. Měla dostat menstruaci. Byla to otrava.

Nina nedokázala být součástí tohoto podivného festivalu oplakávání. Celá ta věc zaváněla trapasem. Ona vlažná lhostejnost, kterou předvedla při smrti strýčka Andyho, byla hraná jenom částečně. Když byla malá holčička, tak to byl její nejmilejší příbuzný, pokaždé ji rozesmál, alespoň to jí všichni říkali. A v určitém smyslu si na to dokázala rozvzpomenout. Ty příběhy se skutečně udály: vtipkování, lechtání, hraní, shovívavý přísun zmrzliny a sladkostí. Nedokázala však najít žádné emocionální pouto mezi sebou nyní a sebou tehdy, a tedy ani žádné emocionální pouto k Andymu. Když slyšela své příbuzné líčit ty dny dětství, otřásla se odporem. Připadalo jí to jako základní popření sebe sama, takové, jaká je nyní. Co horšího, bylo to trapný.

Alespoň byla smutečně oblečena, což jí bylo všemi neustále připomínáno. Všichni její příbuzní se jí zdáli tak nudní. Zoufale se udržovali v nudné každodennosti, byl to jakýsi ponurý klíh, který je spojoval dohromady.

– Tá holká nechodí v ničem jiným než v černým. To za mejch časů nosily holky pěkný jasný barvy, místo toho, aby se snažily vypadat jak ňáký upírký. Strýček Boab, tlustý, hloupý strýček Boab to řekl. Příbuzenstvo se smálo. Úplně každý. Hloupý, malicherný smích. Spíše nervózní chichotání vyděšených dítek snažících se držet na té správné straně školního drsňáka, než smích dospělých, kteří tím dávají najevo, že zaslechli něco vtipného. Nina si poprvé jasně uvědomila, že smích je o něčem jiném než humoru. Tento byl o snižování napětí, o solidaritě tváří v tvář té s kosou. Andyho smrt vyzvedla toto téma na nejvyšší položku v osobní agendě každého z nich.

Konvice cvakla a vypnula se. Nina připravila a přinesla další čaj.

– To nic, Alicé. To nic, holká. Tady je Nina s čajém, řekla tetička Avril. Nině přišlo, že do sáčkového čaje PG Tips byla možná vkládána nerealistická očekávání. Dá se od něj nadít, že vykompenzuje ztrátu čtyřiadvacetiletého vztahu?

– Strašný, dyš máš problémy se srdíčkem, prohlásil strýček Kenny. – Ale stejnak, aspoň netrpěl. Lepší neš ta račí nemoc, hnít v agónii. Náš otec vodešel taky na srdíčko. Prokletí Fitzpatricků. To byl tvůj pradědeček. Podíval se na Ninina bratrance Malcolma a usmál se. Ačkoliv byl Malcolm Kennyho synovec, byl jen o čtyři roky mladší než jeho strýček, a vypadal starší.

– Jednou budou všecky tydle věci se srdíčkem a rakovinou a vůbec všechno todle bude zapomenutý, troufl si podotknout Malcolm.

– Jó, jó. Věda medycína. Mimochodém, jak je na tom tvoje Elsa? Kennymu poklesl hlas.

– Šla na další voperaci. Něco s Fallopiovejma trubicema. Prej jí tam…

Nina se otočila a odešla z místnosti. Malcolm jako by se chtěl bavit výhradně o operacích, kterými prošla jeho žena, aby si mohli pořídit dítě. Z těch detailů jí mrazilo v kostech. Proč vlastně lidé považují za samozřejmé, že chceš poslouchat zrovna takové věci. Co je to za ženu, která tím vším projde, jen aby zplodila uřvaného haranta. Co je to za muže, který ji v tom ještě podporuje? Když vcházela do haly, zazvonil zvonek. Byla to tetička Cathy a strýček Davie. Zvládli to rychle z Leithu do Bonnyrigu.

Cathy Ninu objala – Ach miláčku. Kde je? Kde je Alice? Nina měla tetičku Cathy ráda. Byla ze všech jejích tetiček nejotevřenější a chovala se k ní spíše jako k osobnosti než jako k dítěti.

Cathy přistoupila ke své nevlastní sestře Alici a objala ji, pak svou sestru Irenu, matku Niny, a její bratry, Kennyho a po něm Boaba. Nině blesklo hlavou, že to bylo vkusné pořadí. Davie na každého závažně přikývl.

– Kristepane, Davie, vy ste tu byli tou starou dodáfkou cobydup, có? řekl Boab.

– Jó. Ten obchvat dělá hodně. Dáš se na něj hned za Portobellah, sjedeš hned přet Bonnyrigem, poslušně vysvětlil Davie.

Zvonek se znovu rozdrnčel. Tentokrát to byl doktor Sim, praktický lékař rodiny. Sim měl ostražité a rozhodné vystupování, a přitom zádumčivý výraz. Svým držením těla se pokoušel vyjádřit dostatek soucitu a zároveň si udržet pragmatickou sílu, aby tak dodal rodině sebevědomí. Šímovi připadalo, že si nevede špatně.

Nina si to také myslela. Slétla se kolem něj horda zadýchaných tetiček, jako fanynky okolo rockové hvězdy. Krátce na to Bob, Kenny, Cathy, Davie a Irene doprovodili Dr. Sima nahoru.

Jak odcházeli, Nina zjistila, že její menstruace právě začala. Následovala je po schodech nahoru.

– Zůstaň! Irene, ohlížejíc se, sykla na svou dceru.

– Du akorát na záchod, odsekla Nina pobouřeně.

Na toaletě si svlékla šaty, začala černými krajkovými rukavičkami. Zkoumajíc rozsah škod, povšimla si, že výtok prosákl kalhotkami, ale do punčoch se nedostal.

– Do prdele, zaklela, když kapky husté, tmavé krve ukáply v koupelně na koberec. Utrhla několik proužků toaletního papíru a přitiskla si je tam, aby zadržela výtok. Pak prohlédla toaletní skříňku, ale žádné tampóny ani dámské vložky nenašla. Byla snad Alice na menstruaci příliš stará? Asi ano.

Namočením dalších kousků papíru do vody dokázala dostat z koberce většinu skvrn.

Nina opatrně vstoupila do sprchy. Poté, co se trochu ošplíchala, vyrobila z hajzlpapíru další vložku a rychle se oblékla, jenom kalhotky, které předtím vyprala v umývadle, vyždímala a nacpala do kapsy u bundy. Vymáčkla si pupínek nad horním rtem a cítila se mnohem lépe.

Slyšela, jak procesí opouští pokoj a schází po schodech dolů. Do prdele, tady je ale otrava, pomyslela si a chtěla vypadnout. Nečekala vlastně na nic jiného než na vhodnou chvilku, kdy by mohla matku pumpnout o nějaké prachy. Měla jet se Shonou a Tracy do Edinburghu, podívat se v Calton Studios na nějakou kapelu. Chodit ven se jí moc nechtělo, když teď zrovna menstruuje, protože Shona řekla, že kluci poznají, když to máš, prostě to ucítí, ať děláš co děláš. Shona toho o klucích hodně věděla. Byla o rok mladší než Nina, ale dělala to už dvakrát, jednou s Graemem Redpathem a jednou s nějakým francouzským chlapcem, kterého potkala v Aviemore.

Nina ještě s nikým nebyla, nedělala to. Téměř všechny její známé říkaly, že je to blbý. Kluci byli moc hloupí, moc nevrlí a tupí, nebo moc vzrušiví. Líbil se jí vliv, který na ně měla, ráda viděla ty ztuhlé, prosťáčkovské výrazy v obličeji, když ji pozorovali. Kdyby to měla dělat, šla by s někým, kdo se v tom trochu vyzná. Někdo starší, ale ne jako strýček Kenny, který se na ni díval jako kdyby byl pes, s krvavýma očima a jazykem, který se mu úlisně plazil ze rtů. Měla podivný pocit, že i přes svůj věk by byl strýček Kenny stejný jako ti nejapní klučinové, se kterýma byla Shona a ostatní.

Přes všechny výhrady, jež měla k cestě na koncert, alternativou bylo zůstat doma a koukat se na televizi. Jmenovitě to znamenalo sledovat Bruče Forsythovu hru generací s maminkou a s tím blboučkým smradem bratrem, který se vzrušil pokaždé, když ty vyhraný věci vyjely na pásu, a tím svým kuriózním, pištivým hlasem recitoval názvy jednotlivých předmětů. Máma jí ani nedovolila kouřit v obýváku. Nechala tam kouřit Dougieho, svého debilního rodinného přítele. To bylo v pořádku, bralo se to spíš jako téma pro lehký humor než jako příčina rakoviny a srdečních chorob. Nina však musela jít na cigáro nahoru, a to byla hrůza. Její pokoj byl studený, a kdyby měla zapnout topení a čekat, až se tam udělá teplo, vykouřila by zatim krabičku s dvaceti Marlborama. Na to se vyprdne. Dneska si bude užívat na koncertě.

Když Nina odcházela z toalety, šla se mrknout na strýčka Andyho. Mrtvola ležela v posteli, byla pořád přikrytá peřinou. Mohli mu aspoň zavřít pusu, pomyslela si. Vypadalo to, jako by naposled vydechl v opilosti, v bojechtivé náladě, jako by byl zmražen smrtí, když se zrovna hádal o fotbale nebo o politice. Tělo bylo hubené a scvrklé, ale znovu, takový přece Andy býval vždycky. Vzpomněla si, jak ji ty neodbytné, všudypřítomné, kostnaté prsty lechtávaly na žebrech. Třeba Andy umíral celý život.

Nina se rozhodla prošmejdit šuplíky a podívat se, zda má Alice nějaké punčochy, které by stály za vypůjčení. V horní zásuvce byly Andyho ponožky a slipy. V té pod ní byly Aliciny spodničky. Množství spodního prádla, které Alice vlastnila, Ninu vyděsilo. Počínaje obrovským korzetem, který jí sahal téměř až ke kolenům, když si ho držela proti sobě, a konče krátkými krajkovými spodky, které si na své tetičce téměř nedokázala představit. Jedny byly vyrobeny z toho samého materiálu jako Nininy černé krajkové rukavičky. Rukavičky sundala, aby si mohla na kalhotky sáhnout. I když se jí tyhle líbily, vybrala si nakonec jedny růžové květované, pak se vrátila na záchod a navlékla je na sebe.

Když sešla dolů, zjistila, že čaj byl vystřídán alkoholem, který se stal ústředním sociálním lubrikantem sešlosti. Dr. Sim stál, v ruce whisky, a rozmlouval se strýčkem Kennym, strýčkem Boabem a Malcolmem. Zajímalo ji, jestli se ho bude Malcolm ptát na Fallopiovy trubice. Muži pili se stoickým odhodláním, jako by to bylo nějaké závažné poslání. Přes všechen smutek nic nemohlo zakrýt pocit úlevy, který visel ve vzduchu. Byl to Andyho třetí infarkt, a když už teď konečně natáh perka, mohli si všichni v poklidu žít, aniž by museli nervózně vyskakovat, kdykoliv jen zaslechli ve sluchátku Alicin hlas.

Dorazil další bratranec, Geoff, Malkyho bratr. Vrhl na Ninu pohled, který, připadlo jí, neměl daleko k nenávisti. Bylo to divné a skličující. Stejně je to pako. To byli všichni její bratranci, každopádně aspoň ti, které znala. Tetička Cathy a strýček Davie (byl z Glasgowa a byl to protestant) měli dva syny: Billyho, který se právě vrátil z armády, a Marka, který prý bral drogy. Nebyli tady, protože Andyho a celý ten spolek z Bonnyrigu sotva znali. Pravděpodobně budou na pohřbu. Nebo třeba ne. Cathy a Davie měli dříve ještě třetího syna, taky se jmenoval Davie, a ten umřel téměř před rokem. Byl těžce duševně i tělesně postižený a strávil většinu života v nemocnici. Nina ho viděla jen jednou, jak sedí zkroucený na vozíku, ústa otevřená a oči prázdné. Zajímalo ji, co asi mohli Cathy a Davie cítit, když umřel. Opět, smutek, ale třeba také úlevu.

Do prdele. Geoff jde přímo k ní, aby si s ní popovídal. Jednou ho ukázala Shoně, která řekla, že prý vypadá jako Marti z Wet Wet Wet. Nina Wety i Martiho nenáviděla a Geoff se mu podle ní stejně vůbec nepodobal.

– Ahoj Ninó, jak se vedé?

– De tó. Je to smutný, to se strejčkem Andym.

– No jo. Co na to můžeš říc? Geoff pokrčil rameny. Bylo mu jedenadvacet a Nině připadal obstarožní.

– Tak có, dy skončíš školů? zeptal se jí

– Přiští rók. Chtěla sem jit téf, ale máma mě seřvala, že tam musim zůstat.

– Děláš O Grades?

– No jó.

– Kerý předměty?

– Anglinú, matiků, aritmetiků, výtvarkú, účetnictví, tělák, moderní naukú.

– Zvládneš to?

– Ale jó. Neni to tak těžký. Akorát matika.

– Co potom?

– Pudu dělat. Nebo pudu na scheme.

– Nezůstaneš a neuděláš si Highers?

– Né.

– Měla bysi. Mohla bys jít na univerzitu.

– A co z toho?

Geoff musel chvíli přemýšlet. Nedávno promoval z anglické literatury a je na podpoře. Tak jako většina jeho kolegů absolventů. – Je tam dobrá parta, řekl.

Nina rozpoznala, že v pohledu, který na ni Geoff upíral, není nenávist, nýbrž chtíč. Očividně něco vypil předtím než přijel, a jeho morální zábrany poněkud poklesly.

– Nino, tys vopravdu vyrostla, řekl.

– No jó, začervenala se, cítila to a měla na sebe zlost.

– Nechceš vocaď vypadnout? Chci říc, můžeš už do hospody? Mužem zajít přes ulici na drink.

Nina nabídku zvážila. Přestože do ní Geoff valil takové ty studentské kecy, muselo to být lepší, než zůstat tady. Někdo je v hospodě uvidí, tohle je Bonnyrig, a ten někdo o tom bude mluvit. Shona a Tracy se to dozví a budou chtít vědět, kdo byl ten snědší, starší kluk. Ta příležitost byla příliš dobrá na to, aby byla zahozena.

Pak si Nina vzpomněla na rukavičky. V roztržitosti je nechala na skřínce s šuplíky v Andyho pokoji. Geoffovi se vymluvila. – Nó, tak dobře. Já si akorát skočim na záchod.

Rukavičky ještě pořád ležely na vrchu skříňky. Zvedla je a strčila si je do kapsy u bundy, ale tam byly její vlhké kalhotky, a tak rukavičky znovu rychle vytáhla a dala je do druhé kapsy. Ohlédla se na Andyho. Něco se na něm změnilo. Potil se. Zahlédla, jak sebou škubl. Bože, byla si jistá, že ho viděla, jak sebou zacukal. Dotkla se jeho ruky. Byla teplá.

Nina letěla po schodech dolů. – Strýček Andy! Myslim… myslim… měli byste tam jít… myslim, že je ještě porát s náma…

Nedůvěřivě se na ni zadívali. Kenny zareagoval první, bral schody po třech, následován Daviem a doktorem Simem. Alice sebou nervózně cukala, ústa dokořán, ale ještě jí to nedocházelo. – Byl to dobrej muž… nikdy proti mně nezved ruku… vzdychala blouznivě. Cosi uvnitř ji vedlo, aby následovala tu hordu po schodech nahoru.

Kenny sáhl na bratrovo zpocené obočí a na jeho ruku.

– Celej hoří! Andy neni mrtvej! ANDY NENI MRTVEJ!

Sim se právě chystal prohlédnout tělo, když tu byl odmrštěn Alicí, jež, poté co ztratila sebekontrolu, padla na to teplé, do pyžama navlečené tělo.

– ANDY! ANDY! SLYŠÍŠ MĚ?

Andyho hlava se svezla na stranu, měla stále ten samý stupidní, ztuhlý výraz, tělo bylo pořád bezvládné.

Nina se nervózně chichotala. Alice byla lapena a držena jako nebezpečný psychopat. Muži i ženy na ni cukrovali a vydávali utěšující zvuky, zatímco Dr. Sim Andyho prohlížel.

– Ne. Je mi líto. Pan Fitzpatrick je mrtev. Jeho srdce se zastavilo, pravil Sim zasmušile. Napřímil se a strčil ruku pod přikrývku. Pak se sklonil a vytáhl ze zdi zástrčku. Zvedl bílou šňůru a zpod postele vytáhl ruční vypínač, který k ní byl připojen.

– Někdo nechal zapnutou elektrickou přikrývku. To vysvětluje oteplení těla a pocení, oznámil.

– No to mě podrž. Bóže muj, rozchechtal se Kenny. Zahlédl, jak jej Geoff propaluje očima. V sebeobhajobě k tomu dodal: – Andy by se z toho počural smíchy. Dyť víte, jakej měl Andy smysl pro humor. Rozhodil rukama.

– Ty seš ale posranej vůl… dyť je tady Alice… Geoff se zajíkal zlostí, pak se otočil a vyrazil z místnosti.

– Geoffe. Geoffe. Tak přece počkej čovečé… Prosil Kenny. Zaslechli bouchnutí hlavních dveří.

Nina myslela, že se z toho pochčije. Píchalo jí v bocích, jak se snažila potlačit křeče smíchu, které s ní škubaly. Cathy okolo ní položila ruku.

– To bude v pořádku, zlatíčko. Ale no tak, holubičko. Neber si to tak, povídá, a Nina zjistila, že brečí jako dítě. Pláče s nezadržitelnou silou, bez zábran a bez rozpaků, jak se všechna napětí odlila z jejího těla a ona zůstala bez vlády v Cathyině objetí. Vzpomínky, sladké vzpomínky z dětství jí zaplavily mysl. Vzpomínky na Andyho a Alici a na všechno to štěstí a lásku, které tu kdysi žily, v domě jejího strýčka a tetičky.

NOVOROČNÍ VÍTĚZSTVÍ

– Šťastnej novej rók, ty čuráčku jedén! Franko obtočil ruku okolo Stevieho hlavy. Stevie cítil, jak mu popraskalo několik krčních svalů, když se zdřevěnělý, střízlivý a zaražený pokoušel splynout se všeobecnou náladou.

Přání opětoval tak srdečně, jak jen to šlo. Následovala další runda šfastnejch novejch roků; jeho váhavé dlaně byly drceny, ztuhlá záda poplácávána a neúčastné rty líbány. Nedokázal myslet na nic než na telefon, Londýn a Stellu.

Nezavolala. Co je horší, nebyla tam, když zavolal on. Dokonce ani u své matky. Stevie odjel zpátky do Edinburghu a nechal vyklizené pole Keithu Millardovi. Ten sviňák toho plně využije. Právě teď spolu budou, stejně jako spolu nejspíš byli minulou noc. Miliard byl vošoust. Stevie taky. Stella byla pichna. To nebyla dobrá kombinace. Stella byla v Stevieho očích také nejúžasnější osoba na světě. Tahle skutečnost ji činila trochu menší píchnou, vlastně, vůbec ne pichnou.

– Tak se kurva vodváž! Je kurva Novej rók! Franco ani tak moc nepodněcoval, jako spíše nařizoval. To byl jeho styl. Lidé budou přinuceni se bavit, je-li to nutné.

V zásadě to nutné nebylo. Všichni byli hrůzostrašně rozjetý. Smířit tenhle svět s tím, který právě opustil, bylo pro Stevieho obtížné. Věděl, že ho pozorují. Co je to za lidi? Co chtějí? Odpověď zněla, že jsou jeho kamarádi a chtějí jeho.

Do myšlenek se mu zavrtala píseň z gramofonu, která k jeho bídě ješte přidala.

Měl jsem rád děvče, rozmilý, rozmilý děvče,

Tak pěkný jako v údolí je vřes,

Tak pěkný jako vřes,

Rozmilej purpurovej vřes,

Mařenko, ty skotskej zvonečku můj.

Všichni se s gustem přidali – Na Harryho Laudera nígdo nemá, voe. Teda na Novej rok, jakřikám, poznamenal Dawsie.

V radosti, která zářila z tváří okolo něj, našel Stevie míry pro svoji vlastní bídu. Jáma melancholie byla bezedná a on klesal rychle, padal dolů, dál od dobrých časů. Ta období se často zdála být až mučivě na dosah; viděl je, obcházela kolem něj. Jeho mozek byl jako nemilosrdná věznice, která nabízela svému zajatci pohled na svobodu, ale víc už nic.

Stevie vysrknul plechovku Exportu a doufal, že překlepe dnešní noc, aniž by přivedl do deprese moc ostatních. Největší problém byl Frank Begbie. Byl to jeho byt a byl rozhodnut, že každý se bude mít sakramentsky fajn.

– Stevie, mam tvůj listek na ten zápas neska večer. Proti těm zmrdům jambáčskejm, povídá mu Renton.

– Nigdo se na to nechce koukat v hospodě? Já myslel, že to dávaj na satelitu, jakřikám.

Šoufek, jenž balil nějakou malou tmavovlásku, kterou Stevie neznal, se na něj otočil.

– Ale di do píči, Stevie. Ty tam v tom Londýně nabíráš ňáký špatný zvyky, to ti můžu říc, voe. Televizní fodbal fak nenávidím. To je jako mrdat přes durex, voe. Bespečnej posranej sex, posranej bespečnej fodbal, posraný bespečný všecko, voe. Postafme si kolem sebe hézoučkej, bespečnej svět, vysmíval se, obličej se mu kroutil. Stevie už zapomněl, jak se Šoufek dovede rozbouřit.

Renta se Šoufkem souhlasil. Steviemu to přišlo neobvyklé. Ti dva se vždycky stírali. V zásadě, když jeden povídá cukr, druhý řekne hovno.

– Měli by všechen ten fodbal v telcé zakázát a zvednout ty líný, tlustý čuráky z prdeli, volé, a dokopat je na zápasy.

– No jó, překecals mně, řekl Stevie rezignovaným tónem.

Svornost mezi Rentou a Šoufkem nevydržela dlouho.

– Jak se zvednout z prdele, vo tom ty máš co vykládat, voe. Sám pan Hadr z Gauče. Vydrš bes ejče víc jak deset minut, a tudle sezónu zvládneš víc zápasů, nešsi stihnul tu minulou, poškleboval se Šoufek.

– Ty máš ale drzost, zmrde jeden… Renta se votočil na Stevieho, a pak posměšně švihnul palcem směrem k Šoufkovi.

– Tomu zmrdovi řikali Boots, kuli všem těm drogám, co u sebe tahal.

Ti dva se zase hašteřili. Steviemu se to kdysi líbilo. Teď ho to unavovalo.

– Stevie, pamatuješ si ještě, v únoru u tebe budu chvilku bydlet, říká mu Renta. Stevie zachmuřeně přikývl. Doufal, že na to Renta zapomněl nebo že si to nakonec rozmyslí. Renta byl kamarád, ale měl problém s drogama. V Londýně vlítne rovnýma nohama zpátky do fetu, v jedný partě s Tonym a Nicksy. Pořád spolu sháněli adresy, kde by mohli dostat žíro. Renta nikdy nepůsobil dojmem, že by měl práci, ale vždycky vypadal, jako že má peníze. Totéž platilo o Šoufkovi, ale ten nakládal s cizími penězi jako se svými, a se svými úplně stejně.

– Po zápase je u Mattyho párty. Jak má ten novej bejvák v Lorne Street. Koukejte tam bejt, zařval na ně Frank Begbie.

Další párty. Steviemu to už přišlo skoro jako namáhavé zaměstnání. Novej rok se potáhne dál a dál. Okolo čtvrtého to začne ochabovat, jak se mezi jednotlivými večírky začnou objevovat mezery. Ty mezery se budou zvětšovat, dokud se z nich nestane normální týden s mejdany o víkendu.

Dorazili další first foots. Malý kvartýr praskal ve švech. Stevie nikdy neviděl Franka, neboli Betla, tak klidného a vyrovnaného. Rab McLaughlin, nebo také Druhá Cena, jak mu říkali, nebyl dokonce ani napaden, když se Begbiemu vychcal za záclonu. Druhá Cena byl už několik týdnů opilý namol. Nový rok byl pro lidi jako on pohodlná kamufláž. Jeho přítelkyně Carol na protest vůči jeho chování rozzuřeně odešla. Druhá Cena ani nezaregistroval, že tam vůbec byla.

Stevie se přesunul do kuchyně, kde bylo tišeji a kde měl alespoň naději, že uslyší telefon. Jako nějaký yuppie byznysmen nechal u své matky výčet míst, kde by mohl být. Může je předat Stelle, jestli zavolá.

Stevie jí vyznal, co k ní cítí, v té odporné hospodské ratejně v Kentish Townu, kde spolu obvykle nepili. Obnažil své srdce. Stella řekla, že o tom, co jí řekl, bude muset ještě přemýšlet, že ji to opravdu rozrušilo a že je to víc, než teď dokáže zvládnout. Řekla, že mu zavolá, až se vrátí do Skotska. A to bylo vše.

Vyšli z hospody, každý jiným směrem. Stevie, sportovní taška přes rameno, šel k metru, aby se dostal podzemkou na Kings Cross. Zastavil, obrátil se a díval se na ni, jak přechází přes most.

Její dlouhé hnědé kudrlinky divoce svištěly větrem, když odcházela zachumlaná do vaťáku, krátké sukně, tlustých černých vlněných punčoch a devítipalcových martensek. Čekal, že se na něj podívá. Ani se neotočila. Stevie si ve stanici koupil láhev Bellovy whisky a v době, kdy vlak vjížděl do Waverley, ji už měl vychlastanou.

Od té chvíle se mu nálada nezlepšila. Seděl na umakartové kuchyňské lince a pozoroval dlaždice. Přišla June, Francova holka, usmála se na něj a nervózně odběhla pro nějaké pití. June nikdy nemluvila a často vypadala, jako by ji podobné situace naprosto zavalily a uzemnily. Franco mluvil dost za oba dva.

Když se June vzdálila, vešla zas Nicola, pronásledována Spudem, který se za ní ploužil jako věrný, slintající pes.

– Hej… Stevie… Sťasnéj Novéj rók, é, jakřikám… ospale zahuhlal Spud.

– Já sem tě viděl Spude. Včera večer sme spolu byli v Tronu. Pamatuješ?

– Aáá… joó. Pohoda kocouré; Spud se soustředil na láhev cideru, kterou si bral z lednice.

– Jak jé, Stevie? Jakej byl Londýn? ptá se Nicola.

Bože, ne, říkal si Stevie. S Nicolou se tak lehce povídá.

Vyleju si srdce… ne, ani náhodou… ale jo.

Stevie začal vyprávět. Nicola shovívavě naslouchala. Spud souhlasně přikyvoval a tu a tam naznačil, že je to jako celý „fak nářez“.

Měl pocit, že ze sebe dělá vola, ale nedokázal přestat mluvit. Za jakýho troubu ho musela Nicola mít, a Spud zvlášť. Ale nemohl přestat. Spud nakonec odešel, aby byl vystřídán Kelly. Přidala se k nim Linda. Ve vedlejší místnosti se nejspíš začíná s fotbalovými popěvky.

Nikola mu udělila něco praktických rad: – Zavolej jí, počkej až zavolá, nebo jeď spátky a běž se na ni poďvat.

– STEVIE! TY ZMRDÉ, KOUKEJ JÍT SÉM! Zaburácel Begbie. Stevie se poslušně nechal doslova odtáhnout zpátky do obýváku – Von kurva štěbetá voe v posraný kuchyni. Ty seš kurva horší neš támleten ulízanej zmrd, vole, ten posranej jazzovej purista. Ukázal přitom na Šoufka, který se právě mazlil se ženou, již si předtím namlouval. Před chvilkou ho totiž zaslechli, jak se před ní označil za „v zásadě jazzového puristu“.

A v zeleném my táhnem k Dublinu – sereme na královnu!

na slunci se blyští kanóny – sereme na Huny!

pod ostřím bodáku se trhá oranžová stuha

a vítr zvedá, zvedá plameny.

Stevie se s deprimovaným výrazem posadil. Přes takový rámus ten telefon nikdy neuslyší.

– Téď dršté hubú! zařval Tommy. – Todle je moje nevoblíbenější písničká! Wolfetones právě zpívali Pláž Banna. Tommy ji broukal ještě s několika ostatními.

Na tom tésknééém póóóbřeží Banny

Několik očí se orosilo, když Wolfetouni zpívali James Connolly. – Kůrva velkej rebel, volé, velkej socialisté, a kůrva velkej hibsáč, volé. James Connolly, vole, řekl Gav Rentonovi, který zamračeně přikývl.

Někteří pokračovali ve zpěvu, jiní se pokoušeli i přes hudbu udržet konverzaci. Ale když došlo na Hochy ze staré brigády, přidal se úplně každý. Dokonce i Šoufek přerušil obírání.

Ach óó-tče proč jsi tak zár-mou-cééén

v to zářivé velikonoční rá-nóóó

Spívej, voé! řekl Tommy a vrazil Steviemu loktem do žeber. Begbie mu strčil do ruky další plechovku piva a hodil si jeho ruku okolo krku.

Když mužové Irští jsou hrdi na svou zéém

kde žíí-ti bylo jim přááá-no

Ten zpěv Stevieho znepokojoval. Měl takovou zoufalou pachuť. Bylo to, jako by je měl dostatečně hlasitý zpěv stmelit v mocné bratrstvo. Byla to, jak pravila píseň, hudba „vzhůru do zbraně“ a zdálo se, že má se Skotskem a Novým rokem pramálo společného. Byla to bojovná hudba. Stevie s nikým bojovat nechtěl. Ale byla to také krásná hudba.

Kocoviny byly na jednu stranu chlastem odstrčeny do pozadí, zároveň však byly bohatě zalévány. Potenciálně už teď vyrostly do takových rozměrů, že by měly vzbuzovat mimořádné obavy. Nepřestali pít, dokud se nemuseli soustředit na muziku, a to se stalo až poté, co byl spálen poslední zbyteček adrenalinu.

Já býval jen kluk, tak jako ty

vstoupl jsem do Aj-Ar-Ej – prozatímního křídla!

V chodbě zazvonil telefon. Vzala ho June. Pak jí ho Begbie vytrhl z ruky a poslal ji pryč. Odplula jako duch zpátky do obývacího pokoje.

– Cožéé? CÓŽÉÉ? DO TO JÉ? STEVIÉ? JASNÉ, POČKEJ CHVÍLI. MIMOCHODÉM, ŠŤASNÉJ NOVÉJ RÓK KÓČÓ… Franco položil sluchátko, –… nebo co teda seš… Vešel do přední místnosti – Stevie. Máš na drátě ňákou buchtú. Brambora v hubě, voe. Z Londýna.

– Tý voe! Rozchechtal se Tommy, jak Stevie vyletěl z gauče. Už půl hodiny potřeboval na záchod, ale nevěřil, že se udrží na nohou. Teď fungovaly dokonale.

– Steve? Vždycky mu říkala Steve místo Stevie. Tam to tak dělali všichni. – Kdes byl?

– Stello… kde sem byl… snažil sem se ti včera zavolát. Kde séš? Co děláš? Málem řekl kdo jsi, ale opanoval se.

– Byla sem u Lynne, řekla. No samozřejmě. U sestřičky. Chingford, nebo nějaké podobně pitomé místo. Stevie pocítil vlnu euforie.

– Sťasnej Novej rok! řekl s úlevou a přitom přetékal blahem.

Telefon začal pípat a do automatu spadly další mince. Stella nebyla doma. Kde tedy? S MiEardem v hospodě?

– Šfastnej Novej rok, Steve. Sem na Kings Cross. Za deset minut sedám na vlak do Edinburghu. Můžeš na mě čekat v deset čtyrycet pět na nádraží?

– Tý vole! Děláš si srandu… kůrva! Na světě není jiný místo, kde bych byl v deset štyrycet pět. Teprve teď je to skutečně šťasnej Novej rok. Stello… ty věci, co sem řek ten večer… teď je myslim vážnějc než dykoli předtím, víš…

– To je dobře, protože myslim, že tě miluju… celou dobu sem dokázala myslet jenom na tebe.

– Stevie těžce polkl. Cítil, jak mu do očí vytryskly slzy. Jedna z nich opustila svůj přístav a sklouzla mu po tváři.

– Steve… seš v pohodě? zeptala se.

– Mnohem víc než v pohodě, Stello. Miluju tě. Určitě, bez keců.

– Do prdele… docházej drobný. Ne abys se mnou nějak vyjebal, Steve, todle neni žádnej fór… Takže tě uvidim ve třištvrtě na jedenác… miluju tě…

– Miluju tě! MILUJU TĚ! Telefon se rozpípal a linka byla hluchá. Stevie držel sluchátko s takovou něžností, jako by to bylo něco úplně jiného, nějaká část jejího těla. Potom ho položil a šel a konečně se vyčůral. Nikdy v sobě necítil tolik života. Když tak sledoval svůj páchnoucí čůrek, jak šplíchá do mísy, nechal si zaplavit mozek rozkošnými myšlenkami. Zachvátila jej silná láska k celému světu. Byl Nový rok. Zlatý časy. Miloval každého, zvláště pak Stellu a svoje kamarády na večírku. Svoje soudruhy. Rebely s dobrým srdcem; to koření země. A vedle toho měl rád dokonce i Jambáče. Byli to dobří lidé, prostě jen fandili svému týmu. Ke spoustě z nich letos přijde jako first foot, bez ohledu na následky. Stevie by hrozně rád vzal Stellu na všechny možné mejdany po celém městě. To by bylo báječný. Fotbalové rozkoly jsou stupidní a irelevantní hloupost, která hraje proti zájmům dělnické třídy a zaručuje, že buržoazní hegemonie zůstane nenapadnutelná. Stevie to měl všechno promyšlený.

Sel rovnou do obýváku a z gramofonu pustil Sluníčko nad Leithem od The Proclaimers. Věděl, že ať už půjde kamkoliv, tohle bude jeho domov, tohle budou jeho kamarádi, a chtěl to oslavit. Po několikerém zadrncání to vzalo za tu pravou notu. Pohled na Stevieho bujarou náladu umlčel i vřískot, který nastal po změně desky. Rázně poplácal Tommyho, Rentu a Betla, hlasitě zpíval, tančil s Kelly valčík a bylo mu úplně jedno, jaký mají ostatní na tuhle do očí bijící proměnu názor.

– Je heský voe, žeses k nám přidal, řekl mu Gav.

Po celý zápas byl ještě pořád v euforii, zatímco s ostatními to šlo drasticky z kopce. Znovu se svým kamarádům vzdaloval. Nejdříve s nimi nedokázal sdílet štěstí, teď se zase neuměl připojit k jejich zoufalství. Hibs prohrávali s Hearts. Oba týmy spálily absurdní množství šancí; samé školácké chyby, ale Hearts aspoň něktré z nich proměnili. Šoufek měl hlavu v dlaních. Franco se nenávistně zabodával pohledem do tančících fanoušků Hearts na druhé straně stadiónu. Renta se dovolával rezignace trenéra. Tommy a Shaun se hádali o nedostatcích v obraně, snažili se jí přidělit vinu za ten gól. Gav proklínal zednářské sklony rozhodčího, zatímco Dawsy ještě stále lamentoval nad dřívějšími zahozenými šancemi Hibs. Spud (drogy) a Druhá Cena (alkohol) byli ještě pořád doma, spařený jak jetel, jejich lístky na zápas k ničemu, možná tak na filtry k jointům. Nic z toho teď nebylo pro Stevieho důležité. Byl zamilován.

Po zápase opustil ostatní a zamířil k nádraží, kde se má potkat se Stellou. Tam směřovala i převážná většina fanoušků Hearts. Stevie na ty nebezpečné vibrace úplně zapomněl. Jeden chlápek mu něco zařval do tváře. Ti zmrdi vyhráli čtyři jedna, říkal si. Co teda kurva chtěj? Krev? Očividně.

Cestou k nádraží Stevie překlepal něco suchopárného posměchu. Říkal si, určitě by mohli přijít s něčím lepším než „hibsáckej čurák“ nebo „feniánskej zmrd“. Jeden hrdina, popichován svými štěkajícími kamarády, se mu pokusil zezadu podkopnout nohy. Měl si sundat tu šálu. Pro koho ji tu kurva předvádí? Teďka je klukem z Londýna, co vlastně mají všechny tyhle sračky s jeho životem společnýho? Ani se nepokoušel odpovědět na svoje vlastní otázky. Neměl na to náladu.

V hale na nádraží k němu jedna skupinka připochodovala. – Curáku hibsáckej! zařval nějaký mladík.

– To ste se hoši spletli. Já sem Borussia Munchengladbacháč.

Ucítil ránu do koutku úst a ochutnal krev. Šlo na něj ještě pár kopanců, jak od něj ta partička odcházela.

– Šťasnej Novej rok, kluci! Lásku a mír, mí Jambo bratři! smál se na ně a cucal si pálivý, roztržený ret.

– Tomu zmrdovi voe prdlo v bedně, voe, řekl jeden chlápek. Myslel, že na něj půjdou znovu, ale oni přesunuli svou pozornost na týrání nějaké asiatky a jejích dvou malých dětí.

– Kurvo zmrdaná rákosnická!

– Táhni kurva spátky do tý svý zasraný země.

Když odcházeli z nádraží, předvedli chorál opičích skřeků a posunků.

– Jací okouzlující, citliví mladí muži, řekl té ženě Stevie a ona na něj zírala jako se dívá králík na lasici. Viděla jen dalšího bílého mladíka s rozmazanou výslovností, který krvácel a byl cítit alkoholem. A hlavně, viděla další fotbalovou šálu, jako na sobě měli ti mladíci, kteří ji obtěžovali. V barvě neviděla žádný rozdíl a má pravdu, uvědomil si smutně Stevie. Stejně tak na ni mohli dorážet chlápci v zeleném. Každá parta vlajkonošů měla mezi sebou nějakého hajzla.

Vlak měl téměř dvacetiminutové spoždění, nádherná to ukázka úrovně Britských Drah. Stevieho napadlo, jestli tam vůbec bude. Zachvátila ho panika. Rozklepal se vlnami strachu. V sázce bylo mnoho, víc než kdy jindy. Neviděl ji, ani si ji nedokázal promítnout v hlavě. Potom stála skoro u něj, jiná, než si představoval, skutečnější, dokonce krásnější. Bylo to tím úsměvem, tím výrazem opětovaných citů. Běžel k ní přes tu kratinkou vzdálenost a objal ji. Dlouho se líbali. Když skončili, nástupiště bylo prázdné a také vlak už byl dávno na cestě do Dundee.

TO SE ROZUMÍ SAMO SEBOU

Slyšim zvenku místnosti randál, co rve bubínky. Šoufek, kerej chrápe ve výklenku u vokna vedle mě, vypálí do pozoru, jako pes, dyž slyší hvizd. Záchvějů se. Ten zvuk mnou projel jak nůž.

Lesley vchází do místnosti a řve. Je to hrozný. Ať přestane. Hned teď. Tohle nevydržím. Nikdo z nás. Nikdy v životě sem nic tolik nechtěl, jako aby teď přestala křičet.

– To dítě je pryč… to dítě je pryč… Zorinko… ach bože… ach posranej bože, to bylo asi vše, co sem z toho hroznýho křiku pochytil. Skácí se na vošoupanej gauč. Vočima se přilepím na hnědej flek na stěně nad ní. Kurva, co to je? Jak se tam dostal?

Šoufek byl na nohou. Voči měl vyvalený z důlků jak ňáká žába. Přesně tak mi připadal, jako žába. Tak ňák jako povyskočil, najednou je hrozně pohyblivej. Pár sekund zírá na Lesley, pak letí do ložnice. Matty a Spud se nechápavě rozhlížej, ale i přes drogovou mhu sou schopný zvětřit, že se stalo něco skutečně zlýho. Já to věděl. Ježiši já to přesně věděl. Rek sem to, co řikám pokaždý, dyž se stane něco zlýho.

– Pudu uvařit, řikám jim. Matty se do mě zavrtá vočima. Přikejvne. Spud se zvedne a přesune se na gauč, tak půl metru vod Lesley. Ta má hlavu v dlaních. Na minutku sem se domníval, že se jí Spud dotkne. Doufal sem, že to udělá. Přeju si, aby to uďál, ale von na ni akorát zírá. Bylo mi jasný i vocuď, že se soustředí na to velký mateřský znamínko, co má na krku.

– Je to moje vina… je to moje vina, brečí skrz dlaně.

– É, Les… jakřikám, Mark vaří, eh… viš, jakřikám eh… povidá ji Spud. Co si pamatuju, todle sou první slova, kerý vod něj za posledních pár dní slyšim. Samozřejmě, že ten zmrd za tu dobu něco řek. Určitě musel, to je kurva jasný.

Šoufek de zpátky. Jeho tělo sebou škube, zdánlivě vod krku, jakoby proti tahu ňákýho neviditelnýho vobojku. Má hrůznej hlas. Ten hlas mi připomíná démona ve filmu Exorcista. To mě dostalo.

– Do prdele… je to kurva život, he? Takovýdle věci se dějou, co můžeš kurva dělat? He?

Takovýho sem ho ještě nezažil, a to toho bastarda znám celej život. – Eši, co se stalo? Coje kurva za problém?

Vykročí proti mně. Myslel sem, že mě nakopne. Sme nejlepčí kámoši, ale už sme jeden druhýmu párkrát natáhli, při chlastu nebo ve zlosti, dyž někerej z nás toho druhýho rozčílil. Nikdy to nebylo vážně, prostě sme se tak ze vzteku propleskli. To kámoši můžou. Ale teď ne, ne když mi začíná bejt zle. Dyby to ten zmrd uďál, kosti by se mi rozlítly na milón kousků. Zůstal nade mnou stát. Kurva diky. Ach, diky, Šoufku, Šimone.

– Je to v prdeli. Šechno je v prdeli sténá vysokym a zoufalým nářkem. Jako pes, kerýho přejeli a von čeká, jesi nepříde ňákej zmrd a nezbaví ho konečně tý mizérie.

Matty a Spud se zvednou a dou do ložnice. Protáhnu se vokolo Šoufka a du za nima. Cítim z tý místnosti smrt ještě dřív, než zahlídnu to mrně. Leželo ve svý postýlce, vobličejem dolů. Bylo, vlastně byla, vychladlá a mrtvá, modrá vokolo voči. Věděl sem to, ani sem si na ni nemusel šáhnout. Leží tam jako malá vodhozená panenka na dně nějakýho dětskýho šatníku. Taková malinká. Kurva, taková malá. Zorinka. Kurva, taková ztráta.

– Zorinka… to snad neni pravda. To je fak smutný čoveče… prohodí Matty, kroutí přitom hlavou.

– To je kurva moc… eh, jakřikám é, kurva… Spud svěsí bradu na prsa a zdlouhavě vydechne.

Matty ještě pořád kroutí hlavou. Vypadá, jako že se vcucne sám do sebe.

– Ty vole, já vocuď padám. Todle je na mě moc.

– Ser na to Matty! Nigdo teť vocuď nevodejde! zařve Šoufek.

– Klid, čéče. Buť klidnej, povidá Spud, a přitom sám neni ani náhodou.

– Máme tu ulitou spoustu fetu. Touhle ulicí už kurva celý tejdny vobcházej labdickové. Dyž vocuď teďka vypálíme, deme všichni do prdele. Kurva, všude venku sou posraný poliši, voe, povidá Šoufek, a přitom se snaží ovládat. Přectava, že by se do toho mohla vložit policie, nás dycky postavila do pozoru. Co se drog týče, sme klasický liberálové a sme vehementně proti jakýkoli intervenci ze strany státu.

– No jó, ale možná že bysme vocuď měli skutečně vypadnout. Až to tu vyklidíme a pláchnem, Lesley muže zavolat sanitku nebo poliše. Souhlasil sem s Mattym.

– Helé… možná že bysme měli držet s Les, jakřikám. Jako kámoši takňák. Né? Spud to skouší. Takovejhle druh solidarity vypadal za danejch vokolností jako utopická přectava. Matty znovu zakroutí hlavou. Právě doklepal šest měsíců v Saughtonu. Dyby tam měl jít zas, schopně by to s nim vyjebalo. Ale venku vobcházeli chlupatý. Aspoň nám to tak přišlo. Šoufkova přectavivost se ve mně zahnízdila víc než Spudovy prosby, abysme drželi pohromadě. Spláchnout všechen fet do hajzlu prostě nebylo to vono. To bych šel rač do basy.

– Já to vidim tak, povidá Matty, že to dítě bylo její, myslim tim Lesley, ne? Možná dyby se vo něj pořádně starala, nemuselo bejt mrtvý.

Šoufkovi se začne zrychlovat dech.

– Hrozně nerad to řikám, ale Matty má recht, povidám já. Začínám mít vopravdu zlý bolesti. Chci si akorát šlehnout a vypadnout.

Šoufek je neutrální. Tohle je divný. Normálně by tenhle vůl štěkal rozkazy na všechny zmrdy v dohledu, ať už si toho všímaj nebo nevšímaj.

Spud povidá: – No, nemůžeme, jakřikám, v tom Les nechat plavat, to je jako, é, do píči. Vite co myslim?

Dívám se na Šoufka. – Kdo ji to dítě udál? ptám se. Šoufek nic neřiká.

– Jimmy McGilvary, povidá Matty.

– Velký Hovno, Šoufek se odmítavě zašklebí.

– Nehraj tu pana Nevinnýho kurva, votočí se na mě Matty.

– E? Ses posral! Vo co ti de? vodvětim, dokonale zmatenej z toho, co na mě ten hajzl vylil.

– Byl si tam, Rento. Párty u Boba Sullivana, povidá von.

– Nené, vole, nikdy sem nebyl s Lesley. Řikám pravdu, což je, zjišťuju, chyba. V určitejch spolcích ti budou věřit dycky právej vopak toho, co jim řekneš; zvlášť dyž de vo sex.

– Jak je teda možný, že ses ráno na Sullyho párty probral vedle ní?

– Byl sem nasračky, ty vole. Totálně vodvařenej. Krk by mně neztuhnul, dybych měl místo polštáře dubový prkno. Vůbec si nespomínám, kdy sem naposled něco přefik. Moje vysvětlení je přesvěčí. Věděj, jak dlouho už smažím a kde se asi pohybuje můj šukací kurs.

– Jakó, é… něgdo řiká, že to je… é, Seekerovo… tvrdí Spud.

– To nebyl Seeker, Šoufek zakroutí hlavou. Položí ruku na studenou tvářičku toho mrtvýho dítěte. Do voči se mu hrnou slzy. Mně je taky do breku. Mám svíravej, staženej pocit v prsou. Jedno tajemství bylo rozuzlený. Mrtvej vobličej malý Zorinky je přece tak nápadně podobnej tváři mýho kamaráda Simona Williamsona.

Pak si Šoufek vyhrne rukáv u bundy a ukáže plačící jizvičky na svý paži. – Toho svinstva se uš nikdy nedotknu. Vodteďka dál sem čistej. Nasadí takovej ten strašlivě zraněnej výraz, kerej používá pokaždý, dyž chce, aby s nim lidi šukali nebo aby ho založili. Skoro mu věřím.

Matty se na něj zadívá. – Noták, Eši. Neskákej hnedka po hlavě do chybnejch závěrů. To, co se stalo tomu dítěti, nemá s herákem nic společnýho. Ani Lesley za to nemůže. Já byl úplně blbej, že sem to řek. Byla dobrá matka. Milovala to dítě. Nigdo za to nemůže. Umřelo ve spánku. To se stává často.

– Jasně, jakřikám, smrt ve spánku… vite co myslim? souhlasil Spud.

Cejtim, že je všechny miluju. Mattyho, Spuda, Šoufka a Lesley. Chtěl bych jim to říc. Snažim se, ale vylezlo z toho: – Du vařit. Poďvaj se na mě, totálně nechápou. – To sem celej já, pokrčím rameny v ospravedlnění sebe sama. Du do vobejváku.

Lesley. Hrůza. V těhle věcech sem naprosto nepoužitelnej. V tomhle stavu víc jak nepoužitelnej. Nulová užitečnost. Lesley se po celou dobu ani nepohnula. Cejtim, že bych možná měl jít a trochu ji povzbudit, obejmout ji rukou. Ale moje kosti jako by byly zkroucený a sedřený. V tuhle chvíli bych se nedokázal dotknout nikoho. Místo toho blábolím nesmysly.

– Je mi to fak líto… ale nigdo za to nemůže… smrt ve spánku, prostě… Zorinka… báječnej capart… to je v prdeli… to je fak nespravedlivý, to ti mužu říc.

Lesley pozdvihne hlavu a zadívá se na mě. Její hubená, bílá tvář je jako lebka vobalená v mlíčným škraloupu; voči má krvavě červený, lemovaný čemejma kruhama.

– Ty vaříš? Marku, já potřebuju šlehu. Kurva, já vopravdu protřebuju šlehu. Prosím, Marečku, dělej, uvař mi šlehu.

Nakonec tedy mužu bejt aspoň k ňákýmu praktickýmu užitku. Stříkačky a jehly se válely všude kolem. Zkoušel sem si spomenout, kerý nádobí bylo moje. Šoufek tvrdí, že by se nikdy v životě s žádným zmrdem nedělil. Kecá. Pravda je taková, že dyž se cejtíš jako já teď, tak si s tim velkou hlavu neďěláš. Seberu tu, co leží nejblíž a kerá aspoň neni Spudova, protože ten seděl na vopačný straně cimry. Jesi Spud ještě neni HIV pozitivní, tak by měla vláda poslat do Leithu delegaci statistiků, protože tu pořádně nefungujou zákony pravděpodobnosti.

Vytáhnu svoji žičku, zapalovač a kuličky vaty a taky trochu tohodle zasranýho Cifu nebo Aty, kerýmu má Seeker tu drzost řikat herák. Do mlsnosti za náma přišli kluci.

– Kluci, vycouvejte mi vod toho zapalovače, vyštěknu a máváním ruky dozadu jim ukazuju, aby se drželi dál. Vim, že si hraju na Pána a mám na sebe trochu vztek, protože je to strašný, dyž ti tohle ňákej zmrd udělá. Jenže nikdo, kdo se kdy voctnul v týhle pozici, nemůže popřít tezi, že absolutní moc lidi kazí. Maníci vo pár kroků ustoupěj a v tichosti pozorujou, jak já vařim. Ty mamrdi budou muset počkat. První dostane Lesley, teda až po mně. To se rozumí samo sebou.

FEŤÁCKÝ DILEMATA Č. 64

– Marku! Marku! Odpověz! Synáčku, já vím, že tam seš! Já vím, že tam seš!

To je moje máma. Je to už docela dlouho, co sem mámu viděl naposled. Ležim tu, jenom pár kroků vode dveří, kerý vedou do rovný chodby, kerá vede k dalšim dveřím. Za těma dveřma je moje máma.

– Marku! Prosimtě, synáčku, prosím! Odpověz! Marku, to je tvoje matka! Odpověz!

– Zní to, jako by máma brečela. Zní to jako „óód-póóó-vjééz“ Maminku miluju, tolik ji miluju, ale způsobem, kerej je pro mě těžký definovat, způsobem, kerej to dělá vobtížný, skoro

nemožný, abych jí to vlastně řek. Přesto ji miluju. Tak moc, že nechci, aby měla syna jako sem já. Přeju si, abych jí moh najít náhradu. Přeju si to, protože si nemyslim, že bych měl možnost se změnit.

Nemužu jít ke dveřim. Ani náhodou. Místo toho se rozhodnu uvařit další šlehu. Moje centra bolesti řikaj, že už je zas načase.

Zas.

Bože, život neni ani o trochu jednodušší.

V tomhle heráku je spousta sraček. To poznáš podle toho, že se to pořádněnerozpouští. Do píči s tim hajzlem Seekerem!

Někdy se budu muset jít na ty dva rodičové mrknout, zjistit, jak se jim vede. Tahle návštěva bude prioritou; samozřejmě, až potom, co se pudu poďvat za tim zmrdem Seekerem.

JEJÍ STAREJ

Do píči.

Zašli sme si akorát na pár kousků. Todle je fak normálně jeblý.

– Viděls to? Ty vole, to je šílený, řek Tommy.

– Né, nech to bejt, voe. Nebudem se do toho míchat. Neviš vo co de, povídám mu.

Ale viděl sem to. Jasný jak den. Dal jí ránu. Žádnou facku nebo něco takovýho, ale ránu pěstí. Bylo to hrozný. Sem rád, že vedle nich sedí Tommy a ne já.

– Protože řikám, kurva! Prostě kurva proto! Ten chlápek na ni zase řve. Nikoho to netočí. Mohutnej týpek za barem se světlejma vlasama zakroucenejma jak korková vejvrtka a rudým ciferníkem se na mě podivá a usměje se, pak se votočí a pozoruje závody v šipkách. Žádnej z těch chlápků, co hrajou šipky, se ani nevohlídne.

– Je to za vosumdesát drobnejch? Ukážu na Tommyho skoro prázdnou sklenici.

– Jo.

Dyž sem přišel k baru, začli znova. Slyšim je. Stejně jako barman a ten zmrd s hárem do vejvrtky.

– Tak poď. Udělej to znova. Dělej! Dráždí ho. Má hlas jak ňákej démon, prostě vříská, ale její rty jako by se ani nepohybovaly. Jenom díky tomu, že ten křik de vod ní, víš, že je to vona. Tadle posraná hospoda je vlasně skoro prázná. Mohli sme se posadit dekoliv. Dekoliv, de se dá sednout.

Znovu jí dá ránu. Z pusy jí vytryskne krev.

– No jen mi ještě natáhni, ty siláku jeden posranej. Dělej!

Udělá to. Vona vykřikne, pak začne naříkat a drží si hlavu v dlaních. Von sedí jen kousek vod ní, zírá na ni, z voči mu šlehaj blesky, huba mu visí dokořán.

– Milenecká hádka, usměje se ten sráč vejvrtkáč, dyž zachytí muj pohled. Já úsměv vopětuju. Nevim proč. Prostě tak nějak cejtim, že potřebuju přátele. Před žánym zmrdem vo tom nikdy nemluvím, ale vim, že mám problémy s chlastem. Dyž máš tenhle problém, tvý kámoši se tě straněj, ledaže maj taky problémy s chlastem.

Poďvám se na barmana, staršího chlápka s šedivejma vlasama a knírem. Zavrtí hlavou a něco zašeptá.

Přinesu pinty ke stolu. Nikdy nesmíš uhodit holku, říkával mi často fotr. Synku, povidá mi, todle dělá akorát ta nejubožejší chamraď. Na toho zmrda, co mlátil tu holku, ten popis sedne. Má mastný černý vlasy, hubenej bílej ksicht a černej knír. Curáček s ksichtem jak fretka.

Nechci tady dál bejt. Já sem přišel akorát na pár kousků. Jenom pár, slíbil sem Tommymu, abych ho sem dostal. Chlast mám pod kontrolou. Akorát normálně pinty, žáný panáky. Ale takovádle věc mě nutí dát si kapku whisky. Carol vodjela ke svý matce. Už se nevrátím, povidala. Stavil sem se akorát na jedno, ale mužu se klidně vožrat.

Dyš si sedám, Tommy těžce voddechuje a vypadá napruženě.

– Kurva Druháč já ti povidám… procedí mezi skřípajícíma zubama.

Ta holka má to voko vošklivě napuchlý a zavřený. Čelist má napuchlou taky a z pysků ji ještě furt teče krev. Je to drobná holka a vypadá, jako by se měla po další ráně rozpadnout na kousky.

Ale nepřestává.

– Tohle je tvoje vodpověď. Tohle je dycky tvoje vodpověď, vyplivne na něj mezi vzlyky, zuří a zároveň se lituje.

– Sklapni! Řikám ti! Drš kurva hubu! Skoro se dusí vztekem.

– Co teda uděláš, no?

– Ty zasraná… Vypadá to, že ji užuž dá další ránu.

– To by stačilo, kámo. Nech toho. Seš mimo, povidá tomu chlápkovi Tommy.

– Do toho ti kurva nic neni! Ty se do toho neser! Kluk ukáže na Tommyho prstem.

– Vy tam, to by snat stačilo. No tak! Zařve barman. Ten sráč vejvrtkáč se usměje a pár šipkařů se votočí.

– A schválně se do toho budu srát. Co s tim voe uděláš? No co? Tommy se předkloní.

– Do prdele, Tommy. Sklidni se, vole. Chytím ho nesměle za ruku, myslim přitom na barmana. Prudkým trhnutím se uvolní.

– ‚Ceš pěstí? povidá ten kluk.

– Myslíš, že tady budu akorát tak sedět a nechám tě to dělat dál? Frajere posranej! Tak poť ven ty zmrde. Děléééj! Tommy tak ňák vyzývavě zazpívá.

Ten kluk je s toho posranej. Má proč. Tommy je docela statnej chlápek.

– Do toho ti nic neni, povidá, už tolik nemachruje.

Pak ale na Tommyho zařve ta ženská.

– To je muj starej! Mluvíš kurva s mym starým! Tommy je v takovým šoku, že ji ani nezastaví, dyž k němu vyrazí a zareje mu nehty do ksichu.

Potom se to všechno semlelo. Tommy se zved a natáhnul tomu klukovi pěstí do držky, maník sletěl ze židle na podlahu. Já hnedka vylít a rovnou za tím sráčem vejvrtkáčem za barem. Napálil sem mu pod bradu a chyt ho a stáhnul za ty jeho posraný kudrlinky, držel sem mu hlavu dole a párkrát ho nakopnul do ksichtu.

Myslim, že tu první vyrazil rukou a pochybuju vo tom, že by mu to druhý něco událo, protože nosim plátěnky. Švihne rukama a roztrhne moje sevření. Pak se vodtáhne, celej rudej ve vobličeji a zmatenej. Myslel sem, že si mě ten zmrd podá, klidně by moh, ale von tam jenom tak stojí a rozhodí rukama.

– Co máš za problém, kurva?

– Máš z toho hroznou srandu, co?

– Vočem to kurva mluvíš? Vypadá, že totálně nechápe.

– Zavolám policajty! Palte vocud nebo zavolám policajty! křičí barman a pro věčí efekt zvedá sluchátko.

– Tady žáný rvačky nebudou, hošové, povidá výhružně ňákej velkej tlustej chlápek z toho šipkařskýho týmu. Šipky drží pořád v ruce.

– S tim nemám nic společnýho kámo, řiká mi ten sráč vejvrtkáč.

– Možná žesem se splét, takňák, já na to.

Ta ženská a její starej, co za tohle všecko můžou, my si akorát vyšli na menčí drink, se vyplížej ze dveří.

– Svině zasraný. Tohle je muj staréj, zaječí na nás, dyž vodcházej.

Na rameni cejtim Tommyho ruku.

– Pod Druháči. Dem vocuď, povidá.

Ten tlustoprd z toho šipkařskýho týmu, má červený triko se jménem hospody, znakem terče, a pod nim „Stu“, ten si toho pro sebe musí ještě spoustu říct.

– Sem vole nebudeš chodit dělat bordél. Todle néni tvůj lokál. Já ty vaše ksichty znám. Ste kámoši s tim zrzavým zmrdém a s tim mladým Williamsoném, co má ten copánék. Tydle zmrdi sou posraný šmejdi, co prodávaj drogy. Takovoudle zasranou verbež tady nechceme.

– My žáný drogy neprodáváme, voe, vopáčí Tommy.

– Jasňé. Ftýdle hospodě né, na to ten tlustoprd.

– Alenoták Stu. To neni vina těch mladéjch. To ten zmrt Alan Venters s tou jeho buchtou. Ty jedou v drogách víc než fšichni vostatní zmrdi fokolí, voe. To přece víš, povidá druhej chlápek s řídkejma světlejma vlasama.

– Takovýdle scéný by si měli dělat domá a né fputycé, prohodí jinej chlápek.

– Domácí hátká. Nic jinýho. Neměli by s tim votravovat lidi, co si akorát zašli na skleničku, souhlasí Rídkej vlas.

Nejhorší to je venku. Sem posranej, že by mohli jít za náma. Du rychle, zatímco Tommy se drží zpátky.

– Přibrzdi, voe, povidá.

– Ale hovno. Padáme vocuď.

Metem si to ulicí. Vohlídnu se, ale z hospody žánej zmrd nevylez. Před náma zahlídnem ten mentální párek.

– Já du jen na slovíčko s tim zmrdem, řiká Tommy, připravenej za nima vyrazit. Zblejsknu, že přijíždí bus. A22. Ten nás vytáhne.

– Ser na to Tommy. Támle je autobus. Póď, voé. Uháníme k zastávce a naskočíme do autobusu. Deme nahoru a dozadu, třebaže jedem akorát pár zastávek.

– Jak vypadá muj ksicht? Ptá se mě Tommy dyž si sednem.

– Jako dycky. Pěknej humus. Ta buchta ti ho akorát vylepšila, voe, vopáčim já.

Poďvá se na svůj vodraz ve vokně autobusu.

– Kurva zasraná, zakleje.

– Zkurvenej zasranej párek, voe, já na to.

To bylo vod Tommyho špicovy, že jako dal ránu tomu klukovi a ne tý buchtě, idyž to byla vona, co mu ji vyťala. V životě sem už udál spousty věcí, na kerý nejsem zrovna pyšnej, ale nikdy sem nepraštil buchtu. To, co tvrdí Carol, je volovina. Vykládá, že prej sem vůči ní použil násilí, ale já ji nikdy nemlátil. Akorát sem ji držel, abysme si mohli povídat. Tvrdí, že zadržování je totéž co mlácení, je to prej zase jenom násilí vůči ní. To se mi nezdá. Já ji tam chtěl akorát přidržet, abysme si promluvili.

Dyž sem vo tom řek Rentoví, povídal, že prej pravdu měla Carol. Říkal, že prej má právo přijít a vodejít, gdy se jí zachce. Ale to je blbost. Já sem jí chtěl akorát něco říc. Franco se mnou souhlasil. Je to úplně jiný, dyš s někým seš, řekli sme Rentovi.

V autobuse sem byl nervózní a bylo mi blbě. Tommy na tom moh bejt stejně, protože uš sme vůbec nemluvili. Ale zej tra budeme s Rentou, Betlem, Spudem, Šoufkem a vostatníma a budem se vychloubat jak hovno.

RYCHLOVKA NÁBOR

1 – Příprava

Spud a Renton seděli v hospodě v Royal Mile. Hospoda se pokoušela vypadat jako bar v americkém stylu, jenže ne zrovna akurátně; byl to takový blázinec nacpaný všemožnými starožitnostmi.

– To je fak voe ňáký divný, jakřikám, mě i tebe poslali na ten samej džob, né? povídá Spud, usrkávaje ze svého Guinessu.

– Pro mě je to kurva katastrofa. Já ten posranej džob nechci. To by byla hrůza vole, zakroutil hlavou Renton.

– Jasňé, já sem, jakřikám, šťasnej na tý vychytáfce, co sem téď voe, né?

– Dyž problém je, Spude, v tom, že dyž se nebudeš snažit, dyž ten pohovor schválně posereš, ty zmrdi řeknou těm hovadům vod podpory, aby ti usekli žíro. To se mi stalo v Londýně. Tam mám uš poslední varování.

– Jó… to samý já čéče. Co budeš jako dělat, jakřikám?

– Nó, co musíš udělat, je chovat se entuziasticky, a přitom ten pohovor posrat. Dokuř jim budeš připadat jakože po tom fak dychtíš, nemužou vole nic říc. Jesi budem sami sebou a budem upřímný, nigdy nám ten posranej džob nedaj. Problém je, že dyž si tam akorát kecneš a nic těm zmrdům neřekneš, tak ti pudou rovnou po žíru. Řeknou: Tomu je to prostě volný.

– Ty vole to je na mě těžký… viš? Dát to takle ňák dohromady je složitý, jakřikám… né? Já sem dycky tak ňák jako strašně stydlivej, normálně, viš?

– Tommy mi dal ňákej spíd. Kdy že je ten tvůj pohovor?

– Až v pul třetí, jakřikám.

– No, já du v jednu. Uvidim tě tu ve dvě. Dám ti mou kravatu a ňákou rychlovku. Kapku tě to vzpruží, aby ses moh dobře prodat, jasný? Poť dělat na těch žádostech.

Položili formuláře před sebe na stůl. Renton už měl půlku hotovou. Několik údajů Spuda zarazilo.

– Hej… co je todle, voe, jakřikám? George Heriots… dyk si chodil do Leithy, voe…

– Je známou skutečností, že nemáš kurva šanci dostat v tomhle městě cokoliv slušnýho, jesis nechodil do činaný školy. Absolventovi George Heriots nebudou

ani náhodou nabízet místo portýrka v hotelu. To je akorát pro nás plebeje, takže tam hoď něco takovýdleho. Jesi v tvým formuláři uviděj Augáče nebo Graigáče, tak ti to místo začnou nabízet… do píči, musim uš jít. Dělej jak myslíš, hlavně tam nebuď pozdě. Za chvilku se tu uvidíme.

2 – Proces: Pan Renton (13:00 hodin)

Přivítal mě právě zaučovanej budoucí manažer, siláckej, poďobanej týpek v nažehleným kvádru s lupama na ramenou, co vypadaly jak hromádky ňákýho kokainu. Měl sem chuť položit tomu zmrdovi na sáčko srolovanou stovku. Ten jeho připosranej ksicht a beďary kompletně zruinovaly imidž, kerý se ten ulízlej sračička pokoušel dosáhnout. Ani v mejch nejhorších feťáckejch vobdobích sem nikdy nebyl tak zakomplexovanej, jako je tenhle ubohej blbeček. Je to očividně akorát spolujezdec. Náčelníkem je tlustej, rozšafnej maník uprostřed; po jeho pravici je chladně se usmívající lesbička v dámským byznysovym sáčku s tlustou mejkapovou maskou, kerá vypadá katalogově odporně.

Na posranej portýrskej džob je to teda pořádnej šik.

Zahajovací gambit se dal tušit. Tlusťoch mi věnuje vřelej pohled a povidá: – Tady ve vaší žádosti vidím, že jste navštěvoval George Heriots.

– Ano… ach, ty blažené školácké časy. Teď už se to zdá být tak dávno.

V tý žádosti sem možná lhal, ale při pohovoru ne. Jednou sem George Heriots navštívil: když sem byl truhlářským učněm u Gilslanďs, ďáli sme tam ňákou kontraktační práci.

– Je tam ještě starý Forethingham?

Do hajzlu. Vyber jednu ze dvou možností; první: jo, druhá: už je v důchodu. Né. Moc riskantní. Snaž se mlžit.

– Bože, vy mě tam teď vracíte… usměju se. Ten tlustoprd se s tim zdá bejt spokojenej. To je zneklidňující. Mám pocit, že interview je u konce a že mi ten flek nakonec nabídnou. Následující votázky sou mi kladený příjemným hlasem a sou nenáročný. Moje hypotéza je v prdeli. Rači by dali absolventovi měšřanky s těžkou mozkovou poruchou džob v nukleárním inženýrství, než aby dali někomu jako já místo čističe na jatkách, idyby měl třeba PhDr. Tady musim něco udělat. Tohle je úděsný. Tlusťoch mě vidí jako absolventa George Heriots, na kerýho přišly těžký časy, a chce mi pomoct ven. Hrubě ses přepočítal, Rentone, ty kreténe.

Kurva díky za toho poďobanýho čuráka. To je férovej vodhad, dyž si vemu, že každá částečka jeho těla je nejspíš pokrytá uhrama. Začne mi nervózně klást votázku: – Ehm… ehm… Pane Renton… ehm… můžete, ehm, vysvětlit… é, vaše proluky mezi zaměstnáními, ehm…

Můžeš vysvětlit svoje proluky mezi slovama, blbečku.

– Ano. Měl jsem dlouhodobý problém s heroinovou závislostí. Snažil jsem se s tím bojovat, avšak zredukovalo to mé aktivity, co se zaměstnání týče. Mám pocit, že je důležité být k vám upřímný a jakožto potenciální budoucí zaměstnanec se o tom zmínit.

Omračující coup de maítre. Nervózně se zavrtěj na židlích.

– No, eh, děkujeme vám, že jste k nám tak otevřený, pane Renton… eh, musíme se ještě podívat na pár dalších lidí… takže, ještě jednou děkujeme a budeme s vámi v kontaktu.

Kouzelné. Ten otylej mizera mezi nás stáhnul ledovou a odtažitou oponu. Nemůžou říc, že sem se nesnažil…

3 – Proces: Pan Murphy (14.30 hodin)

Ten spíd je fak tutti frutti, jakřikám. Cejtim se tak ňák dynamicky, né, jakřikám, fak se na tendle pohovor těšim. Renta povidá: Prodej se Spude a řekni pravdu. Tak dem na ty kocoury, ať to sviští…

– Tady ve vaší žádosti vidím, že jste navštěvoval George Heriots. Absolventi Heriots se nám tu dneska odpoledne, zdá se, přemnožili.

Jasňé, kocoure tlustej.

– Vlasně čéče, tady musim z barvou vén. Chodil sem do Augáče, Sv. Augustýna jakřikám, pak do Craigáče, eh Craigroystonu, né. Nadrápal sem tam Heriots prostě, ptože sem myslél, že to jako by mi pomohlo dostat ten džób. Ftomle měsťé je strašná dyskryminace čéče, viš. Hnet co tydle frajeři fsáčku a kravatce viděj Heriots nebó Daniel Stewarts nebó Edinburgh Academy, začnou bejt tak ňák nadržený, né. Ci říc, jakřikám, řekbysté: á vidim, že ste navštěvoval Craigroyston?

– No, já jsem se na to jen pokoušel zavést konverzaci, protože jsem v Heriots náhodou studoval. Chtěl jsem vám umožnit, abyste se cítil jako doma. Ale každopádně mohu uklidnit vaši mysl ohledně nějaké diskriminace. To je vše zahrnuto v našem novém prohlášení, které se týká rovnoprávných příležitostí.

– To je v pohodě, čéče. Já sem f klídků. Akorát fak chci tendle džob, jakřikám. V noci sem vůbec nemoh spát. Bál sem se, že to jako nomálka podělám, jakřikám, ne? Prosťé, dyž pardi uviděj na fomuláři „Craigroyston“, si jakřikám pomysléj, nó každej co tam chodil, je nula, že jó? Ale é, znáté Scotta Nisbeta, toho fodbalistu, jakřikám? Je u Hunů… é první tým Rangers, a hraje stejně dobřé jako fšichni ty drahý Sounessovi internacionálové, né? Ten kocour byl v Craigáči vo rok pode mnóu, čéče.

– No, mohu vás ujistit pane Murphy, že jsme mnohem více zvědavi na kvalifikaci, kterou jste získal,

než na školu, kterou jste vy nebo kterýkoli jiný kandidát navštěvoval. Zde se píše, že máte O Grades…

– Jééé. Jakřikám, tady tě budu muset zastavit, kočkodané. Ty O Grades to je kéc, né? Myslel sém, že to budu potřebovát, abysem vůbec strčil nohu do dveří. Ukazuju iniciatývu, jakřikám. Né? Já ten džob fak chci, čéče.

– Podívejte se, pane Murphy, vás k nám poslali z Úřadu práce. Takže nám nemáte vůbec zapotřebí lhát, abyste strčil nohu do dveří, když už jste se takhle vyjádřil.

– Hééj… říkejte si co chceté, čéčé. Vy ste tu náčelník, guvernér a boss, tagže mlufté, jakřikám.

– Ano, tedy, moc jsme tu nepokročili. Proč nám jednoduše neřeknete, proč chcete to místo tak zoufale, že jste odhodlán lhát.

– Potřebuju ňáký love čéče.

– Pardon? Cože?

– Prachý, jakřikám, eh… kov, škváru a ták. Né?

– Aha. Ale co vás speciálně přitahuje na rekreačním průmyslu?

– Nó, každej se chce mít fajnově, trochu si užít, né? To je pro mě rekreace, čéče, jakřikám. Chci vidět jak se kolíci dobře bavjéj, né?

– Ano. Děkujeme vám, povidá ta kóča v mejkapový masce. Tudle bábu ty vole fak normálka miluju… – Jaké jsou, myslíte, vaše hlavní přednosti? ptá se mě.

– Eéé… smysl pro humor, jakřikám. To je fak čéče potřeba, to musiš mít, to proste musiš mít, né? Musim přestat řikat tak často „né“. Tydle frajeři by si mohli myslet, že sem ňákej plebej.

– A co slabé stránky? voptalo se mě to pištivý kotě v sáčku. Panečku, tomu řikám poďobanej kocour. Z těma beďarama si Renta nedál srandu. Máme tu úplnej leopardí klub.

– Myslim, čéče, že sem prostě kapku móc velkej perfekcionysta, né? Je to, jakřikám, dyž nejsou věci ťip-ťop, tak na to házim boba. Ale todle interview čéče fak žeru, né?

– Mockrát vám děkujeme pane Murphy. Dáme vám vědět.

Néné čéče, potěšení bylo na mý straně. Nejlepší pohovor, na kerym sem gdy byl, né? Vyrazím k nim a dám kóče a voboum kočkodanům pac.

4 – Posudek.

Spud se setkal s Rentonem znovu v hospodě.

– Tak co, Spude, jak to šlo?

– Dobře kočkodané, dobřé. Možná až moc dobřé, jakřikám. Myslim, že mi ty frajírcí možná ten flek nabídnou. Špatný vibracé. Ale jedna věc, čéče, s tim spídem si měl pravdu. Při pohovoréch sem se nigdy tak ňák náležitě neprodal. Boží časy, kompádre, boží časy.

– Poď, dáme si drink, abysme voslavili ten tvůj úspěch. Dal by sis ještě šňupa rychlovky? – Néřek bych né, čéče, jako, neřekl bych ne.

V RELAPSU

SKOTSKO BERE DROGY V PSYCHICKÉ SEBEOBRANĚ

Vo tom barrowlandskym koncertě sem před Lizzy nesměl ani ceknout. To teda ani náhodou, vole, to ti mužu říc. Lístek sem si koupil jen co sem dostal žíro. To mě úplně švorclo. Jenže vona měla tou dobou narozeniny. Takže buť lístek, nebo dárek pro ni. Bez debat. Tohle byl Iggy Pop. Myslel sem, že by to mohla pochopit.

– Listek na pitomýho Iggyho Popa, ten si koupit můžeš, viď, ale koupit mi pitoměj dárek k narozeninám, to né, có! To byla její vodpověď. Sleduješ, vole, jakej mám těžkej osud? Normální blázinec, ty vole. Teda, nevykládej si mě špatně. Její důvody sou jasný. Je to ale moje chyba, jak řikám, moje vlasní chyba. Normálně naivní, to je náš Tommy. Starej tlučhuba. Všude du bradou napřed. Dybych byl vo trošičku víc, jak je to slovo? licoměrnější, vo těch líscích bych ani nepíp. Něco mě hrozně vzruší a já normálně vodevřu tu svou velkou hubu a pěkně doširoka. To je váš nebojsa Tommy Gun. Normální vůl.

Takže vod tý doby sem se vo tom koncertě nezmiňoval. Večer před tou událostí mi Lizzy povidá, že by jako normálně chtěla jít do bijáku na Obviněného. Řiká, že je tam ta, co byla v Taxikářovi. Já filmy normálně moc nemusím, je vokolo toho moc reklamních taháků a publicity. To je ale vedlejší, jesi víš vo co mi de, protože já tady sedim s lískama na toho milýho Iggyho v kapse. Takže sem nucenej se vo tomle chlápkovi a Barrowlandu zmínit.

– Já zejtra nemužu. Mám v Barrowladu ten koncert Iggyho Popa. Deme tam s Mitchem.

– Takže tybysi šel rači s tim posranym Daviem Mitchellem na koncert, neš se mnou do kina. To je přesně Lizzy. Rétorická votázka, nezbytná výzbroj buchet a vypatlanců.

Z tohodle problému se stalo fak jako normálně referendum vo našem vztahu. Moje instinkty mi velej bejt přiměj a říc „ano“, ale to by nejspíš znamenalo dostat vod Lizzy kopačky, a já sem na souložení s ní normálně závislej. Bože, to miluju. Dyž jí to u mě v bytě dělám zezadu a vona něžně vzdychá, její krásná hlavička leží na polštářích ve žlutým hedvábu; to sou ty povlaky, co je pro mě štípnul Spud v Mark’s and Spencer’s na Princes Street jakožto dar k slavnostnímu vodevření našeho novýho bytu. Jasně vole, já vim, že bych tady neměl vyzrazovat náš soukromej život, ale její vobraz v posteli je tak silnej, že ani její společenská hrubost a nevotesanost ho nedovede voslabit, ani to, že vona je takovej permanentně samonasírací typ. Já si normálně akorát přeju, aby Lizzy byla vždycky taková, jaká je v posteli.

Pokouším se broukat všemožný svůdný vomluvy, ale vona je tak pichlavá a nesmiřitelná: sladká a krásná je fakt akorát v posteli. Ten permanentně nakvašenej výraz z ní vyžene krásu mnohem dřív, než by měla zmizet. Nadává mi do všech vyjebanců pod sluncem a pak ještě přidá pár navrch. Ubohej Tommy Gun. Už není velikej válečník, posaďte ho na nočník.

Ale Iggy za to nemůže. Toho kluka z toho přece vinit nejde, né? Jak moh vědět, dyž na svý cestě zabrousil do Barrowlandu, že chlápkům, vo kerejch ani neví, že existujou, přidělá takovýhle potíže? To je fak normálně úchylný, dyž vo tom přemejšlíš. Ale je to prostě další kapka. Lizzy je normálně železná žena. Ale sem rád. I Šoufek na mě žárlí. Chodit s Lizzy, to ti propůjčuje určitej společenskej statut, ale jak se řiká, sláva něco stojí.

Když odcházím z hospody, nemám pochyby vo tom, že jako člověk sem bezcennej.

Doma sjedu lajnu spídu a vychlemtám láhev Merrydown. Normálka nemužu spát, takže zavolám Rentoví a nadhodím, jesi by nechtěl přijít a koukat se na video s Chuckem Norrisem. Renta zejtra vodjíždí do Londýna. Tráví tam víc času než tady. Má to něco společnýho s lapačkama na žíro. Ten zmrd je v ňákym takovým syndikátu s těma maníkama, co je potkal, dyž dělal před lety na tom trajektu přes Kanál mezi Harwichem a holandským Hookem. Pude na Igáče v Londýně, do Town and Country. Dali sme si trochu trávy a tlemili se jak blbí, když Chuck s výrazem stoika, kerej trpí zácpou, rubal ty komunistický antikristy po tuctech. Za střízlivá se na tohle nedá koukat. Za zhulena je to normálka trhák.

Druhej den se mi v puse uďály hrozný boláky. Tempáč, Gav Temperley, kerej se nastěhoval do bytu, řiká, že prej mi to patří. Tvrdí mi, že prej se tim spídem zabíjím. Tempáč řiká, že prej se svojí kvalifikací bych měl mít ňákej džob. Já Tempáčovi povídám, že mi připadá jako moje matka, a to mnohem víc, než má kerejkoli z mejch kámošů právo. Ale je jasný, vo co Gavovi de. Von je totiš jedinej, kdo hákuje, pro ty maníky vod sociálky, a my všichni u něj neustále somrujem. Chudák Tempáč. Myslim, že sme ho včera v noci s Rentou budili. Tak jako všichni pracanti nemá Tempáč rád, dyž si potvory z podpory užívaj. Normálně nesnáší, dyž z něj Renta tahá informace vo procedurách s žádostma v sociálním centru.

Teď jedu za matkou, abych ji pumpnul vo ňáký prachy na ten koncert. Potřebuju ňáký drobáky na vlak a taky na chlast a na drogy. Moje droga je spíd, dobře se na něm pije, a něco k pití, to si dám vždycky rád. Tommy je normálka spídovej kalič.

Máma mi dá přednášku vo nebezpečí drog, vykládá mi, jak jsem ji hrozně zklamal, a taky mýho tátu, kerej má vo mě skutečně velký obavy, i dyž je třeba zticha.

Pozdějc, dyž přídě z práce von, tak mi řiká, zatímco je máma nahoře, že vona je možná ticho, ale má vo mě skutečně obavy. Řiká mi na rovinu, že je mým chováním skutečně zklamán. Doufá, že neberu drogy, a přitom bedlivě zkoumá muj ksicht, jak dyby to dokázal poznat. Je to sranda, znám heráčníky, travaře a spídový maniaky, ale ze všech kluků na drogách sou nejvodvařenější vopilci jako Druháč. To je Rab McLaughlin, Druhá Cena. Ten už toho posral fak hodně, ty vole.

Pumpnu ty prachy a v Hebs se setkám s Mitchem. Mitch je ještě furt s tou šťávou Gail. Jenomže je jasný, že mu ještě nedala. Posluchej ty dva tak deset minut a můžeš normálka číst mezi řádky. Mitch je v normálně klasický chlastací náladě, takže ho pumpnu vo ňáký drobný. Vytáhnem čtyři pinty těžkýho a nasednem na vlak. Cestou do Glasgowa udělám čtyři plešky Exportu a dvě lajny spídu. Pár jich spravíme U Sammyho Dowa a pak chytnem taxika k Linchovi. Po dalších dvou pintách, možná to byly tři, a potom co sme si každej dal na hajzlu další lajnu rychlovky, pějeme směsku Iggyho melodií a deme do Saracénovy Hlavy v Gallowsgate, naproti Barrowland. Chlastáme cider a zalejváme ho vínem a špičkou prstu zběsile nabíráme ze stříbmýho staniolu spíd.

Dyž vycházíme z hospody, nevidím nic než rozpitej neón. Tady normálka mrzne, nekecám vole, a my se vlečeme za tim světlem a do tanečního sálu. Míříme rovnou k baru. U baru znova zachlastáme, idyž je slyšet, že Iggy to už rozjíždí. Strhnu ze sebe rozervaný triko. Mitch na tom umakartovym stole nalajnuje trochu spídu z Momingside – kokainu.

Pak se cosi změní. Řiká mi něco vo penězích, což já nepochytim, ale zaregistruju zlost. Dostáném se do vostrý, vožrale nejasný hádky, začnou lítat pěsti, kdo dal první ránu si nepamatuju. Nemužem si dovopravdy ublížit ani ucejtit na pěstech nebo na těle sílu úderu. Totálně na sračky. Ale fak se rozjedu, dyž vidim, jak mi

z nosu proudí krev na vobnaženou hruď a teče po stole. Drapnu Mitche za vlasy a snažím se mu vomlátit hlavu vo zeď, ale ruce mám ztuhlý a těžký. Někdo mě vod něj vodtrhne a vyhodí z baru, dolu do chodby. Zvednu se, zpívám, sunu se za hudbou do sálu plnýho zpocenejch těl, strkám se a prorážím si cestu k pódiu.

Jeden chlápek do mě vráží hlavou, ale ukočíruju to, ani se nezastavím, abych zjistil svýho útočníka, porát si normálka razim cestu kupředu. Normálně pařim před pódiem, jen pár metrů vod Muže. Hrajou „Neon Forest“. Někdo mě poplácá po zádech, řiká, – Jen tak mimochodem, muj zlatej, ty seš úplně vymaštěnej. Hlasitě zpívám, kroutím se, jak pogující kus gumy.

Když Iggy Pop zpívá: „Amerika bere drogy v psychický sebeobraně“, zadívá se přímo na mě; akorát „Amerika“ zamění za „Skocko“, a definuje mě trefnějc v jediný větě, než všichni vostatní kdykoliv předtím…

Přerušim svůj tanec svatýho Víta a zustanu stát, omráčenej posvátnou úctou. Jeho pohled je na někom jiným.

SKLENICE

Ten problém s Begbiem byl v tom…, že s Begbiem je vůbec tolik problémů. Jedna z věcí, kerý mě nejvíc znervózňovaly, bylo to, že se v jeho společnosti nemůžeš dovopravdy uvolnit, zvlášt dyž už něco vypil. Vždycky sem měl pocit, že stačí jen malilinkej posun v tom, jak tě ten zmrd vnímá, a statut velkýho kámoše se ti může změnit na statut pronásledovaný voběti. Šlo vo to poshovět tomu kreténovi a přitom nevypadat jako příliš očividnej prdelolezec.

I tak, k jakýkoli vyložený neuctivosti docházelo v striktně definovanejch mezích. Tyhle hranice byly pro cizice neviditelný, ale už sis na ně vytvořil intuitivní cit. Ale i potom se ty zákony měnily podle nálady, kerou ten zmrd právě měl. Přátelství s Begbiem bylo ideální průpravou k tomu, aby ses moh jednou nalodit do nějaký známosti se ženskou. Učilo tě vnímavosti, vědomí o měnících se potřebách toho druhýho. Dyž sem byl s holkou, choval sem se tim samym nevtíravé shovívavým spůsobem. Stejnak jen na chvíli.

Begbie a já sme byli pozvaný na Gibbovy jedenadvacetiny. Je to pouze pro V. I. P., partnerky s sebou. Vzal sem Hazel a Begbie vzal svoji holku, June. June byla v tom, ale nebylo to znát. Sešli sme se v hospodě na Rose Street, což byl Begbieho nápad. Do Rose Street zapadne akorát hovado, pako a turista.

S Hazel sem měl zvláštní vztah. Už asi čtyři roky sme se střídavě vídali a nevídali. Máme takovou tichou dohodu, že dyž smažim, tak zmizí. Hazel se se mnou zahazuje, protože je stejně v prdeli jako já, ale rači se k tomu nepřizná, než aby se dala do kupy. U ní to má kořeny v sexu, ne v drogách. Hazel a já spolu spíme zřídka. To je proto, že já sem vobvykle moc vysmaženej na to, aby mě to zajímalo, a vona je tak jako tak frigidní. Lidi řikaj, že frigidní ženy nejsou, sou jenom neschopný chlapi. To je do jistý míry pravda a já sem ten poslední zmrd pod sluncem, kerej by si v tomhle voboru činil ňáký velký nároky – muj propastnej feťáckej rejstřík mluví sám za sebe.

De vo to, že Hazel ještě jako malou holčičku vopíchal vlastní otec. Jednou, dyž byla naprosto zpráskaná, mi to řekla. Nebyl sem jí tehdá moc nápomocnej, jelikož sem byl taky naprach. Dyž sem se ji pozdějc snažil přimět, aby sme si vo tom popovídali, tak už to nešlo. Vod tý doby to byla pokaždý katastrofa. To byl náš pohlavní život vždycky. Po dlouhým vodkopávání mi nakonec dala.

Byla napnutá, svírala křečovitě matraci a zatínala zuby, zatímco já sem dělal to, co sem musel. Nakonec sme toho prostě nechali. Bylo to jako dyž ti dá surfový prkno. Všechny předehry světa nedokázaly Hazel uvolnit. Byla po tom ještě víc napnutá, skoro se jí udělalo fyzicky blbě. Doufám, že jednou najde někoho, kdo jí to dokáže udělat. Prostě, s Hazel sme měli divnej pakt. Jedinej možnej způsob jak to popsat je, že sme upotřebili jeden druhýho ve společenským smyslu, abysme se ukázali v takovým pozlátku normálnosti. Je to skvělá zástěrka na její frigiditu a moji drogama navozenou impotenci. Muj táta s mámou Hazel fak žrali, viděli v ní potenciální snachu. Dyby jen věděli. Prostě sem Hazel brknul, aby mi udála pro tendle večer společnost: dva kriplové pohromadě.

Betl chlastal už předtim, než sme se sešli. Vypadal šupácky a výhrůžně, navlečenej do sáčka, jako bejvaj tupláci, čínská tuš mu vytejkala zpod manžet a límečku na ruce a po krku. Sem si jistej, že Betlovo tetování se samo plazí za světlem, navztekaný, že ho zakrejvaj.

– Jak se kurva má náš Rentovací hošá! zachraptí nahlas. Způsobnost nikdy nepatřila mezi jeho nejsilnější stránky. – Jak jé kóčó? prohodí k Hazel – Vypadáš ale kurva vyfikle. Vidiš tadytoho zmrda? Ukáže na mě. – Smrnc, praví tajemně. Pak to rozvine. – Todle je neschopnej lemr, ale má šmrnc. Chlap, kerýmu to pálí. Chlap, kerej má úroveň. Chlap né nepodobnej mý maličkosti.

Begbie u svejch přátel vždycky vykonstruoval imaginární vlasnosti, aby je pak bezostyšně připsal sám sobě.

Hazel a June, kerý se ve skutečnosti pořádně neznaly, moudře hodily řeč, a já sem se voctnul vodstavenej společně s Betlem, s tim generálem Frankem. Zjistil sem, že už je to dlouho, co sem naposlet chlastal s Begbiem sám, bez vostatních kamarádů, kerý by mi to vobčas ulehčili. Bejt sám bylo stresující.

Aby upoutal moji pozornost, Begbie mi vrazí loktem do žeber s takovou prudkostí, že by to mohlo bejt

chápaný jako napadení, dyby to nebylo mezi dvouma kumpánama. Pak mi začne vykládat vo nějakým bezdůvodně násilným filmu, kerej viděl na videu. Betl trvá na tom, že mi celou věc musí zahrát, předvádí údery karate, škrcení, bodnutí nožem, atd… na mně. Jeho výklad filmu trvá dvakrát tak dlouho neš samotnej snímek. Zejtra budu mít pár zhmožděnin, a to ještě nejsem ani nalítej.

Chlastáme v baru na balkóně a naši pozornost upoutá parta pošuků, jak vchází do narvanýho sálu pod náma. Frajersky napochodujou dovnitř, sou uřvaný a de z nich strach.

Takovýhle čuráky nenávidím. Čuráky jako Begbie. Čuráky, co by nejrač každou dršku, co je jiná neš ta jejich, přetáhli bejzbolovou pálkou: rákosníky, buzeranty a co se najde. Posraný zmetci v zemi zmetků. Vinit Angličany z toho, že nás kolonizovali, neni k ničemu. Já vůči Angličanům nenávist necejtim. Sou to jenom paka. Kolonizovala nás paka. Neumíme si ani vybrat slušnou, kypící, zdravou kulturu, aby nás kolonizovala. Ne. Vládnou nám vymrskaný čuráni. A co to z nás kurva dělá? Pozemskou chamraď, tu nejnižší z nízkejch. Nejvodpomější, nej servilnější, nejbídnější a nejdojemnější vodpad, co byl kdy vysrán na světlo boží. Angličany nenenávidim. Vystačej si s tim hovnem co maj. Já nenávidím Skoty.

Begbie začne vo Julii Mathiesonový, po kerý kdysi jel. Julie ho dycky nesnášela. Julii sem měl skutečně rád, možná právě pro tohle. Ta byla fak dobrý stvoření. Měla dítě, dyž byla HIV pozitivní, ale to dítě vyšlo díky bohu úplně čistý. Z nemocnice poslali Julii s harantem domů sanitkou, s dvouma chlápkama voblečenejma v takovejch jako protiradiačních vestách – helmy a tak. To bylo v pětavosumdesátym. Následky byly předvídatelný. Sousedi to viděli, vylítli z kůže a vypálili ji z baráku. Dyž ti připíchnou cedulku HIV, tak seš v prdeli. Vobzvlášť holka, kerá je na to sama. Buzerace následovala buzeraci.

Nakonec se nervově zhroutila a s tim jejím poškozeným imunitním systémem z ní byla snadná kořist pro náběh na AIDS.

Julie umřela loni na Vánoce. Na její pohřeb sem se nezvlád dostat. Ležel sem poblitej na matraci ve Spudově pelechu, vodvařenej tak, že sem se nemoh hejbat. To byla škoda, protože sme byli s Julií dobrý kamarádi. Nikdy sme spolu nešoustali nebo něco takovýho. Voba sme se domnívali, že by to věci moc změnilo, jak už to u vztahů mezi mužem a ženou chodí. Sex je v zásadě změní ve vážnou známost, nebo je ukončí. Po prcání můžeš ustupovat nebo postupovat, ale udržet status quo je komplikovaný. Julii to moc slušelo, dyž začala s herákem. Tak je to u věčiny holek. Jako by to z nich vytáhlo to nejlepší. Jako by ti to pokaždý něco dávalo, neš si to začne i s úrokama vybírat zpátky.

Begbieho epitaf na Julii: Věčná škoda pořáný prciny.

Zápasím s nutkáním povědět mu, jaká věčná škoda stříbrný kulky by byl von. Snažim se nedat najevo vztek; nedosáh bych tim ničeho, maximálně rozbitý dršky. Du dolu pro další rundu.

U baru sou ty tupláci, vrážej jeden do druhýho a do všech volů vokolo. Čekání než mě vobsloužej je zlej sen. Jakási mozaikovitá ulita z jizev a tetování, předpokládám, že uvnitř musí bejt ale kus čuráka, řve na nervózní vobsluhu za barem: – DVOJITÁ VOTKA A KOLA! KÚÚRVA DVOJITÁ VOTKA A KOLA, ZMRDÉÉ! Soustředím se na regál s flaškama whisky, snažim se seč mi síly stáčej, abych tomu kreténovi nepohlíd zpříma do voči. Je to jako by moje voči měly svůj vlasní život a samy vod sebe se stáčely ke straně. Vobličej mi zčervená a rozhoří se, jakoby v očekávání pěsti nebo lahve. Tyhle zmrdi sou posraný zmetci, cvoci prvního řádu.

Přinesu chlast nahoru, nejdříve prcky pro holky a potom pinty.

Pak se to stane.

Já sem akorát postavil před Begbieho pintu Exportu. Von ho vytáhne na ex; pak nenuceně vodhodí práznou sklenici za sebe z balkónu. Je to jedna z těch robustních lisovanejch sklenic s uchem a já koutkem voka zahlídnu, jak rotuje vzduchem. Koukám na Begbieho, kerej se usmívá, zatímco Hazel a June vypadaj zmateně, vobličeje ochromený úzkostí se jim lesknou.

Sklenice se dole rozbije jednomu tuplákovi vo hlavu, ve kerý vodevře velikou ránu, zatímco von se sveze na kolena. Jeho kamarádi zaujmou bojový pozice a jeden z nich se nahne přes stůl a sejme ňákýho naprosto nevinnýho zmrda. Další dá pěstí do ksichtu chudákovi, kerej nese tác s pitím.

Begbie je na nohou a mete si to po schodech dolů. Vmžiku je uprostřed parketu.

– TEN KLUK DOSTAL KURVA SKLENICÍ! ŽÁNEJ ZMRT VOCUŤ NEVODEJDE DOKAVAŤ NEZISTIM GDO HODIL TOU POSRANOU SKLENICÍ!

Štěká rozkazy na nevinný párky, vykřikuje instrukce na vobsluhu za barem. Ale de vo to, že mu to ty tuplácký zmrdi žerou.

– Dobrý kámo. Tohle zvládnem! povidá Dvojitá Votka s Kolou.

Neslyšel sem, co na to řek Begbie, ale zdá se, že to na Dvojitou Vodku událo dojem. Pak Betl vyrazí k barmanovi. – HEJ TY! ZAVOLEJ KURVA POLICAJTY.

– NÉ! NÉ! ŽÁNÝ POLICAJTY! křičí jeden z těch tupláckejch psychoušů. Tyhle zmrdi maj zjevně rejstřík jak stehno. Ten nebohej debil za barem je z toho posranej, neví co si počít.

Begbie stojí rovně, krční svaly napnutý. Přelítne pohledem po baru a nahoru k balkónu.

– VIDĚL NĚGDO NĚCÓ? VY ZMRDI TAM, VIDĚLI STE NĚCO? řve na skupinku hochů, typ měšťanka, třeba Murrayíield, kerý sou z toho taky pěkně vyklepaný.

– Ne… sípne jeden z hochů.

Řeknu Haze a June, aby se nehnuly z balkónu, a sejdu dolů. Begbie je jak ňákej psychopatickej inspektor z detektivky vod Agathy Christie, každýho zmrda podrobuje křížovýmu výslechu. Přehání to, dyť je to kurva jak pěst na voko. Sem dole, dávám tuplákovi na rozpolcenou hlavu barovej ručník, pokouším se zastavit krev. Ten zmrd na mě jenom zamručí a neni mi jasný, jesi tim naznačuje vděk, nebo jesi se mi chystá nakopat koule, ale já v tom pokračuju.

Ňákej tlustej sviňák z tý party psychoušů přídě k tý druhý partičce u baru a do jednoho z nich vrazí hlavou. Celá hospoda vybuchne. Holky ječej, maníci si vyhrožujou, strkaj do sebe a vyměňujou si rány pěstí, vzduch plní řinkot tříštěnýho skla.

Bílý triko toho kluka je prosáklý krví a já si prorážím cestu mezi několika těly, abych se dostal nahoru k Hazel a June. Ňákej hajzl mi dá ze strany pěstí do ksichtu. Napůl sem to zahlíd koutkem voka a včas uhnul, takže sem neschytal plnej náraz. Votočim se a ten kretén povidá: – Tak pod frajere. Tak poď.

– Di do píči, kreténe, povidám a zakroutím hlavou. Ten maník se už chystá vyrazit, ale jeho kolega ho drapne za ruku, což je dobře, protože já na něj nejsem připravenej. Ten zmrd se zdá bejt docela vazba, jako by moh vrazit do pěsti celou svoji váhu.

– Tyvole, Málky, ser na to. S tim klukem to nemá kurva nic společnýho, povidá jeho kolega. Pohybuju se rychle. Haze a June se mnou scházej ze schodů. Málky, muj útočník, teď mlátí ňákýho jinýho zmrda. Uprostřed lokálu se udála mezera, kerou propluju s June a Haze až ke dveřím.

– Bacha, kámo, holky, povidám dvoum chlápkům, kerý se užuž chystaj servat, a jeden z nich na toho druhýho skočí, a my se díky tomu prosmýknem za nima. Před barem v pasáži Rose Street je Begbie a s nim ještě jeden čurák, Dvojitá Votka, a zuřivě kopou do ňákýko

nebohýho maníka na zemi. – FRAÁANKÚÚÚ! vykřikla June, až tuhla krev v žilách. Haze přiskočí ke mně a pověsí se mi za ruku.

– FRANCO! NO TÁK! zařvu a chytím ho za ruku. Nechá toho, aby si prohlíd výsledek svý práce, ale vytrhne se mi. Votočí se na mě a na moment myslim, že mi ji natáhne. Jako by mě neviděl, nepoznal. Pak povidá: – Rento. Zánej zmrd se nesmí srát do YLT. To se musej kurva naučit, Rento. To se musej kurva naučit.

– Díky kámo, povidá Dvojitá Votka, Frankův komplic na jatkách.

Franco se na něj usměje a nakopne toho zmrda do koulí. Úplně sem to cejtil.

– Kurva, já ti dám díky, ty zmrde! ušklíbne se a přitom natáhne Dvojitý Votce pěstí do ksichtu a srazí ho na zem. Jako střela vylítne maníkovi z huby bílej zub a přistane několik stop vopodál na kachlíky v pasáži.

– Franku! Co to děláš! zavřeští June. Táhnem toho zmrda ulicí a vzduchem se šíří kvílení policejních sirén.

– Ta svině, ta svině a ty jeho posraný kamarádíčci voe, to je ta svině, co voe bodnul mýho bráchu nožem! vykřikuje rozhořčeně. June vypadala zničená.

To byla blbost. Betlova bráchu, Joea, bodli před lety kudlou v hospodský rvačce v Niddrie. Tu rubačku začal sám a zranění nebylo nijak těžký. A v každým případě se Franco a Joe nenáviděli. Ale ten incident Begbiemu poskyt falešnou morální munici, kerou potřeboval, aby moh vospravedlnit jednu ze svejch pravidelnejch chlastem a úzkostí napájenech válek proti místní populaci. Jednoho dne to schytá sám i s úrokama. Není nic jistějšího. Nechtěl bych bejt u toho, až k tomu dojde.

Hazel a já sme se za Frankem a June trochu vopožďovali. Haze chtěla jít pryč.

– Něco s nim je. Viděls jeho hlavu? Poď vocuď.

Přistih sem se, jak jí lžu, abych vomluvil Begbieho chování. To je hrůza, doprdele.

Prostě sem už neměl sílu zvládat její hněv a všechny ty hádky, co s tim byly. Lhát bylo snadný, tak sme to v Begbieho společnosti dáli všichni. Celá Begbieho mytologie byla postavena na tom, jak sme si lhali navzájem a jak sme lhali sami sobě. Begbie těm kecům věřil stejně jako my. Hodně sme se zasloužili vo to, aby se stal tím, čím je.

Mýtus: Begbie má výtečnej smysl pro humor.

Realita: Begbieho smysl pro humor je aktivovanej výhradně smůlou, nezdarama a slabostma vostatních, vobvykle jeho kamarádů.

Mýtus: Begbie je „tvrdej“

Realita: Na férovce bych vosobně Begbieho necenil tak vysoko, nebejt jeho kolekce Stanley nožů, bejzbólovejch pálek, boxerů, pivních sklenic, pňvostřenejch pletacích jehel, atd. Já sám, a vůbec věčina zmrdů, sme moc pňposraný, abysme tudle teorii vyskoušeli, ale dojem zůstává. Tommy jednou v Begbiem kapku slabosti povodhalil, dyž si to spolu rozdali. A že mu dal pěkný kapky, náš Tomík. Upozorňuju tě, Tommy je ramenatej řízek a Begbie, což musí bejt řečeno, z toho vyšel lip.

Mýtus: Kámoši maj Begbieho rádi.

Realita: Bojej se ho.

Mýtus: Begbie by nikdy nesejmul žádnýho ze svejch kámošů.

Realita: Jeho kamarádi sou vobvykle moc vopatrný na to, aby tohle tvrzení vyzkoušeli. Při náhodnejch příležitostech, kdy tak udělali, se jim ho podařilo popřít.

Mýtus: Begbie svý kámoše podrží.

Realita: Begbie rozmlátí každýho nebohýho nevinnýho čuráčka, co ti nešťasnou náhodou rozlil pivo nebo do tebe prostě vrazil. Psychopati, co Begbieho kámoše terorizujou, z toho vobvykle vyjdou beztrestně, protože bejvaj Begbiemu bližší než maníci, se kerejma je v partě. Zná je z polepšovny, kriminálu a chuligánskejch part, takový to svobodný zednářství, kerý grázlové sdílej.

Tak či tak, tyhle mýty mi poskytly voporu pro záchranu večera.

– Koukni Hazel, já vim, že Franko je napruženej. Ale prostě ty chlápci dostali jeho bráchu na intenzivní péči. Voni spolu v rodině držej.

Begbie je jak fet, jak návyk. První den na základce mi učitel povidá: – Budeš sedět vedle Francise Begbieho. Na druhým stupni ta samá story. Ve škole sem se snažil jenom proto, abych se dostal do O Level třídy, a tak utek Begbiemu. Dyž Begbieho vyloučili a poslali ho do jiný školy, co je při cestě do Polmontu, moje výsledky upadly a byl sem poslanej zpátky do bezcertifikátovýho proudu. Ale furt, žádnej Begbie.

Dyž sem se učil u Gorgieho truhlářem, du do Telford College, abych si tam udál národní vosvěčení z teoretickejch kurzů v truhlařině. Sednu si s brambůrkama v jídelně, dyž přichází, no kdo jinej než ten zmrd Begbie s párkem dalších dementů. Byli na tom speciálním voboru práce s kovem pro problémovou mládež. Ten kurs jako by je měl naučit, jak si vyrábět svoje vlasní vostrý kovový ničivý zbraně, aby si je nemuseli kupovat v těch krámech Armády a Námořnictva.

Dyž sem svý řemeslo vopustil a šel do college, abych si udál A-Levels, tak sem už tak ňák napůl vočekával, že na plese nováčků potkám Betla, jak dává přes držku ňákýmu dioptrickýmu paku ze středních vrstev, protože na něj čuměl.

Von je to fak zmrd nejvyššího řádu. To je bez keců. Veliká potíš je ale v tom, že je to kámoš, no. Co můžeš dělat?

Zrychlili sme krok a následovali je dolů ulicí; kvartet zmetků zůstal pohromadě.

ZKLAMANÍ

Toho zmrda sem si pamatoval. Jistě že jo, voe. Dřív sem si myslel, že je to tvrdej chlap, tehdá v Craigáči, ne? Kamarádil se s Kevem Stronachem a tou jeho bandou. Totální magoři. Jako, nevykládej si mě špatně voe; já fak myslel že ten zmrd je borec. Ale spomínám si, že jednou, voe, se ho ňáký kluci ptali, vodkuť je. Jeden kluk povidá: – Jakey! (tak se ten zmrd menoval), seš s posranýho Grantinu nebo Roystinu? A von prej: – Grantin je Roystin. Roystin je Grantin. Po tomhle, voe, u mě ten mamrd kurva pořáně klesnul, né? Ale to bylo ještě v tý posraný škole, ne? Leta kurva letoucí, voe.

No a před tejdnem sem byl voe ve Volley; s Tommym a Druháčem, viš prostě Rab, Druhá Cena? Tenhle zmrd Jakey, ten velkej bouchač z Craigáče, přídě dovnitř. Neřekne ani bú. Pamatuju si, jak sme spolu šutrama rozmlátili hromady krabů na hadry. Tam dole v tom zmrdanym přístavu, ne? Von mě vůbec nepoznal. Nepoznal by mě voe vod Adama… čurák.

No a prostě, jeho kámoš, takovej uhrovatej frajer voe, se hned sere ke stolu a cpe do něj prachy. K biliárovýmu stolu. Já mu povidám: – Hele kámo, teď je na řadě támhleten, a ukázal sem na jednoho malýho dioptrickýho kolíka. Tenhle mrňous je uš zapsanej na tabuli, ale normálně by tam seděl a ani by necek, dybych se voe za něj nevozval já.

Já sem byl voe připravenej jít se prát. Dyby si ty zmrdi chtěli něco začít, tak to neni problém, voe. Ci říct, znáš mě ne, já nejsem ten typ, co by vyhledával potíže; ale měl sem v ruce tágo a ten uhrovatej moh mít ten tlustej konec v hubě, dyby chtěl. Samozřejmě, že sem měl u sebe kudlu. To je kurva jasný. Jak už sem řek, já nevyhledávám potíže, ale jesi si chce voe ňákej drzej zmrd začít, tak sem pro. Takže ten malej brejlovec tam nacpe prachy a rovná koule a tak, ne? A ten uhrovatej zmrd voe, ten jenom sedí, voe, a drží hubu. Já sem nepustil voko z toho tvrdýho týpka, nebo aspoň ve škole bejval tvrdej, ne? Ten zmrd neřek ani hovno. Pěkně držel zobák, debil.

Tommy mi povidá: – Hele, Franco, neni ten kluk drzej? Znáš Toma, ten neni plachej, zmrd jeden. A voni ho kurva slyšeli, ty zmrdi, ale zase ani necekli. Ten uhrovatej a ten takzvanej drsňák. A bylo by to dva na dva, protože znáš přece Druhou Cenu; nevykládej si mě špatně, já ho žeru, ale dyž dojde na pěsti, tak je normálka mimo mísu. Byl zlitej jak dělo a sotva udržel posraný tágo, voe. A to se bavíme vo půl dvanáctý ve středu dopoledne voe. Takže by to byly dvě férovky. Ale ty zmrdi nic neřikaj. Toho uhrovatýho bych si voe nijak necenil, ale byl sem fak zklamanej tím drsňákem, nebo takzvaným drsňákem, prostě. Žádnej tvrdej chlap to nebyl. Normální posera, jesi to mám říc na rovinu, né. Tenhle zmrd byl pro mě velký zklamání, to ti mužu říc voe.

PROBLÉMY S PTÁKEM

Je to fakt bizarní, dyž se snažíš najít vstupní votvor. Včera sem si to musel šlehnout přímo do ptáka, tam, co je nej prominentnější žíla v mym těle. Byl bych nerad, dyby se to stalo zvykem. Třeba je těžký si to přectavit, ale možná že pro tenle orgán najdu mimo čurání ještě i jiný využití.

Zvoní zvonek. Kurva fix. Ten posranej zmrdanej domácí: Baxterův synátor. Starej Baxter se s účtama za nájemný nikdy moc nesral, dej pámbu jeho blboučký duši věčnej klid. Starej senilní vůl. Pokaždý, dyž se tu stavil, tak sem pro něj byl zosobněním šarmu. Zdycky sem mu pomoh z kabátu, usadil ho a nabíd mu plesku Exportu. Povídali sme si vo koních a vo Hibs v padesátejch letech, se „Slavnou pětkou“ forwardů; Smithem, Johnstonem, Reillym, Turnbullem a Ormondem. Vo koních a vo Hibs v padesátejch sem nevěděl nic, ale protože to byly jediný témata Baxterovy konverzace, stal sem se zběhlým ve vobou oborech. Přitom sem tomu starýmu volovi prošacoval kapsy u bundy a pomoh si k ňákejm penězům. Dycky s sebou tahal pořádnej balík. Pak sem mu vobvykle zaplatil jeho vlasníma prachama, nebo sem tomu chudákovi nakecal, že už sme se přece dávno srovnali.

My sme tomu starochovi dokonce i telefonovali, dyš sme se voctli jaksi švorc. Třeba jak se sem nabourali Spud se Šoufkem; nakecali sme mu, že netěsní kohoutek, nebo že je rozbitý vokno. A někdy sme to vokno sami rozbili, jako když jím Šoufek prohodil tu letitou černobílou telku, a vytáhli sme toho poslušnýho mamlase, aby se tu stavil a my ho mohli vobrat. Fak vole, ten zmrd měl po kapsách hotový mění. Došlo to tak daleko, že sem se ho už normálně bál nevokrást, pro případ, že by ho moh ňákej hajzl přepadnout.

Teď, dyž starej Baxter vodešel na to velký nebeský pré, nahradil ho jeho synáček sviňáček, co má sklony jak z Dickensova románu. Zmrd, co čeká, že mu budu za tuhle noru platit rentu.

– RENTA. Někdo řve do škvíry na dopisy.

– Rento!

To neni domácí. To je Tommy. Co tady kurva touhle dobou chce?

– Počkej, Tommy. Už du.

Druhej den po sobě si to šlehám do ocasu. Jak jehla zalejzá dovnitř, vypadá to jako hrůznej pokus, prováděnej na ňákým nechutným mořským hadovi. Je to čím dál tím odpornější.

V tu ránu mi do palice vtrhne příboj. Vlítnu do magickýho rauše, potom mám pocit, že se pobleju.

Podcenil sem čistotu tohodle šitu a dal ho do tý rány trochu moc. Zhluboka se nadechnu a seberu se. Cejtim, jako by mi průstřelem v zádech vcházel do těla úzkej proužek vzduchu. Tohle neni předávkování. Klid. Udržuj ten dejchací přístroj v chodu. Hezky to šlape. Hezky.

Vrávoravě se postavím na nohy a pustim Tommyho dovnitř. To nebylo snadný.

Tommy vypadá nechutně fit. Bronz z Malorky ještě neporušenej; vlasy vybělený sluncem, sestřihlý nakrátko a napomádovaný dozadu. Zlatej knoflík a kroužek v uchu, hebký, nebesky modrý oči. No, musí se přiznat, že když je Tommy vopálenej, tak je z něj docela pohlednej týpek. Slunce z něj vytáhlo na povrch to nej. Pohlednej, dobráckej, inteligentní a hodně šikovnej, dyš dojde na pěsti. Správně by tě měl Tommy dohánět k žárlivosti, ale prostě to tak není. Je to asi tim, že Tommy nemá to sebevědomí rozpoznat svý kvality a dostat z nich co nejvíc; ani potřebnou ješitnost, aby tím lez vostatním chlapům na nervy.

– Rozešel sem se s Lizzy, řiká mi.

To je těžký, nejsem si jist, zda sou na místě gratulace, nebo upřímná soustrast. Lizzy je fenomenální pichna, ale má jazyk jako námořník a pohled jak kastrovací kleště. Řek bych, že Tommy si svý pocity ještě furt snaží srovnat v hlavě. Vidím, že je ponořenej do sebe, protože mi ještě neřek, jakej sem to pitoměj zmrd, že smažim, dokonce ani nekomentoval to, v jakým sem stavu.

Ve svý sebestředný heroinový apatii se úporně snažim dát najevo něco jako účast. Vnější svět mě hovno zajímá. – Sere tě to? optám se.

– Já nevim. Jesi mám bejt upřímnej, tak mi nejvíc ze všeho chybí ten sex. A potom jako, prostě někoho mít, víš?

Tommy potřebuje lidi víc, než většina vostatních.

Moje nesmazatelná spomínka na Lizzy je ze školy. Já, Begbie a Gaiy McVie sme leželi v Links kousek

vod běžecký dráhy, schovaný před správcem internátu, tim bastardem Vallancem, co měl voči jako trnky, tim posranym fašounem nejvyššího řádu. Zaujmuli sme tuhle pozici, abysme mohli pozorovat, jak buchty závoděj v šortkách a blůzičkách, a nashromáždili tak ňákej materiál na honění.

Lizzy závod vedla, ale skončila druhá za habánským krokem velký Morag „Kundafáč“ Hendersonový. Leželi sme na břiše, hlavy položený na rukou a na loktech, a dívali se, jak Lizzy bojuje s výrazem vzteklýho odhodlání, kerý charakterizovalo všechno, co kdy dála. Všechno? Dyš už má Tommy tu ztrátu za sebou, na ten sex se ho zeptám. Ne, to neudělám… ale jo, udělám. No, to je jedno, prostě slyšim takový těžký voddechování a votočim se a všimnu si, jak Begbie pomalu kroutí pusou a zírá na buchty, prej: Ta malá Lízinka Maclntoshová… totální pichnička… tu prdelku bych šoustal denodenně… kůrva, ta prdel,… kůrva ty kozy… kůrva…

Potom pad vobličejem do trávy. Tehdá sem si Begbieho nevšímal tolik, co teď. V těch dobách nebejval tim hlavním týpkem, prostě další soupeř, a taky byl tehdy trochu nesmělej před mým bráchou Billem. V určitým směru, vlasně ve všech směrech, sem si cynicky žil z Billyho reputace, sám sem byl zalezlej v ulitce. Zkrátka, převrátil sem Begbieho na záda a odhalil jeho mokrej, hlínou zamazanej kolík. Ten vůl si zavíracím nožíkem pokradmu vyhloubil dírku v měkkým drnu a prcal trávník. Chcípal sem smíchy. Begbie taky. Ten zmrd byl tehdá pohodovější, ještě než začal věřit tý svý, a nutno dodat, naší propagandě, kerá tvrdila, že je to naprostej psychopat.

– Franco, ty dobytku! povidá Gary.

Begbie si zastrčí ptáka, zazipne se a pak shrábne kus hlíny se semenem a rozmaže to Garymu po ksichtu.

Gary začal jančit; vylít a začal ho kopat do podrážek, no prostě sem myslel, že mě vodvezou. Pak nasupeně vodešel. Když tak nad tim přemejšlim, tohle je spíš historka vo Betlovi než vo Lizzy, ale byl to právě její hrdinný výkon proti Kundafáčový, kerým to celý začlo.

Stejnak, dyž Tommy před pár lety nabalil Lizzy, věčina kolíků si říkala: Ten sviňák má ale štígro. Dokonce ani Šoufek Lizzy nikdy nepřefik.

Je s podivem, že se Tommy ještě nezmínil vo heráku. A to se všude kolem válí moje nádobíčko a je mu nejspíš jasný, že sem pěkně sjetej. Za těhle vokolností je Tommy vobyčejně nechutnou karikaturou mý matky; zabíjíš se/ zabal to/ můžeš žít i bez tohodle svinstva, a podobný kecy.

Teď povidá: – Marku, co s tebou ta věc dělá? Jeho hlas je čistě vyzvídávej.

Votřesu se. Vo tom bych se nechtěl bavit. Byli tady chlápci, co měli titul a diplom na Královský Edinburghský univerzitě a město je platilo, aby se mnou dělali všelijaký sračkový konzultace na tohle téma. Bylo to úplně na hovno. Ale Tommy je nevoblomnej.

– Marku, řekni mi to. Chci to vědět.

Ale konečně, dyž se nad tim zamyslíš, tak by si možná kámoši, kerý s tebou drželi v časech dobrejch i zlejch, teda především v těch sakramentsky zlejch, zasloužili aspoň pokus o vysvětlení, dyž už ho dostali konzultanti/policajti. Začnu to vokecávat. Cejtim se překvapivě dobře, uvolněně a srozumitelně, dyž vo tom mluvím.

– Já vlastně nevim. Tome, já prostě nevim. Věci se potom zdaj bejt tak ňák skutečnější. Život je nudnej a bezvýhlednej. Začínáme s vysokejma nadějema, pak je udusíme. Uvědomíme si, že všichni musíme umřít, aniš bysme našli základní vodpovědi. Vytvoříme si všelijaký rozvláčný ideje, kerý akorát trochu jiným způsobem přeřikaj realitu, ve kerý žijem, aniš bysme skutečně rozšířili svoji sumu užitečnejch vědomostí vo těch velkejch věcech, těch pravejch věcech. V zásadě žijeme krátkej, frustrující život a potom umřeme. Zaplníme si životy sračkama, věcma jako sou kariéry a vztahy, abysme si

namluvili, že to všechno není úplně zbytečný. Herák je upřímná droga, protože tyhlety sebeklamy strhne. S herákem, dyž se cejtíš dobře, cejtíš se bejt nesmrtelnej. Dyž se cejtíš špatně, tak to jen zesílí ty sračky, co tam už máš. Je to jediná skutečně upřímná droga. Nepozměňuje tvoje vědomí. Hodí tě to do rauše a dá ti to pocit pohody. Potom vidíš bídu vokolního světa takovou, jaká je, bez ňáký anestézie.

– Kecy, prohodí Tommy. Pak: – Normální kecy. Má asi pravdu. Kdyby mi tuhle votázku položil minulej tejden, nejspíš bych mu řek něco úplně odlišnýho. Kdyby se mě zeptal ráno, bylo by to zas něco jinýho. Ale v tomhle momentě se prostě budu držet stanoviska, že fet dělá svoje, dyž ti všechno vostatní připadá nudný a zbytečný.

Můj problém je v tom, že kdykoliv ucejtim možnost nebo si uvědomím nutnost dosáhnout něčeho, vo čem si myslim, že to potřebuju, ať už je to holka, byt, práce, vzdělání, peníze a tak dál, tak mi to prostě přijde tak hloupý a jalový, že už si toho nemužu dál vážit. Herák je ale o něčem jiným. Nemůžeš se k němu tak lehce votočit zády. Von tě nenechá. Snažit se zvládnout problém s drogama je ta nejvyšší výzva. Dává ti to taky skvělej pocit.

– Dává ti to taky skvělej pocit.

Tommy se na mě zadívá. – Nech mě to prubnout. Dej mi šlehu.

– Di do píči, Tommy.

– Řikáš, že je to skvělej pocit. Já to chci normálka zkusit.

– Nechceš. Notak Tommy, ber mě za slovo. To toho zmrda, zdá se, ještě víc rozkuráží.

– Mám prachy. Děléj. Uvař mi šlehu.

– Tommy… do prdele ty vole…

– Já ti řikám dělej. Kurva sme snad kamarádi, zmrde jeden. Uvař mi šlehu. Já to zvládnu, doprdele. Jedna šleha, vole, mi přece neublíží. Dělej.

Pokrčím rameny a udělám, co Tommy žádá. Důkladně svý nádobíčko vyčistím, pak uvařím lehčí šlehu a pomužu mu nastřelit si to.

– Kurva Marku to je normálně skvělý… Tý vole, úplná horská dráha vole… Tý vole já kurva hučím… kurva já normálka hučím…

Jeho reakce mě vyděsila. Některý zmrdi sou na to háčko prostě tak náchylný…

Pozdějc, dyž to z Tommyho trochu vyprchá a chystá se vodejít, povidám mu: – Máš to za sebou kámo. Tim si dodál celou kolekci. Travka, acid, spíd, E, houbičky, nembíčka, válium, háčko, prostě všechno. Prašti s tim. Řekni si, že to bylo poprvý a naposled.

Řek sem to, protože sem si byl jistej, že se mě ten zmrd zeptá, jesi bych mu nedal trochu s sebou. Nemám tolik, abych se moh dělit. Nikdy nemám tolik, abych se moh dělit.

– Naprosto jasný vole, vodpoví a hodí na sebe bundu.

Dyž Tommy vodejde, tak si poprvé všimnu, že mě svědí pták jak svině. Ale nemužu si ho poškrábat. Dyž si ho začnu škrábat, chytím do něj infekci. Pak bych moh mít vopravdický problémy.

TRADIČNÍ NEDĚLNÍ SNÍDANĚ

Bože muj, kde to kurva sem. Kde to kurva… Já tuhle místnost prostě vůbec nepoznávám… mysli Davie, mysli. Já snad nejsem schopnej vyprodukovat dostatek slin, abych vodtrh jazyk od patra. Já hovado. Já čurák… já… už nikdy víc.

KURVA… NE… prosím. Ne, ne kurva NE…

Prosím.

Nedej, aby se mi stalo právě tohle. Prosím. Určitě ne. Určitě ano.

Ano. Vzbudil jsem se v cizí posteli v cizí místnosti, pokrytej svým vlastním svinstvem. Pochcal jsem se v posteli. Poblil jsem se v posteli. Posral jsem se v posteli. V hlavě mi hučí a vnitřnosti se mi neklidně vobracej. Ta postel je ale humus, totální humus.

Vytáhnu prostěradlo, pak svlíknu z peřiny povlak a zabalím je dohromady; ten páchnoucí, toxickej koktejl je uvnitř. Bezpečně jsem to svázal do koule, nikde ani stopa, že by něco prosakovalo. Obrátím matraci na druhou stranu, abych ukryl mokrej flek, a du do koupelny, kde si osprchuju všechno to svinstvo s prsou, stehen a prdele. Teď už vím kde jsem: V domě Gailiny matky.

Kurva fix.

U Gailiny matky. Jak jsem se sem dostal? Kdo mě sem přitáh? Dyž vejdu zpátky do místnosti, najdu svoje šatstvo úhledně složený. Ježíši Kriste.

Kdo mě kurva svlíknul?

Zkus jít zpátky. Teď je neděle. Včera byla sobota. Semifinále v Hampdenu. Přivedl jsem se do pěkně zesranýho stavu před i po zápase. Řikal jsem si, že stejně nemáme šanci, v Hampdenu se ti to proti jedný z těch starejch firem nikdy nemůže povíst, když davy i rozhodčí stojej pevně na straně domácích. Takže, než bych si s toho dělal hlavu, to jsem se radši rozhod pořádně zapařit a udělat si zábavnej den. Nechce se mi myslet na to, jak zábavnej den jsem z toho udělal. Já si ani nevzpomínám, jestli jsem na ten zápas vlastně šel nebo nešel. V Duke Street jsem nastoupil na autobus do Marksmanu s těma klukama z Leithu: Tommy, Renta a jejich kámoši. Totální vyhulenci. Hovno si pamatuju už po tý hospodě v Rutherglen před zápasem; kosmickej koláček a spíd, acid a tráva, ale hlavně chlast, ta láhev vodky, co sem do sebe nalil, než jsme se sešli v hospodě, abysme pak šli na autobus, kterej nás zase dovezl do hospody…

Kde do toho vstoupila Gail, to si fakt nejsem jistej. Do píči. Tak jsem si zas vlezl do postele, matrace a peřina mi bez povlaků připadaly studený. O několik hodin později klepe Gail na dveře. Gail a já spolu chodíme pět týdnů, ale ještě jsme spolu nespali. Gail prohlásila, že nechce, aby náš vztah začal na fyzických základech, jelikož tím by došlo k tomu, že by jimi byl v zásadě vymezenej už jednou provždy. To se dočetla v Cosmopolitanu a chtěla tuhle teorii otestovat. Takže po pěti týdnech mám koule jak melouny. Mezi všema těma chcankama, blitkama a sračkama je nejspíš i slušná porce semene.

– Včera v noci jsi byl v moc hezkým stavu, Davide Mitchelli, říká mi káravě. Je fakticky naštvaná, nebo dělá, že je naštvaná? Těžko říct. Potom: – Co se stalo s těma povlakama? Fakticky naštvaná.

– Jó, taková menší nehoda, Gail.

– No, to je jedno. Přijď dolů. Budeme zrovna snídat.

Odešla, a já sem se utahaně oblékl a váhavě se plížil

dolů po schodech, přál sem si, abych byl neviditelnej. Vzal jsem s sebou dolů to klubko ložního prádla, chtěl jsem ho vzít domů a vyčistit ho.

Gailini rodiče sedí za kuchyňským stolem. Ze všech těch zvuků a vůní tradiční nedělní snídaně, která se opéká na pánvi, se mi dělá nevolno. Moje vnitřnosti provedou rychlej kotrmelec.

– Nó, někdo byl včera v noci pěkně zřízenej, povídá Gailina matka, avšak k mojí úlevě škádlivě, beze stopy nevlídnosti.

I tak jsem rozpaky zrudnul. Pan Houston, který seděl za stolem, se mi to snažil trochu ulehčit.

– Ale jó, vono ti to jen prospěje, dyž se jednou za čas vodvážeš, poznamenal chlácholivě.

– Tomuhle by prospělo bejt jednou za čas uvázanej, opáčila Gail, a přitom si uvědomila menší faux pas, když sem na ni významně zdvihnul obočí, čehož si rodiče nepovšimli. Nechat se přivázat k posteli, to by mi událo dobře. Kdyby to tak kurva šlo…

– Eh, pani Houstonová, ukážu na klubko prostěradel, co se mi válí u nohou. –… Trochu sem ušpinil prostěradlo a povlečení. Vezmu je s sebou domů a vyčistím je. Zejtra vám je přinesu spátky.

– Ale, s tim si nedělej hlavu, synku. Prostě je strčim do pračky. Ty si sedni a koukej se trochu nasnídat.

– Nó, ale, eh… sem je ušpinil vopravdu hrozně. Už takhle se pěkně stydim. Chtěl bych je vzít domů.

– Boží dobroto, zasmál se pan Houston.

– Ne ne, sedni si synku, já už na to dohlídnu. Paní Houstonová se ke mně přikradla a chňapla po klubku. Kuchyň byla její teritorium a ona se nedala odbýt. Přitáhl sem si ho k sobě, k hrudi, ale paní Houstonová byla rychlá jak svině a měla kupodivu sílu. Pořádně ho chytla a zatáhla.

Prostěradla se vymrštila a páchnoucí sprcha mazlavých hoven, slizkých alkoholových blitek a odpudivých chcanek se rozstříkla po podlaze. Paní Houstonová stála několik sekund jako omráčená, pak vlítla do kuchyně a vrhla do dřezu.

Hnědé cákance rozteklých hoven poskvrnily brýle, tvář i bílou košili pana Houstona. Rozstříkly se po linoleovém stole a po jeho jídle, jako kdyby ho pocintal hořčicí. I Gail měla trochu na svý žlutý blůze.

Kristovy prdy.

– Bože můj… bože můj… opakoval pan Houston, zatímco pani Houstonová dávila a já jsem učinil trapnej pokus utřít trochu toho svinstva zpátky do prostěradel.

Gail na mě vrhla pohled plnej zášti a znechucení. Teď už si nedovedu představit, že by se náš vztah i nadále někam vyvíjel. Gail nikdy do postele nedostanu. Poprvé mě to netočí. Chci vocuď akorát vypadnout.

FEŤÁCKÝ DILEMATA Č. 65

Najednou je zima, hrozná zima, vole. Svíčka se už skoro roztekla. Jediný skutečný světlo vychází z televize. Dávaj něco černohílýho… ale ta televize je sama vo sobě černobílá, takže bylo předem jasný, že to bude něco černobílýho… s barevnou televizí by to bylo jiný… asi.

Je hrozná kosa, ale dyž se hejbeš, tak je ti ještě věčí zima, protože si potom ještě víc uvědomuješ, že pro to, aby ses vohřál, můžeš udělat ve skutečnosti kulový, velký kulový. Dyž zustanu bez hnutí, mužu si aspoň namlouvat, že se můžu vohřát, dyž budu chtít, stačí se akorát zvednout a zatopit. Fór je v tom, zůstat naprosto nehybnej. Je to jednodušší, než se táhnout přes celou tu posranou místnost a zatápět.

V pokoji se mnou někdo je. Myslim, že je to Spud. V tý tmě to je těžký poznat.

– Spude… Spude…

Nevodpovídá.

– Ty vole tady je fak zima.

Spud, jesi je to fak von, nic neřiká. Může bejt mrtvej, ale asi ne, protože mi připadá, že má votevřený voči. Ale to stejnak hovno znamená.

SMUTEK A ŽAL V PORT SUNSHINE

Lenny se podíval na svoje karty, pak obhlédl výrazy ve tvářích svých kamarádů.

– Kdo je má, poslouchám. Billy, no tak to vybal, voe. Billy Lennymu ukázal, co má v ruce.

– Do píči, dvě esa!

– Tý voe, ten má kliku, svině jedna. Rentone, ty máš prostě kliku, ty zmrde. Lenny plesknul pěstí do dlaně.

– No tak sem koukej přihrát ty prachy vole, řekl Billy Renton a shrábnul hromádku bankovek, která ležela na podlaze mezi nimi.

– Nazi. Hoď po mně jednu plesku, poprosil Lenny. Když okolo něj prolétla, nechytil ji, a dopadla na podlahu. Otevřel ji a většina obsahu vystříkla na Peasba.

– Co kurva děláš, pitomče!

– Sorry, Peasbo. Za to může ten zmrd, smál se Lenny a ukázal na Naze. – Rek sem mu, aby po mně hodil jednu plešku, jak sem moh vědět, že to ten vůl veme doslova.

Lenny se zvedl a přešel k oknu.

– Eště se neukázal? optal se Naz. – Bez velkejch prachů to nemá cenu hrát.

– Ale né. Ten zmrt má úchylný vej mluvy, pravil Lenny.

– Tak tam voe brnkni. Zjisti, co se děje, navrhl Billy.

– Jó. To je fakt.

Lenny šel do předsíně a vytočil číslo Phila Granta. Hrát o takovou dětinskou sumičku mu bralo náladu. Kdyby se Granty ukázal s těmi penězi, tak by si touhle dobou stál mnohem lip.

Telefon jenom vyzváněl.

– Nigdo tam neni, a jesi je, tak se mu to kurva nechce zvednout, řekl jim.

– Doufám, že ten debil s těma prachama neutek, zasmál se Peasbo, ale byl to neklidný smích, první otevřené přiznání společného, nevyřčeného strachu.

– To bych mu nedoporučoval. Zmrda, co vokrade svý kámoše, teda nevydejchám, zavrčel Lenny.

– Jenže, dyž se nad tim zamyslíš, tak sou to Grantyho prachy. Může je utratit za co chce, řekl Jackie.

Pohlédli na něj zmateně i krvelačně zároveň. Nakonec promluvil Lenny.

– Di do prdele.

– Ale ten zmrd to svým spůsobem fér vyhrál. Vim, na čem sme se dohodli. Z klubovejch peněz uděláme

pořádnej bank, aby to mělo trochu šťávu. Pak si to rozdělíme. To všecko vim. Já řikám akorát to, že v očích zákona… Jackie vysvětlil svůj postoj.

– Sou to všecko naše prachy! vyštěk Lenny. – Granty ví, jaký sou pravidla.

– To já vim. Já řikám akorát to, že v očích zákona…

– Drž kurva hubu, ty kecale jeden, vložil se do toho Billy, – vo žádnejch posranejch vočích zákona se tu nebavíme. Bavíme se tu vo kámoších. Dyby to šlo podle voči zákona, tak doma nemáš ani pár židlí, ty cikáne jeden!

Lenny na Billyho souhlasně zakýval.

– Skáčem tu do ukvapenejch závěrů. Muže bejt nějakej dobrej důvod, proč tu ten zmrd neni. Možná, že se akorát zdržel, naznačil Naz; jeho poďobaný obličej byl napjatý a nervózní.

– Možná že ho někdo přepad a ty prachy sebral, řekl Jackie.

– Nigdo by se nesnažil přepadnout Grantyho. To von je ten typ, co přepadává jiný zmrdy, jemu se to nestane. Jesi sem přídě a začne kecat takovýhle sračky, tak mu řeknu kam má jít. Lennyho svírala hrozná úzkost. Vždyť mluvili o klubových penězích.

– Já akorát řikám, že je to pitomost, nosit u sebe takovýhle peníze. Já řikám akorát tohle, prohlásil Jackie. Lenny ho trochu vyděsil.

Granty nevynechal jedinou čtvrteční karbanickou sešlost za posledních šest let, mimo případů, kdy byl na dovolené. Byl takovým spolehlivým svorníkem celé party. Jak Lenny, tak Jackie zameškali určitá období, když první seděl za napadení a druhý za vloupání.

Klubové peníze, nebo prázdinové peníze, to byla věc, která se dochovala z časů, kdy spolu ještě jako teenageři jezdili na prázdniny do Loret De Mar. Teď, když už byli starší, jezdili obvykle v menších skupinách nebo se svými dívkami či manželkami. To podivné promíchání

peněz na karban a klubových peněz se přihodilo před pár lety, když byli všichni ožralí. Peasbo, tehdy pokladník, z legrace přihodil ke svému balíku svazek bankovek z klubových peněz. Z legrace s nimi hráli. Líbil se jim ten pocit, hrát s tolika penězi, tak je to vzrušovalo, že je rozdělili a naoko o ně soupeřili. Kdykoli došli k závěru, že vážně potřebují šetřit, tak přestali hrát o „skutečné“ peníze a začali hrát o „klubové“. Bylo to jako hrát monopoly.

Vyskytly se chvíle, obzvlášť když někdo „vyhrál“ celý bank, jako minulý týden Granty, kdy jim blesklo hlavou, jak je to, co dělají, celé bizarní a nebezpečné. Ale byli přeci kamarádi a v zásadě se předpokládalo, že by se nikdy vzájemně nepodrazili. Nicméně, tenhle předpoklad byl podepřen logikou i věrností. Každý z nich měl v blízkém okolí nějaké rodinné či jiné svazky a nikdy odtud nemohl nadobro utéct, a každopádně ne pro nějakých 2 000 liber, které v banku byly. Kdyby někdo okradl ostatní, tak by to pro něj znamenalo utéct někam daleko. Tohleto si pořád dokola a dokola opakovali. Skutečný strach měli ze zloděje. Ty peníze byly bezpečnější v bance. Byla to hloupoučká záliba, která se vymkla z rukou, kolektivní šílenství.

Ani druhého dne ráno nebylo po Grantym ani památky, a Lenny se nestihl včas zapsat.

– Drahý pane Lister. Bydlíte odsud za rohem a zapsat se musíte toliko každých čtrnáct dní. Domnívám se, že na vás neklademe přehnané požadavky, řekl mu v pompézním tónu úředník Gavin Temperley.

– Chápu postavení vaší posraný kanceláře, pane Temperley. Ale sem si jistej, že berete v úvahu fakt, že se musim starat hnet o několik kvetoucích podnikatelskejch iniciativ a můj čas je kurva drahej.

– Do prdele, Lenny. Ty seš blázen vole. Uvidíme se v Crownu. Brzo budu mít přestávku na voběd. Budu tam hnedka po dvanáctý.

– Jó, jasně. Ale budeš mě muset založit. Dokud mi zejtra nepřistane ve schránce ten šek, co s nim mám zaplatit nájemný, tak sem totálně švorc.

– V pohodě.

Lenny šel do hostince a s výtiskem Daily Record a pintou piva si sedl k baru. Uvažoval o tom, že by si zapálil, pak si to rozmyslel. Bylo 11:04 a už jich vykouřil dvanáct. Takhle to dopadlo vždycky, když musel ráno vstát. Vykouřil toho hrozně moc. Dalo se to trochu srazit tím, že zůstal v posteli, a tak v zásadě nevstával dřív než ve dvě odpoledne. Říkal si, že ti zmrdi nahoře se rozhodli zruinovat jak jeho zdraví, tak jeho kapsu, když ho nutí vstávat tak brzo.

Zadní strany v Recordu byly jako obvykle plné keců o Rangers a o Celtic. Souness si brousí zuby na jakéhosi mamrda z druhé ligy, McNeill tvrdí, že Celtikům se vrací sebevědomí. O Hearts nic. Ne. Něco málo o Jimmy Sandisonovi, s tím samým citátem dvakrát po sobě, a celá ta kratinká pasáž končí uprostřed věty. Taky se tam věnuje kousek místa tomu, proč si Miller od Hibs myslí, že on je na tuhle práci nejlepší, když za posledních třicet zápasů střelili jenom tři góly, nebo něco takového.

Lenny nalistoval stranu tři. Spoře oděné ženy z Recordu měl mnohem raději než ty nahoře bez, které předváděl Sun. Musíš mít přeci nějakou představivost.

Koutkem oka zahlédl Colina Dalglishe.

– Coke, řekl, aniž by vzhlédl od svých novin.

Coke si k Lennymu přistrčil barovou židli. Objednal si pintu těžkýho.

– Takýs to uš slyšel? Smutný co?

– Cože?

– Granty… tys to neslyšel?… Coke se podíval Lennymu do očí.

– Ne. Cose…

– Mrtvej. Kleplo ho to.

– Děláš si srandu! Cože? Di do hajzlu…

– Nabeton. Včera večer.

– Co se kurva stalo…

– Srdíčko. Bum. Coke luskl prsty. – Měl prej mizerný srce. Nigdo vo tom nevěděl. Chudák Granty dělal s Pete Gilleghanem, jako myslim tim načerno. Bylo akorát vokolo pátý a Granty pomáhal Petemu s uklízením, už se chystali vypadnout, dyš se najednou chyt za hrudník a seklo to s nim. Gilly zavolá záchranku, a ty ho vemou do nemocnice, ale von jim za pár hodin umře. Chudák Granty. Takovej fajnovej kluk. Chodil si s nim hrát karty, ne?

– E… nó… jeden z nejlepších kluků, kerý můžeš v životě potkat. To mě teda sťalo.

O pár hodin později byl Lenny sťatej doslova. Vysomroval od Gava Temperleyho dvacet babek čistě na to, aby se mohl zpráskat jako pes. Když pozdě odpoledne vešel do hostince Peasbo, Lenny zrovna střídavě žvatlal do ucha sympatické barmance a rozpačitému a střízlivě vypadajícímu muži v montérkách s logem piva Tennenťs Lager.

– …kurva jeden z nejlepších kluků, kerý můžeš v životě potkat…

– Nazdar Lenny. Už sem to slyšel. Peasbo ztěžka uchopil jedno z Lennyho širokých ramen. Chytil ho pevně, aby se ujistil, že jeden z jeho kamarádů je ještě pořád mezi živými, a aby zhodnotil stupeň opilosti.

– Peasbo. Nó. Kurva furt tomu nemužu uvěřit… jeden z nejlepších kluků, kerý můžeš v životě vůbec potkat… Pomalu se otočil zpátky a začal opět zírat na barmanku. Palcem, který mu vyčníval ze zaťaté pěsti, ukázal přes rameno na Peasba – Tenhle zmrd ti to muže říct, žejo Peasbo? No přece Granty? Jeden z nejlepších kluků, kerý muže někdo v životě vůbec potkat… žejo Peasbo? Granty? Co?

– Jó, je to vopravdu šok. Pořát tomu čoveče nemužu uvěřit.

– Přesně! Jeden den je ten kluk živej, a teď uš toho ubohýho zmrda nigdy neuvidíme… sedumadvacet let mu bylo. To neni fér, to ti kurva fak řeknu, voe. To neni fér… kurva to teda ne…

– Grantymu bylo devětadvacet, nebo ne? Otázal se Peasbo.

– Sedumadvacet, devětadvacet… dyť je to kurva fuk. Prostě mladej kluk. Já lituju tu jeho holku a toho malýho… máš tady šelijaký starý zmrdy… Lenny hněvivě ukázal do rohu hospody, kde skupinka starších mužů hrála domino. –… a ty si svůj život prožili! Dlouhej život! A jediný co dělaj je, že akorát kňouraj jak svině. Granty si nikdy na nic nestěžoval. Jeden z nejlepších kluků, kerý můžeš v životě potkat.

Pak zaregistroval tři mladší muže, známé jako Spud, Tommy a Druhá Cena, kteří seděli na druhém konci hospody.

– A tyhlety zasraný feťácký kámoši toho Billova bráchy. Ty zmrdi šichni chcípaj na AIDS. Zabíjej sami sebe. A dobře jim tak. Granty si voe života vážil. Tyhle zmrdi ty svoje zahazujou! Lenny na ně vrhl hněvivý pohled, ale oni byli příliš zabráni do konverzace, než aby si ho všimli.

– Notak Lenny. Klídek. Nigdo proti nikomu nic neřek. Ty kluci sou v pohodě. Tamto je Danny Murphy. Neškodnej vůl. Tommy Laurence, toho přece znáš a Rab, Rab McLaughlin, bej val to dobrej fodbalista. Hrál za Manchester United. Ty kluci sou skvělí. Kurva, dyť to sou kámoši tvýho kámoše, toho kluka, co dělá na sociálce. Jak se menuje, Gav.

– Dobře… ale tyhle starý čuráci… Lenny uznal argument a obrátil svoji pozornost zpátky na druhou stranu místnosti.

– Ale no tak Lenny, vyser se na to. Neškodný zmrdi, nikoho tu nevotravojou. Hoť do sebe tu pintu a stavíme se pro Naze. Já brnknu Billymu a Jackiemu.

V Nazově bytě na Buchanan Street vládla ponurá nálada. Od tématu Grantyho smrti se přesunuli k problému oněch nevyřízených peněz.

– Pátek přede dnem, gdy se to má dělit, a ten zmrt natáhne perka vole. Měl u sebe vosumnáct stovek. Rozděl to na šest a máš tři kila na každýho, sténal Billy.

– S tím nic moc nenaděláme, odvážil se Jackie.

– Ale hovno nenaděláme. Tahle škvára se dělí každej rok, vole, dva tejdny před odborářským svátkem. Já už sem si na to zaknihoval Benidorm. Bez nich sem úplně švorc. Jesi to zrušim, tak mi Sheila nadělá z koulí biliár. Ani náhodou vole, prohlásil Naz.

– Přesně tak, kurva. Já s Fionou a tim dítětem soucejtim a tak, to je samozřejmý. To by udál každej. Se rozumí prostě samo sebou. Ale prostě to sou kurva naše prachy, ne její, řekl Billy.

– Za to si můžeme sami. Já věděl, že se něco takovýho stane, pokrčil rameny Jackie.

Zazvonil zvonek. Vešli Lenny a Peasbo.

– Tobě je to volný, ty zmrde. Ty seš v balíku, namítl Naz.

Jackie neodpověděl. Sebral z hromady, kterou Peasbo složil na podlahu, plechovku piva.

– To je hrozný, co se stalo, co? řekl Peasbo, zatímco Lenny zasmušile srkal ze své plechovky.

– Jeden z nejlepších kluků, kerý můžeš v životě potkat, pravil Lenny.

Naz byl vděčný, že Lenny takhle intervenoval. Už se chystal vyjádřit účast ohledně peněz, než mu došlo, že Peasbo myslel Grantyho.

– Já vim, že v takovýhle chvíli by člověk neměl bejt sobeckej, ale musíme vyřešit votázku těch prachů. Příští tejden je den dělení. Musim si zaknihovat dovolenou. Potřebuju škváru, povídá Billy.

– Ty seš ale zmrd, Billy, he? To kurva nemužem aspoň počkat, dokud ten chudák nevychladne, neš se

začnem bavit vo fšech těch sračkách, voe? ušklíbl se Lenny.

– Fiona to muže fšecko rozházet. Nebude vědět, že je to naše škvára, jesi jí to nigdo neřekne, vole. Bude procházet jeho věcma, kurva, a pak, jéje, co je tohle? Skoro dva tácy. Paráda. Pak vodlítne někam do Karibiku nebo dovíkam, a my zatím budem sedět v tom zkurvenym Linksu s pár flaškama cideru.

– Ty máš kurva šílený vejmluvy, Billy, řekl mu Lenny.

Peasbo se na Lennyho závažně zahleděl. Lenny cítil zradu.

– Hele Lenny, strašně nerad to řikám, ale Billy neni daleko vod pravdy. Vono se nedá říc, že by Granty choval Fionu zrovna v bavlnce, idyš to byl, jakřikám, skvělej kluk. Jako, nevykládej si mě zle, nikdy sem na ni neslyšel křivý slovo, ale dyž doma najdeš dva hadry, tak nejdřív utrácíš, a pak se ptáš. Ty bys to tak udál. Já sem si vole naprosto jistej, že bych to tak uďál. Vlasně úplně každej.

– Jó? Tak gdo si jí vo ně řekne? Já teda ne, voe, zasyčel Lenny.

– My fšichni. Sou to prachy nás fšech, řekl Billy.

– Jasně. Po pohřbu. V úterý, navrhl Naz.

– Fajn, souhlasil Peasbo.

– Tak jo, pokrčil rameny Jackie.

Lenny unaveně přikývl. Uznal, že to jsou nakonec jejich prachy…

Úterý přišlo a přešlo. Nikdo v sobě nenašel dost kuráže, aby na pohřbu něco řekl. Všichni se opili a znovu se bědovalo nad Grantym. Věc peněz byla zmíněna až pozdě k ránu. Sešli se druhý den odpoledne, s děsivou kocovinou, a zamířili k místu, kde bydlela Fiona.

Nikdo neotvíral.

– Nejspíš je u mámy, řekl Lenny.

Vyšla ven žena, která bydlela v témž patře naproti, šedovlasá dáma v modře potištěných šatech.

– Neska ráno Fiona odjela, hoši. Na Kanárský ostrovy. Dítě nechala u mámy. Vypadalo to, že špatné zprávy sděluje ráda.

– Paráda, zamumlal Billy.

– Tim to hasne, řekl s pokrčením ramen Jackie, trochu moc samolibě na vkus většiny jeho kamarádů. – S tim už toho moc nenaděláme.

Potom byl ohromen ranou do tváře, kterou mu zasadil Billy a po které ztratil rovnováhu a plácl sebou ze schodů. Podařilo se mu zastavit pád tím, že se zachytil zábradlí a z ohybu schodiště vzhlédl v hrůze k Billovi.

Ostatní byli Billovým činem skoro stejně šokováni, jako Jackie.

– Klídek Billy. Lenny chytil Billyho za rameno, ale očima visel na jeho obličeji. Hořel zvědavostí poznat původ jeho rozhořčení. – Tos přehnal. Jackie za to nemůže.

– Že né? Do teďka sem držel zobák, ale tenhle vychcanej hajzl vyčerpal moji trpělivost. Ukázal na stále ještě ležící figuru Jackieho, jemuž rychle otékala tvář a nabývala ještě podezřelejšího a falešnějšího výrazu.

– Vo co tady kurva de? otázal se Naz.

Billy ho ignoroval a podíval se zpříma na Jackieho. – Jak dlouho uš se to děje, Jackie?

– Vo čem to ten vůl mele? řekl Jackie, ale v jeho ochablém hlase chyběla jistota.

– Kanárský vostrovy, do píči. Gde se s Fionou scházíte?

– Tobě prdlo v bedně, Billy. Slyšels, co řikala ta bába, zakroutil Jackie hlavou.

– Fiona je kurva ségra mojí Sharon. Myslíš, že chodim s klapkama na uších, voe? Jak dlouho uš ji pícháš, Jackie?

– To bylo akorát jednou…

Billyho vztek naplnil celé schodiště a on cítil, jak roste a mohutní uvnitř ostatních. Stál nad Jackiem jako hřmící starozákonní bůh, vynášel ortel a přitom se vysmíval.

– Jednou mezi voči. A gdo muže kurva vědět, že vo tom Granty nevěděl? Gdo muže vědět, že ho právě tohle nezabilo? Takzvanej nejlepší kámoš mu mrdá holku!

Lenny se na Jackieho podíval, třásl se vzteky. Pak se podíval na ostatní, z očí jim sršely blesky. Ve zlomku sekundy byla mezi nimi ukována tichá smlouva.

Jackieho výkřiky se odrážely ve schodišťové šachtě, jak ho vláčeli a skopávali z patra do patra. Bezúspěšně se pokoušel bránit a skrze bolest a strach doufal, že až tahle muka skončí, z něho zbude alespoň něco, co by se dalo z Leithu navěky odstěhovat.

DALŠÍ PŘEMÁHÁNÍ

S PAKEM VLAKEM

Do píči, voe! Teda neska ráno mě bolí kebule jak svině, to ti teda mužu říc, voe. Razim si to rovnou k lednici. Jasně! Dvě flašky Becks, voe. Ty bodnou. Vytáhnu je dvakrát tak rychle, voe. Hned je mi lip. Musim ale sledovat čas, voe.

Dyš se vrátím do ložnice, tak vona kurva ještě furt spí. Jen se na ni koukni, voe: líná, tlustá kráva. Myslí si voe, že jenom kuli tomu, že čeká posranýho haranta, se muže voe celej den válet… no, to je jiná story, voe. Takže já se zabalím… jesi mi ta kráva nevyprala ty džíny… ty 501čky… kde sou ty posraný 501čky… á tady. To má teda štěstí.

Uš se budí. – Franku… c to děláš? Kam déš? řiká mi.

– Padám vocuť. A hodně rychle, povídám já, vůbec se nevohlídnu. Kde sou kurva ty fusekle… dyš máš kocovinu, tak ti všecko trvá kurva dvakrát tak dlouho, a já nemám zapotřebí, aby mi tahle kráva šroubovala hlavu.

– Kam déš? Kam!

– Uš sem ti řek, že kurva spěchám. Událi sme s Lexou takovej menčí kšeftík. Nic víc ti k tomuhle tématu neřeknu, ale bude nejlepší, dyš se na pár tejdnů vypařím. Jesi tu budou zvonit ňáký posraný zmrdi policajtský, tak si mě voe neviděla ani nepamatuješ. Prostě si myslíš, že fachám něgde na vrtný plošině, jasný. Prostě si mě neviděla, rozumíš.

– Ale kam deš Franku? Kam teda do prdele déš?

– To vim já, a ty můžeš hádat. To co kurva nevíš, to z tebe nevymlátěj, povídám já.

Pak se ta posraná megera zvedne a začne na mě voe ječet, že prej se nemužu jen takhle sebrat a vodejít. Dám jí pěstí do tý její posraný dršky a kopnu ji do kundy, a ta kráva spadne na podlahu a začne kňučet. Muže si za to sama, to sem tý krávě řek, že todle se stane každýmu, kdo si na mě bude takhle votvírat hubu. To sou voe pravidla hry, ber to nebo neber voe.

– TO DÍTĚ! TO DÍTĚ!… ječí.

A já na ni: – TO DÍTĚ! TO DÍTĚ!, né. – Vo dítěti mi tu drž hubu! Vona tam akorát leží a vřeští jak ňáká trubka.

Stejnak to nejspíš ani neni muj harant. A pak, haranty sem měl už dřív, s jinejma buchtama. Vim vo čem to celý je. Vona si myslí dovíjaký to nebude krásný, až to dítě přídě, ale pak se nebude stačit voe divit. Vo posranejch harantech bych ti moh voe vykládat. Akorát tě serou.

Holení. To je to, co potřebuju. Já věděl, že ještě něco chybí.

Vona ještě furt mele vo tom, jak ji šecko bolí a že potřebuje posranýho doktora a todle, voe. Ale já vůbec nemám na tyhle sračky čas, už takhle du díky tý krávě pozdě. Musim letět.

– FRÁÁÁÁNKůůůůůů! ječí za mnou, dyš vycházím ze dveří. Napadlo mě, že je to jako ta posraná reklama na ležák Harp: „Nejvyšší čas rychle vypadnout“, to je přesně vo mně.

V hospodě bylo ale kurva narváno, votvíraj brzo. Renton, ten zmrd rezavej, právě nandavá černou kouli, aby si zahrál s Mattym.

– Rabé! Kurva napiš mě na biliár. Co gdo zmrdi chceté? Du k baru.

Rab, Druhá Cena, jak tomu zmrdovi říkáme, má na voku moncla. Tady si kurva někdo hodně dovolil.

– Hej Rabe. Do ti to kurva udal, voe?

– Ále, ňáký dva chlápci v Lochend. Byl sem nalítej. Ten zmrd se na mě podivá tak ňák jako zaraženě.

– Víš měna?

– Ně, ale s tím si nedělej hlavu, já ty hajzly dostanu, to je hotová věc.

– To teda stoprocentně. Znáš ty zmrdy?

– Né, akorát vod vidění, jako.

– Až se s Rentou vrátíme s toho posranýho Londýna, pudem se do toho posranýho Lochend podívat. Dawsy tam dostal nedávno nádržku. Je tady pár votázek, na kerý nám něgdo bude muset voe vodpovědět, to je kurva jistý.

– Votočim se na Rentu: – Je fšechno připravený, voe?

– Už se na to celej třesu, Franco.

Srovnám koule a totálně toho zmrda zmasakruju, mimo dvou koulí skončil debaklem, zmrd jeden. – Možná, že voe zvládáš takový jako Matty nebo Druháč, ale dyš na stůl vletí Hurikán Franko, tak se můžeš jít rovnou zahrabat, zmrde rezavej, řeknu mu.

– Biliár je pro debily, povídá von. Ten se kurva čertí. Všecko, co tendle rezavej zmrd neumí, je pro debily, podle toho zmrda.

Musíme se začít hejbat, nemá vůbec smysl hrát dál, voe. Vohlídnu se na Mattyho a vytáhnu balík papírů. – Hej Matty! Viš co je tohle? Zamávám na něj bankovkama.

– E… jó… povidá.

Ukážu na bar: – A viš co je támleto?

– E… jó… bar. Ten zmrd má dlouhý vedení. Moc dlouhý. A já vim proč.

– Viš co je tohle? ukážu prstem na svoji pintu.

– É… jo…

– Tak mě nenuť, abych ti to musel hláskovat, voe. Tagže voe pintu Speciálu a Jacka Danielse a kolu, zmrde!

Přídě ke mně a řekne: – E Franku, já sem neska jaksi čistej, rozumíš…

A já moc dobře vim proč. – Možná, že se trochu zamažeš, voe, povidám já. Zmrdovi to dojde a běží k baru. Zase si kurva šlehá, jesli s tím především vůbec někdy přestal. Až se vrátím z Londýna, budu muset tomu zmrdovi promluvit do ouška. Feťáci posraný. Skoda místa na Zemi, voe. Ale Renta je z toho venku. To je vidět podle toho, jak do sebe láme chlast.

Na tu pauzu v Londýně se těšim. Renta má na pár tejdnů pučenej byt svýho kámoše, toho Tonyho a tý jeho holky, jeho pichny. Sou někde na dovolený. Znám tam pár kluků z lochu, pudu se na ně mrknout, kuli starejm časům.

Matty ho vobsluhuje ta Lorraine. To je dobrá štáva. Du k baru.

– Čau Lorraine! Poď sém. Hodim jí vlasy na stranu a položím jí prsty za uši. To maj holky rády. Erotogenní zóny, voe. – Dyš šaháš prstama za uši, tak poznáš, jesi něgdo včera v noci souložil. Podle žáru, rozumíš? vysvětluju.

Vona se jenom hihňá a Matty taky.

– Né, to je fak vědeckej poznatek, voe, rozumíte? Někerý zmrdi vědej velký hovno.

– Tagže souložila Lorraine včera v noci? ptá se Matty. Ten prcek vypadá ale kurva vodvařeně, jako vobživlá smrt, voe.

– To je naše tajemství, có kóčo? řikám jí já. Mám pocit, že po mně jede, protože dyš na ni mluvím, tak je úplně zticha a taková stydlivá. Jak se vrátím z Londýna, tak se sem voe nastěhuju, teda pěkně rychle, voe.

To bych se posral, jesi zustanu s tou posranou June, až bude ten harant na světě, voe. A jesi sem kuli tý krávě tomu dítěti ublížil, tak je kurva mrtvá. Vod tý doby, co čeká haranta, si myslí, že si na mě může votvírat hubu. Na mě si hubu nebude votvírat nikdo, s harantem nebo bez haranta. To vona ví, a stejnak dělá chytrou, voe. Schválně, jesi se tomu harantovi něco stalo…

– Hele Franco, povídá Renta, – měli bysme se začít hejbat. Pamatuj, musime ještě zorganizovat ten chlast.

– Jó, pravda. Co bereš?

– Flašku kořalky a pár plešek.

To sem si moch myslet. Prej nemá rád kořalku, zmrd jeden rezavej.

– Já beru flašku Jacka D. a vosům plešek Exportu. Mužu taky říc Lorraine, aby nám nalila pár tupláků.

– Tagže bude ve vlaku párek dobře nalitejch tupláků, povídá von. Někdy ten jeho styl humoru nechápu. Znám se s Rentou hodně dlouho, ale ten zmrd se jako změnil, a to nemluvím jenom vo drogách a podobnejch sračkách. Prostě, von má svoje spůsoby a já svoje. Ale furt je to skvělej zmrd, tohleto pako jedno zrzavý.

Takže vemu ty tupláky, jeden se speciálem, ten je pro mě, a jeden s ležákem pro toho zmrda rezavýho. Seberem ten chlast a skočíme na tágo do města a v tý hospodě na nádraží vysápnem jedno rychlý pivo. U baru narazim na jednoho kluka z Fife, jeho bráchu znám ze Saughtonu. Co si pamatuju, nebyl to špatnej kolík. Neškodnej zmrd prostě.

Vlak do Londýna je kurva narvanej. To mě voe fak dovede nasrat, tadyto. Chci říct, za listek platíš voe takový prachy, ty zmrdi z Brickejch drah se fak nestyděj, a pak si voe ani nesedneš. Do píči taky.

Dřeme se s těma flaškama a plechovkama. Ta moje posraná taška se musí každou chvíli protrhnout. To je všecko kuli těm hovadům s rancema a zavazadlama, voe… a ty posraný děcký kočárky. Do vlaku voe nemaj děti vůbec tahat.

– Kurva, narvaný, co, povidá Renta.

– Problém je ftom, že šichni ty zmrdi maj zaknihovaný místenky, voe. Není nic špatnýho, dyš se voe zaknihuješ třeba z Edinburghu do Londýna, hlavní města, voe, ale dyš voni sou šichni zaknihovaný z Berwicku a podobnejch prdeli, voe. F takovejch prdelích by vlak vůbec neměl stavět, voe, mělo by to bejt voe akorát Edinburgh a Londýn, a basta voe fidli, voe. Dyby mělo bejt po mym, tak to bude taghle, voe, to ti mužu říc. Ňáký zmrdi na nás čuměj. Já si budu řikat, co si myslim, ať si ňákej zmrd řiká co chce.

Tohleto knihování, voe. To je normální drzost, voe. Mělo by to bejt tak, že kdo dřív přídě, ten dřív mele. Celá tahle krávovina s knihováním… Já jim jednu zaknihuju…

Renta si sedne vedle jedněch dvou buchet. Fak pěknejch, voe. To ten zmrd rezavej zas jednou dobře vybral!

– Tyhle místa sou volný do Darlingtonu, povidá.

Seberu rezervační kartičky a strčim si je do kapsy na

prdeli. – Teď sou volný celou posranou cestu, voe. Já jim jednu zaknihuju, povídám a usměju se na jednu z těch buchet. Tak to má bejt, voe. Styrycet quid za posranej lístek. Ty Brický dráhy se fak nestyděj, to ti mužu říc. Renta akorát pokrčí ramenama. Ten posranej pozér má na hlavě tu zelenou bejzbólovku. Ta poletí z vokna, jesi ten debil usne, to ti mužu říct.

Renta do sebe leje kořalku a sme teprv někde u Portobellah a ten zmrd uš na ní zanechal teda pořánou stopu. Prejže nemá rád kořalku, zmrd jeden rezavej. No, jesi to chce hrát podle těhle pravidel… drapnu Jacka Danielse a hodim do sebe pořánýho loka.

– Do toho, do toho, do toho… povídám já. Ten zmrd se akorát usmívá. Pořát voe čumí na ty buchty, sou to jakřikám Američanky, né? Potíš s timhletim rezavým kreténem je, že von prostě nemá ten dar pindat s holkama, idyš určitej šmmc má. Ale ne jako třeba já se Šoufkem. Možná, že to má s toho, že měl bráchy místo sester, prostě si nedovede najít k buchtám vstah. Dybys na něj chtěl čekat, aš udělá první krok, tak by ses teda načekal. Já tomu zmrdovi rezavýmu kurva předvedu, jak se to má dělat.

– Se nestyděj, ty Brický dráhy, có? řeknu a šťouchnu do tý buchty, co je vedle mě.

– Pardon? povidá mi vona, zní to takňák jako „pardán“, né?

– Vodkuď to seš?

– Promiň, já ti nerozumím… tyhle krávy z ciziny maj voe problémy s angličtinou Jejího posranýho Veličenstva, né? Musíš mluvit hlasitějc, pomalejc a tak jako činanějc, aby ti ty krávy rozuměly.

– ODKUD… VY… JSTE?

To je voe vono. Ty zvědavý zmrdi před náma se vohlídnou. Koukám se jim do vočí. Se mi zdá, že ňákej čurán bude mít rozbitou držku ještě před koncem týhle posraný cesty, uš to vidim, voe.

– Ehm… my sme z Toronta, Kanada.

– Jó Tirawnto. To byl ten kumpán Osamělýho Rangera, že jo? povídám já. Ty buchty na mě akorát čuměj. Někerý lidi prostě nechápou skockej smysl pro humor.

– A odkud jste vy? povidá ta druhá buchta. Tý voe, báječný pichny. To byl vod toho rezavýho zmrda dóst dobrej tah, že si sem sednul, voe, to ti mužu říct.

– Z Edinburghu, povidá Renta, snaží se mluvit hrozně činaně, né? Zmrd jeden ulízanej, posranej, rezavej. Jó teďka se do toho vloží jako těškej frajer, voe, dyš za něj Franco prolomil ledy.

Tydle buchty melou vo tom, jakej je Edinburgh nádhemej, voe, a jak vokouzlující je ten posranej hrad na tom kopci nad zahradama a takovýdle krávoviny. To je ale to jediný, co tyhle turisti znaj, voe, hrad a Princess Street, a High Street. Jako dyž Monnyho babička přijela s harantama z tý vesničky na tom vostrově, co je na západ vod Irska, voe.

Ta babka de na výbor kuli baráku. Výbor se jí ptá, a kam byste to voe jako chtěla? Ta ženská povidá, já bych chtěla barák v Princess Street s výhledem na hrad, voe. Ta babka je prostě totálně zmatená, jako rodnej jazyk má tu posranou gaelštinu, ani moc neumí anglicky.

Chudák kráva, prostě se jí líbila ta ulice, na kerý vylezla z vlaku, myslela si, že takhle vypadá celý město. Ty zmrdi z výboru se tomu akorát tlemili voe a strčili tu krávu do jednoho z těch nouzovejch bytů v Západním Grantonu, keiý nikdo nechce. Takže místo výhledu na hrad má voe výhled na plynárnu. Takhle to ve skutečným životě chodí, dyš nejseš voe zazobanej s velkým barákem a spoustou prachů.

No a prostě, ty buchty se s náma trochu napijou, a Renta je už pořádně spráskanej, protože já sám to už trochu cejtim a já ho mužu uchlastat pod stůl, voe, sedům dní v tejdnu. Sem ti neřek, včera v noci sem byl pařit s Lexou, potom co sme událi to zlatnictví v Corstorphine. To vysvětluje, proč si teť připadám tak lízlej. Ale co bych si teď fak dal, je partička karet.

– Rento, vytáhni karty.

– Záný sme nevzali, povidá von. To snad kurva neni možný! Poslední věc, co sem mu tehdá večer povídal, bylo: Nezapomeň vzít karty, voe.

– Říkal sem ti, abys voe nezapomněl na karty, blpče blbej! Co bylo to poslední, co sem ti tehdá večer řek? He? Nezapoměn vzít karty!

– Prostě sem zapomněl, von na to. Vsadim se, že ten zmrd rezavej na ty karty zapomněl schválně. Bez karet je to za chvíli posraná nuda.

Ten posranej nudnej zmrd si začne číst posranou knížku, to je kurva nevychovanost, a pak von a ta kanacká buchta, vobě vypadaj jak ňáký studentky, se začnou bavit voe vo všech těch posranejch knížkách, co četli. To mi voe leze na kozy. Šli sme sem, abysme si užili trochu srandy, a ne abysme se voe vybavovali vo posranejch knížkách a těhle posranejch sračkách. Hele, dyby bylo po mym, tak bych všecky knihy sebral a naházel je voe na hromadu a celý to spálil, voe. Všecky knížky sou pro posraný chytráky, aby se mohli voe předvádět, kolik těch krávovin už voe přečetli. Všecko co potřebuješ vědět, voe, máš v novinách a v televizi. Frajeři posraný. Já jim jednu zaknihuju…

Zastavíme v Darlingtonu a nastoupěj ty zmrdi a voe porovnávaj svoje jízdenky s číslama našich sedadel. Vlak je furt nabouchanej, takže se ty zmrdi příšerou, že si chtěj sednout.

– Promiňte, ale toto jsou naše místa. Zaknihovali jsme si je, povidá ten zmrd a mává nám místenkou před nosem.

– Obávám se, že zde muselo dojít k omylu, povidá Renta. Ten zmrd rezavej má někdy celkem šmrnc, to mu musim nechat, má šmrnc. – Když jsme v Edinburghu nastoupili do vlaku, tak zde nebyly žádné kartičky, které by naznačovaly, že tato místa jsou rezervována.

– Ale my tu máme rezervované místenky, řiká ten zmrd v lennonkách.

– V tom případě vám mohu toliko doporučit, abyste se se svojí stížností obrátili na některého ze zaměstnanců Britských drah. Já a můj přítel jsme tato místa obsadili s poctivými úmysly. Obávám se, že nejsme zodpovědní za přehmaty, které zavinily Britské dráhy. Děkuji vám a dobrou noc, povidá a začne se tlemit, ten zmrd jeden rezavej. Já sem byl jako hrozně unesenej tím jeho komediantským výkonem, než abych těm zmrdům řek, aby táhli do prdele. Já se kurva strašně nerad hádám, ale tenhle lennonkáč si nedá říct.

– Tady máme místenky. To je důkaz, že jsou to naše sedadla, povidá ten zmrd. A dost.

– Hej ty! povídám já. – No ty, zmrde držkatej! Votočí se. Vstanu.

– Slyšel si, co ten kluk řikal. Tak nasedni na kolo a pal, kreténe brejlatej! No dělej… vypadni! ukážu do chodby.

– Pod, Clive, povidá jeho kámoš. Ty zmrdi se vodserou. To maj štěstí. Tak sem si řikal, že to tim jako haslo, ale né, voní se vrátěj i s průvodčím.

Ten průvodčí, na něm je jasně vidět, že jemu je to ukradený, chudák akorát dělá svou práci, na nás začne, jakože to sou sedadla těch zmrdů, ale já mu to, klukovi, povim polopatě.

– Hele kámo, mně je kurva volný, co na těch svejch posranejch líscích ty zmrdi maj. Dyž sme si na ty sedadla sedli, voe, tak na nich nebylo žáný voznačení, že sou rezervovaný. Teď už se nikam stěhovat nebudem. To je celý. Za ty posraný lísky si říkáte dost, tagže se příště voe postarejte, aby to bylo voznačený.

– Někdo je musel sebrat, řiká von. Tenhle zmrd nehne prstem.

– Možná jo, možná ne. To kurva neni muj problém. Jak sem řek, ty sedadla byly volný a já sem si sem hnedka sednul. Basta kurva řidli.

Průvodčí se s těma zmrdama akorát začne hádat, po tom, co jim řek, že s tim nemůže nic dělat. Já je prostě nechám, ať si to vyříděj. Vyhrožujou mu, že si na něj budou stěžovat, a von nervózně vodchází.

Jeden zmrd na sedadle přede mnou se zase vohlíží.

– Kurva, máš ňákej problém, kámo? zařvu tam. Ten zmrd zrudne jak rajče a votočí se. Posera.

Renta usne. Ten rezavej zmrd se vožral podvobraz. Tuplák má napůl práznej a věčinu plešek uš taky vytáh. Vemu si jeho tuplák na hajzl, trochu z něj vyleju a doleju to ke stejný hladině vlasníma chcankama. To má za to, že zapomněl na ty posraný karty. Sou tam asi dva díly piva a jeden díl chcanek.

Vrátím se a zastrčím to tam, kde to měl. Ten zmrd tvrdě spí a jedna s těch buchet taky. Ta druhá má hlavu v tý posraný knize. Dvě pichničky. Nevim, jesi bych šukal rači kurva ten blonďatej kus, nebo spíš ten tmavovlasej.

V Peterborough toho rezavýho zmrda vzbudím. – Notak Rento. Ty s tim chlastem kurva voe zápasíš. Posranej sprintér, voe, přesně to seš. Sprintér nigdy neudrží tempo s maratóncem, voe.

– F pohodě… povidá ten zmrd a dá si z toho tupláku pořánýho loka. Ksicht se mu zkrabatí. Mám co dělat, abych se z toho nepochcal.

– Ten ležák je humus, jako by totálně zvětral. Chutná jak ňáký chcanky.

Dělám co můžu, abych se udržel. – Přestaň se voe vymlouvat, sračičko jeden.

A ten zmrd na to: – Nó jako, to já to vypijů. Snažim se koukat z vokna, dyš to ten vymatlanec celý dopíjí.

Dyš přijíždíme na King Cross, sem uš kurva totálně nadranej. Ty buchty vypadly; já už voe myslel, že se tam trochu pomějem, no a ňák sem taky ztratil Rentu, dyš sme vycházeli z vlaku. Dokonce mám jeho tašku místo svý, voe. Ten zmrd ať kouká mít moji. Neznám ani posranou adresu… ale pak toho zmrda rezavýho zahlídnu, jak stojí voe před vchodem do metra a kecá s ňákym mrňousem s umělohmotným kelímkem. Má moji tašku. To má teda štěstí voe, zmrd jeden.

– Franco, nedáš tomu klukovi ňáký drobáky? povidá Renta, a ten vůl, co vypadá jak dyby byl debil, zvedne ten posranej kelímek a dívá se na mě těma svejma žebravejma vočima.

– Di do hajzlu, cikáne posranej! povídám já a vyrazím mu ten kelímek z ruky a chcípám smíchy, jak ten debil leze po zemi, lidem mezi nohama, aby sebral ty svoje posraný drobáky.

– Tak gde je kurva ten posranej kvartýr? říkám Rentovi.

– Neni to daleko, povidá Renta a podivá se na mě, jak dybych byl kurva ňákej… to, jak se ten zmrd na tebe někdy kouká… jednoho krásnýho dne ho bude bolet huba, kamarádi nebo nekamarádi, voe. Pak se ten zmrd prostě votočí a já du za nim, dolu na Victoria Line.

BABI A JINÍ FAŠOUNI

Foot of Leith Walk je neska fak jako narvanej lidma, čéče. Na bělokožce jako sem já je kapku moc velký vedro, jakřikám, viš? Někerejm kocourům de horko k duhu, jenže takový jako já, viš, my to prostě nevydejcháme. To je na mě čéče moc nářezový.

Další totální průser je bejt švorcovej, jakřikám. Normální vopruz, čéče. Neděláš nic, akorát se couráš a koukáš po lidech, né? Každej kocour se tváří jako kámoš, ale jak jednou vočíhnou, že máš kapsy prázný jak slovo Boží, tak se takňák vytratěj mezi stíny…

U sochy královny Viktorky notorky zmerčím Franka, jak kecá s jednim bouchačem, drsným hombre ménem Lexo; známost z fodbalovejch akciček, jesi mě kapíruješ. Je to prdel, jakřikám, jak se šichni psychopati navzájem znaj, viš co tim myslim, né? Takovýdle pakty sou hříšný, čéče, prostě hříšný…

– Spude! Jakjé ty zmrdé! Jak se vedé? Tendle Betl je jeden rozšoupnutej kočkodan.

– É, de tó Franco, jakřikám… a ty?

– Skvěle, povidá von, a vobrátí se na tuhletu horu do tvaru krychle, co stojí vedle něj. – Lexu znáš, žáná votázka, prostě voznámení. Já akorát jako přikejvnu, ne, a ten velkej hombre se na mě na vteřinu zadívá, pak se votočí, zas něco řiká Francovi.

Je mi hned jasný, že tyhle kocouři maj, jakřikám, nějaký svinstvo na přehrabování. Takže prostě řeknu, prej: – É… budu už muset mazat, prosťé, čau mějtese.

– Počkej kámo. Jak seš na tom s prachama?

– E, v zásadě sem čéče totálně dutej. V kapse třiadvacet pencí a libru na kontě ve spořitelně. Ne zrovna ten typ investičního portfolia, ze kerýho by měli makléři na Charlotte Square bezesný noci, jakřikám.

Franco mi vrazí dvě pětky. To bylo hezký, Betlíčku.

– Ale žánej herák, zmrde jeden vypatlanej! pokárá mě něžně, jakřikám. – Brnkni mi vo víkendu, nebo se rovnou stav.

Rek sem snad vo svým brachovi Francovi něco hanlivýho? No, jakřikám… neni to špatnej kolík. Klasickej kocour z džungle, né, ale i kocouři z džungle si tu a tam sednou a kapku si zavrněj, jakřikám, vobvykle poté, co někoho, prostě, schlamstli. Takňák se nemužu zbavit myšlenek na to, koho schlamstli Franco a Lexo, jakřikám. Betlíček se schovával před labdickama u Renty v Londýně. Co to ten klučina zaseje vyváděl? Někdy je lepší nevědět. Vlastně, vono je dycky lepší nevědět, jakřikám.

Říznu to skrz Woolwortha, kde je rušno, jakřikám, fak rušno. Řízek z vochranky je zaměstnanej balením tý sexy kočinky za kasou, a tak čajznu balení práznejch kazet… Puls se rozletí jak blázen, pak začne pomalu vopadat… je to fajn pocit, jakřikám, ten nejlepší… no možná druhej nejlepší po herákovym rauši a jakřikám, udělat se s holkou. Je to tak dobrý, že se mi po tom šluku adrenalinu chce vyrazit do města, jako, na zlodějskou vobchůzku.

Teda čéče, to horko je… horký. To je jedinej spůsob, jak se to dá nazvat, prostě. Zamířím si to k nábřeží a sednu si na lavičku kousek vod úřadu sociálky. Ta dvojitá desetilibrovka mě hřeje v kapse, jakřikám, dovede vodevřít dalších pár dveří, ne? No a teda sedim a koukám na řeku. Na řece je velká labuť, ne? Myslim na Labuťáčka a na háčko. Ale tajdleta labuť, ta je, prostě, fak krásná. Dybych tak měl kousek chleba, abych ji moh, holku, nakrmit.

Na úřadě sociálky dělá Gav. Možná že ho, kocoura, chytnu, až pude na voběd, moh bych ho vzít na ňáký to pivo, jakřikám. V poslední době mi jich pár platil. Koukám, že z ouřadu vylejzá Ricky Monaghan. To je pohodovej kolík, viš.

– Ricky…

– Čau Spude. Co pořát děláš?

– É, u mě se nic moc neděje. Prostě, vidiš sám, né?

– Aš takhle zlý, jo?

– Ještě horší, kočkodane, ještě horší.

– Seš pořát ješte čistej?

– Sou to čtyři tejdny a dva dny vod doby, co sem měl poslední špetku heráku. Jó, čéče, počítám každou sekundu, každou sekundu. Je to prostě tik-tak, tik-tak, jakřikám, né?

– Cejtíš se teť lip?

Až teď si uvědomím, že jo. Sice nuda jak kráva, viš, ale fyzicky, jakřikám… teda jo. Prvních čtrnác dní bylo, čéče, jeden dlouhej špatnej trip… ale teď, prostě, bych zvládnul vášnivej sex s židovskou princeznou nebo katolickou holkou, bárbinky z nóbl kruhů nevyjímaje, jó, jó, bárbinky nevyjímaje. Viš?

–… Jó… cejtim se tak ňák lip, jakřikám.

– Deš v sobotu na Easter Road?

– É, né… To uš sou, jakřikám, leta letoucí, co sem byl naposlet na fodbale, né? Ale možná že bych moh. S Rentou… jenže Renta je teřka v Londýně… nebo třeba se Šoufkem. Jít tam s Gavem a koupit mu ňákou tu pintu… znova vidět Cabsáče. –… no, možná že jo. Uvidíme jak to pude, jakřikám, viš? Ty deš?

– Né. Minulou sezónu sem se zařek, že tam nefkročim, dokud nevyhoděj Millera. Potřebujem prostě novýho trenéra.

– Jasňé… Miller… potřebujem šoupnout novýho kocoura do trenérskýho košíku… Já ani nevěděl, kdo je trenér, jakřikám, prostě, ani bych si nespomněl na ména těch kocourů v sestavě. Možná Kano… ale mam dojem, že Kano uš vodkráčel. Durie! Gordon Durie!

– Je Durie ještě furt v sestavě?

Monny se na mě akorát podivá a takňák zakroutí hlavou.

– Né, Durie byl přece už před lety přeloženej, Spude. Vosumdesátej šestej. Šel do Chelsea.

– Jasňé, maš pravdu, čéče. Durie. Spomínám, jak ten kocour skóroval proti Celtic. Nebo to byli Rangers? No, vono je to vlasné to samý, čéče, dyš se nad tim, jakřkám, zamysliš… takňák různý strany stejný mince, ne?

Pokrčí rameny. Pochybuju, že sem ho přesvěčil, kocoura.

Ricky se ke mně přidá, nebo je to, jakřikám, tak, že já se přidám k němu… ci říct, é, kdo teď v týhle prdlý době vlasně ví, kdo se ke komu přidává? Ale, ať se přidává kdochce ke komuchce, cíl je dycky Foot of the Walk. Život bez heráku dokáže bejt pořáně nudnej. Renta je v Londýně; Šoufek furt slídí nahoře ve městě, ten starej dobrej přístav už pro toho kocoura asi neni dost šmrncovej; Rab, jako Druhá Cena, právě někam zmizel a Tommy de podle všeho ke dnu, vod tý doby, co se rozešel s tou bábou Lizzy. To znamená, že, jakřikám, sem tu zbyl jen já a Franco… čéče, to je teda život, to ti řeknu.

Ricky, Monny, Richard Monaghan, muj feniánskej spolubojovník, se jakřikám, vodsere, no jasně, no jasně, protože se má ve městě sejít s ňákou holkou. Takže tu zustanu ve vší úctě jako kůl v plotě, jakřikám. Rozhodnu se, že se pudu poďvat na Babi, do toho baráku s pečovatelskou službou na dolnim konci Easter Road. Babi to tam nenávidí, idyž dostala, prostě, báječnej kvartýr. Dybych tak dostal něco takovýho, ty vole. Totální vychytáfka, ale, jakřikám, jenom pro starší kočky. Ty akorát zatáhneš za šňůrku a prostě přídě tendleten pečovatel a zařídí, co potřebuješ, né? Čéče, to by bylo přesně podle mýho gusta, s cerou Franka Zappy, tou úleťačkou Moon, tou holkou z Údolí, jako pečovatelkou, jakřikám. Kočkodané, to by byl teda zápis, to ti mužu vodpřisáhnout!

Babi má pěkně voddělaný chůdy a Mudr pravil, že to je teda vypatlanost, že se v tom jejim starým bejváku na

Lome Strasse dřela do schodů do nejvyššího patra. Tedy, on říkat samá pravda, pan medicinman. Dybys vytahal bábině z nohou šecky křečový žíly, tak by jí, jakřikám, už žáný nohy nezbyly, nic, co by ji podpíralo, né? Já mam lepší žíly na předloktí než vona v těch svejch hnátách. Ale stejně doktůrkovi pořádně nadala, prostě, starý kočky maj už leta letoucí, jak se řiká, vyznačkovaný teritorium, a tak ňák k němu přilnuly. A je teda kurva jasný, že ho nepustěj jen tak, bez škrábnutí. Vystrčej drápky a jako, chlupy lítaj, čéče. Jó, to je naše Babi… slečna Mouskouri, jak ji řikám já, viš?

Na jejim bloku je společenská mísnost, jakřikám, kerou Babi nikdy nepoužívá, leda dyž se snaží klofnout toho pana Bryceho. Rodina tohodle starýho kolíka si na ni stěžovala pečovatelce, že prej ho jako sexuálně haraší. Tadyta pečovatelka se teda jako snaží dělat prostředníka mezi mojí mámou a cerou pana Bryceho, jenže Babi tuhletu cerku dožene k slzám jedovatejma poznámkama na to její vošklivý mateřský znamínko, co má na ksichtu. Prostě jeden s těch fleků jako vod červenýho vína, né? Dyž, jakřikám, Babi vyčmuchává slabosti druhejch, zvlášť jinech ženskejch, a používá je proti nim, viš?

Cvakne řada různejch zámků a Babi se na mě usměje a ukáže mi, ať du dál. Mně se tady dostává skvělýho přijetí, ale k mojí mámě a ségře se tu chovaj, jako by nebyly, jakřikám, nic. Dělaj pro bábrli úplně šecko. Jenže Babi má ráda chlapy a nesnáší holky. Vona měla, jakřikám, vosům dětí s pěti různejma chlapama, né. A to sou jen ty, vo kerejch víme.

– Ahóój… Calume… Willie… Patricku… Kevine… Desmonde… přeřikává měna někerejch svejch vnoučat, ale furt, jako, nemůže trefit mě. To mně ale neva, jakřikám, mně řikaj „Spud“ tak často, i moje máma mi tak řiká, a já taky někdy zapomenu, jak se menuju.

– Danny.

– Danny. Danny, Danny, Danny. A já řikám Danny Kevinovi, no teda. Jak mužu zapomenout na tohodle kloučka, Danny Boy!

No, jakřikám, jak by mohla… Danny Boy a Růže z Picardy sou, jakřikám, jediný písničky, kerý zná. Viš? Vona spívá takovým ňákym vysokym hlasem; je to takovej zadejchanej, nemelodickej zvuk, a ruce má pro věčí efekt zdvižený k nebi, né.

– George je tady.

Nahlídnu za roh mísnosti, kerá má tvar písmene L, a zblejsknu strejdu Doda, jak sedí sklesle v křesle a srká z plešky Tennementa.

– Dode, povídám.

– Spude! Zdravím tě, šéfe! Jak žiješ?

– Skvěle, kocoure, skvěle. A co ty?

– Nemužu si stěžovat. Jak se má tvoje máma?

– E, no leze mi furt na nervy, jako dycky, né?

– Hej! Mluvíš přece vo svý matce! Nejlepší kamarádka, kerou gdy v životě potkáš. No mami, neni to pravda? votáže se Bábinky.

– Aby né, kurnik!

„Kurník“ je jedno z Bábinčinejch voblíbenejch slov, společně s „čurat“. Nikdo neumí říc „čůrat“ jako Babi. Vona takňák jako změní čů na šššůůů a normálka úplně vidíš ten žlutej vodotrysk, jak z něj stoupá pára, dyš vráží do bílýho porcelánu, viš?

Strejda Dode se na ni takňák široce a shovívavě zašklebí. Dode je jakřikám míšenec, synek námořníka ze Západní Indie, né, prostě, západopindickej produkt! Viš? Dodův fotr to zapích v Leithu akorát tak dlouho, aby stih Babi nabouchat. Pak se zase vodplavil přes sedům moří. To vypadá jako fajnovej život, bejt námořník, jakřikám, v každým přístavu ňáká holka.

Dode je Bábinčino nejmlačí dítě.

Jakó, nejdřív si teda vzala mýho dědečka, takovej typ stárnoucího kovboje a falešnýho hráče z hrabství

Wexford. Tenhle dědula si dycky posadil moji mámu na klín a spíval jí: irský rebelský písně, jakřikám. Z nosu mu rostly chlupy a jí připadalo, že je starej jak Metuzalém, prostě, tak jako fšem harantům. No a tendle chlápek to prostě zabalil, ňák jako spad z vokna v nejvyššim patře činžáku. V tý době uš klátil ňákou jinou ženskou, Babi uš né, jakřikám. Nikdo nedovet říc, jesi to byla opilost, sebevražda nebo, jakřikám… no vobojí. No a prostě ji tu nechal se třema dětma, včetně mý mámy.

Bábin další (ženatej) chlap byl řízek s chraplavým hlasem, kerej dříf dál jako lešenář, né. Tenhle děda ještě furt paří v Leithu. A jednou mi v hospodě povidá, že prej lešenářství se teť počitá mezi kvalifikovaný řemesla. Renta, kerej byl v tý době truhlář, mu řek, že to sou kecy, že je jenom polokvalifikovaný, a ten řízek se urazil, jakřikám. Ještě furt ho někdy vídám ve Volley. Neni to špatnej dědula. Vydržel to s Babi rok, ale udělal jí dítě a zadělal na další, jakřikám.

Malej Alec, družstevní pojišťovák, kerej právě vovdověl, byl Bábinčinou další, é, vobětí. Říká se, že Alec si myslel, né, že to dítě, kerý Babi čekala, je jeho. Vydržel s ní tři roky, jakřikám, dal jí další dítě, dokud chudák nevzal roha, potom co ji, jakřikám, nachytal, jak doma šoustá ňákýho jinýho chlapa.

Von si na toho kluka prostě jako počkal s flaškou v ruce na schodech, nebo aspoň tak se to povidá, jakřikám. Ten chlápek ho začal prosit vo milost. Alec tu láhev položil, prej že, jako, na to, aby si to s nim vyřídil, nepotřebuje žánou zbraň. Ten kolík takňák změnil výraz a skopal nebohýho Alece ze schodů a vodvlek ho, jakřikám, vomráčenýho a zakrvácenýho na Walk, kde ho pak hodil na hromadu vodpadků na vobrubníku před koloniálem.

Máma tvrdí, že Alec byl, jakřikám, slušnej človíček. Viš, von byl jedinej kocour v celým Leithu, kerej nevěděl, že Babi je, jakřikám, šlapka.

Předposlední dítě, kerý Babi měla, je jakřikám, vopravdická záhada. To je moje tetička Rita, kerá je věkově mnohem blíš mně neš mý mámě. Rek bych, že sem do Rity dycky docela dělal, fak boží bába, totálně jak ze šedesátejch, viš? Nikdy se nezjistilo, kdo byl vlasně Ritin otec, ale pak přišel Dode, kerýho Babi měla dyš uš měla dobře po štyřicítce, né?

Dyž sem byl ještě cvrček, tak mi Dode dycky přišel jako pěkně strašidelnej kolík. Prostě, v sobotu deš k Bábince na čaj, a von je tam takovej děsnej černej kocour, kerej na každýho vejrá, neš se jako prostě vodplíží vokolo soklů, jakřikám. Šichni říkali, že Dode je nabručenej, a já sem si to myslel taky, dokud sem nezačal větřit všechno to šikanování, kerý schytal, ve škole a na ulici a vůbec. Bylo to čéče hodně drsný, to ti mužu říct. Já se prostě akorát směju, dyš někerý kocouři vykládaj, že rasismus je anglická věc a že my tady nahoře sme všichni děti Jocka Tamsona… to sou čéče, jakřikám, normální kecy, kerý lidi brebtaj prdelema.

V mojí rodině je silná tradice nákupů za pět prstů, jakřikám, rozumíš? Šichni moji strejdové sou chmatáci. A jakřikám, byl to dycky Dode, kerej dostal za ty nejmenší zločiny tu nejtvrdší pálku, né. Fundamentálně nečistá hra, čéče. Renta jednou řek, že nic tak neposílí bdělost policajtů a magistrátu jako tmavší barva kůže, a to má teda pravdu.

No a s Dodem se rozhodném, že si skočíme k Percymu na pivo. V hospodě je trochu blázinec; normálně je U Percyho taková tichá hospoda rodinnýho typu, ale neska je tam narváno těmahle kocourama Oranžistama ze západního konce města, sou tady na svým každoročním pochodu a srazu v Linksu. No, musim říc, že mě tyhle kocouři vlasně nikdy nevotravovali, ale jinak je moc nemusím. Jakřikám, je to všechno nenávist, viš. Voslavovat starý bitvy mi, jakřikám, přídě, no, pěkně jeblý, né?

Vidim Rentová fotra s jeho bráchama a synovcema. Je tam taky Rentův brácha Billy. Rentův fotr je Hun, ale teť uš na to tak nehraje. Zato jeho rodina z Glasgowa určitě jo, a vypadá to, že Rentovu papínkovi na jeho rodině záleží. Renta to s těmahle kocourama netáhne; von je vlasně tak trochu nesnáší, jakřikám. Nerat vo nich mluví. Zato Billy, to je jinej případ. Ten tuhle oranžistickou záležitost žere, jako prostě ten jambáčsko/hunskej podnik. Kejvne na mě vod baru, ale nemyslím, že by mě měl zrovna v lásce.

– Nazdar Danny, jak se máš! povidá pan R.

– É… fajn Davie, prostě fajn. Nějaký zprávy vo Markovi?

– Né. Musí se mu víst dobře. Ten se ti ozve, akorát dyš něco potřebuje. Myslí to jenom napůl z legrace a tyhlety jeho synovcové se na nás dívaj hóóódně zle, takže si sednem do rohu u dveří.

To nebyl dobrej tah…

Voctnem se v blízkosti ňákejch nepřátelsky vejrajících kocourů. Někerý z nich sou skinhedi, někerý ne. Někerý maj skockej, jiný anglickej nebo belfastskej přízvuk. Jeden týpek má triko s logem Skrewdriver gangu, jinej má na svetru napsaný Ulster patří Británii. Začnou zpívat písničku vo Bobby Sandsovi, dělaj si z něj prdel, jakřikám. Já politice moc nerozumím, ale Sands mi dycky připadal jako prostě statečnej kolík, kerej nikdy nikoho nezabil. Jakřikám, na to, abys takhle umřel, potřebuješ vodvahu, né?

Pak se nám jeden z nich, ten frajer vod Skrewdriverů, zoufale snaží podivat do vočí, stejně zoufale, jako se my, jakřikám, snažíme přímýmu pohledu vyhnout. Neni to tak jednoduchý, dyž začnou spívat: „Nechcem černej flek přes union jack“. My zůstáváme v klidu, jenže tenhleten kocour se nenechá vodbejt. Drápy má venku. Zařve na Dodeho.

– Oi! Co čumíš, negře zasranej!

– Di do hajzlu, setře ho Dode. Tímhle vším už Dode prošel. Jenže já ne. Tohle je na mě, kurva, jakřikám, nářez.

Slyším ňákýho hocha z Glasgowa, jak řiká, že tyhle týpci nejsou, jakřikám, skutečný Oranžisti, že sou to normální fašouni, ale věčina přítomnejch oranžistickejch parchantů ty zmrdy žere, jakřikám, ponouká je.

Všichni začnou spívat: – Ty černá kryso! Ty černá kryso!

Dode se zvedne a de k nim ke stolu. Já akorát zahlídnu, jak Skrewdriverův výsměšnej, pokřivenej ksicht změní výraz, dyš si uvědomí, přesně ve stejnou dobu jako já, že Dode má v ruce těškej skleněnej popelník… tohle je násilí… tohle vypadá zle…

… řízne ho Skrewdriverovi do hlavy a tomu frajerovi se na kebuli vodevře velká rána a sletí ze židle na podlahu. Já se takňák klepu strachem, brutální strach čéče, a jeden z těch chlápků skočí na Doda a srazej ho k zemi, takže do toho musim vlítnout. Seberu sklenici a vrazim ji do brady Rudý ruce Ulsteru, kerej se chytne za vobličej, idyž ta sklenice se, jakřikám, ani nerozbije, ale ňákej zmrd mi dá pěstí do žaludku tak brutálně, že mám pocit, jako by do mě zapích nůž, ty vole…

– Zabte toho hajzla feniánskýho! povidá ňákej čurák, a přirážej mě ke zdi,… a já prostě začnu mlátit pěstma a kopat nohama, necejtim vůbec nic… a je mi tak ňák prostě fajn, protože jakřikám, tohle neni žáný vopravdický násilí jako dyž vidíš řádit takovýho Begbieho, tohle je, jakřikám, komedie… protože já se vlasně prát moc neumim, ale mam dojem, že tyhle frajeři taky nejsou žáný velký bouchači… prostě, jako by se jeden druhýmu plet do cesty…

Ani pořáně nevim, co se stalo. Davie Renton, Rentův táta, a Billy, jeho brácha, je vod nás museli vodtrhnout, protože hnet v příští chvíli prostě stojim a táhnu Doda, kerej vypadá dost v hajzlu, ven. Slyšim Billyho jak řiká: – Vodveť ho pryč, Spude. Prostě ho kurva někam vodtáhni.

Teď se cejtim vopravdu zmlácenej po celým těle, a jako prostě brečím vsteky a strachy, ale hlavně z tý frustrace…

– Tohle je… prostě… kurva… tohle je, tohle je…

Doda bodli nožem. Vodtáhnu ho přes ulici. Slyšim, jak

za náma lidi křičej. Já se soustředím akorát na Bábinčiny dveře, vůbec se nevodvážim vohlídnout. Vešli sme. Doda akorát posadím na schody. Z boku a z ruky mu crčí kref.

Volám záchranku, zatímco Babi mu chová hlavu a řiká – Kurnik, voni ti to nepřestanou dělat, synku… hochu muj, dy už tě nechaj napokoji… vod tý doby, co byl ve škole, kurnik, už vod tý doby, co byl ve škole…

Čéče já sem naprosto totálně nasranej, ale na Bábrli, viš? Řek by sis, že dyš má dítě jako je Dode, jakřikám, tak by mohla vědět, jak se asi cejtí někdo, kdo je jinej, kdo je prostě jako nápadnej, né? Jakřikám, jako třeba ta ženská s tou červenou skvrnou a tak… ale s někerejma je to prostě akorát nenávist, nenávist, nenávist, a kam nás to, jakřikám, přivede vole? Kam nás to kurva přivede?

Doprovodím Doda do špitálu. Ty jeho zranění, jakřikám, nejsou tak zlý, jak vypadaly. Du se za nim podívat, dyž leží na nosítkách, potom co ho, jako, sešili.

– Je to fpohodě, Danny. Uš zem zažil mnohem horší věci a stokrát horší mě ještě čekaj.

– To neříkej. Hele, todleto fak neříkej.

Podívá se na mě, jakože tomu stejnak nikdy nemužu rozumět, a já vim, že má nejspíš pravdu.

PRVNÍ ŠUKAČKA ZA UHERSKÝ ROK

Většinu dne strávili ve snaze naprosto se zhulit. Nyní si ožírají držky v laciným masným krámu, samý chrom a neón. Na baru je přeplácaný výběr předraženého pití,

ale k ušlechtilosti koktejlového baru, o kterou se tu snaží, to má přece jen na míle daleko.

Na tohle místo chodí lidi z jednoho důvodu, a to z jednoho jediného. No, ale noc je ještě pořád relativně mladá a kamufláž pití, pindání a poslouchání hudby zatím není až tak očividná.

Tráva a chlast nafoukly Spudovo a Rentonovo postheroinové libido do zuřivých rozměrů. Každá ženská na place jim připadá fantasticky sexy. Dokonce i někteří chlapi. Zjistili, že je nemožné soustředit se na jedinou osobu, která by mohla být potenciálním cílem, protože jejich pohled je co chvíli zachycen někým jiným. Už to, že tu jsou, jim oběma připomíná, jak už je to dlouho, co si naposled zapíchali.

– Jesi neseženeš něco na přefiknutí tady, tak se můžeš rovnou zahrabat, přemítal Šoufek, jeho hlava se jemně pohupovala do zvuku hudby. Šoufek si může dovolit odtažité spekulace, protože mluví z pozice síly. Jako ostatně vždy za podobných okolností. Temné kruhy pod jeho očima potvrzují, že právě strávil většinu dne pícháním těch dvou Američanek, co bydlí v Hotelu Minto. Není žádná šance, že by byl Spud, Renton nebo Begbie přizván, aby udělali čtyřku. Obě dvě půjdou zpátky se Šoufkem a s nikým jiným. On je toliko zdobí svou přítomností.

– Ty voe, ty maj úplně výtečnej koks. Něco takovýho sem ještě neměl, usměje se.

– Spíd z Momingside voe, opáčí Spud.

– Kokain… pitoměj krám. Yuppiácký sračičky. Ačkoliv je už pár neděl čistý, Renton se ještě nezbavil heráčnického opovržení vůči všem ostatním drogám.

– Mé dámy se vracejí. Džentlmeni, budu vás tu nucen ponechat společně s vašimi mrzkými sklony. Šoufek přezíravě pokyne hlavou a přeletí bar očima s nadutým, povýšeným výrazem ve tváři. – Dělnická třída se baví, odfrkne si výsměšně. Spud a Renton sebou trhnou.

Sexuální žárlivost je něco jako vestavěný komponent v přátelství se Šoufkem.

Pokoušejí si představit všechny ty kokainem poblázněné sexuální hry, které bude hrát s „micinkama v Mintu“, jak se o těch holkách zmiňuje. To je vše, nač se zmůžou – představy. Šoufek nikdy nezachází do detailů, co se jeho sexuálních dobrodružství týče. Diskrétnost zachovává pouze proto, aby tak mohl mučit své sexuálně méně úspěšné kamarády, nedělá to z respektu vůči ženám, s nimiž něco měl. Spud a Renton si uvědomí, že soulože ve třech s movitými turistkami a kokainem jsou výsadou erotických aristokratů jako je Šoufek. Jejich vlastní liga je v tomto ošuntělém baru.

Renton jej zdálky pozoruje a je mu zle, myslí na všechny ty kecy, které teď nejspíš vycházejí z jeho úst.

V případě Šoufka se to dá alespoň předpokládat. Renton se Spudem jsou ale zděšeni, když zjistí, že Begbie někoho sbalil. Povídá si se ženskou, která má docela pohledný obličej, říká si Spud; ale tlustou prdel, jízlivě podotkne Renton. Některé ženy, uvažuje s jedovatou závistí Renton, jsou přitahovány psychopatickými typy. Za tuto svoji závadu platí v zásadě dost vysokou cenu, tím, že vedou hrozný život. Samolibě uvede Begbieho přítelkyni June jako názorný příklad, ta je v současné době s jejich dítětem v porodnici. Je hrdý, že si pro argument nemusel jít moc daleko. Dá si loka ze svého Becks a přitom si říká: Obžaloba řekla vše.

Ať tak či tak, Renton se opět ubírá jednou ze svých častých sebezpytných fází a ono blazeované uspokojení se brzy vypaří. Usoudí, že popravdě řečeno, ta ženská tu prdel nemá zas tak tlustou. Zjišťuje, že už zase uvedl do chodu svůj sebeshazovací mechanismus. Napůl věří, že je tou zdaleka nejatraktivnější osobou v celém baru. Důvod spočívá v tom, že vždycky dokáže i na tom nejúchvatnějším jedinci najít něco ohyzdného. Tím, že na tu izolovanou ošklivou část soustředí svou pozornost, dokáže v duchu anulovat veškerý jeho půvab. Na druhé straně se nikterak neznervózňuje kvůli svým vlastním nevzhledným partiím, neboť je na ně zvyklý a tak jako tak na ně nevidí.

Ale každopádně zrovna žárlí na Franka Begbieho. Jasně, uvažuje, míň už mi štěstí přát nemohlo. Begbie a jeho čerstvě objevená schovanka se baví se Šoufkem a těmi Američankami. Ty holky vypadají docela světácky, tedy alespoň to jejich balení z bronzové pleti a drahého oblečení. Rentonovi se zvedá žaludek, když vidí, jak si Begbie a Šoufek hrají na velké kámoše a přitom jindy si akorát vjížděj do vlasů. Uvědomí si ten skličující kalup, s nímž se ti úspěšní v sexuální sféře, stejně jako ve všech ostatních, vzdalují od těch neúspěšných.

– Takgže sme tu zbyli jen my dva, Spude, poznamenal.

– Jakřikám, eh, no jó… už to tak vypadá, kocoure.

Rentonovi se líbí, když Spud říká ostatním „kocoure“,

ale nenávidí, když je tímhle způsobem nazýván sám. Z koček se mu dělá nanic.

– Viš Spude, někdy si přeju bejt zase zpátky na heráku, prohlásí Renton, hlavně proto, aspoň si to myslel, aby Spuda šokoval, aby z toho jeho hašem zhuleného ksichtu vydoloval nějakou reakci. Ale jak to jen vyřkne, uvědomí si, že to vlastně myslí vážně.

– Helé, jakřikám, fak peklo, voe… có? Spud násilím vyrazí trochu vzduchu zkrz ztuhlé rty.

Rentonovi dojde, že ten spíd, který sjeli na záchodě a který veřejně odsoudil jako sračičku, začíná účinkovat. Dojde k zjištění, že poté, co skoncovali s herákem, nastala určitá potíž. Stala se z nich stupidní nezodpovědná hovada, která vezmou vše, co se jim dostane pod ruku. S herákem ti alespoň na všechna ta ostatní svinstva nezbývá místo.

Cítí nutkání mluvit. V porovnání s THC a alkoholem je ten spíd v jeho organismu o dobré kolo napřed.

– Spude, dyž vono de vo to, že dyž děláš do ejče, tak to tim hasne. Vo nic jinýho se nemusíš starat. Znáš Billyho, mýho bráchu, né? Právě se zapsal spátky do tý posraný armády, vole. Pude vole do posranýho Belfastu, ten zmrt jeden dementní. Dycky mi bylo jasný, že ten zmrt je prdlej. Posranej imperialistickej lokaj to je. Viš co mi ten vymaštěnej zmrt povidá, dyž se u nás stavil? Prej: Civiláckej život nemužu vystát. Bejt v armádě, to je jako bejt feťák. Jedinej rozdíl je v tom, že věčinou nejseš jak řešeto. Mimoto, seš to vobvykle ty, kerej dělá řešeto z jinejch.

– Tó, é, jakřikám, mi přídé kapků, é, jeblý voé, jakó. Né?

– Nó, ale teď poslouchéj. Prostě se nad tim zamysli. Pro tyhle vymaštěný zmrdy dělaj v armáďé vole první poslední. Krměj je, v těch prašivejch kasárenskejclj klubech daj těm zmrdům levnej chlast, aby si vypili, nelezli do městá, a tak ňák se sklidnilí, aby nesrali místní vobyvatelstvó, a ták. Dyž se voctnou v civilu, musej si to všecko zařídit sami.

– To jó, alé, jakřikám, vono je to přecejen trochu jiný, ptže… Spud se mu snaží skočit do řeči, ale Renton je v plném letu. Dostat lahví do ksichtu je v tuhle chvíli jediná věc, po které by mu sklaplo. A to jen na pár sekund.

– Hej, héj… počkej chvíli, volé. Vyslechni měé. Poslouchej co ti teď říkám… co sem to kurva říkal… jó! Jasňé. Dyž seš vole na ejči, tak se nestaráš vo nic jinýho, než abys nakoupil. Dyž s tim praštíš, musíš se starat vo spoustu věcí. Nemáš prachy, nemůžeš se vožrat. Máš prachy, chlastáš moc. Nemůžeš sehnat buchtu, žáný píchání. Seženeš buchtu vole, spousta hádání, nemůžeš ani dejchat, abys za to nedostal vynadáno. Buď to, nebo to posereš a cejtiš se pak vinnej. Nervuješ se vole kuli účtům, jídlu, soudním zřízencům, kuli týhle fašounský Jambo verbeži, že tě vole zmlátí vole, kuli všem těm věcem, kerý, jakmile máš pořádnej herákovej návyk, tě vůbec vole neserou. Máš jenom jednu jedinou věc vole, kuli kerý se můžeš vole nervovat. Ta jednoduchost toho všeho. Viš co tim myslim, vole?

Renton přestane, aby mohl znovu zaskřípat zuby.

– No jó, ale je to kurva bídnej živót, jakřikám, voé. To neni vůbec žánej živót, né? Jakřikám, dyž je ti blbě z absťáku… tak to je kurva nejhorší z nejhorších… to praštění v kostech… ten jed vole, ten totální jed… Neříkej mí, že to chceš všecko znova, ptože to jé, jakřikám, kravina volé. Ta odpověď v sobě nesla trochu zloby, zvláště v porovnání se Spudovou jinak jemnou a rezervovanou náturou. Renton postřehl, že se zjevně dotkl citlivého místa.

– Vlasně jó. Plácám tady hromady nesmyslů. To je ten Lou Reed.

Spud věnuje Rentonovi úsměv, pro který by ho staré babičky na ulici bez meškání adoptovaly jako zatoulaného kocoura.

Zaregistrují, že Šoufek se chystá odejít s Annabel a Louise, těmi dvěma Američankami. Odkroutil svoji povinnou půlhodinku masírování Betlova ega. Což je, jak Renton usoudí, výhradní úkol všech Begbieho kamarádů. Bleskne mu hlavou, jaký je to šílenství být přítelem někoho, koho očividně nenávidíš. Je to zvyk a obyčej. Begbie je návyk, stejně jako herák. Je úplně stejně nebezpečný. Uvědomí si, že podle statistik tě spíše zabije člen vlastní rodiny nebo blízký přítel, než kdokoliv jiný. Někteří troubové se obklopí psychopatickými kámoši s představou, že je to posílí a budou tak bezpečnější před tímto krutým světem, a přitom opak je pravdou.

Když vychází spolu s Američankami ze dveří, Šoufek se ohlédne a pozdvihne na Rentona jedno obočí, styl Roger Moore, a vytratí se. Rentona zachvátí spídová paranoia. Napadne ho, jestli snad není Šoufkův úspěch u žen založen na jeho schopnosti pozdvihnout jen jedno obočí. Renton ví, jak je to těžké. Strávil nejeden večer tréninkem tohoto umění před zrcadlem, ale neustále zvedal obě obočí najednou.

Množství vypitého alkoholu se spiklo s uplynulým časem a začalo tížit mysl. Hodinu před zavíračkou se stane přijatelným někdo, s kým by tě za normálních okolností flirtovat ani nenapadlo. Jakmile je to už jen půlhodinka, stane se jasným předmětem touhy.

Rentonovy bloumající oči se teď ustavičně zasekávají na jisté štíhlé dívce s rovnými, delšími hnědými vlasy, které se jí mírně kroutí v konečcích. Je hezky opálená a má jemné rysy, vkusně zvýrazněné mejkapem. Má na sobě hnědou blůzku a bílé kalhoty. Když si ta holka strčí ruce do kapes a odhalí tak viditelné linie kalhotek, Renton cítí, jak mu krev ubíhá ze žaludku. Teď nastala jeho chvíle.

Tu dívku a její kamarádku právě balí chlápek s okrouhlou nafouklou tváří, má košili rozepnutou u krku a jeho naducané panděro ji napíná k prasknutí. Renton má vůči obézním jedincům vesele neskrývané předsudky a ihned se chopí příležitosti, aby jim mohl popustit uzdu.

– Spude, mrkni vole na to tlustý prase. Hovado nenažraný. Já se nedám chytit na všechny ty kecy vo tom, že je to něco se žlázama nebo metabolizmem. Dyž dávaj v televizi zprávy z Etiopie, tak tam žánýho tlustoprda neuvidíš. Copak voní tam nemaj žlázy nebo co? To mi neříkej. Spud na tento výlev zlosti odpoví zhuleným úsměvem.

Rentonovi připadne, že ta holka má vkus, protože na toho chlápka jen chladně pokrčí rameny. Styl, kterým to provedla, se mu líbí. Asertivně a důstojně, aniž by z něj udělala skutečného blba, ale naprosto jasným způsobem mu dala najevo, že nemá zájem. Ten chlápek se usměje, rozevře dlaně a pyšně odvrátí hlavu, doprovázen salvou posměšného řehotu jeho kamarádů. Ten incident Rentona ještě utvrdí v rozhodnutí tu holku oslovit.

Renton pokyne Spudovi, aby šel s ním. Hrozně nerad dělá první krok, a je tedy potěšen, když se dá Spud do řeči s její kamarádkou; už proto, že Spud takhle iniciativní normálně nebývá. Ten spíd očividně pomáhá, i když je jaksi zmaten, když zaslechne, jak Spud pindá cosi o Franku Zappovi.

Renton se pokusí o sblížení. Zvolí způsob, který považuje za uvolněný a zároveň vyjadřující zájem, upřímný a přitom frivolní.

– Sorry, že vám skáču do konverzace. Chtěl sem ti akorát říct, jak moc vobdivuju tvůj znamenitej vkus, se kerym si právě vodpálkovala toho tlustoprda. Myslel sem, že by mohlo bejt zajímavý si s člověkem jako seš ty popovídat. Jesi mě pošleš tam, kams poslala toho tlustoprda, tak se vůbec nebudu zlobit. Já sem Mark, tak mimochodem.

Slečna se na něj trochu rozpačitě a trochu blahosklonně usměje, ale Renton cítí, že je to aspoň o pěkných pár koňských délek lepší než „di doprdele“. Jak se dají do hovoru, Renton začne ztrácet sebevědomí o svém vzhledu. Spídový rauš trošku vyprchal. Bojí se, že jeho na černo přebarvené vlasy vypadají hloupě, protože se tím stávají nápadné jeho oranžové pihy, to prokletí zrzavýho kreténa. Dříve si představoval, že vypadá jako Bowie v éře Ziggyho Stardusta. Před pár lety mu ale jedna ženská řekla, že vypadá jako kdyby z oka vypadl Alecu McLeishovi, tomu fotbalistovi za Skotsko a za Aberdeen. Od té doby mu tahle nálepka zůstala. Když Alec McLeish pověsil kopačky na hřebík, Renton se rozhodl jet na důkaz vděčnosti až do Aberdeenu na jeho poslední zápas spojenej s oslavou na jeho počest. Vzpomíná si, jak Šoufek při jisté příležitosti smutně zakroutil hlavou a otázal se, jak jen může zmrd, co vypadá jak Alec McLeish, vůbec doufat, že bude pro ženy přitažlivý.

A tak si Renton obarvil vlasy na černo a napomádoval na ježka, aby se zbavil té McLeishovské podoby. Teď se bojí, že každá ženská, se kterou si začne, chcípne smíchy, jen co se před ní svlékne a konfrontuje ji se svým zrzavým ochlupením. Taky si obarvil obočí a uvažoval o tom, že si obarví ochlupení v rozkroku. Ještě se na to hloupě zeptal matky.

– Marku, neměls přece bejt tak posraně pitoměj, opáčila, s jízlivým komentářem o hormonální nevyváženosti, kterou zavinila změna životního stylu.

Ta holka se jmenuje Dianne. Rentonovi se zdá, že se mu zdá krásná. Skepse je nezbytná, jak už jej zkušenosti z minulosti naučily. Nikdy by neměl docela věřit svým soudům, když jeho tělem a mozkem rejdí chemikálie. Konverzace se stočí k hudbě. Dianne Rentonovi sdělí, že má ráda Simple Minds, a tu nastane první lehčí roztržka. Renton nemá rád Simple Minds.

– Simple Minds sou normální sračka už vod doby, co naskočili na tu angažovanou módní vlnu vášnivýho rocku á la U2. Nevěřím jim vod chvíle, co vopustili ty svý pompézněrockový kořeny a začli s toudle vyloženě falešnou veteší, co je politická s hodně malým „p“. Ty jejich první věci sem miloval, ale vod New Gold. Dream je to sračka. Celej tendle Mandelovskej šunt je trapná blitka, vychrlil ze sebe.

Dianě mu odpoví, že ona tedy věří, že jejich podpora Mandelovi a hnutí za multirasovou Jižní Afriku je upřímné.

Renton energicky zakroutí hlavou, chce být klidný, ale je beznadějně roztočen amfetamínem a jejím názorem.

– Mám doma starý NME až do roku 1979, teda měl sém, ale vyhodil sem je přet pár letý, a pamatuju si na interview, kde Kerr stírá politickou angažovanost vostatních kapel a řiká vole, že Mindům de akorát vo muziku.

– Lidé se mohou změnit, opáčí Dianne.

Renton je prostotou a jednoduchostí takového tvrzení poněkud vyveden z míry. Obdivuje ji proto ještě víc.

Prostě tedy pokrčí rameny a přizná jí bod, ačkoliv jeho myšlenky poletují kolem názoru, že Kerr byl vždycky o krok za svým guru, Peterem Gabrielem, a že od Live Aid je mezi rockovými hvězdami módní vypadat jako hodnej kluk. To si však nechá pro sebe a dá si předsevzetí, že v budoucnu se pokusí mít méně dogmatický pohled na muziku. Říká si, že ve vyšším systému věcí to stejně hovno znamená.

Po chvíli Dianne se svou kamarádkou odejdou na hajzl, aby tam prodiskutovaly a ohodnotily Rentona a Spuda. Dianne se ne a ne rozhodnout. Má pocit, že Renton je tak trochu kretén, ale tenhle podnik je plný kreténů, a on se jí zdá být trochu jiný. Tedy, ne zas tak moc jiný, aby se kvůli němu vrhla přes palubu. Ale připozdívá se…

Spud se otočí a něco Rentonovi říká, ten ho ale neslyší přes píseň od The Farm, která je, tak jako všechny jejich kousky, poslouchatelná akorát když těžce hučíš na Éčku, a když těžce hučíš na Éčku, tak je škoda poslouchat pitomé The Farm, to máš lepší vyrazit na nějaký rave a ulítnout do těžkých techno rytmů, usoudí Renton. A i kdyby snad Spuda zaslechl, jeho mozek byl teď stejně trochu moc na sračky, než aby se vzmohl na odpověď. Poté, co se držel pohromadě po celou dobu konverzace s Dianne, odešel na zasloužený odpočinek.

Renton pak začne odhalovat své soukromé věci nějakému kolíkoví z Liverpoolu, který je tady na dovolené, protože mu ten chlap přízvukem a vzhledem připomíná jeho kámoše Dava. Po určité době mu dojde, že ten chlápek a Davo spolu nemají nic společného a že udělal chybu, když mu odhalil takové intimnosti. Pokouší se vrátit k baru, pak ztratí Spuda a zjistí, že je pořádně a vpravdě odvařen. Dianne se stane pouhou vzpomínkou, vágním pocitem jakéhosi záměru za clonou drogové otupělosti.

Vyjde ven, aby se trochu nadýchal vzduchu, a zahlédne Dianne, jak se právě úplně sama chystá nastoupit do taxíku. S žárlivým strachem ho napadla myšlenka, jestli snad Spud nesbalil tu její kámošku a neodešel s ní? Možnost, že by byl jediný, kdo nesbalil nikoho, jej vyděsila, a z čirého zoufalství se sebejistě vrhne směrem k ní.

– Dianne. Nebude ti vadit, dyž pojedu tvým Joe Baxíkem?

Dianne vypadá pochybovačně. – Já jedu do Forrester Parku.

– Skvělý. Já razim stejným směrem, zalhal Renton, a pak si v duchu povídá: Nó, teď vlastně jó.

V taxíku si povídali. Dianne měla hádku s Lisou, svojí kamarádkou, a rozhodla se jít domů. Podle ní měla Lisa ještě pořád hopsat po tanečním parketu společně se Spudem a nějakým dalším imbecilem a popichovat je, aby o ni soupeřili. Renton sázel na toho imbecila.

Dianne nasadila komiksově kyselý obličej, když Rentonovi vykládala, jak hroznej člověk je tahle Lisa, a s jízlivostí, která mu přišla otravná, vyjmenovávala všechny její poklesky, které se mu zdály dost malicherné. Uctivě jí lezl do prdele a souhlasil s tím, že Lisa rovná se všechny sobecké krávy pod sluncem. Jakmile na ni z tohoto tématu začal padat smutek, stočil rozhovor jinam, protože smutek by mu zrovna nepomohl. Vyprávěl jí žertovné historky o Spudovi a Begbiem a přitom je taktně přikrášlil. Renton se ani jednou nezmínil o Šoufkovi, protože Šoufka měly ženy rády, a on měl puzení držet všechny ženy, které potkal, co nejdál od toho zmrda, a to i konverzačně.

Když byla trochu veselejší, zeptal se jí, jestli by jí nevadilo, kdyby jí dal pusu. Pokrčila rameny a nechala tak na něm, aby rozhodnul, jestli to mělo znamenat lhostejnost nebo neschopnost říct ano či ne. No, usoudil, lhostejnost je pořád přijatelnější než jednoznačné odmítnutí.

Chvíli se mazlili. Vůně jejího parfému mu připadala vzrušující. Ona si v duchu říkala, že je trochu moc hubenej a kostnatej, ale líbá dobře.

Když vyšli na vzduch, tak se Renton přiznal, že ve Forrester Parku vůbec nebydlí a že to řekl jenom proto, aby s ní mohl zůstat ještě chvílí. Chtě nechtě, Dianne se cítila polichocena.

– Nechceš se u mě zastavit na kafe? zeptala se.

– To by bylo skvělý. Renton se snažil, aby to vyznělo, že je jako potěšen, ale spíše nenuceně než bouřlivě.

– Myslím tím jenom na kafe, dodala Dianne takovým tónem, že si Renton nebyl jistý, co tím vlastně chtěla naznačit. Mluvila dostatečně tajnosnubně, že sex mohl být na programu jednání, ale zároveň dostatečně asertivně, že tím mohla myslet přesně to, co řekla. Jednoduše přikývl, jako zmatený vesnický idiot.

– Budem muset bejt opravdu zticha. Spěj tady lidi, pravila Dianne. To už nevypadá tak slibně, pomyslel si Renton, předpokládaje, že v bytě bude dítě a babysitter. Uvědomil si, že to ještě nedělal s žádnou, co už měla dítě. Při té myšlence dostal poněkud divný pocit.

I když poznal, že v bytě jsou lidé, nikde nezaregistroval ten zvláštní zápach čuráni, blitek a pudru, který je cítit z malých dětí.

Chtěl říct: – Dia…

– Pššt! Voní spěj, zarazila ho Dianne. – Nesmíš je vzbudit, jinak budou problémy.

– Kdo tu spí? zašeptal nervózně.

– Pššt!

To Rentona vyvedlo z rovnováhy. Jeho myšlenky se řítily všemi minulými hrůzami, ať už je zažil sám, nebo z popisů jiných. V duchu procházel pochmurnou databázi, která obsahovala všechno od vegánských spolubydlících až po psychotické pasáky.

Dianne ho dovedla do ložnice a posadila ho na postel. Pak zmizela a za pár minut se vrátila s dvěma hrnky kávy. Povšiml si, že ten jeho je oslazený, což obvykle nenáviděl, ale chutě teď stejně moc nerozeznával.

– Nepůjdem do postele? zašeptala s podivně nenucenou naléhavostí, a zdvihla obočí.

– Eh… to by bylo parádní… řekl, div že nevyprskl trochu kafe. Jeho puls se rozběhl jako o závod a znervózněl, připadal si trapně a skoro jako panic, měl obavy z možných následků, které by mohl mít ten alkoholovo drogový koktejl na jeho erekci.

– Budeme muset bejt skutečně potichu, pravila. Přikývl.

Rychle ze sebe stáhl svetr a triko, pak maratónky, ponožky a džíny. Protože se styděl za své zrzavé ochlupení, vlezl do postele dříve, než si svlékl spodky.

Rentonovi se ulevilo, že se mu postavil, když se díval, jak se Dianne svléká. Narozdíl od něj nijak nespěchala a působila naprosto sebejistě. Její tělo mu připadalo nádherné. V hlavě se mu dokola a dokola přehrávala fotbalová mantra „už je to tady“, nedovedl se jí zbavit.

– Chci bejt nahoře, řekla Dianne a odtáhla přikrývky, přičemž odhlalila Rentonovo zrzavé ochlupení. Naštěstí se nezdálo, že by si toho všimla. Rentona jeho pták příjemně překvapil. Zdál se mu o tolik větší než obvykle. Což bylo nejspíš tím, jak usoudil, že si ho zvykl vídat bez erekce. Na Dianne už takovej dojem nezanechal. Viděla horší, to je asi tak vše.

Začali se jeden druhého dotýkat. Dianne se předehra líbila. Rentonův entuziasmus znamenal milou změnu vedle všech těch chlápků, s nimiž byla, ale pak ucítila, jak jí prsty zajíždí do vagíny, sevřela se a odtáhla mu ruku.

– Už jsem vlhká dost, řekla mu. Teď měl pocit, jako by tak trochu zdřevěněl, připadalo mu to tak chladné a mechanické. V jednu chvíli si dokonce myslel, že jeho erekce začala opadat, ale ne, nasedla na něj a on, zázrak zázraků, držel pevně.

Slabě zasténal, když ho sevřela. Společně se začali pomalu pohybovat, zasouvali se hlouběji. V ústech cítil její jazyk a jeho dlaně ji něžně hladily po zadku. Zdálo

se to, bylo to tak dávno, až měl dojem, že se snad rovnou udělá. Dianne jeho extrémní vzrušení vycítila. Jen ne další nepoužitelnej vocas, prosím ne, říkala si v duchu.

Renton ji přestal hladit a pokoušel si představit, že klátí Margaret Thatcherovou, Paula Danielse, Wallace Mercera, Jimmyho Savila a další ohavy, aby tak oddálil vyvrcholení.

Dianne využila příležitosti a přivedla se k orgasmu, zatímco Renton ležel jak robertek na velkým skateboardu. Stačil pouhý pohled na Dianne, jak si kouše do ukazováčku ve snaze umlčet ty zvláštní pištivé zvuky, které vyluzovala, když to na ni přišlo, druhou ruku na jeho hrudi; jen to stačilo, aby se Renton udělal. V tu chvíli by ho nezastavila ani představa jak rejdí ve Wallace Mercererově prdeli. Když to na něj začalo přicházet, měl pocit, že to snad nikdy neskončí. Jeho pták stříkal jako vodní pistolka v rukou soustavně zlobivého dítěte. Abstinence rozmnožila počty spermií tak, že utrhly střechu.

Skoro by řekl, že to byl simultánní orgasmus, kdyby jen byl jedním z těch, kteří tyto věci s polibkem šeptávají svým milenkám. Uvědomil si důvod, proč by něco takového nikdy neudělal: úsměv a tajemné pokrčení ramen ti vždycky dodá větší donchuánské důvěryhodnosti než barvité líčení detailů pro pobavení vypatlanců. To bylo něco, co se naučil od Šoufka. I jeho osobní antisexismus byl tedy překryt soukromým sexistickým zájmem. Muži jsou trapný zmrdi, pomyslel si.

Když z něj Dianne sesedla, Renton upadal do blaženého spánku, s předsevzetím později v noci vstát a znovu se milovat. Bude už uvolněnější, ale také aktivnější a předvede jí, co dokáže, teď, když prolomil tu svoji smůlovatou sérii. Připadal si jako útočník, který právě prošel hubeným obdobím bez gólu a už se nemůže dočkat dalšího zápasu.

Přišlo to tedy jako ledová sprcha, když Dianne pravila: – Budeš muset jít.

Dříve než mohl cokoliv namítnout, byla z postele venku. Natáhla si džíny, aby zachytila jeho vazké sperma, které z ní odcházelo a v pramíncích jí stékalo po vnitřní straně stehen. Poprvé se zamyslel nad nechráněným koitálním sexem a nebezpečím HIV. Byl na testech po tom, co se naposledy dělil o jehlu, takže sám byl čistý. Ale z ní měl obavy, říkal si, že ten, kdo se vyspí s ním, by se byl schopný vyspat s kýmkoliv. Jeho sexuální sebevědomí bylo už takhle pobořeno tím, jak se jej snažila vyhnat, čímž ho v zoufale kratinké chvilce proměnila z božího svůdníka zpátky na rozklepané nemehlo. Pomyslel si, že to by bylo přesně jeho štěstí, chytit HIV víra z jedný jediný šukačky, poté, co se po několik let dělil o jehly, i když nikdy o ty velké společné stříkačky, oblíbené ve feťáckých doupatech.

– Alé nemužu tady snat zustát? Slyšel svůj hlas znít titěrně a s nudlí u nosu, v tónině, kterou by Šoufek bez milosti zesměšnil, být tady. Dianne na něj zpříma pohlédla a zakroutila hlavou. – Ne. Můžeš zůstat na gauči. Jestli budeš zticha. Jestli někoho uvidíš, tohle se nikdy nestalo. Hoď na sebe něco.

Tomu se rád podvolil, protože se opět cítil nesvůj ze svého nejapně zrzavého ochlupení.

Dianne Rentona odvedla k pohovce v obývacím pokoji. Nechala ho tam klepat se ve slipech zimou, dokud se nevrátila se spacákem a jeho oblečením.

– Je mi to líto, zašeptala a přitom ho políbila. Chvilku se mazlili a jemu se znovu postavil. Když zkusil zajet jí rukou pod župan, zastavila ho.

– Musim už jít, pravila pevně.

Dianne se vzdálila a zanechala Rentona s pocity prázdnoty a zmatku. Lehl si na pohovku, vlezl si do spacího pytle a zazipnul ho. Ležel ve tmě a nespal, snažil se určit zařízení pokoje.

Renton si představoval Dianniny spolubydlící jako zarytá hovada, která byla proti tomu, aby si sem někoho

přivedla. Došel k závěru, že nejspíš nechtěla, aby si mysleli, že by byla schopná sbalit nějakého divného chlápka, přitáhnout ho sem a jednoduše ho opíchat. Nafukoval si sebevědomí snahou namluvit si, že to byl jeho ostrovtip a jeho možná trochu vadná, ale tím unikátnější krása, které zlomily její zdrženlivost. Málem si uvěřil.

Nakonec upadl do neklidného spánku, který charakterizovalo několik zvláštních snů. I když měl k podobně divným snům sklony, tyto jej zneklidňovaly, protože byly mimořádně živé a bylo překvapivě snadné znovu si je vybavit. Byl připoután řetězy ke stěně v bílé místnosti a pozoroval Yoko Ono a Gordona Huntera, toho obránce za Hibs, jak hryžou syrové maso a kosti z lidských těl, která ležela rozervaná na řadách velkých umakartových stolů. Chrlili na něj strašlivé urážky, ze rtů jim kapala krev, jak trhali kusy masa, a mezi kletbami mohutně přežvykovali. Renton věděl, že on je tím dalším, kdo půjde na stůl. Pokoušel se trochu podlézat „Geebsiemu“ Hunterovi, tvrdil mu, jak velkým byl jeho fanouškem, ale obránce z Easter Road dostál své nálepce nekompromisního muže a jednoduše se mu vysmál do tváře. Byla to velikánská úleva, když se sen změnil a Renton zjistil, že je nahý, zamazaný od rozteklých hoven a že jí porci vajíček, rajčat a rozpečeného chleba společně s kompletně oblečeným Šoufkem nedaleko Water of Leith. Potom snil o tom, že jej svedla nádherná žena, která byla oděna pouze do dvoudílných plavek z alobalové fólie. Ta žena byla ve skutečnosti chlap a zvolna jeden druhého šoustali do různých děr ve svých tělech, z nichž vytékala hmota podobná pěně na holení.

Probudil se do cinkotu příborů a vůně opékané slaniny. Zahlédl zezadu ženu, nebyla to Dianne, jak zmizela do malé kuchyňky, která byla hned vedle obývacího pokoje. Pak uslyšel nějakého muže a dostal křečovitý záchvat strachu. Mužský hlas bylo to poslední, co chtěl

Renton s kocovinou, na neznámém místě a jen tak ve slipech slyšet. Dělal, že spí.

Kradmým pohledem z pod víček si všiml chlápka zhruba tak vysokého jako on, možná menšího, jak míří ke kuchyni. Slyšel co si povídají, ačkoliv mluvili tlumeným hlasem.

– Takže Dianne si přitáhla dalšího kamaráda, řekl muž. Rentonovi se nelíbila ta lehce posměšná intonace u slova „kamarád“.

– Mmmm. Ale pššt. Nezačni bejt nepříjemnej a neskoušej zas vlítnout do nesprávnejch závěrů.

Slyšel, jak se vracejí do obývacího pokoje a pak z něj odcházejí. Rychle si natáhl tričko a svetr, pak rozepnul pytel a vyhodil nohy z pohovky a skoro jediným pohybem vlítnul do svých džin.

Spací pytel úhledně složil a rozházené polštáře poskládal tam, kam patřily. Když si navlékal ponožky a maratónky, zjistil, že docela páchnou. Doufal, že si toho nikdo nevšiml, ale bylo mu jasné, že marně.

Renton byl příliš vynervovaný, než aby se cítil zničeně. Ale o kocovině věděl; plížila se mezi stíny jeho psýchy jako nekonečně trpělivý lupič a jenom v klidu čekala na svůj čas, kdy vyjde ven a srazí ho.

– Nazdar. Ta žena, co nebyla Dianne, se vrátila.

Byla pohledná a měla hezké velké oči a jemnou linii brady. Měl pocit, že její tvář odněkud zná.

– Zdar. Mimochodem, já sem Mark, povídá. Ona se nepředstavila. Naopak, chtěla toho vědět víc o něm.

– Takže ty si Diannin kamarád? Její tón byl mírně agresivní. Renton se rozhodl, že to zahraje na jistotu a řekne jí nějakou ne zrovna do očí bijící lež, což mu umožní vyjádřit se trochu přesvědčivě. Potíž byla v tom, že si vytvořil feťáckou zručnost důvěryhodně lhát, a teď dokáže lhát s větší přesvědčivostí, než kdyby říkal pravdu. Zaváhal a pomyslel si, že fet můžeš z člověka vytáhnout vždycky dřív, nežli feťáka.

– Nó, ona je spíš kamarádka kamarádky. Znáš Lisu?

Přikývla. Renton pokračoval, jeho lži ho rozehřívaly a brzy našel ten příjemný rytmus klamání.

– No, je mi to vlastně trochu trapný. Včéra sem měl narozeniny a musim se přiznat, že sem se pěkně opil. Povedlo se mi ztratit klíče vod bytu a můj spolubydlící je na dovolený v Řecku. Tim sem byl vyřízenej. Moh sem se prostě sebrat a jít domů a vyrazit dveře, ale byl sem v takovým stavu, že sem prostě nedokázal normálně uvažovat. Stejně by mě nejspíš zatkli za vloupání se do vlastního bytu! Naštěstí sem potkal Dianne, která byla tak hodná, že mě nechala spát na gauči. Ty seš její spolubydlící, že jó?

– É… nó, svým způsobem jo, zasmála se podivně, zatímco on se snažil zjistit, o co jde. Něco tu nehrálo.

Přišel ten chlap a zastavil se u nich. Odměřeně na Rentona pokývl, ten se na něj chabě usmál.

– Tohle je Mark, povídá mu ta žena.

– Aha, prohodil chladně ten chlap.

Rentonovi se zdálo, že vypadají zhruba tak staří jako on, možná o kapku starší, ale s odhadováním věku na tom byl vždycky beznadějně. Dianne byla na první pohled o něco mladší než ti dva. Možná, dovolil si zaspekulovat, možná že k ní chovají nějaké perverzní rodičovské city. U starších lidí si toho už párkrát všiml. Často se pokoušejí ovládnout ty, co jsou mladší, oblíbenější a vitálnější; obvykle kvůli tomu, že jim závidí vlastnosti, které mladí lidé mají a oni sami už ne. Tuto neschopnost zakrývají dobrotivým, opatrovnickým přístupem. Zřetelně to z nich cítil a rostlo v něm vůči nim nepřátelství.

Pak Rentona zachvátilo zděšení, které mu málem vyrazilo dech. Do místnosti vešla dívka. Když se na ni zahleděl, po zádech mu přeběhl mráz. Byla dokonalým dvojníkem Dianne, ale tahle holka vypadala ták ve věku druhého stupně základní školy.

Trvalo mu několik sekund, než mu došlo, že to je Dianne. Rentonovi bylo okamžitě jasné, proč ženy, když se zmiňují o odličování, často říkají, že si „sundávaj ksicht“. Dianne vypadala tak deset let stará. Všimla si šokovaného výrazu na jeho tváři.

Podíval se na ten druhý pár. Jejich přístup k Dianne byl rodičovský právě proto, že to jsou její rodiče. Renton si i přes svou úzkost připadal jako blb, že mu to nedošlo dříve. Dianne se své matce tolik podobala.

Usadili se ke snídani, při níž byl zmatený Renton podroben Dianninými rodiči jemnému křížovému výslechu.

– A co ty, Marku, vlastně děláš? zeptala se matka.

Tedy, co se práce týče, nedělal nic. Byl v syndikátu, který fungoval systémem podvodů s žírem, a domáhal se podpory v nezaměstnanosti hned na pěti různých adresách, po jedné v Edinburghu, Livingstonu a Glasgowě a dalších dvou v Londýně, v Shepherd‘s Bush a Hackney. Podvádění státu tímto způsobem dávalo Rentonovi vždycky pocit spravedlnosti a bylo těžké o svých úspěších pomlčet. Ale bylo mu jasné, že musí, protože všude jsou dotěrný, upjatý, svatouškovský hovada, který jen čekaj, aby mohli dát hlášku úřadům. Renton měl pocit, že si ty peníze zaslouží, neboř k tomu, aby bylo možné tyto poměry udržet, bylo zapotřebí značných organizačních schopností, zvláště pro někoho, kdo se snaží přemoci heroinový návyk. Musel se dát zapsat v různých částech země, udržovat spojení s ostatními v syndikátu, kteří jsou na adresách, kam se posílá žíro, stopovat narychlo do Londýna, když mu Tony, Caroline nebo Nicksy poslali po telefonu hlášku o nějakém pohovoru. Jeho žíro v Shepherd‘s Bush teď bylo na vážkách, protože se zřekl šance na vzrušující kariéru v Burger Kingu v Notting Hill Gate.

– Pracuju v Obvodní radě jako kurátor v muzejní sekci při Oddělení pro zábavu. Pracuju na sbírkách sociální historie, většina toho je uložená v budově People’s Story na High Street, lhal Renton a nořil se do svého archívu falešných totožností zaměstnance.

Zdálo se, že to na ně udělalo dojem, snad je to i trochu zmátlo, což bylo přesně to, v co doufal. S novou odvahou se pokusil získat další patolízalské body tím, že se představil jako typ skromného človíčka, který se nebere moc vážně, a sebeshazovačně dodal: – Přehrabuju se ve veteši všechmožnejch lidí a shánim vyhozený věci a prezentuju je jako autentický historický artefakt všedního života pracujících lidí. Přitom si dávám bacha, aby se mi na výstavě nerozpadly.

– Na to musíš bejt hodně chytrej, poznamenal k Rentonovi otec, ale díval se přitom na Dianne. Renton se dceři podívat do očí nedokázal. Bylo mu jasné, že takové uhýbání pohledem mohlo vzbudit podezření více než cokoliv jiného, ale prostě se na ni nedokázal podívat.

– To bych neřék, pokrčil rameny Renton.

– Né, ale kvalifikaci musíš mít určitě.

– To jó, pravda, mám diplom z historie na Aberdeenský univerzitě. To byla vlastně téměř pravda. Dostal se na Aberdeenskou universitu a výuka mu nepřipadala těžká, ale uprostřed prvního roku musel odejít, protože stipendium vyhodil na drogy a prostitutky. Měl pocit, že se tak stal prvním studentem v dějinách Aberdeenské university, který opíchal někoho, kdo nebyl student. Ale uvážil, že je lepší dějiny psát, než je studovat.

– Vzdělání je důležitá věc. To my týhletý pořád vopakujeme, řekl otec, znovu se chopil příležitosti dát Dianne názornou lekci. Rentonovi se jeho přístup nelíbil a o to větší měl na sebe zlost, protože k němu tiše přispíval. Připadal si jako nějaký Diannin zvrhlý strýček.

Právě si v duchu říkal: Proboha ať aspoň dělá highers, když Diannina matka tuto vyhlídku na snížení rozsahu škod naprosto rozbila.

– Dianne bude příští rok dělat O Grade z dějepisu, usmála se, – a z francouzštiny, angličtiny, výtvarky, matiky a aritmetiky, pokračovala hrdě.

Rentonovi bylo už po ikstý dokonale nanic.

– Marka to nezajímá, řekla Dianne, snažila se vypadat dospěle a nad věcí, mluvit na své rodiče spatra, přesně tak, jak to dělávají děti, jimž byla odebrána moc a staly se „předmětem“ konverzace. Rentona zamrazilo, když si uvědomil, že i on sám to dost často dělával, jakmile jeho máti s fotrem spustili. Diannina potíž byla v tom, že to vyznělo tak neposlušně a tak dětinsky, že dosáhla pravého opaku toho, oč se pokoušela.

Rentonův mozek dělal přesčasy. Řikaj tomu prokopnout mičudu. Za to tě můžou zabásnout. To je víc než jasný, a klíč zahoděj. Dostat nálepku sexuálního zločince; v Saughtonu mi natrhnou držku, a to dennodenně. Sexuální zločinec. Uchyla, co znásilnil dítě. Pedofil. Dětičkář. Už slyšel ty pošahaný kriminálníky (čuráky jako Begbie, napadlo ho): – Slyšel sem, že tý malý holce bylo teprve šest. – Prej to bylo znásilnění. Moh to bejt klidně tvůj harant, nebo můj. Sem v hajzlu, pomyslel si a po zádech mu přeběhl mráz.

Z té slaniny, kterou jedl, se mu dělalo zle. Už léta byl vegetariánem. To nemělo nic společnýho s morálkou nebo politikou; chuť masa jednoduše nenáviděl. Ale neřekl nic, byl tak rád, že je u Dianniných rodičů dobře zapsán. Ale zarazil se, když se měl dotknout párku, jelikož počítal s tím, že tyhle věci jsou plné všelijakého jedu. Musíš si dávat pozor na to, co si ukládáš do svého těla, uvědomil si s trpkostí, když myslel na všechen ten fet, co kdy vzal. Napadlo ho, jestli by náhodou nechutnal Dianne a uvnitř svých nervů se začal téhleté své škaredé dvojznačností nezřízeně chechtat.

Chabě se to pokusil zastřít tím, že zakroutil hlavou a dal se do vyprávění pohádky, tedy spíše převyprávění. – Bože, sem to ale idiot. To sem se ale včéra zřídil.

Na alkohol nejsem moc zvyklej. Ale zase si myslim, že dvaadvacet je člověku akorát jednou za život.

Vypadalo to, že poslední poznámka přesvědčila Dianniny rodiče stejně málo, jako Rentona. Bylo mu pětadvacet a táhlo mu na čtyřicet. Ale přesto zdvořile naslouchali. – Jak už sem řek, ztratil jsem bundů a klíče. Díky bohu za Dianne a za vás, lidi. Je to vod vás vopravdová pohostinnost, že jste mě tu nechali přes noc a že jste mi dneska ráno událi takovou dobrou snídani. Vopravdu mě mrzí, že nemůžu dojíst tenhleten párek. Ale prostě sem nacpanej. Na velký snídaně nejsem zvyklej.

– Seš moc hubenej, vo to de, pravila matka.

– Za to může bydlení po podnájmech. Všude dobře, doma nejlíp, povídá otec. Po této přitroublé poznámce nastalo nervózní ticho. V rozpacích dodal: – No tak se to prostě řiká. Pak využil možnosti pozměnit téma: – Jak se teda dostaneš do bytu?

Lidi jako on byli fakt schopni Rentona kurva pořádně vyděsit. Připadali mu, jako by nikdy v životě neudělali nic ilegálního. Není divu, že Dianne je taková jaká je, že balí po barech divný týpky. Tenhle párek byl v jeho očích tak obscénně zdravý. Otcovi lehce řídly vlasy, matka měla okolo očí sotva patrné vějířky vrásek, ale uvědomil si, že každý nezávislý pozorovatel by je umístil do stejné věkové skupiny jako jeho, pouze by je shledal zdravějšími.

– Budu prostě muset vyrazit dveře. Sou akorát na záklopku. Fak hloupý. Měl sem v plánu dát si tam normální zámek, už nevim jak dlouho. Ještě štěstí, že sem to neudál. Dole na schodech je zvonek s telefonem, ale sousedi mě pustěj dovnitř.

– Moh bych ti s tim pomoct. Sem truhlář. Kde to bydlíš? zeptal se otec. Renton byl trošku vyveden z míry, ale šťastný, že mu ty pindy sežrali.

– To neni problém. Sám sem truhlařil, než jsem šel na vejšku. Ale díky za tu nabídku. To byla zase pravda. Bylo zvláštní říkat pravdu, na obelhávání si už tak příjemně zvykl. Dávalo mu to pocit opravdovosti a následně pocit zranitelnosti.

– Vyučil sem se u Gillslanda v Gorgii, dodal, podnícen otcovým zdviženým obočím.

– Ralphyho Gillslanda znám. Pitoměj vůl, odfrkl si otec, teď už přirozenějším hlasem. Nalezli styčný bod.

– Jeden z důvodů, proč už nejsem v řemesle.

Renton ztuhl, když ucítil jak se Dianne pod stolem otírá nohou o jeho. Ztěžka polkl ze svého čaje.

– No, budu se muset zvedat. Ještě jednou díky.

– Počkéj, já se akorát oblíknu a doprovodím tě do města. Dříve než mohl jakkoliv zaprotestovat, Dianne vyskočila a odběhla z místnosti.

Renton učinil pár vlažných pokusů pomoci s úklidem nádobí, dokud ho otec neusadil do křesla a matka nevklouzla do kuchyně. Když osaměli, srdce mu spadlo do kalhot, očekával, že mu otec řekne, že na takový kecy není kurva zvědavej. Ale ani slovíčko. Povídali si o Ralphy Gillslandovi a jeho bratrovi Colinovi, který, což Renton slyšel rád, spáchal sebevraždu, a o jiných chlápcích, které oba znali z práce.

Bavili se o fotbale a z otce se vyklubal fanoušek Hearts. Renton dělal do Hibs, kteří se netěšili zrovna nejlepší sezóně proti lokálním rivalům; netěšili se nejlepší sezóně proti nikomu, a otec mu to bez meškám připomněl.

– Hibbiáci se proti nám moc nechytali, co?

Renton se usmál, poprvé byl rád, že přefik dceru tohodle chlápka, a to z jiných důvodů než sexuálních. Je to úchvatný, blesklo mu hlavou, jak věci jako sex a Hibs, které mu, dokud byl na heráku, nic neříkaly, se najednou staly veledůležitými. Dumal nad tím, jestli jeho problém s drogami neměl náhodu nějakou spojitost s mizernými výsledky Hibs v osmdesátých letech.

Dianne byla připravena. Měla na sobě méně mejkapu než včera večer a vypadala asi tak na šestnáct, o dva roky starší než ve skutečnosti je. Když vyrazili do ulic, Rentonovi se ulevilo, že ten dům konečně opustil, ale zároveň byl trochu v rozpacích z toho, že by je mohl vidět někdo, koho znal. Měl v té oblasti několik známých, většinou feťáci a dýleři. Říkal si, že kdyby na něj teď narazili, mohli by si myslet, že tam přišel pást.

Chytli vlak ze South Gyle do Haymarketu. Po cestě držela Dianne Rentona za ruku a nepřetržitě mluvila. To, že byla osvobozena z tísnivého vlivu svých rodičů, ji uvolnilo. O Rentonovi chtěla zjistit více podrobností. Mohl být zdrojem nějakého hulení.

Renton přemítal o předešlé noci a s mrazením v zádech uvažoval nad tím, co vlastně Dianne musela udělat a s kým, než získala takové erotické zkušenosti, takovou sebejistotu. Cítil se na pětapadesát místo na pětadvacet a byl si jistý, že se na ně lidi dívají.

V oblečení z minulé noci vypadal Renton otrhaně, zpoceně a mdle. Dianne na sobě měla černé kamaše, ten typ co je tak tenký, že vypadá jako punčochy, a přes ně bílou minisukni. Renton usoudil, že každý z těch dvou kusů oděvu by celkem stačil už sám o sobě. Jeden chlápek ji pozoroval v Haymarket Station, když čekala na Rentona, který si zrovna kupoval Scotsman a Daily Record. Ten si toho všiml a se zvláštním vztekem zjistil, že na něj agresivně zírá. Napadlo ho, že se do toho pohledu možná promítla jeho vlastní sebenenávist.

Vešli do obchodu s deskami na Dairy Road a listovali obaly alb. Renton už byl celý nesvůj, kocovina rychle narůstala. Dianne mu neustále podávala nové obaly desek, aby si je prohlédl, a přitom oznamovala, že tahle je „výtečná“, a tamta „skvělá“. Připadalo mu, že většina z nich je sračka, ale byl moc nervózní na to, aby se hádal.

– Nazdar Rentó. Jak se mámé? Na jeho rameno dopadla čísi ruka. Cítil, jak mu jeho kostra a centrální nervový systém protrhly kůži a vylétly ven jako drát plastelínou a pak zapadly zpátky. Otočil se a uviděl Deeka Swana, bráchu Johnnyho Swana.

– De to, Deeku. Jak žijéš? odvětil s předstíranou nenuceností, navzdoiy splašenému srdečnímu tepu.

– Neni to špatný šéfe, neni to špatný. Deek si povšiml, že Renton má společnost, a poťouchle po něm významně pošilhával. – Já budu muset letět. Uvidíme se. Jesi uvidíš Šoufka, vyřiď mů, ať mi brnkné. Ten sviňák mi dluží dvacet liber, vole.

– Mě taký, vole.

– Ty jeho výmluvy sou fak do nebe volající. No, měj se Marku, řekl a obrátil se k Dianne. – Měj se kóčo. Ten tvůj chlápek je tak nezdvořilej, že nás ani nepřectavil. To musí bejt láska. Dávej si na toho týpka bacha. Deek se vzdálil a oni se nejistě usmívali, poté co poprvé zaslechli svůj popis od někoho cizího.

Renton si uvědomil, že musí být sám. Jeho kocovina začínala být dost brutální a on to prostě nezvládal.

– Eh, podívej Dianne… já budu muset letět. V Leithu se mám potkat s ňákejma kámošema. Fotbal a ták.

Dianne otráveně pozdvihla oči, jako že jí je všechno jasné, a přitom udělala něco, co Rentonovi přišlo jako zvláštní zamlaskání. Byla rozladěná, že odchází dříve, než se ho stačila zeptat na nějaký haš.

– Jaká je tvoje adresa? Vytáhla z tašky pero a kousek papíru. – Ne ta ve Forrester Parku, dodala s úsměvem. Renton jí napsal svoji skutečnou adresu na Montgomery Street, jednoduše proto, že byl příliš mimo, než aby si vymyslel falešnou.

Když odešla, pocítil silnou palčivou sebenenávist. Nebyl si jistý, jestli pocházela z toho, že se s ní vyspal, nebo z vědomí, že už se mu to nejspíš podruhé nepodaří.

Avšak toho večera uslyšel zvonek. Byl švorc, a tak zůstal v sobotu večer doma, sledoval na videu Braddock: Missing in action 3. Otevřel dveře a před ním stála Dianne.

Byla nalíčená a v jeho očích se jí vrátila míra žádoucnosti, kterou měla předchozího večera.

– Poť dál, řekl a překvapilo ho, jak snadno by se byl schopen přizpůsobit vězeňskému režimu.

Dianne se zdálo, že cítí haš. Opravdu v to doufala.

NA PROCHÁZCE V LUKÁCH

V hospodách je, jakřikám, morově rušno, hafo lokálních lokařů a festyvalovejch týpků, co si dávaj menčího šňupa, neš vyrážej na další šou. Někerý ty šou vypadaj oukej… teda trochu náročný na prachy, jakřikám.

Begbie si pochcal rifle…

– Pochcal sis kaťata, Franco? ptá se ho Renton a ukazuje přitom na vhlkej flek na jeho vybledlejch modrejch denimkách.

– To jistě, piči, voe! Dyk je to akorát voda, voe. Myl sem si kurva ruce. Ne že by ti to voe něco říkalo, ty zmrde zrzavěj. Tenhle zmrt je na vodu voe alergickej, vobzvlášť dyž ji smícháš s mejdlem, voe.

Šoufek vobhlíží bar, kouká po holkách… blázen do buchet, tenhleten kluk. Mezi chlapama se normálka za chvilku začne nudit. Možná proto to Šoufek se ženskejma umí; prostě protože musí. Jasně, to je možná vono. Matty si tiše mluví pro sebe, kejvá hlavou. S Mattym jakřikám neni něco v pořátku… nejenom herák. Má něco v hlavě, jako těžká deprese, prostě.

Renton a Begbie se hádaj. Renton by si měl dávat majzla na to, co dělá, jakřikám. Tenhle Begbie, čéče, to je jakřikám… normálka kurva kocour z džungle. My sme akorát vobyčejný funky kočkovitý typy. Domácí kocouři, jakřikám.

– Tady ty zmrdi sou voe zazobaný. Tys byl dycky voe ten zmrd, co mlel vo zabíjení bohatejch a tyhle kecy anarchistický. A teď seš voe posranej! Begbie se Rentoví posmívá a je to, jako, celý dost hnusný; to temný vobočí navrchu těch temnějších vočí, ty tlustý černý vlasy, trošičku delší neš maj skini.

– To neni, Franco, votázka toho, jesi sem posranej. Mně se prostě nechce. Pohodově si tu chlastáme. Máme spíd a éčko. Co se takhle mít prostě fajn, možná zaskočit do ňákýho rejvovýho klubu, místo toho, abysme celou noc vobcházeli po zasranejch Lukách. Maj tam velkej divadelní stan a běží tam ňáká voslava. Bude se to tam hemžit labdickama. Prostě moc, problémů člověče.

– Já do žánýho posranýho rejfklubu nejdu. Sáms řikal, že je to akorát pro haranty.

– Jasně, ale to bylo předtím, neš sem do jednoho šel.

– Fajn, já kurva do žánýho nejdu. Tagže poď voe na pořánou hospodskou túru a podat si voe kurva ňákýho zmrda na hajzlu.

– Né. Na to seru.

– Zmrdanej posera! Ty máš ještě furt v kalhotech z toho víkendu v Bull and Bush.

– Nené, nemám. Bylo to prostě zbytečný, to je všecko. Celá ta věc.

Begbie se na Rentu podival a normálka, úplně se na tom sedadle napnul. Naklání se dopředu a už sem myslel, že ji Rentovacímu hošovi natáhne, jakřikám, né.

– He? He! Já ti dám zbytečný, kreténe zasranej!

– No tak, Franco. Buť v pohodě čoveče, povídá Šoufek. a«

Vypadá to, že si Begbie uvědomil, že to přeťal, jakřikám, i pro něj. Nech si ty drápy schovaný, kocouré. Ukaš světu měkký tlapky. Tohleto je zlej kocour, velikej, zlej panter.

– Sejmeme nějakýho zkurvenýho americkýho brouka. Cc ‚ lo něj? Ten machírek si to zasloužil.

Mimoto, nefšim sem si, že byste se koukali stranou, dyš sme se ftom posranym salónku v Barley dělili vo fiňáry.

– Ten chlápek skončil v bezvědomí ve špitálu, stratil spoustu krve. Bylo to v News…

– Ale teď je ten zmrd v pořátku. Se tam kurvajpíše! Nic se tomu zmrdovi nestalo. A idyby, tak co, voe? Nákej bohatej americkej čurák, co tu na prvnim místě nemá kurva co dělat. Gdo se vo toho zmrda voe zajímá? A ty, ty hajzle, ty sáms taky vzal jednoho zmrda kudlou, Ecka Wilsona, ve škole, takže se tu nedělej tak cimprlich.

– Po tomhle Rentoví takňák sklapne, protože se vo tom, jakřikám, nerad baví, ale ňák se to prostě stalo, né? Prostě akorát mlátil jednoho kocoura, kerej tě prostě škrábal, ne že by měl jako v plánu nějakýho týpka prostě sejmout. Ale jakřikám, Betl ten rozdíl prostě nevidí. Jenže to bylo zlý, fak nechutný jakřikám… ten amík, ten kluk jako, von prostě nechtěl tu pěněženku dát, idyž Begbie, jakřikám, vytáhnul tu kudlu… a to poslední, co sem toho frajera slyšel řikat, bylo: To nepoužiješ.

Begbie začal kurva šílet, tak hrozně se tim nechal unýst, tou řezničinou, né, že sme málem jako zapomněli na tu peněženku. Vlez sem tomu klukovi do kapes a prošacoval je a Begbie mu zatim kopal do ksichtu. Do latríny tekla krev a míchala se s chcankama. Hnusný, hnusný, hnusný čéče, jakřikám, né? Dyž na to pomyslím, tak mi ještě furt běhá mráz po zádech. Ležim v posteli a jako, klepu se. Pokaždý, dyž potkám maníka, jakřikám, co vypadá jako tamten kocour, Richard Hauser z Des Moines, Iowa, USA, tak ztuhnu. Kdykoliv zaslechnu ve městě hlas ňákýho arnika, tak vyletím. Násilí je fak kurva hnusný čéče. Betl, náš milej Franco, von nás normálně znásilnil, všecky nás ten večer znásilnil, jako nám to strkal do prdele a vyplatil nás, jak dybysme byli ňáký kurvy voe, né? Zlej kocour tenhle Betl. Divokej, divokej kocour.

– Tak gdo teda de? Ty Spude? Begbie na mě mluví. Kouše se do spodního rtu.

– É, jakřikám… prostě… násilí neni zrovna to… prostě to mám hozený jinák… já tu rač zustanu a spráskám se… jakřikám, né?

– Další posera, vodvrátí se vode mě… ani ne zklamaně, prostě, jakože vode mě v týhle věci stejnak nic nevočekává… což je možná dobrý a možná ne úplně dobrý, ale jakřikám, kdo má v týhle době páru vo tom, jak se vlasně věci maj?

Šoufek řiká něco jako že von je milovník, ne bitevník, a Begbie už chce něco říc, dyž Matty povidá: – Já do toho du.

To vodvede Betlíkovu pozornost vod Šoufka. Pak začne chválit Mattyho, prostě, a nadá nám do všech poserů pod sluncem, ale jako já to vidim tak, že Matty je ten posera, jakřikám, protože je to frajírek, co kejvne na všecko, co Franco řekne… Mattyho sem nikdy moc nemusel… pěkně pojebanej kolík. Jakó, kámoši si ze sebe dělávaj srandu, ale dyž tě setře Matty, tak to je jakřikám, ty prostě úplně cejtíš ještě něco víc, cejtíš… jakoprostě… nenávist, viš? Dyš seš prostě šťasnej. To je normální zločin, dyž seš s Mattym. To von nemůže ani cejtit, dyž vidí kolíka, jak je šťasnej, jakřikám.

Zjišťuju, že sem vlasně s Mattym nikdy nebyl sám, jakřikám. Jakřikám, někdy sem akorát s Rentou, nebo akorát s Tommym… nebo akorát s Rabem… nebo akorát se Šoufkem… nebo dokonce sám s Generalissimem Frankem… ale nikdy sám s Mattym. To takňák vo něčem vypovídá, jakřikám.

Zlí kocouři vylezou z doupěte a dou slídit po kořisti a atmosféra je prostě… žůžo. Šoufek vytáhne nějaký E. Bílý holubičky, myslim. To je prdlá droga. Věčina extází v sobě vůbec žáný MDMA nemá, jakřikám, prostě účinky napůl spíd napůl acid, ne? Ale taj dieta věc je normálka úlítlá, normálka zappovská… to j e vono, zappovská… myslim na Franka Zappu a na Joea s garáží a na žlutej sníh a židovský princezny a katolický holky, a myslim, že by bylo fak skvělý mít ženskou… kerou bych miloval, jakřikám… ne jako na šukání, teda ne jenom na šukání… ale kerou bych miloval, protože takňák se mi chce každýho milovat, ale ne jako se sexem… prostě mít někoho, koho bych miloval… ale jakřikám Renta má tu Hazel a Šoufek… no, Šoufek má holek hromady… ale tyhle kočkopáni nevypadaj, že by byli vo moc šťasnější než moá…

– Sousedova tráva je vždycky zelenější, slunce svítí jasněji tam za plotem… ty voe já normálně zpívám, já nikdy nezpívám… sem báječně sjetej a zpívám… myslim na ceru Franka Zappy, Moon, jakřikám… ta by byla v pohodě… pařil bych s jejím fotrem… v nahrávacím studiu… abych prostě viděl jako ten tvůrčí proces, jakřikám, tvůrčí proces…

– Tohle je kurva rachot… musíme se začít hejbat, nebo mi bude blivno… Šoufek má ruce v hlavě.

Renton má rozepnutej svetr a takňák si mačká bradavky, jakřikám…

– Ty vole Spude… koukni na moje bradavky… sou vole ňáký divný… nigdo nemá bradavky jako já…

Povídám mu vo lásce a Renta povidá, že láska neexistuje, že je to jako s náboženstvím a prostě stát po tobě chce, abys takovýhle pitomosti věřil, aby tě moh kontrolovat a vypláchnout ti mozek… Někerý kocouři se prostě nedovedou hodit do pohody, aniž by do všeho tahali politiku, né?… ale to mě nemůže dostat do nějaký depky… protože, to je jakřikám tim, že von si nevěří… protože… protože máme legraci ze všeho, co vidíme… ten prdlouš u baru, co má ciferník plnej prasklejch cévek… ta snobská anglická festivalová koza, kerá vypadá, jak dyby si jí právě někdo uprdnul pod nosem…

Šoufek povidá: Helé, poďte na Luka a budem si dělat prdel z Betla s Mattym… z těch čistejch, nudnejch, tupláckejch, sídlišťáckejch mamrdů!

– Ty riskujéš, kočkodané, riskujéš… dyť je to normální mentál, jakřikám… povídám já.

– Udělejme to pro naše fanoušky, řekne Renta. Tohle maj s Šoufkem z programu Hibs, kde byla reklama na předsezónní fodbalovej turnaj na Isle of Man. Byl tam vobrázek vrchního kocoura Hibs Alexe Millera, kerej tam vypadal naprosto zhuleně, a pod nim bylo napsaný jakřikám „Udělejme to pro naše fanoušky.“ No a dycky dyž se smaží… tak řikaj tohleto.

Vyplujem z hospody a zamíříme si to k Lukám. Dáme se do zpěvu, jedeme Sinatru jakřikám, přehnaně americkým nújókským hlasem:

byli sme yak dve djeti, vítrrnám šechrral vláskhy

na prrouchásce v Lukhdch

a sedmikrrdskhy sme si trrhali z láskhy.

Po cestě se k nám jakřikám blížej dvě holky… známe je… je to jakřikám ta Roseanna a Jill… to sou dvě totálně boží kočky, ze snobský školy, počkat je to Gillespie nebo Mary Erskine?… brousej tady po Jižáku jakřikám, za úletem, drogama, zážitkama…

Šoufek rostáhne ruce a tak jako po medvědsku Jill vobejme a Renta udělá totéž s Roseannou… a mě tu nechali koukat se na mraky jakřikám, pan Péro Navíc na kurvím sněmu.

Chvíli se spolu cucaj. Tohle je krutý čéče, fak krutý. Nejdřív přestane Renta, ale pořád drží Roseannu kolem pasu. Pro Rentu je to prostě taková sranda… hele připomínám… to malý kotě, co Renta sbalil v Donovanu, tý teda nebylo moc. Jak se menovala, Dianne? Špatnej kocour, tenhle Renta. Šoufek, no Šoufek si Jill tak jako vopřel vo strom.

– Jak se vede kóčo? Kam razíš? ptá se jí.

– Na Jižák, povidá vona, trochu zhuleně… malá zkouřená princeznička, židovská? Nehne brvou… tý voe, tyhle báby se dělaj, že sou v pohodě, ale sou z Renty a Šoufka kapánek nervní. Nechaj tyhle vodvařený feťácký

superstars, aby si s něma ďáli, co chtěj. Fak pohodový báby by jim propleskly frňák, jakřikám, a jenom by se koukaly, jak se ty bastardi sesypaj na hromádku. Tyhle holky si na to hrajou… procházej tim vobdobím, kdy de vo to naštvat svýho činanýho fotra s matkou… no, Renta toho nevyužije, ti řikám, mám dojem že už to dávno udál, jenomže Šoufek, to je jinej případ. Má ruce v džínách týhletý malý Jill…

– Já vás holky znám, tady si schováváte drogy…

– Šimone! Já nic nemám! Šimone! Šííímóóónééé!…

Zaregistruje, že se tu schyluje k hysterickýmu záchvatu, a nechá tu holku jako bejt. Vobě dvě kočky se nervózně hihňaj, snažej se přectírat, že to byla akorát velká hra, a pak dou.

– Holký! Možná, že se neska večer ještě uvidímé! křičí za nima Šoufek.

– Jasňé… na Jižním, křičí Jill a pochoduje pozpátku.

Šoufek se, normálka jako, plácne do stehen. – Měli

sme ty šťávy vzít domů a vopíchat je do bezvědomí. Ty dvě kurvičky vo to normálně žebronily. Bylo to jako dyby si to řikal spíš sám pro sebe než mně a Rentoví.

Renta začne křičet a ukazovat prstem.

– Eší! Kousek vod tebe je veverká! Zabi tu svini!

Šoufek je k ní nejblíš, snaží se ji přilákat, ale vona vodskáče kousek dál, fak divně se při tom pohybuje, tak ňák vlní celým tělem, jakřikám. Kouzelná stříbrošedá věcička… né?

Renta sebere šutr a prskne ho po tý veverce. Jak kolem ní zasviští, srce mi vynechá jednu ránu, udělá se mi normálně blbě. Chystá se sebrat další, směje se jak ňákej maniak, ale já ho zastavím.

– Nech ji, voe. Dyť ta veverka jakřikám nikoho nevotravuje! Úplně nenávidím, jak Marka baví ubližovat zvířatům… to je voe nespravedlivý. Dyť nemůžeš mít rád sám sebe, jesi chceš ubližovat takovejmhle věcem… chci říc… kde je pak ňáká naděje? Kurva dyť ta veverka je normálně tak roztomilá. Stará se vo svý vlasní věci. Je svobodná. To je možná to, co Renta nemůže vystát. Ta veverka je voe svobodná.

Držim Rentu a von se pořád směje. Míjej nás dvě činaně vypadající babky a zle se na nás podívaj. Vypadaj, jakřikám, znechuceně. Rentovi se zablejskne ve vočích.

– CHYŤ TU SVINI! křičí na Šoufka, ale tak, aby ho slyšely ty babky. – ZABAL JI DO CELOFÁNU, ABY SE TI NEROZPADLA, AŠ JI BUDEŠ PRCAT!

Veverka před Šoufkem vodhopká pryč, ale ty babky se votočej a vypadaj, že sou z nás jako fak zhnusený, jako bysme byli ňákej humus, né? Teď se tlemim taky, ale Rentu pořád držim.

– Na koho ta plesnivá píča vůbec čumí? Posraný cukrárenský tetky! Povidá Renta, dost nahlas, aby to ty babky slyšely.

Vobrátěj se a zrychlej krok. Šoufek křičí: – SERU NA VÁS, VY JEDNY POUŠTNÍ PRCINY. Pak se votočí na mě a povidá, – Teda nevim proč tady ty hajtry starý šlapou chodník. Stejnak je nikdo nevojede, ani tady touhle dobou. To bych to rač strkal mezi pár šmirglovejch papírů z kovomatu.

– Kecáš! Ty bys voprcal všecko, co se hejbe, povidá Renta. – Viš co dělá Šoufek s plešatou milenkou, když uš ji pořádně vošoustal? Strčí ji spátky do kočárku.

Myslim, že toho litoval hned, co to řek, jakřikám, protože Lesley nedávno umřelo dítě, Zorinka, smrt ve spánku prostě, jakřikám, a jako každej ví, že to byl jakřikám Šoufek, kerej jí to dítě udál…

Ale Šoufek na to řekne akorát tohle: – Di do hajzlu ty jeden polykači semene. Ty, takovej městskej antoušek, dyž de vo ženský. Každá holka, kerou sem přefik, a že jich byly spousty, stála za přefiknutí.

Spomínám si na tu holku ze Stenhoose, kerou jednou Šoufek vodtáh domů, dyž byl nalítej… no nemužu jakřikám říct, že by byla zrovna něco extra… hádám, že každej kocour má ňákou jako achillovu patu, ne?

– É, spomínáš na tu bábu ze Stenhoose, jak-že-se-menovalá?

– Ty ani nezačínej. Ty by sis nezašoustal ani v posranym bordelu, idybys měl ptáka natoustovanýho mezi kreditníma kartama.

Začnem se stírat, pak kousek dem, ale já začnu myslet na malou Zorinku, na to dítě a na tu veverku, kerá je jako svobodná a nikoho nevotravuje… a voni by ji normálně zabili, prostě jen tak, né, a kuli čemu? Je mi s toho fak zle, a sem smutnej a rozzlobenej…

Du vod těhle lidí pryč. Votočim se a vodcházim pryč. Renta běží za mnou.

– No tak, Spude… do píči, co je?

– Vy ste chtěli zabít tu veverku.

– Dyť to byla jen posraná veverka, Spude. Dyť je to škodná… povidá. Položí mi ruku kolem ramen.

– Třeba to neni vo nic víc škodná neš ty nebo já, jakřikám… gdo muže říc, co je vlasně škodná… tamty činaný babky si myslej, že škodná sou lidi jako sme my, jakřikám, znamená to snad, že by nás měli správně zabít, vyjedu já.

– Danny, promiň… ť je to jenom veverka. Promiň kámo. Já vím, jak se zvířatama soucítíš. Já sem prostě, jako… Danny, dyť víš co chci říc, prostě… do prdele, chci říc, že sem vymaštěnej, Danny. Já nevěděl. Prostě Begbie a tó… smažení. Já nevěděl, co na tomhle světě dělám… je to prostě celý zamotaný, Danny. Já neměl páru, co vlasně dělám. Sorry člověče.

Renta mi už šíleně dlouho neříkal Danny, teď s tim nemůže přestat. Vypadá hrozně rozrušeně, jakřikám.

– Hej… to je f pohodě, kočkodane… akorát prostě jakřikám zvířata a tak, jako… vůbec si s tim nelam hlavu… já sem akorát myslel na ty malý bezbranný věci, jako Zorinka, to děťátko, viš… neměl bys jako věcem ubližovat…

Von mě, jakřikám, chytne a vobejme. – Ty seš jeden s těch nejlepších. Pamatuj si to. To nemluvěj drogy a chlast, to mluvím já. Jenže, jesi povíš nějakejm jinejm chlápkům, co k nim cejtíš, a nebudeš přitom úplně našrot, tak ti budou nadávat do všech teploušů pod sluncem… Poplácám ho po zádech a prostě, jakřikám, mu chci povědět to samý, ale to by vyznělo, jakřikám, že to řikám, protože mi to předtím řek von. Ale stejnak mu to řeknu.

Za zádama slyšíme Šoufkův hlas: – Hele vy dva buzeranti. Buď si děte zašoustat do houští, nebo poďte a pomočte mi najít Betla a Mattyho.

Přestanem se vobjímat a tlemíme se. Voba víme, že jakřikám, Šoufek, i přes tu jeho kocouří touhu narazit si každou buchtu v městě, je taky jeden z těch nejlepších.

ZVORANÁ VĚC

PŘIVOLÁVÁNÍ SOUDNÉHO DNE

Výraz policejního soudce jako by osciloval mezi lítostí a nenávistí, když se dívá na mě a na Spuda na lavici obžalovanejch.

– Odcizili jste knihy z Waterstonova knihkupectví s úmyslem prodat je, prohlásí. Prodávat posraný knihy. Já se poseru.

– Ne, řeknu já.

– Nó, řekne v ten samej moment Spud. Votočíme se jeden na druhýho. Takovýho času sme strávili, abysme si srovnali, co vlastně budeme řikat, a tomu dementovi stáčej dvě minutky, aby to všecko zahodil.

Policejní soudce zhluboka vydechne. Dyž se nad tím zamyslíš, ten zmrd nemá zrovna skvělou práci. Musí bejt pěkně únavný, bavit se celý dny s vypatlancema. Ale stejnak se vsadim, že za to musej bejt sakra dobrý prachy, a nikdo se toho zmrda neprosí, aby to dělal. Měl by se snažit bejt kapku profesionálnější, kapku pragmatičtější, a ne tady předvádět, jak je hrozně votrávenej.

– Pane Rentone, vy jste neměl v úmyslu ty knihy prodat?

– Né. Eh, nikoliv, vaše ctihodností. Byly na čtení.

– Vy tedy čtete Kirkegaarda. Povídejte nám o něm, pane Renton, opáčí ten povýšenej zmrd.

– No, mě zajímá jeho koncepce subjektivity a pravdy, jmenovitě jeho myšlenky týkající se možnosti volby; teorie, že k výjimečné volbě dojdeme skrze pochybnosti a nejistotu, bez možnosti využít našich zkušeností nebo cizí rady. Můžeme namítnout, že je to v zásadě buržoazní existenciální filozofie, která se tedy bude snažit podkopávat kolektivní společenskou moudrost. Ale je to také osvobozující filozofie, protože je-li tato společenská moudrost negována, jsou oslabeny základy kontroly společnosti nad individuálním jedincem a… ale teď už trochu plácám. Utnu to. Chytráky tady nenáviděj. Bylo by snadný propindat se k ještě věčí pokutě, nebo do píci, k vyššímu trestu. Pamatuj na uctivost Rentone, pamatuj na uctivost.

Policejní soudce si výsměšně odfrkne. Sem si jist, že coby vzdělanej člověk toho vo velkejch filozofech ví určitě tisíckrát víc než plebej, jako sem já. Dělat soutce, voé, na to musiš bejt kůrva chytréj. Tadyten džób voe nemůže dělat jen tak ňákej voe blb, voe. Jako bych slyšel Begbieho, jak to vykládá Šoufkovi ve výstavní síni.

– A vy, pane Murphy, jste měl v úmyslu knihy prodat, jako prodáváte vše, co ukradnete, a tak financujete svůj heroinový návyk, že ano?

– To je přesně vonó, čéče… eh… teď ste na to káp, jakřikám, Spud zakývá hlavou, jeho zadumanej výraz sklouzne do zmatku.

– Pane Murphy, vy jste habituální zloděj. Spud zaškube ramenama, jako by chtěl říct, za to já nemužu. –

V protokolu se uvádí, že jste stále závislý na heroinu. Jste také závislý na aktu krádeže, pane Murphy. Lidé musí usilovně pracovat, aby vyrobili zboží, které vy opakovaně kradete. Jiní zase musí usilovně pracovat, aby si je koupili. Opakované pokusy, které vás měly přimět, abyste s touto drobnou, avšak soustavnou trestnou činností přestal, se zatím ukázaly jako neplodné. Odsuzuji vás proto k nepodmíněnému trestu v délce deseti měsíců.

– Díky… eh, ci říc… v pohodě, jakřikám…

Ten zmrd se teď votočí směrem ke mně. Do píči.

– Vy jste, pane Rentone, jiný případ. V protokolu se říká, že jste také závislý na heroinu, avšak pokoušel jste se svůj problém s drogami kontrolovat. Tvrdíte, že vaše chování souvisí s depresí, kterou jste trpěl po vysazení drogy. To jsem ochoten uznat. Jsem také ochoten uznat vaše tvrzení, že jste odstrčil pana Rhodese v úmyslu zabránit mu, aby vás napadl, a nikoliv proto, aby upadl na zem. Odsuzuji vás tedy k podmíněnému trestu na dobu šesti měsíců, a to za předpokladu, že budete i nadále vyhledávat řádnou léčbu této závislosti. Sociální pracovníci budou sledovat vaše pokroky. Dále jsem ochoten uznat, že jste přechovával marihuanu pro svoji vlastní potřebu, nemohu však omluvit užívání ilegální drogy, přestože tvrdíte, že ji berete na zmírnění deprese, kterou jste prožíval následkem vysazení. Za přechovávání této kontrolované drogy vám bude vyměřena pokuta ve výši jednoho sta liber. Doporučuji vám, abyste v budoucnu hledal jiné způsoby, jak se vyrovnat s depresí. Jestliže, jako váš přítel Daniel Murphy, nevyužijete příležitosti, která vám byla nabídnuta, a objevíte se před tímto soudem znovu, tak bez váhání doporučím nepodmíněmý trest. Řekl jsem to jasně?

Jasně jak zvon, zmrde posranej pitoměj. Miluji vás, pane Nasránovhlavě.

– Děkuji vám, vaše ctihodnosti. Jsem si až příliš vědom, jaké zklamání jsem přinesl svým rodičům a přátelům, a že tu utrácím drahocenný soudní čas. Avšak jedním z klíčových prvků rehabilitace je schopnost uvědomit si, že ten problém existuje. Pravidelně navštěvuji kliniku a podrobuji se podpůrné terapii, byl mi předepsán metadon a temazepan. Už si nelibuji v sebeklamu. S pomocí boží zlomím tuto nemoc. Ještě jednou vám děkuji.

Policejní soudce se na mě zblízka zahledí, hledá mi na tváři známky posměchu. Nemá šanci. Sem zvyklej zůstat kamennej, dyž si utahuju z Begbieho. Bejt kamennej je lepší neš bejt studenej. Ten pitoměj zmrd se ujistí, že ho tady nelakuju, a rozpustí zasedání. Já oddcházim svobodnej, chudák Spud de do basy.

Policajt mu naznačí, že má jít.

– Sory kamaráde, povídám, cejtim se jako čurák.

– V pohodě člověče… dostanu se z háčka a Saughton je vychytávka na haš. Bude to sračička jakřikám… říká, zatímco ho ňákej drsně se tvářící chlupáč vodvádí pryč.

V hale před soudní místností ke mně přichází máma a obejme mě. Vypadá ztrhaně, má černý kruhy pod vočima.

– Ach chlapče, chlapče, co s tebou mám dělat? říká.

– Vole pitoměj. To svinstvo tě zabije. Můj brácha Billy zakroutí hlavou.

Chystal sem se tomu hajzlovi něco říct. Nikdo se ho kurva neprosil, aby sem lez, a na ty jeho debilní postřehy neni taky nikdo zvědavej. Jenže, dyž sem akorát votvíral pusu, přišel Frank Begbie.

– Rentó! To bylo dobrý, voé! Dopadlo to kurva skvělé, có? To se Spudem je blbý, ale je to furt lepší neš sme čekali, kurvá. Ten tam nebude deset měsíců. S dobrým chováním bude venku za šést. No ještě dříf.

Šoufek, kterej vypadá jak vedoucí kádr v propagačním oddělení, obejme rukou moji mámu a věnuje mi ještěří úsměv.

– Kurva, tohle přímo volá po pořádný voslavě. Co takhlé k Deaconoví? navrhuje Franco. Vypochodujem za nim v zástupu, jako feťáci. Nikdo nemá motivaci dělat něco jinýho, takže kontumačně vyhrává chlast.

– Kdybys jen věděl, co si tím způsobil mně a svýmu tatínkovi… Máma na mě smrtelně vážně upře oči.

– Čuráku pitoměj, Billy se opovržlivě zašklebil, –štípat po krámech knihy. Ten zmrd mi začínal lízt krkem.

– Já štípu po krámech knihy už celejch šest let, do prdele. U matky a ve svým bytě mám knih za čtyry tácy. Myslíš, že sem snad ňákou z nich koupil, vole? To sou čtyry tácy vydělaný ze štípání knih, debile vymaštěnej.

– Počkej Marku, tos neudělal, všechny knihy ne… máma vypadala zdrceně.

– Ale tím sem skonal, mami. Dycky sem přece řikal, jak mě jednou chytnou, tak je s tím konec. Potom seš vyřízenej. Čas pověsit řemeslo na hřebík. Finito. Tim to hasne. To sem myslel vážně. Máma tomu musela uvěřit, protože stočí kurs.

– A dávej si pozor na jazyk. Ty taky, otočí se k Billovi. – Nevim, kdo vás ty slova učil, protože tohle ste doma nikdy nesyšeli.

Billy na mě podezíravě pozvedne obočí a já mu tim samým gestem vodpovím. Vzácná ukázka sourozenecký jednoty mezi náma dvouma.

Všichni se hodně rychle přivožerem. Máma nás s Billem přivádí do rozpaků, protože začne mluvit vo svý menstruaci. Jenom kuli tomu, že jí je sedmačtyřicet a ještě pořád menstruuje, to musej slyšet všichni.

– To ti byl vodopád. Tampóny nebyly k ničemu. Jako dyž praskne hlavní vodovod, a ty se to snažíš zastavit zmuchlaným večerníkem, hlasitě se chlámala a přitom hodila hlavou dozadu, bylo to to nechutný, přivožralý gesto děvky, kerý sem tak dobře znal. Bylo mi jasný, že máma pila už ráno. Nejspíš to míchala s váliem.

– No tak, mami, povídám.

– Geš říc, že se za svou starou matku stydíš? Drapne mou úzkou bradu mezi palec a ukazováček. – Já mám jenom radost, že mi nevzali moje děťátko. To on nemá rád, dyš mu takhle řikám. Vy dva ale budete dycinký moje malý děťátka. Pamatuješ, jak sem ti zpívávala tvoji nejmilejší písničků, dyš’s byl ješte takovej špuntík v kočárků?

Pevně sem stisknul zuby a cejtil sem sucho v krku a krev, jak se mi hrne do vobličeje. Jó, jistě, do píči.

– Maminčino děťátko rádo linecký, linecký, maminčino děťátko rádo linecký chlebíček… prozpěvovala falešně. Šoufek se škodolibě přidal. Litoval sem, že mě neposlali sedět místo toho šťastnýho zmrda Spuda.

– Chtělo by maminčino děťátko další pintu? optal se Begbie.

– Nó, klidně si ještě zpívejté. Klidně si zpívejte, vy hajzlové zasraný! Do hospody přišla Spudova máma.

Začal sem: – Pani Murphyová, to s Dannym mě vopravdu mrzí…

– Mrzí! Já ti dám mrzí! Dyby nebylo tebe a týhletý party zmetků, tak by teď muj Danny nebyl v posranym kriminále!

– Ale Coleen, no tak holká. Já vim, že seš rozrušená, ale todle nejni fér. Máma se zvedla ze židle.

– Do prdele, já ti dám fér! To byl tenhle vejlupek! Nenávistně na mě ukázala. – Tenhle vejlupek přived mýho Dannyho k tomu svinstvu. Jak tam stál u soudu, plnou hubu těch fešáckejch řečiček. Tajdleten vejlupek a tamty dva hajzlové. Její vztek se k mý úlevě vztahoval i na Betla s Šoufkem.

Šoufek neřek ani ň, ale pomalu se zved ze židle s výrazem jakože takhle se ho teda ještě nikdy nikdo nedotk, a pak jen smutně a shovívavě zakroutil hlavou.

– To kurva přesahuje všechny meze! vyštěk Begbie zuřivě. Pro toho zmrda žádný posvátný krávy neexistovaly, dokonce ani starý mámy, kerejm právě zavřeli jejich kluka. – Tý sračky sem se nigdy nedotk a dycky sem říkal Rentoví a Spu… Markovi a Dannymu, že sou kreténi, dyž to berou! Šou… Šimon je už celý měsíce čistej, kurvá. Begbie, hnanej vztekem, vstal ze židle. Mlátil si pěstí do prsou, jako by chtěl sám sobě zabránit, aby paní Murphyový jednu nenatáh. Rval jí do ksichtu: – JÁ SEM BYL KURVA TEN ČURÁK, CO SE JE Z TOHO SNAŽIL DOSTÁT!

Paní Murphyová se obrátila a vyběhla z hospody. Ale zahlíd sem výraz na její tváři; výraz naprostý porážky. Nejenže jí zavřeli syna do krimu, ale zkompromitovali jí i představu, kerou si vo něm chovala. Soucítil sem s tou ženskou a na Franka sem měl vztek.

– Jó, vona je ta drsňačka z veřejný prádelny, tahleta holka, okomentovala to máma, ale nostalgicky dodala, – ale tak ňák s ní cejtim. Hocha jí poslali do kriminálu. Pohlídla na mě a přitom kroutila hlavou. – I přes všechny ty jejich lumpárny bysme to bez nich nevydržely. Franku, a jak se má tvůj malej? Obrátila se na Begbieho.

Jak snadno se lidi jako moje máma daj chytit na kolíky, jako je Franco. Při tom pomyšlení se mi dělalo blbě.

– Vychytáfká, pani Rentonová. Roste kurva jako z vodý.

– Řikej mi Cathy. Já ti dám pani Rentonovou. Prosim tě si budu ještě připadat dovijak vobstarožní!

– Dyž seš, prohodil sem. Vona mě totálně ignorovala a nikdo se nesmál, dokonce ani Billy. Begbie se Šoufkem na mě samozřejmě vrhli pohled plnej nelibosti, přesně jako dyž se dva strejcové podívaj na drzýho fracka, kerýho nemužou pořádně vypráskat. Byl sem degradovanej na úroveň Betlova haranta.

– A Franku, je to kluk, že jo? táže se máma svýho kolegy rodiče.

– No jasňé, abyné. Řikal sem Ju, to ti povidám, jesi to bude holka, tak pude zpátky vodkud přišla.

Jako bych teď „Ju“ viděl, s tou šedou, jak vovesná kaše zbarvenou kůží, umaštěnejma vlasama a hubeným tělem, ze kterýho ještě visí laloky masa, ksicht bez výrazu, mrtvolnej; neschopnej se usmát nebo se zamračit. Válium jí otupuje nervy, když ten harant spustí další salvu křiku, při kerým běhá mráz po zádech. Vona bude to dítě milovat tak moc, jak moc bude ten nebohej zmrdeček lhostejnej Frankovi. Bude to slepá, zahrnující, rozmazlující, odpouštějící láska, která zaručí, že kluk bude jednou celej táta. Ještě dyž měla June to dítě v břiše, jeho jméno už bylo zapsaný do Věznice Jejího Veličenstva Saughton, stejně jako je zárodek ňákýho movitýho sviňáka předurčenej studovat v Etonu. Jeho příběh se bude naplňovat, zatímco tatínek Franco zůstane tam, kde je teď: v lihu.

– Já sama budu brzo stará babička! Bóže, gdo by tomu uvěřil. Máma vrhla na Billyho pohled plnej hrdosti a obdivu. Von se jen pyšně uculoval. Vod tý doby, co nabalil tu svoji žirafu Sharon, je z něj maminčino a tatinkovo zlatíčko. Je zapomenuto, že tenhle zmrd přitáh do domu labdicky mnohem častějc než já; já sem měl aspoň tu slušnost nesrat do vlastního hnízda. Ale tohle už nikoho netočí. Stačilo, že se nechal znova zapsat do tý zmrdaný armády, tentokrát na šest let, a že nabouchal ňákou pichnu. Máma s tátou by se měli toho zmrda voptat, co to vlastně se svým životem provádí. Ale ně. Akorát hrdý úsměvy.

– Billy, jesi to bude holká, tak jí řekni, ať si ji tam strčí spátký, opakoval se Begbie, tentokrát se mu plet jazyk. Chlast ho začínal zmáhat. Další zmrd, co je nachcanej už kdoví vodkdy.

– Tak je to správný, Franco, Šoufek poplácal Begbieho po zádech, snažil se toho vypatlance rozkurážit, dát mu věčí prostor, aby moh přijít s ňákejma dalšíma dementníma betlovskejma evergreenama. Jeho nejpitomější, nejsexističtější a nejnásilnější citáty sbíráme, hoděj se, dyž ho za jeho nepřítomnosti imitujem. Dycky se válíme smíchy, divže si něco neuženem. Ta hra má svoji ostrou hranu: pomyšlení na to, jak by asi zareagoval, dyby to zjistil. Šoufek mu dokonce začal dělat za zádama vopičky. Jednoho dne zajde někdo z nás (nebo voba společně) příliš daleko. Bude voznámkovanej pěstí, sklem, nebo bude podřízenej „disciplíně bejzbólový pálky“. (Jeden z vybranejch Betlovejch citátů.)

Jeli sme taxíkem do Leithu. Begbie totiž začal mrmlat vo „městskejch cenách“ a začal totálně nesmyslně prosazovat Leith jakožto centrum zábavy. Billy s nim souhlasil, chtěl se dostat blíž k domovu, protože vydedukoval, že jeho těhotnou buchtu mnohem lehčejc uchlácholí konejšívej telefonát z místní putyky.

Šoufek by Leith srdečně odsoudil, dybych to dřív neudál já. Ten zmrd proto s velkým potěšením zavolá taxíka. Skončíme v hospodě na Foot of the Walk, v tý, kerou sem nikdy moc nemusel, ale přídě mi, že zrovna tam dycky zůstanu trčet. Tlustej Malcolm za barem mi nalil dvojitou vodku na účet podniku.

– Slyšel sem, že ti to dopadlo. Výborně čoveče.

Pokrčil sem rameny. Pár starejch pák se k Begbiemu chovalo jako by byl hollywoodská hvězda a shovívavě naslouchalo jedný z jeho historek, kerá nebyla nijak zvlášť vtipná a kerou už nejspíš stejnak mockrát slyšeli.

Šoufek kupuje rundu drinků, ostentativně máve penězma, dělá s toho úplnou šarádu.

– BILLY! PIVO? PANI RENTONOVÁ… É CATHY! COŽÉ? GIN A BITTER LEMON? křičí vod baru směrem ke stolu v rohu.

Došlo mi, že Begbie, kerej byl zrovna zabranej do konspiračního pohovoru s nějakým vohavnym pakem s lebkou ve tvaru krabice, takovým, kerýmu by ses vyhnul jako moru, přihrál Šoufkovi ty prachy na chlast.

Billy se po telefonu hádal se Sharon.

– Mýho posranýho bráchu nezavřeli a nechali ho jít! Krádež knih, napadení zaměstnance v krámě, přechovávání drog. Ten vejplod se s toho vylízal. Je tady i máma! Mám právo voslavovat, dopíči…

Musel bejt skutečně zoufalej, dyž už to byl nucenej hrát na bratrskou lásku.

– Hele, támle je Planeta Vopic, pošeptal mi Šoufek a pokývl na chlápka, kterej seděl v hospodě a pil. Vypadal jak nějakej komparsista z tohodle filmu. Byl jako vždy nachcanej a sháněl společnost. Naneštěstí zachytil můj pohled a přišel ke mně.

– Zajímáš se vo koně? voptá se.

– Né.

– Zajímá tě fodbal? zamumlá.

– Né

– Ragby? teď už se zdá bejt zoufalej.

– Né, vopáčim já. Bylo těžký určit, jesi shání erotický dobrodružství, nebo prostě společnost. Myslim, že ani von to neměl ujasněný. Stejnak vo mě stratil zájem a votočil se na Šoufka.

– Zajímáš se vo koně?

– Né. A nenávidím fodbal a ragby a vůbec. Ale mám rád filmý. Hlavně, byls na Planetě vopic? Viděls to někdy? No, já to teda žeru.

– Jó! Na ten si spomínám. Planeta vopic. Charlton Heston volé. Roddy Mc… jak jen se ten kluk menuje? Vůl jeden. Viš, koho mam namysli. Von ví, koho mam namysli! Planeta Vopic se na mě votočí.

– McDowall.

– Toje vón! říká triumfálně. Znova se votočí k Šoufkovi. – De je neska ta tvoje malá buchtá?

– Có? Cože? ptá se totálně zmatenej Šoufek.

– Ta malá blonďatá šťává, tá, cos ji tu měl tehdá večér.

– Ahá, jo, tahle.

– Tý vole, to byl ale parádní kus prciny… jesi ti teda nevadí, že to takhle řikám, jakřikám. Jakó, fak nic ve zlým kámo.

– Né, bez problémů, voe. Za padesát je tvoje, a to neni fór. Šoufkovi poklesne hlas.

– Vážňé?

– Jo. Ale žádný úchylámy, prostě normální šukání. Bude tě to stát padesát babek.

Nemoh sem uvěřit svým uším. Šoufek si neďělal prdel. Snaží se zavopatřit Planetu Vopic tou Maruškou Andersonovou, tou feťačkou, kterou už pár měsíců jebe, nebo s ní vyjebává. Ten zmrd ji chtěl začít pást. Byl sem znechucenej, kam až to dotáh, kam sme to vůbec všichni dotáhli, a znovu sem začal závidět Spudovi.

Vodtáhnu ho stranou. – Vo co ti kurva de?

– De vo to, že se starám vo numero uno, teda vo sebe. A co máš kurva za problém? Vodkdy děláš voe sociálního pracovníka, co?

– Počkej kurva, tohle už je vo něčem jiným. Nemám páru, co se s tebou kurva děje kámo, fak nemám páru.

– Takže ty seš teďka čistej jak posranej Mistr Propr, có?

– To né, ale nevyjebávám s vostatníma, vole.

– Di mi z vočí. Ještě řekni, žes to nebyl ty, kdo dostal Tommyho k Seekerovi a tý jeho partě. Jeho voči sou krystalicky čistý a falešný, bez stínu svědomí nebo soucitu. Vobrátil se a vodešel zpátky za Planetou Vopic.

Chtěl sem říct, že Tommy měl možnost volby, malá Maruška ne. Ale to by zas mělo za následek hádku, kde taková volba začíná a končí. Kolikrát si šlehneš, než otázka volby přestane platit? To dybych kurva věděl. Aspoň něco dybych kurva věděl.

Jako na povel vchází Tommy do hospody. Za ním de Druhá Cena, kerej je jak motyka. Tommy vletěl do heráku. Nikdy předtím to nebral. Bude to pravděpodobně moje chyba. Tommyho droga vždycky bejval spíd. Lizzy mu dala kopačky. Je napůl ztichlej a napůl zlomenej. Zato Druhá Cena není.

– Rentovací hošá se s toho vysekál! Héj! Tý zmrdé! řve a drtí mi ruku.

Hospodou se rozlíhá chorál „je jenom jeden Mark Renton“. Starej bezzubej Willie Shane se nadšeně přidal. Stejně tak Betlův děda, hodnej, starej kolík s jednou nohou. Sám Betl zpívá a s ním dva jeho psychotický kamarádi, kerý ani neznám, a taky Šoufek a Billy, dokonce moje máma.

Tommy mě poplácá po zádech. – Paráda člověče, říká. Potom: – Nemáš ňákej herák?

Říkám mu, ať na to zapomene, ať to nechá bejt, dokud ještě může. Jako všichni nafoukaný zmrdi mi vopáčí, že to zvládá. Jako bych to už někde slyšel. Já sám sem dřív vykládal to samý. A asi ještě budu.

Sem vobklopenej lidma, který sou mi nejbližší, ale nikdy sem se necejtil tak sám. Nikdy v životě.

Planeta Vopic se vetřel do naší společnosti. Představa, jak ten zmrd píchá malou Marušku Andersonovou, není zrovna esteticky přitažlivá. Představa, že by ten zmrd píchal kohokoliv, není zrovna esteticky přitažlivá. Jesi jenom zkusí vodevřít tu svou dršku primáta na mojí mámu, tak mu do ní vrazim sklenici.

Do hospody přišel Andy Logan. Je to takovej nevázanej řízek, kerej smrdí drobným zločinem a kriminálem. S Loganem sem se potkal před pár lety, dyž sme voba dělali dozorčí v parku při golfovejch kursech, kerý ved městskej výbor. Velkou část tržby sme si tajně cpali do kapes. Na tuhle levámu nás naved revizor vstupenek z dodáfky, co hlídkovala po parku. Lukrativní časy; svejch vejplat sem se ani nedotk. Logase mám rád, ale naše přítelství se nikdy nerozvinulo. Vždycky sme se bavili akorát vo tamtěch časech.

To hrál každej, tu hru na vzpomínanou. Každej hovor začíná „pamatuješ na tó, jak…“ a teď začnem mluvit vo tom nebožákovi Spudovi.

Do nálevny přijde Flocksy a naznačí, že mám jít k baru. Ptá se mě na háčko. Sem na tom programu. Je to šílený. Je ironický, že mě zabásli za krádež knih v době, kdy se to snažim všechno tak ňák srovnat. Ale to je tim metadonem, to je vole zabiják. Trhá mi to nervy. Jako tehdy v tom knihkupectví, dyž se ten zmrd s nakynutým ksichtem snažil dělat hrdinu.

Řeknu Flocksymu, že sem na terapii, a von de do prdele aniž by řek slova.

Billy zahlíd, jak s nim mluvim, a de za tim zmrdem ven, ale já za nim vyletim a chytim ho za ruku.

– Já toho zmetka nakopu… procedí skrz zuby.

– Nech ho bejt, ten je v pohodě. Flocksy si to razí ulicí, vůbec nás nebere na vědomí, nebere na vědomí nic krom shánění háčka.

– Zmetek zasranej. Všechno ti to patří, dyž se motáš vokolo takovýho smrada.

De zpátky dovnitř a sedne si, ale to proto, že na ulici zahlíd, jak sem dou Sharon a June.

Jak Begbie zaregistruje, že v hospodě je June, vyčítavě se na ni zamračí.

– Des nechala malýho?

– Je u mojí sestry, špitne June nesměle.

Betlovy agresívní voči, vodevřená huba a ztuhlej ksicht se vod ní vodvrátěj, snažej se tuhletu informaci absorbovat a rozhodnout, zda je rád, nasranej nebo jesi je mu to fuk. Nakonec se votočí na Tommyho a s upřímnou láskou mu poví, že je teda fak skvělej a boží zmrd.

Tak co tu vlastně mám? Billyho posranej reakcionářskej hajzlovskej vztek. Sharon, kerá na mě kouká, jako bych měl dvě hlavy. Máma, vožralá a chová se jak děvka, Šoufek… čurák. Spud je v kriminále. Matty je ve špitále, a žánej zmrd se na něj nešel podívat, žánej zmrd vo něm ani nepromluví, jako by nikdy neeexistoval. Begbie… do píči, zas nasupenej, zatímco June v tý hnusný teplákový soupravě vypadá jako hromádka rozlámanejch kostí, von to neni žádnej okrasnej oděv ani v tom nejlepšim případě, ale na ní akorát zvýrazňuje tu její hranatou beztvarost.

Du na hajzl a dyž dochčiju, je mi jasný, že už nejsem schopnej jít zpátky, znova do toho humusu. Prosmejknu se postranníma dveřma. Pořád zbejvá čtmác hodin a patnác minut, než si budu moc dát další dávku. Státem sponzorovaná závislost: akorát herák vyměníš za metadon, ty nechutný kapsle, tři na den, aby ses dostal do rauše. Znal sem spoustu feťáků na tomhle programu, kerý si vzali všechny tři najednou a šli shánět fet. Až do zej tra do rána, tak dlouho budu muset čekat. Rohodnu se, že takhle dlouho čekat nemůžu. Du za Johnny Swanem pro JEDINOU šlehu, jen JEDINOU ZASRANOU ŠLEHU, kerá by mě přenesla přes tendle dlouhej, těžkej den.

FEŤÁCKÝ DILEMATA Č. 66

Pohnout se je strašná práce: ale neměla by bejt. Dokážu se hejbat. Už sem to párkrát dělal. Podle definice sme my, lidé, hmota v pohybu. Stejnak, proč se vlasně hejbat, dyš tu máš všecko, co potřebuješ. Ale brzo se budu muset pohnout. Pohnu se, až mi bude dost zle, to znám taky ze zkušenosti. Jenže si prostě nekokážu přectavit, že by mi bylo tak blbě, až by se mi s toho chtělo hejbat. To mě děsí, protože hejbat se budu muset začít brzy.

Jasně, že to zvládnu, to je kurva jasný.

CHCÍPLÍ PSI

Slídím a štopuju ve štínu a šeru, jak by řek starej Bond, a nepřítel je v dohledu. Vylepanej na skina, zelenej bomber, devítipalcový Martensky. Stereotypní debil; a hele, ňákej baf-baf se věrně vleče za ním. Pitbul, šitbul, bulšit teriér… posraný dvě čelisti na čtyřech nohách. Ají, teď se to vychcalo u stromečku. Jen blíš hochu, jen blíš.

Zábava v životě nad parkem. Zachytím tu bestii do svýho teleskopickýho hledí; muže to bejt jen mý zdání, ale poslední dobou neni úplně ťipťop, stáčí se malilinko doprava. Ale Šimon je pořád dost znamenitej střelec, aby vykompenzoval tuhletu závadu na jinak naprosto spolehlivý technologii svý starý dvaadvacítky. Přeskočím na toho skinheda, zamířim mu do obličeje. Pak cestuju nahoru a dolů po jeho těle, nahoru a dolů, nahoru a dolů… hele bejby to nic neni… vem to ještě jednou… tomuhle sviňákovi nikdy nikdo nevěnoval tolik pozornosti, tolik péče, tolik… ano lásky, v celým jeho životě.

Je to báječnej pocit moci, dyž víš, že můžeš někomu způsobit tolik bolesti rovnou ze svýho obejváku. Slečno Moneypenny, žikejte mi škrytej oščelovač.

Ale já du po tom pitbulovi; chci aby se vrhnul na svýho páníčka, mám v plánu roztrhat tohle dojemný pouto mezi člověkem a zvířetem společně s vnitřnostma chovatele. Doufám, že ten šitbul bude mít víc charakteru než ten pitoměj rotvajler, co sem ho střelil posledně. Napálil jsem mu to ze strany do ksichtu a co udál ten mizernej čokl? Skočil snad na svýho zobanskýho pána v teplákový soupravě? Tak udál to hernájs?, jak by řekly Vera a Ivy z Korunovační ulice? Né, ten zmrd začal akorát kňučet.

Ríkaj mi Šoufek, metla sídliště, postrach vodumřelých mozků. Fido nebo Rocky nebo Tysone nebo jak tě to pokřtil ten tvůj páníček s hovnem v hlavě a duchaplností houpacího koně, tahle je pro tebe. To máš za všechny dítka, kerýs zmasakroval, za ksichty, keiýs znetvořil, a hovna, kerýs položil na našich ulicích. A hlavně za hovna, kerýs vyďál v parcích, hovna, kerý si vždycky najdou cestu na Šimonovo tělo, dyž si jako středopolař za Abbeyhill Athletic v nedělní lothiánské amatérské lize dovolí zastavit protihráče skluzem.

Teď sou přesně vedle sebe, muž a zvíře. Zmačknu spoušť a udělám krok spátky.

Skvěle! Ten pes vyštěkne a skočí na toho skinheda, zubama se mu přichytí k ruce. Pšešná rána Šimone. Ach, díky Seane.

– SHANE! SHANE! TY SVINĚ! JÁ TĚ ZABIJU! SHANÉ! řve ten klučina a kope do něj, ale na tuhle vobludu sou ty jeho martensky krátký. Jednoduše ho to sevřelo a tyhlety věcičky nepustěj; jejich zuřivost je to jediný, proč je všichni dementi tolik chtěj mít doma. Ten klučina začal fak šílet, nedřív se s nim rval, pak se snažil nehejbat, protože už neměl na to s nim zápasit, střídavě tý svý bezcitný mašince na zabíjení vyhrožoval anebo ji vodprošoval. Přiběhne k němu ňákej starej čurán a snaží se mu pomoct,

ale vodskod, protože ten pes zakoulí vočima a zavrčí skrz čumák, jako by chtěl říct: Seš hnedka na řadě, čurané.

Nejvyšší rychlostí seběhnu ze schodů, v ruce hliníkovou bejzbólovou pálku. Na tohle sem čekal, vo tom to celý je. Muž lovec. Hrdlo mám vyprahlé nedočkavostí; Šoufek je na safari. Máš pšed šebou menší problém, Šimone. Rek bych, že to zvládnu, Seane.

– POMOC MÍ! POMOC MÍ! Ječí ten skinhed. Je mlačí než sem myslel.

– To bude dobrý, voe. Zůstaň v klidu, povidám mu. Neměj strach, Šimon je tu. Ne-zou-fej, nic to není…

Neslyšně se zezadu proplížim vokolo toho psa; nechci, aby ta svině povolila a šla po mně, i když to je hodně málo pravděpodobný. Tomu řízkovi vytejká krev z ruky a tomu psovi z tlamy, vsakuje se do bundy. Klučina si myslí, že začnu toho psa mlátit pálkou, ale to by bylo jako poslat Rentona a Spuda, aby sexuálně uspokojili Lauru McEwan.

Místo toho mu jemně nadzvednu vobojek a zastrčím za něj držák pálky. A kroutim a kroutím… Ta svině pořád drží. Skinhed padá do kolen, bolestí už skoro vomdlívá. Snad jsem to za-vi-nil já… Já prostě dál kroutim a cejtim, jak silný svaly toho psa začínaj podlejhat, povolovat. Kroutim dál.

Než toho psa uškrtím k smrti, ještě čumákem a přidušenejma čelistma párkrát nechutně zalapá po dechu. Ještě i ve smrti urputně bojuje, a po ní, dyž už je vytuhlej jak pytel brambor, je pořád pevně zahryzlej. Vytáhnu pálku z vobojku a klučinovi s ní vypáčím ruku z čelistí. Tou dobou už přijeli policajti a já sem mu vobvázal ruku zbytkem z jeho bundy.

Skinhed na mě policajtům a saniťákovi pěje samou chválu. Je rozzlobenej na Shane, pořád nedovede pochopit, co udalo takový nepříčetný monstrum z toho jeho miláčka, kerej by „neublížil ani mušce“, ten zmrd to fakticky řek, vyslovil to vohavný klišé. Tyhle beštyje še mohou kdykoliv změnit.

Dyž ho vodváděli, mladší poliš jen zakroutil hlavou. – Taková krávovina. Tyhle potvory sou akorát zabijáci. Troubové začnou hnedka dělat ramena, dyž ňákou maj, jenže vony se jim dycky dříf nebo pozdějc poblázněj.

Starší poliš je jemně vyzvídavej vohledně mý potřeby mít bejzbólovou pálku a já mu na to vodpovim, že je to na vobranu mýho domova, protože v okolí byla spousta vloupaček. Ne že by Šimon, vysvětluju mu, vůbec kdy snil vo tom, že by vzal zákon do vlasních rukou, to né, ale prostě ti to dává určitej klid v duši. Divil bych se, jesi si na týhletý straně Atlantiku vůbec někdy někdo koupil bejzbólovou pálku a myslel přitom na bejzból.

– To chápu, povidá ten starší poliš. Vo tom nepochybuju, blbečku. Strášči zákona šou dočela pošetilí, že Seane? No, Šimone, nijak žvlášťna měnežapůšobili.

Ty chlápci mi řikaj, že sem jako statečnej kluk a že doporučej písemnou pochvalu. Ach díky pane, ale byla to Skutečně jen maličkost.

Dneska večer pude Šoufek k Marianne na menší šou. Jako jedno z čísel estrády jí to udělá zezadu, dyž už nic jinýho, tak aspoň jako poctu Shanemu.

Sem ulítlej jak drak a nadrženej jak stádo kanců. Byl to ale kurva nádhernej den.

PÁTRÁNÍ PO VNITŘNÍM ČLOVĚKU

Nikdy sem nebyl zavřenej za fetování. Nicméně, spousta zmrdů měla tiky rehabilitovat mě. Rehabilitace je píčovina; někdy mám dojem, že bych se rač nechal zamknout do chládku. Rehabilitace znamená kapitulaci tvýho já.

Poslali mě ke všelijakejm konzultantům, s průpravama, kerý šly vod normální psychiatrie přes klinickou psychologii až po sociální práci. Doktor Forbes, psychiatr, používal techniku nondirektivních konzultací, jeho přístup k pacientovi byl založenej hlavně na freudovský psychoanalýze. To mimo jiný znamenalo, že mě nutil mluvit vo mý minulosti a soustředil se na nevyřešený konflikty, kde předpoklad byl asi ten, že identifikace a dořešení takovejch konfliktů ve mně vodstraní hněv, kerej pohání mý sebedestruktivní chování, to chování, kerý se projevuje v braní tvrdejch drog.

Typická výměna:

Dr. Forbes:       Zmiňoval jste se o svém bratrovi, o tom, co měl to,                   é, postižení. Ten, co zemřel. Mohli bychom si o                   něm popovídat?

      (pauza)

Já:            Proč?

      (pauza)

Dr. Forbes:       Nejste ochoten mluvit o svém bratrovi?

Já:             Né. Akorát nevidím jak to souvisí s tim, že jedu v                   heráku.

Dr. Forbes:      Připadá mi, že jste začal intenzivněji brát drogy                   zhruba v době, kdy váš bratr zemřel.

Já:            V tý době se stala spousta věcí. Fak nevim, jesi je                   důležitý izolovat z toho bráchovu smrt. Tehdá sem                   šel do Aberdeenu, na vej šku. Nenáviděl sem to                   tam. Pak sem začal dělat na trajektech přes kanál do             Holancka. Přístup ke všem drogám, kerý tě                   napadnou.

      (pauza)

Dr. Forbes:       Rád bych se vrátil k Aberdeenu. Říkal jste, že jste                   Aberdeen nenáviděl?

Já:            Nó.

Dr. Forbes:       A co jste na něm nenáviděl?

Já:             Univerzitu. Lektory, studenty a vůbec. Všichni mi                   připadali jako nudný zasraný měšťáci.

Dr. Forbes:      Ahá. Nebyl jste tam schopen navázat s lidmi nějaký             vztah.

Já:            Neřek bych, že sem nebyl jako schopnej, spíš se mi             nechtělo, i dyž mi přídě, že to pro vaše záměry                   znamená totéš. (neutrálně na doktora pokrčim                   ramenama) … žánej z těch volů mě nezajímal.

      (pauza)

      Tim chci říc, že sem v tom vlasně neviděl žánej                   smysl. Věděl sem, že tam nevostanu dlouho. Dyž                   sem se chtěl vyžvanit, šel sem do hospody. Dyž                   sem si chtěl sašoustat, šel sem za prostitutkou.

Dr. Forbes:      Vy jste trávil čas s prostitutkami?

Já:            Nó.

Dr. Forbes:      Bylo to tím, že vám chybělo sebevědomí, co se týče             vaší schopnosti vytvářet si společenské a sexuální                   vztahy s dívkami na univerzitě?

      (pauza)

Já:            Né, měl sem tam pár holek.

Dr. Forbes:      A co se stalo?

Já:            Mě zajimal akorát sex a ne ňákej dlouhodobej                   vztah. Nic mě vlasně nemotivovalo k tomu, abych                   to ňák zakrejval. V těch holkách sem viděl čistě                   jenom prostředek k ukájení svejch sexuálních pudů.             Rozhod sem se, že bude čestnější jít rači za                   prostitutkou, neš hrát ňákou podvodnou hru. Tehdá                   sem byl docela charakterní čurák. Takže sem                   vyhodil státní stýpko na prostitutky a krad sem jídlo             a knihy. Tak začlo moje zlodějství. Ve skutečnosti                   to nebylo fetováním, i dyž to mi samozřejmě taky                   nepomohlo.

Dr. Forbes:      Mmmm. Mohli bychom se vrátit k vašemu bratrovi,             tomu s tím hendikepem. Jaký jste z něj měl pocit?

Já:            Nejsem si úplně jistej… podívejte, von byl prostě                   mimo. Nebyl na týhle plnetě. Totálně                         paralyzovanej. Moh akorát sedět v tom kolečkovým             křesle s hlavou zvrácenou ke straně. Nemoh nic,                   akorát       mrkat a polykat. Někdy vydával slabounký                   zvuky… byl spíš něco jako věc, neš člověk.

      (pauza)

Mám za to, že dyž sem byl mlačí, tak sem ho neměl rád. Máma s ním chodila ven a vozila ho prostě v kočárku. Tahle velká, přerostlá věc v zasraným kočárku. Vostatní děti si ze mě a mýho bráchy Billyho kuli tomu dáli prdel. Volali na nás „tvůj brácha je kripl“ nebo „tvůj brácha je zombi“ a takovýhle sračky. Já vim, prostě děti, ale tehdá sme to tak neviděli. Protože jako malej harant sem byl nemotornej kolohnát a začal sem věřit tomu, že nejsem úplně normální, že sem něco jako Davie…

(dlouhá pauza)

Dr. Forbes:      Takže jste cítil vůči svému bratrovi určitý odpor.

Já:            Jó, jako dítě, jako malej harant, nó. Pak ho vodvezli             do nemocnice. Rek bych, že tim se prostě ten                   problém jako vyřešil, né. Tak ňák jako sejde z vočí,             sejde z mysli. Párkrát sem ho navštívil, ale přišlo                   mi, že to nemá cenu. Prostě žádná komunikace, né.                   Bral sem to prostě jako krutej rozmar osudu.                   Chudáček Davie schytal tu nejhorší sračku. Fak                   smutný, ale nemůžeš se kuli tomu do konce života                   trápit. Byl na místě, kerý pro něj bylo nejlepčí, kde                   se vo něj dobře starali. Dyž umřel, cejtil sem se                   vinnej, že sem ho nenáviděl, že sem se moh jako                   trošku víc snažit. Ale co můžeš dělat?

      (pauza)

Dr. Forbes:      Už jste někdy o těchto věcech mluvil?

Já:            Né… nó, možná sem se vo tom zmiňoval mámě a                   tátovi…

Tak takhle to asi fungovalo. Nadhodil spoustu votázek, někerý triviální, někeiý drsný, někerý hloupý, někerý zajímavý. Někdy sem řikal pravdu, někdy sem lhal. Dyž sem lhal, tak sem někdy říkal věci, vo kerejch sem si myslel, že je chce slyšet, nebo jindy sem řikal něco, vo čem sem si myslel, že ho to rozruší nebo zmate.

Ale ať se kurva propadnu, jesi vidim nějakou spojitost mezi něčim z tohodle a mým braním heráku.

Jenomže, z těch Forbesovejch vodhalení a z mýho vlasního studia psychoanalýzy a z toho, jak by se dalo interpretovat mý chování, sem se přece jenom pár věcí dozvěděl. Mám nedořešenej vztah se svým mrtvým bratrem Daviem, protože sem si nedoved dát dokupy nebo vyjádřit svoje pocity vohledně jeho katatonickýho života a následný smrti. Chovám oidipovský city ke svý matce a nevyřešenou žárlivost vůči svýmu otci jakožto jejich průvodní jev. Mý feťácký chování je v zásadě anální, snaha upoutat pozornost, no jasně, ale místo toho, abych si svoje fekálie držel v sobě a tak se bouřil proti rodičovský autoritě, strkám si do těla herák ve snaze dokázat, že sem silnější než celá vis-á-vis společnost. Vypatlanec, co?

Tohle celý může a nemusí bejt pravda. Nad spoustou těhle věcí sem hloubal a chci to celý prozkoumat; ničemu se nebudu bránit. Ale na druhý straně mám pocit, že je to v porovnání s mojí drogovou závislostí přinejmenším druhořadej problém. Každopádně to, že sme vo tom

hodně mluvili, mi bylo celkem hovno platný. Myslim, že Forbes je stejně zmatenej jako já.

Molly Graves, klinická psycholožka, se spíš soustředila na moje chování a na způsoby, jak ho změnit, než aby zjišťovala jeho příčiny. Vypadalo to, jakože tenhle dfl už udál Forbes a teď bylo na čase dát mě dokupy. To bylo, dyž sem začal s tim redukčním programem, kerej jednoduše nefungoval, a pak s tou metadonovou kůrou, kerá mi to ještě zhoršila.

Tom Curzon, poradce protidrogovýho centra, chlápek, kerej neměl ani tak lékařský vzdělání, spíš průpravu sociálního pracovníka, ďál do rogeriánskýho poradenství, který se zaměřovalo na individuálního klienta. Sel sem do Centrální knihovny a přečet si vod Carla Rogerse Jak se stát osobností. Ta kniha mi připadala sračková, ale musel sem uznat, že mě Tom dostal blíž k něčemu, co by podle mýho názoru mohla bejt pravda. Pohrdal sem sám sebou a vokolnim světem, protože sem nedoved uznat hranice svejch možností a možností života vůbec.

Smířit se s hranicema svejch možností, proti kerejm nic nezmůžu, je prej pilířem duševního zdraví a normálního chování.

Úspěch a prohra sou vlasně uspokojení a frustrace tužeb. Touha může bejt převážně vniřní, vyplývající z našich soukromejch pohnutek, nebo vnější, kerá je stimulovaná hlavně reklamou nebo vzorama společenskejch funkcí, jak nám je předkládaj média a populární kultura. Tom má pocit, že moje přectava úspěchu a prohry funguje akorát v soukromý sféře a ne ve sféře soukromo-společenský. A protože si nedokážu uvědomit ocenění ze strany společnosti, úspěch (a prohra) pro mě nemůžou bejt nic víc než prchavý zážitky, protože takovej zážitek nemůže bejt prodlouženej tím, že by byl za společenský podpory oceněnej ani majetkem, mocí, postavením, atd., ani hanbou nebo výčitkama v případě prohry. Takže podle Toma mi nemá význam řikat, že sem dobře uďál zkoušky nebo že mám dobrej flek nebo že chodím s pěknou holkou, tenhle druh chvály mi nic neřiká. Samozřejmě, že se mi tyhlety věci v daným momentě líběj nebo že se mi líběj samy vo sobě, ale jejich hodnota nemůže dlouho vydržet, protože neuznávám společnost, kerá si jich cení. Takže Tom se mi nejspíš snaží říct, že je mi všechno ukradený. Proč ale?

A tak to de zpátky k mýmu odcizení od společnosti. Potíž je v tom, že Tom nechce přijmout muj názor, že společnost není možný změnit tak, aby se to znatelně zlepšilo, nebo že já sám se nemůžu natolik změnit, abych se v ní zabydlel. Tahle situace ve mně vyvolává depresi, všechen ten vztek se vobrací dovnitř. Přesně vo tomhle prej deprese je. No, ale deprese pramení taky z demotivace. Roste v tobě nicota. Tuhle nicotu zaplní droga, ta taky pomůže uspokojit mou potřebu zničit sám sebe, další případ hněvu, kterej se vobrátil dovnitř.

Takže v tomhle s Tomem v zásadě souhlasím. Kde se rozcházíme, je to, že von vodmítá vidět celou věc tak černě. Věří, že trpím nízkým sebevědomím a že si to odmítám přiznat a hážu vinu na společnost. Má pocit, že způsoby, kerejma neutralizuju chválu a ocenění (a na druhý straně odsouzení), kerý mi společnost nabízí, nejsou odmítnutím těhle hodnot jako takovejch, ale známka toho, že se nevidím v dost dobrým (nebo dost špatným) světle, abych je akceptoval. Než abych šel a řek: Myslim, že takový schopnosti nemám (nebo myslim, že sem lepší), tak řeknu: Ale dyť je to stejnak na hovno.

Hned předtím, než mi řekla, že už mě nikdy nechce vidět, dyž sem do toho po nevimkolikátý znovu vletěl, mi Hazel povídá: – Ty se chceš prostě vodrovnat drogama, aby se každej posral z toho, jak seš hrozně hlubokej a komplikovanej. Je to trapný a nudný.

V jistým smyslu preferuju Hazelin názor. Je v tom prvek tvýho ega. Hazel rozumí potřebám ega. Je aranžérkou výloh v obchodním domě, ale představuje se jako „výtvarnice expozic pro konzumenty“ nebo tak nějak. Proč bych měl odmítat svět a vidět se lepším než on? Protože to tak je, právě proto. Protože kurva sem lepší a hotovo.

Výsledkem tohodle světonázoru je, že mě poslali na tuhle terapeuticko-poradenskou krávovinu. Nic z toho sem nechtěl. Měl sem na výběr buď tohle, nebo kriminál. Začínám si myslet, že Spud vychytal tu lehčí variantu. Tahle pitomost mi akorát kalí vodu, moje problémy spíš mlží než vyjasňuje. V zásadě nechci nic jinýho, než aby si ty blbci hleděli svýho, a já budu dělat to samý. Proč to, že bereš tvrdý drogy, dává kdejakýmu zmrdovi pocit, že má právo tě rozpitvat a analyzovat?

Jak jednou uznáš, že na to maj právo, tak se s nima vezeš v hledání toho svatýho grálu, tý věci, co tě drží při životě. Potom se před nima skloníš, necháš se vobalamutit kdejakou připosranou teorií chování, kerou se ti rozhodnou navlíct. Pak už nejseš svůj, ale jejich; závislost přeskočí z drogy na společnost.

Společnost vymejšlí padělanou a překroucenou logiku, aby mohla absorbovat a měnit lidi, jejichž chování je mimo střední proud. Řekněme, že znám všechna pro a proti, vim, že budu mít krátkej život, v hlavě to mám v pořádku atakdále, ale stejně chci smažit v heráku? Nepovolej ti to. Nepovolej ti to, protože by to vypadalo jako znamení jejich vlastní prohry. Cistě ten fakt, že si zvolil odmítnout to, co ti můžou nabídnout. Zvol si nás. Zvol si život. Zvol si splácení hypotéky, zvol si pračku, zvol si auto, zvol si vysedávání na gauči a koukej se na voblbující a ducha ubíjející televizní soutěže a cpi si přitom do huby hambáče. Zvol si uhnívání, chcaní a sraní do kalhot ve starobinci, bejt totální hanbou těch zkurvenejch, sobeckejch harantů, kerýs vyplodil. Zvol si život.

Já sem si zvolil nevolit život. Jesli se s tim ty zmrdi neuměj vypořádat, tak je to kurva jejich problém. Jak řiká Harry Lauder, já se akorát snažim, abych měl tuhle štreku rychle za sebou…

DOMÁCÍ VĚZENÍ

Ta postel je mi povědomá, nebo spíš zeď naproti ní. Paddy Stanton na mě shlíží s těma svejma kotletama ze sedmdesátej ch let. Iggy Pop sedí a kladivem s rozštěpeným nosem rozbíjí hromadu vinylů. Moje stará ložnice, dům mejch rodičů. Moje hlava se ze všech sil snaží dát dohromady, jak sem se sem vůbec dostal. Rozvzpomenu se na byt Johnnyho Swana a pak na pocit, že umřu. Pak se to vrací; Labuťáček a Alison mě snášej dolů ze schodů, strkaj mě do taxíku a řítíme se do špitálu.

Legrační na tom bylo to, že si vzpomínám, jak sem se krátce předtím chvástal, že sem se v životě nepředávkoval. No, tak se to teda stalo. Byla to Labuťáčkova vina. Jeho háčko je normálně řezaný jak svině, takže pokaždý na žičku přihodíš vo špetku víc, abys to vykompenzoval. A co ten zmrd neudělá? Střelí ti něco čistýho. Doslova ti to sebere dech. A protože je to vůl, dal jim Labuťáček adresu mý matky. Takže po pár dnech, kdy mi v nemocnici stabilizovali dýchací funkce, sem tu.

Ležim tu ve feťáckym limbu, je mi příliš blbě na to, abych moh spát, sem příliš unavenej na to, abych zůstal vzhůru. Zóna soumraku smyslů, kde není nic skutečnýho mimo ubíjející všudypřítomný trápení a bolest v mozku i těle. S leknutím zjistím, že mi na posteli vlastně sedí máma a tiše se na mě dívá.

Jakmile si tohle uvědomím, cejtim se tak nepohodlně, že by mi klidně mohla sedět na hrudi.

Položí mi ruku na zpocený čelo. Ten dotek je hrůznej, nahání mi husí kůži, uráží mě.

– Chlapče, ty celej hoříš, říká měkce, kroutí hlavou, v obličeji má vyrytou starost.

Zvednu ruku z přikrývky, abych vodstrčil tu její. Nesprávně si ten pohyb vyloží, chytne mi ruku vobouma dlaněma a stiskne ji v pevným, vochromujícim sevření. Chce se mi řvát.

– Já ti pomůžu synku. Pomůžu ti bojovat s touhle nemocí. Zůstaneš tady se mnou a s tatínkem, dokud na tom nebudeš lip. My to přemůžem, synku, my to přemůžem!

Její voči vypadaj napjatě a strnule a její hlas má v sobě horlivost křížovýho taženi.

Sámo mámo, sámo.

– Šak ty to překousneš, synku. Doktor Mathews řiká, že je to ve skutečnosti jen něco jako horší chřipka, tohleto vysazení, povídá mi.

Kdypak měl starej Mathews naposledy absťák? Moc rád bych toho nebezpečnýho starýho vypatlance zamknul na štrnác dní do čalouněný cely a denně mu dal pár injekcí diamorfinu, následně bych ho na pár dní nechal bejt. Ten by to na mně ještě loudil. Já bych jen zakroutil hlavou a řek: To si tak nebér, kámo. Vo co sakra kráčí? To máš jenom jako horší chřipků.

– Dal mi temazepan? ptám se.

– Ne! Povídám mu, žáný takovýhle svinstvo. Z toho ses dostával hůř než z celýho heroinu. Křeče, špatně vod žaludku, průjmy… byl si v hrozným stavu. Už žádný drogy.

– Možná, že bych moh jít zpátky na kliniku, navrhuju, plný naděje.

– Ne! Žádná klinika. Žádnej metadon. To ti to akorát zhoršilo, sáms to řikal. Ty si nám lhal, synku. Svý vlasní mámě a tátovi! Vzal sis ten metadon a stejně sis šel schánět fet. Vod teďka synku je s tim všim utrum. Zůstaneš tady, kde na tebe mužu dohlídnout. Jednoho kluka sem už ztratila, neztratím dalšího! Voči se jí zalily slzama.

Chudák máma, pořád si vyčítá ten pokurvenej gen, kerej zavinil, že se můj brácha Davie narodil potvornej. Nese vinu za to, že ho po tom, co s ním léta zápasila, dala do špitálu. Je zničená tím, že jí před rokem umřel. Máma dobře ví, co si vo ní všichni myslej, sousedi a tak. Považujou ji za lehkou a nestydatou kvůli jejímu blond přelivu, že se voblíká na mlačí, než je, a kvůli její svobodomyslný konzumaci Carlsbergu Special. Myslej si, že vona a muj táta využili Davieho vážnej hendikep k tomu, aby vypadli z Fořtu a dostali vod Bytový asociace tenhle hezkej kvartýr u řeky, a pak toho chudáčka cynicky vodložili do ústavního ošetřování.

Vyserme se na fakta, tyhle titěmosti, ty malicherný závisti se v místě jako je Leith, místě plným dotěrnejch zmrdů, kerý si nikdy nebudou hledět svýho, staly součástí mytologie. Je to území vyděděný bílý chátry ve zchátralý zemi, plný vyděděný bílý chátry. Říká se, že chátrou Evropy sou Irové. To je blbost. Sou to Skotové. Irové měli aspoň kapku charakteru, aby si zpátky vybojovali svou zemi, no, teda aspoň věčinu z ní. Vzpomínám si, jak mě vytočilo, dyž Nicksyho brácha tehdá v Londýně popisoval Skoty jako „vovesný negry“. Teď zjišťuju, že jediná pobuřující věc na tomhle prohlášení je jeho rasismus vůči černochům. Jinak je to trefa do černýho. Každej ti řekne: Skotové jsou dobří vojáci. Asi jako můj brácha Billy.

Můj fotr je tady taky podezřelej. Jeho glasgowskej přízvuk, skutečnost, že vod doby, co se stal pro Parsona nadbytečným, prodává na tržnicích v Inglistonu a East Fortune místo toho, aby vysedával v baru u Strathieho a nad vším remcal.

Myslej to se mnou dobře a já to myslim dobře s nima, ale ani náhodou si nedokážou uvědomit, co cejtim, co potřebuju.

Ochraňuj mě před těma, kdo mi chtěj pomoct.

– Mami… sem vděčnej za to, co se snažíte udělat, ale já potřebuju aspoň jednu dáfku, abych si vod toho ulehčil. Prostě, jenom tuhle jednu, žadoním.

– Na to synku zapomeň. Do pokoje vešel fotr, aniž bych ho zaslech. Milá zlatá ani nedostane šanci promluvit. – Večeři máš na stole. Měl by ses dát do pořátku, kámo, to ti povídám.

Jeho tvář vypadá kamenně, bradu má vysunutou dopředu, ruce spuštěný podél boků, jakoby připravený rozdat si to se mnou.

– Jó… jasně, mumlám si nešťastně pod peřinu. Máma mi položí na rameno ochrannou ruku. Voba sme ustoupili.

– Sechno si pomrvil, obviní mě, pak přečte žalobu: – Učňák. Univerzita. Ta prima holka, s kerou si chodil. Všechny tyhle možnosti’s Marku měl a zahodil je.

Ani mi nemusí vykládat vo tom, jak von takový možnosti nikdy neměl, protože vyrůstal v Gowan a vodešel ze školy v patnácti a šel se vyučit. To je už řečený implicitně. Ale dyž se nad tim zamyslíš, vono se to zas tak moc neliší, dyž vyrůstáš v Leithu a vodejdeš ze školy v šesnácti a deš na učňák. Zvlášť dyž nikdy nevyrůstal v éře masový nezaměstnanosti. Stejnak teď nejsem ve stavu, abych se moh hádat, a idybych byl, s Weedjiesákem to nemá význam. Nikdy sem nepotkal jedinýho Weedjie, kerej by si nemyslel, že zrovna voni sou jedinýma skutečně trpícíma proletářema ve Skotsku, v západní Evropě, na světě. Těžkosti, kerý prodělal Weedjie, sou jedinou podobnou zkušeností, kerá se počítá. Zkusím jinej návrh.

– É, možná, že bych šel spátky do Londýna. Prostě, sehnat džob. Uš skoro blouzním. Mám přectavu, že v pokoji je Matty. – Matty… Myslim, že sem to řek. Ta skurvená bolest začíná.

– Už mluvíš z cesty, synku. Nikam nepudeš. Jesi se vysereš, chci vo tom vědět.

Na tohle to nevypadalo. Ten balvan, co mi tuhnul ve střevech, by museli vodstranit chirurgicky. Budu do sebe muset násilím narvat roztok Milk of Magnesia a pokračovat v tom pár dní, než tady dosáhnu ňákýho výsledku.

Dyž se fotr poroučel, podařilo se mi překecat mámu, aby mi dala pár tabletek jejího vália. Byla na nich šest měsíců, dyž umřel Davie. Jenomže, protože s nima skončila, považuje se teďka za experta na drogovou rehabilitaci. Drahá matko, kurva fix, tohle je přece herák.

Sem přinucenej k domácímu vězení.

Ráno nebylo příjemný, ale byla to sranda voproti vodpoledni. Fotr se vrátil ze svý vyšetřovací mise. Byly navštíveny knihovny, instituty ministerstva zdravotnictví a ústavy sociální péče. Prováděl se výzkum, šlo se pro radu, vopatřily se letáky.

Chtěl mě poslat na test HIV. Nechci se táhnout celou tou sračkou znova.

Vstanu na svačinu, křehoučkej, zbitej a churavěj se přemáhám ze schodů. Při každým pohybu mi do mý hučící hlavy vrazí krev. V jednu chvíli sem měl pocit, že mi praskne jako balón a vyšle krev, úlomky lebky a mozek, kerý se rozstříknou po máminejch tapetách.

Milá zlatá mě šoupne do křesla u vohně před telkou a na klín mi prskne tác. Už takhle se to ve mně točí, ale při pohledu na to mletý maso se mi už vůbec zvedá žaludek.

– Mami, dyť sem ti povídal, že maso nejim, říkám.

– Mletý masíčko s brambůrkem si měl dycky rát. To je to, v čem si uďál chybu synku, žes nejed ty pořádný věci. Potřebuješ maso.

Tak, a teď tu máme jasnej kauzální spoj mezi heroinovou závislostí a vegetariánstvím.

– Je to dobrý mletý hovězí. Hezky to sníš, povidá otec. To už je kurva směšný.

Tu a tam sem pomyslel na to, jesi bych to stihnul ke dveřím, idyš mám na sobě akorát teplákovou soupravu a bačkory. Jako by mi čet myšlenky, fotr vytáhne svazek klíčů.

– Dveře sou zamčený. A na tvůj pokoj přidělám zámek taky.

– Kurva, tohle je fašismus, řeknu roztrpčeně.

– S tímhle na mně nechoď. Můžeš si tomu řikat jak chceš, jesi je k tomu potřeba fašismus, tak se ti ho dostane. A dávej si pozor na jazyk, dyž seš doma.

Máma se pustí do vášnivý deklamace: – My s tátou synku, to né, že bysme to chtěli. Tak to jako vůbec neni. To protože tě máme synku rádi, seš to jediný, co máme, tebe a Billyho. Na její ruku dopadne otcova.

Nemužu sníst svoje jídlo. Fotr není připravenej dojít až tak daleko, aby mě krmil násilím, takže je nucenej přijmout skutečnost, že dobrý mletý hovězí přídě nazmar. Vlasně úplně nazmar ne, protože von ho dojede. Místo toho srkám trochu studený Heinzovy rajský polívky, víc nepozřu, je mi zle. Jako bych na chvilku vopustil svoje tělo, když sem se díval na ten soutěžní pořad, co šel v televizi. Slyšel sem sice fotra, jak se baví s milou zlatou, ale nemoh sem odtrhnout oči od toho hnusnýho moderátora a votočit na rodiče hlavu. Zdálo se mi, jako by otcův hlas přicházel z vobrazovky.

–… povídal, že ve Skotsku žije vosům procent britský populace, ale je tady šesnáct procent případů HIV v celý Británii… Jaké je vaše skóre, slečno Fordová?… v Edinburgu je vosům procent skotský populace, ale přes šedesát procent stotský HIV infekce, zdaleka nejvyšší kvóta v celý Británii… Daphne a John dosáhli devatenácti bodů, ale Lucy a Chris mají patnáct!… řikaj, že to zjistili, dyš brali lidem krev kvůli něčemu úplně jinýmu, hepatitýda, nebo tak, a vobjevili rozsah toho problému… ale jé… ale jéminkote… no, mají sice smůlu, ale berou to sportovně, takže jim zatleskáme… Ty smradí, co to tomu klukovi uďáli, jesi já zjistím jejich ména, dám dohromady pár chlapů a vyřídím si to s nima sám, policii to vočividně nezajímá, dyž je nechaj prodávat to svinstvo na ulici… nebudou odsud odcházet s prázdnýma rukama… i dyby byl HIV, tak to neznamená automaticky rozsudek smrti. Cathy, já řikám akorát to, že to neznamená automatickej rozsudek smrti… Tom a Sylvia Heath z Leeku v Staffordshire… řiká, že se vo cizí jehly nedělil, ale v minulosti se už ukázal jako lhář… milá Sylvie, tady se píše, že Torna jsi poprvé uviděla, když se ti koukal pod kapotu, oooch… Cathy, teď říkáme jenom „jestli“… opravoval ti auto, které jsi dala do servisu, ach ták… doufejme, že měl víc rozumu… první soutěž se jmenuje „Smrtící rána“… ale to neznamená automatickej rozsudek smrti… a kdo jiný by nám mohl lépe ukázat, jak se to má dělat, než můj starej kamarád, člen Královské lukostřelecké společnosti ve Velké Británii, jedinečný Len Holmes!… Cathy, já řikám akorát tohle…

Začínám cítit ochromující nutkaní zvracet a místnost se začla točit. Spad sem ze židle a vyblil rajskou polívkou na hadr před krbem. Jak mě dostali do postele si nepamatuju. Támhle jde má první láska vúú-húú…

Mý tělo bylo kroucený a drcený. Bylo to jako dybych se zhroutil někde na ulici a položili na mě kontejner a parta nějakejch zlomyslnejch dělňasů ho nakládala těžkým stavebním materiálem a zároveň pod něj nastrkali špičatý železný pruty, aby na nich našpízovali moje tělo. S chlápkem kerej bejval můj nejlepší…

Kurva, kolik je hodin? Tý vole co to kurva 7:28. Nemohu na ni zapomenout…

Hazel.

Srdce mě bolí vúú-húú když ji vidím…

Vodhodim těžkou přikrývku a podívám se na Paddyho Stantona. Paddy. Co mam dělat? Gordone Durie. Juke Boxi. Vo co tu vlastně de? Juke Boxi, ty hajzle, proč si mě v tom nechal? Iggy… tys tohle zažil. Pomoc mi čoveče. POMOC MI.

Co si vo tom všem vůbec řek?

STEJNĚ SEŠ MI NANIC ZMRDE ZASRANEJ... SEŠ MI ÚPLNĚ NAHOVNO…

Po polštáři teče krev. Kousnul sem se do jazyka. Pohledem na ni drtivě zdrcen. Každá buňka v mym těle z ní chce utýct, každá buňka zvrací bolestí marinovaná v čistým zasraným jedu

rakovině smrti

zvrací, zvrací, zvrací smrt, smrt, smrt

AIDS AIDS děte do píci, ČURÁCI ZASRANÝ DĚTE DO PÍČI

LIDI CO SE SAMI NAKAZILI RAKOVINOU – NEMAJ

NA VYBRANOU PATŘÍ JIM TO

VLASNÍ VINOU AUTOMATICKEJ ROZSUDEK

SMRTI

ZAHAZUJEŠ SVŮJ ŽIVOT NEMUSÍ BEJT

AUTOMATICKEJ ROZSUDEK SMRTI ZNIČ

REHABILITUJ

FAŠISMUS

HESKÁ ŽENA

HESKÝ DĚTI

HESKEJ DŮM

HESKEJ DŽOB

HESKÝ

JE HESKÝ, ŽE TĚ VIDÍM, TĚ VIDÍM… HESKÝ, HESKÝ, HESKÝ MOSKOVÁ PORUCHA

DEMENCE

HERPES, AFTÓZA, PNEUMONIE CELEJ ŽIVOT PŘET SEBOU POTKÁŠ HESKOU HOLKU A USADÍŠ SE…

Pořát je to moje první láská

MŮŽEŠ SI ZA TO SÁM

Spánek.

Další hrůzy. Spím, nebo bdím. Kdo ví nebo se vůbec stará, kurva? Já ne. Pořád je tu bolest. Vím jednu věc. Jesi se pohnu, spolknu si jazyk. Pěknej kousek jazyka. Tohodle se nemužu dočkat, až mi to máma konečně dá, zrovinka jako za starejch časů. Salát z jazyka. Travte své děti.

Ty ten jazyk sníš. Je to pěknej, šmakovnej kousek jazyka, synku.

TY TEN JAZYK SNÍŠ.

Idyš se třeba nepohnu, jazyk mi stejnak sám vklouzne do krku. Cejtim, jak se pohybuje. Sžíranej slepou panikou se posadím a dávim, ale nic ze mě nevylezlo. Srce sebou tříská v hrudníku, z vyzáblýho ksichtu mi leje pot.

Copak sppppííííííííímmmmmmm.

Kurva. V tomhle pokoji se mnou něco je a doprdele leze to ze stropu nad mojí postelí.

Je to dítě. Malá Zorinka, leze po stropě. Brečí. Ale teď se dívá dolů, na mě.

– Tys mě nechal chcííípnóóóóut, říká. To neni Zorinka. Ne to naše děťátko.

Né, prostě, do prdele tohle je šílený.

To dítě má ostrý, upíří zuby, ze kerejch kape krev. Je pokrytý morbidním žlutozeleným hlenem. Jeho voči sou voči všech psychopatů, co sem kdy potkal.

– Kurvatysmězabil nechalsiměchcípnout vodsmaženejnasračky čumělsikurvaakorátdozdi ty zasranejhašišákufeťáckáčurácká játěkurvaroztrhnujakposranýhohada á narvusetohotvýho
vodpornýhochorobnýhošedýhofeťáckýhomasa nejdříftvýho
zkurvenýhokokotaprotožesemchcíplakurvajakopannadopíči nikdysemsianikurvanezašukalanikdysemnasoběnemělaaniposranejmejkap aniňákýbožíšmrnchadrynikdysemseničimnestihlastát protoževypitomífeťáckýzmrdistesenaměnikdynešlianipodivatjakmije prostěsteměnechalichcípnoutkurvaseudusit všakvykurvadobře
vítejakýtojevyzmrdiprotožejámamdušikurvafixapořát poznámdyš
vásněcobolívyzmrdisobeckýčuráckýfeťáckýistimvašimposranymherákemstetozakecali takžejátiteďkauchroustámtohoťvýho
chorobamaprolezlýhokokotaCHCITIHOKURVAHULITCHCITIHOKURVAHULITCHCITIHOHÚÚÚÚÚÚÚÚÚLÍÍÍÍÍT

Vymrští se ze stropu a sletí na mě. Moje prsty rvou a trhaj měkký, plastelínový maso a lepkavej sliz, ale ten hnusnej pronikávej ječák furt posměšně vřeští a já sebou škubu a házim a postel jako by se vymrštila do svislý polohy a dopíči já se propadám podlahou…

Copak sppppííííííííímmmmmmm.

Támhle jde moje první láská

Potom sem spátky v posteli, pořát ještě držim to dítě, něžně ho chovám, Zorinka malinká. Taková škoda.

Je to jen muj polštář. Na mym polštáři je krev. Možná že je to z mýho jazyka; možná tu byla Zorinka.

Dyť život musí bejt něco míň.

Zase bolest, pak zase spánek/bolest.

Dyž se znova proberu k vědomí, zjistím, že uběhla jistá doba. Jak dlouhá, to nevim. Hodiny ukazují 2:21.

Na židli sedí Šoufek a dívá se na mě. Má trochu ustaranej výraz, překrytej dobrotivým a blahosklonným vopovržením. Jak srká čaj a kouše do zažívací čokolády, zaregistruju, že v pokoji je i máma s tátou.

Vo co tady kurva kráčí?

Kurva kráčí vo tohle

– Je tady Šimon, voznámí máma, čimž mě ujistí, že nehalucinuju, ledaže by ta fata morgána fungovala nejen vizuálně, nýbrž i v audio. Jako Zora. Úsvit. Umírám s každým úsvitem.

Usměju se na něj. Zorin táta. – Jak se vede, Eši.

Ten zmrd je přímo ztělesněním šarmu. Samý žertovný a kamarácký šprýmování vo fotbale s mym fotrem, kerej fandí Hunům, před mámou se dělá jako by byl ňákej starostlivej praktíckej lékař a rodinnej přítel.

– To je vodepsaná věc, pani Rentonová. Nesnažím se tim říc, že bych sám byl dovíjak bezúhonnej, ani zdaleka,

ale přídě chvíle, kdy se k tomu nesmyslu prostě musíš votočit zády a říc ne.

Stačí říct ne. Jak snadné. Zvol život. Pleťová kůra od Heroinu.

Našim prostě připadá nemožný, že by „Mladej Šimon“ (kerej je vo čtyři měsíce starší než já a mně nikdy neřeknou „Mladej Mark“) vůbec moh mít něco společnýho s drogama, mimo nějaký to mladický experimentální flirtování. Mladej Šimon se v jejich vočích ztotožňuje s viditelným úspěchem. Mladej Šimon a jeho děvčata, Mladej Šimon chodí pěkně voblíkanej, Mladej Šimon je vopálenej, Mladej Šimon má byt v centru. Dokonce i to, dyž si Mladej Šimon vyrazí do Londýna, viděj jako barevnější kapitolu hypermoderního, dobrodružnýho románku tohodle líbeznýho kavalíra z leithskejch banánovejch apartmánů, zatímco mý výlety na jih se v jejich vočích pokaždý spojujou s něčim bídným a neslušným. To Mladej Šimon nikdy nemůže udělat nic špatnýho. Ten zmrd je v jejich očích něco jako Mirek Dušín z video generace.

Pronikne Zora do Šoufkovejch snů? Ne.

Ačkoli to nikdy neřekli nahlas, má moje máma s tátou podezření, že za můj problém s drogama může to, že se scházím s „tim Murphyovic klukem“. To proto, že Spud je línej, vodrbanej parchant, co je vod přirození neustále mimo a vypadá jako by byl na drogách, i dyž je třeba čistej. Spud neni schopnej naštvat ani odkopnutou milenku s těžkou kocovinou. Na druhý straně takovej Begbie, totálně šílenej psychopat Betl, je vyzdvihovanej jako archetypální model mužnýho Skota. Jistě, vyskytnou se možná ubožáci, kerý si vytahujou z ksichtu kousky pivní sklenice, dyž se Franco rozdivočí, jenže ten kluk pracuje i žije na plný pecky, atakdál, atakdál.

Po tom, co se mnou všichni přítomní zhruba hodinu jednali jako se zmrdem prosťáčkem, moji rodiče z pokoje vodejdou v přesvěčení, že Šoufek je vskutku drug-free a nemá v úmyslu podstrčit jejich ratolesti nějaký H, což je ještě věčí škoda.

– Zase tady, jako za starejch časů, he? povidá, prohlíží si moje plagáty.

– Počkej, já vytáhnu Subbuteo a ty prasácký knížečky. Jako malí kluci sme spolu honívali nad pornočasopisama. Jelikož je teďka plejboj, Šoufek nemá rád, dyž mu někdo připomene jeho zobanský pohlavní dospívání. Jako vobvykle, změní téma.

– Vypadáš pěkně spráskaňé, povidá. Co kurva v takový situaci čeká, zmrd jeden?

– Aby né, dopíči. Dyť mně je dopíči zle, Eši. Musiš mi sehnat ňákej herák.

– Ani náhodou. Já zůstávám čistej, Marku. Jesi se začnu motat vokolo mrcasů jako je Spud, Labuťáček a podobně, tak v tom jedu znova, ani nemrknu. Vyloučeno, Chosé, vyfoukne sešpulenými rty a zakroutí hlavou.

– Tak dík, kámo. Fak zlatý srce, vole.

– Nech toho kňourání, do-pí-či. Já vim, jak je to zlý. Párkrát sem tim prošel a pamatuju si to. Už pár dní seš z toho venku. To nejhorší máš skorém za sebou. Vim, že to bolí, ale jesi si teď začneš voe šlehat, tak to celý posereš. Ber dál to válium. Na víkend ti seženu ňákej haš.

– Haš? Haš! Ty vole, ty seš normální komediant. To je, jako bys šel proti hladomoru třetího světa s pytlíkem mraženýho hrachu.

– Né, ale hele, čoveče, poslouchej mě. Jak tahle bolest přejde, potom ti, kurva, teprv začne ta pravá bitva. Deprese. Nuda. Toti řikám, voe, budeš tak šíleně na dně, že by sis nejrač hodil mašli. Budeš potřebovat něco, co tě udrží fchodu. Já dyš přestal smažit, tak sem začal chlastat jak svině. Jednu dobu sem urazil flašku tequily denně. Druhá Cena se voe vedle mě styděl! Teď sem z chlastu venku a pařím s několika šťávama.

Podal mi fotku. Ukazovala Šoufka s takovou nádhernou holkou.

– Fabienne. Francouzka, voe. Je tu na prázninách. Bylo to focený u Scottova monumentu. Příští měsíc za ní jedu do Paříže. Pak razíme na Korsiku. Její rodina tam má ňákej menší plácek. Naprosto boží věc, voe. Slyšet ženskou povídat francouzský, dyš ji pícháš, to mě fak dělá.

– Jó, ale co povidá? Vsadim se, že je to něco jako: Tfoje kokót jé, jaksé to žekné, malilinké, ták dy už začnéš… Vsadim se, že to je to, proč mluví francouzský.

Odpověděl mi shovívavým, blahosklonným úsměvem, jako, jesi sem už skončil.

– Tedy konkrétně k tomuhle tématu, minulej tejden sem se bavil s Laurou McEwan. Naznačila mi, že jsi měl problémy zrovna v této oblasti. Řikala, že co u tebe posledně skončila, si prej voe nezved ani koutky do úsměvu.

Pozvednu koutky do úsměvu a pokrčím rameny. Já už myslel, že mi to s tímhle průšvihem prošlo.

– Povídala, že s tim svým náprstkem, kerýmu drze říkáš penis, si nebyl schopnej uspokojit ani sám sebe, vo nějaký jiný píče ani nemluvě.

Na téma velikost ptáka toho Šoufkovi nemam moc co říct. Jeho je věčí, to je bez námitek. Dyž sme byli mlačí, nechávali sme si svoje kolíky zblejsknout v budce na pasový fotografie ve Waverley Station. Pak sme ty fotky strkali za skleněný vitrýnky těch starejch šedejch autobusovejch zastávek, aby si je lidi mohli prohlídnout. Říkali sme jim naše veřejné umělecké exhibice. Jelikož sem si byl vědom, že Šoufkův je věčí, strkal sem svýho šulína co možná nejblíž k objektivu. Bohužel, ten vůl to vode mě brzy vodkoukal a začal dělat to samý.

Konkrétně na téma mýho průšvihu s Laurou McEwan by se toho dalo říc ještě míň. Laura je cvok. Musí tě přinejlepším aspoň zastrašovat. Z jediný noci strávený s ní mám na těle víc šrámů, než sem měl kdy z jehel. Za tu věc sem se jí vomlouval, jak to jen šlo. Je deprimující, že lidi nenechaj věci prostě plavat. Šoufek se prostě rozhod, že každej debil musí vědět, jakej sem v posteli lemr.

– No dobře, přiznávám, že sem předvet zechcaně mizemej výkon. Jenže já byl nalítej a zhulenej, a to vona mě vodtáhla do ložnice, ne já ji. Co mohla kurva vočekávat?

Začal se mi hihňat. Ten hajzl vždycky dělal dojem, že má v zásobě spousty věcí, keiýma by tě moh setřít.

– Hele kámo, jenom se zamysli, vo co přicházíš. Nedávno sem brousil zahradama. Všude samý školačky, voe. Zapálíš jointa a vony sou hnedka jak mouchy vokolo hovínka. Samá kunda. Všude kolem sou prciny z ciziny, někerý by to ďály až by brečely. Kurva fix, i v Leithu sem viděl pár božích kousků. A dyš uš mluvíme vo božích kouscích, Mickey Weir byl v sobotu v Easter Road naprosto skvělej. Sichni kluci se ptali, kde seš. A to jen připomínám, že tu budou brzy hrát The Pogues a taky Iggy Pop. Je kurva nejvyšší čas, aby ses dal dokupy a kurva začal taky žít.

Nebyl sem zvědavej na ty jeho zasraný kecy.

– Eši, já vopravdu potřebuju jen jedinou malilinkou dávku, abych si ulehčil vod fetu. Třeba i kapsli metadonu…

Dyš budeš hodnej kluk, možná dostaneš pintu ředěnýho Tartanu Special. Tvoje maminka povídala, že tě v pátek večer možná veme do Docker’s Clubu, jesi se budeš dobře chovat.

Když pak ten povýšenej zmrd vodešel, stejskalo se mi po něm. Málem mě z těch stavů dostal. Bylo to jako za starejch časů, ale v tom smyslu, že mi to akorát připomnělo, jak moc se věci změnily. Něco se stalo. Staly se drogy. Ať už na nich budu žít, umřu z nich, nebo budu žít bez nich, vim, že věci už nikdy nebudou takový jako dřív. Musim vypadnout z Leithu, ze Skotska. Nadobro. Rovnou pryč, ne jenom na šest měsíců do Londýna. Tohle místo mi ukázalo všechen svůj hnus a vomezenost a já už ho nikdy nemužu vidět v tom samym světle.

Během dalších pár dní bolesti lehce polevily. Dokonce sem začal i trochu vařit. Každej vůl pod sluncem si myslí, že moje máma je ta nejlepší kuchařka na světě. Taky sem si to myslel, dokud sem nezačal žít sám. Zjistil sem, že máma je kuchařka na hovno. Takže sem začal dělat vodpolední svačiny. Fotr nad tim „žrádlem pro králíky“ vohrnuje nos, ale řek bych, že má moje čili, kari a zeleninový hrnce tajně rád. Milá zlatá působí dojmem, že je blíže neurčeně naštvaná, protože neoprávněně pronikám na území, kerý je podle ní její, tedy do kuchyně, a plká vo tom, že je potřeba mít ve stravě maso; ale já myslim, že jí to žrádlo taky chutná.

Jenže bolest postupně vystřídala naprosto totální, hnusná, černá deprese. Nikdy předtím sem nezažil pocit tak čirý a úplný beznaděje, přerušovaný jenom záchvatama palčivý úzkosti. Ta mě znehybní do takový míry, že sedím v křesle a program, co de v televizi, se mi hnusí, ale mám pocit, že se něco strašlivýho stane, dyš se to pokusím přepnout. Sedim a potřebuju chcát, mám pocit, že prasknu, a přitom se hrozně bojim jít na hajzl, protože by něco mohlo číhat na schodech. Šoufek mě před tim varoval a já sám sem to už v minulosti zažil, ale stejně, mužou tě před tim varovat kolikrát chceš, můžeš to sám zažít kolikrát chceš, nic tě na to úplně nepřipraví. Vedle tohodle vypadá nejhorší alkoholová kocovina jako idylickej vlhkej sen.

Srdce mě bolí vúú-húú. Cvaknutí přepínače. Díky bohu za dálkovej ovladač. Stisknutím knoflíku se můžeš přemístit do jinejch světů. Když ji vidím, jak drží Výměna opotřebovaného sportovního náčiní ten chlap řiká něco o do očí bijícím nedostatku srozumitelných podrobných vstupních a výstupních opatření, která mohou být soustředěna, aby bylo možné na regionální úrovni ohodnotit a potvrdit výhody, ve smyslu jejich efektivnosti a účinnosti a to je něco, co daňový poplatník, z jehož kapsy to nakonec půjde, bude

– Kafe Marku? Chceš kafe? ptá se máma.

Nejsem schopnej vodpovědět. Ano prosím. Ne, děkuji. Chci a nechci. Neřikám nic. Nechám mámu, aby se rozhodla, jestli bych si měl nebo neměl dát kafe. Převedu nebo podstoupím tenhle stupeň moci nebo rozhodování na ni. Moc převedená na někoho není moc ztracená.

– Mám pro Angelinýho malýho pěknej obleček, povidá máma, a ukáže mi něco, co vskutku nemůže být nazváno jinak než pěknej obleček. Máma si asi neuvědomuje, že já nevím, kdo Angela je, nemluvě o onom dítěti, které je zamýšleným příjemcem tohoto pěknýho oblečku. Jenom přikývnu a usměju se. Mámin a můj život se rozlétly, každý po své tangentě, už před dávnými lety. Styčný bod je pevný, avšak dosti obskurní. Moh bych říct: Koupil sem pěknej kousek heráku vod Seekerova kámoše, vod toho zmrda, co mu z pusy kouká zub, ale jehož jméno mi uniká. To je celý: Máma kupuje oblečení pro lidi, který neznám, já kupuju herák vod lidí, kerý nezná vona.

Otec si nechává narůst knír. S těma jeho nakráto ostříhanejma vlasama bude vypadat jako osvobozený homosexuál, jako klon. Freddie Mercury. On téhle společnosti nerozumí. Vysvětlím mu to a on se tváří přezíravě.

Nicméně následujícího dne je knírek pryč. Nechat si narůst knír teď otce „nebaví“. Claire Grogan zpívá na Rádiu Forth „Nemluv mi o lásce“ a máma vaří v kuchyni čočkovou polívku. Celej den sem si v duchu zpíval „She’s Lost Control“ od Joy Division. Ian Curtis. Matty. Když nad nima přemejšlim, připadají mi nějakým způsobem propletený; jenže to jediný co maj společnýho, je přání umřít.

To je vše, co by vo tom dni stálo za zmínku.

O víkendu to už není tak zlý. Eš mi sehnal ňáký hulení, jenže to byl standartní edinburghskej haš, kerej je v zásadě sračka. Udělám z něj menčí kosmickej koláček, a to ho vylepší. Vodpoledne mám u sebe v pokoji dokonce i trochu halušky. Ale stejně se necejtim na to jít ven, vobzvlášť ne s tátou a s mámou do toho posranýho Docker’s Clubu. Ale pak sem se rozhod, že se kvůli nim překonám, protože si potřebuj ou vodpočinout. Muj otec do klubu v sobotu večer jenom málokdy nepřišel.

Necejtim se jaksi ve svý kůži, dyš kráčim po Great Junction Street, fotr ze mě nespustí voči, pro případ, že by mě napadlo vzít roha. Na Foot of the Walk narazím na Mallyho a chvilku kecáme. Fotr zakročí, vodtáhne mě pryč a přitom se podívá na Mallyho jako dyby mu chtěl zpřerážet ty jeho zlý dýlerský hnáty. Chudák Maily, kerej by se nedotk ani jointa. Lloyd Beattie, kerej bejval před lety muj hodně dobrej kamarád, dokud všichni nezistili, že píchal vlastní sestru, na mě pokorně kývl.

V klubu lidi vítaj mýho fotra s matkou širokejma úsměvama a mě křečovitejma. Když sme si sedali ke stolu, zaregistroval sem nějakej šepot a přikyvování, po kerým následovalo ticho. Otec mě poplácal po zádech a pokynul mi a máma se na mě se srdcervoucí něžností a shovívavostí usmála. Tyhle dva starý zmrdi sou fajn, vo tom nemůže bejt pochyb. Po pravdě řečeno, já ty mizery kurva miluju.

Myslim na to, jakej z toho asi musej mít pocit, že ze mě vyrostlo to, co ze mě je. Kurva, taková hanba. Ale sem aspoň naživu. Ubohá Lesley malou Zorinku nikdy vyrůstat neuvidí. Šoufek přefikne Les a Lesley je prej teďka v Jižní všeobecný v Glasgowě, na intenzivní péči. Předávkovala se paracetamolem. Vodjela až do Glasgowa, aby utekla před heroinovou scénou v Muirhoose, a skončila se Skreelem a Garbo v Possilu. Pro někerý neni úniku. Harakiri byla pro Les ta nejlepší možnost.

Labuťáček na to reagoval se svou vobvyklou citlivostí: Ty posraný Weedjiesáci maj teďka ten nejlepší materiál.

Jedou v čistě farmaceutickým šitu, zatímco nám zbejvá drtit gdejakou posranou pilulku, kerá se nám dostane pod ruku. Dobrej materiál se plejtvá na tyhle zmrdy, věčina z nich si to ani nepíchá. Kouřit a šňupat herák, dyť to je posraný plejtvání, zasyčel pohrdavě. – A kurva tahleta Lesley: ta by měla Bílýho Labuťáka k tomuhle materiálu dostat. Přihrála mi z toho snat něco? Né. Akorát sedí a lituje se kuli tomu harantovi. Je to jako smutný, to jó, nevykládej si mě špatňé. De ale vo to, že tam má spoustu fšelijakejch možností. Je vosvobozená vod závazků, kerý měla jako svobodná matka. Myslel by sis, že se chytne šance a roztáhne křídla.

Osvobození od závazků. To zní fajn. Rád bych se nechal osvobodit od závazku sedět v tomhle zasraným klubu.

Přisedne si k nám Jocky Linton. Jockyho ksicht má tvar ležícího vajíčka. Má hustý černý vlasy se stříbrnejma flekama. Je navlečenej do modrýho trika, kerý má krátkej rukáv a ukazuje jeho tetování. Na jedný paži má „Jocky & Elaine – Pravá láska nikdy nezemře“ a „Skotsko“ se lvem ve skoku na tý druhý. Pravá láska už bohužel hryže hlínu a Elaine mu už dávno vzala roha. Jocky těď žije s Margaret, kerá to tetování samozřejmě nenávidí, ale pokaždý dyž se sebere, aby si přes něj dal vytetovat jiný, tak se zasekne a začne se vymlouvat, že se bojí, že z těch jehel chytí HIV. Sou to očividně kecy, chabá vejmluva, protože ještě furt drží na Elaine. To, na co si u Jockyho spomínám nejvíc, je jeho zpěv na večírcích. Vždycky zpívával Můj drahý Pane vod George Harrisona, to byl jeho kousek. Jocky se jeho text nikdy úplně dokonale nenaučil. Znal akorát název a „tolik chtěl bych tě uvidět, Pane“ a zbytek bylo da-da-da-da-da-da-da.

– Da-vie. Ca-thy. Nes-ka-máš-hol-ka-sak-ra-rá-nu. Ani-ni-se-Ren-to-ne-ne-vo-tá-čej-ne-bo-tís-ní-u-te-ču! Ty-je-den-vo-le-glas-gof-skej. Jocky plival slabiky ve stylu kalašnikov.

Milá zlatá se snaží tvářit upejpavé, z toho jejího výrazu se mi trochu zvedá žaludek. Jednoduše se schovám za pintu piva a poprvé v životě s radostí sleduju to naprostý ticho, kerý tu vytvořila klubová hra v bingo. Vobvyklou podrážděnost z toho, že každý moje slovo vodposlouchávaj mamrdi, teď vystřídal pocit čirýho blaha.

Měl sem mít bingo, ale nechtělo se mi mluvit, jakkoliv na sebe upoutat pozornost. Ale vypadalo to, jako dyby se osud – a Jocky – rozhodli tuhle mojí touhu po anonymitě nerespektovat. Ten zmrd si všimne mý kartičky.

– BINGO! Máš-ho-Mar-ku. Von-má-bin-go. TADÝ. A-ni-by-se-ne-voz-val. Ale-no-tak, syn-ku. Spa-ma-tuj-se-kur-va.

Laskavě se na Jockyho usměju a celou dobu mu přeju náhlou a okamžitou smrt, dotěrovi jednomu.

Pivo je jako obsah ucpaný latríny, stříklej trochou CO2. Po jediným loku mě zachvátí prudká, nechutná křeč. Otec mě poplácá po zádech. Po tomhle se už svý pinty nemužu ani dotknout, zato Jocky s mym fotrem je do sebe vytrvale sázej. Přijde Margaret a zanedlouho urazej spolu s milou zlatou dost slušný množství vodky s tonikem, kerou prokládaj Carlsbergem Special. Kapela se vopře do strun, což zpočátku uvítám jako dočasný vysvobození vod pindání.

Máma s tátou se zvednou a dou tancovat na „Sultány swingu“.

– Tyhle Dire Straits se mi líběj, poznamená Margaret. – Oslovujou mladý, ale líběj se všem věkovejm skupinám.

Mám tisíc chutí tuhle imbecilní poznámku důrazně vyvrátit. Nicméně, spokojím se s tím, že pindám s Jockym vo fotbale.

– Ce-to vy-ko-pat Rox-burg-ha. Tohle-je-ta-nej-mi-zer-něj-ší-
par-ta-co-za-Skoc-ko-hrá-la, prohlásí Jocky s vy-cabenou bradou.

– Ale za to von nemůže. Můžeš čurat akorát tim ptákem, kerýho máš. Dyť, kdo jinej tam je?

– To jó, je-to-tak… ale-rád-bych-vi-děl-dy-by-Joh-no-vi-
Ro-bert-so-no-vi-pro-táh-li-smlou-vu. Toje-ten-nej-spo-leh-
livěj-ší-skoc-kej-stře-lec.

Pokračujeme v týhle rituální debatě a já se v sobě snažím najít aspoň náznak nějakýho vášnivějšího zaujetí, kerý by do toho vdechlo trochu života, a bídně ztroskotám.

Všimnu si, že Jocky a Margaret dostali instrukce, že na mě maj dávat bacha, abych se nepokusil zdekovat. Průběžně se střídaj na stráži, všichni čtyři nikdy nejdou tancovat najednou. Jocky s mojí mámou na „Tuláka“, Margaret s mým otcem na „Jolene“, otec ještě jednou s mámou na „Po proudu řeky“, Margaret a Jocky na „Poslední tanec si nech pro mě.“

A dyš se tlustej zpěvák vrhne do „Písně, která má blues“, milá zlatá mě odvleče na parket, jak dybych byl hadrovej panák. Ve světlech ze mě leje pot, milá zlatá se natřásá a já se votřásám studem. Ten ponižující pocit se ještě zintenzivní, dyš zjistím, že hrajou směsku fláků vod Neila Diamonda. Sem nucenej překlepat „Navždy v modrých džínách“, „Láska na mělčině“ a „Nádherný hluk“. Ve chvíli, kdy přichází „Sladká Karolína“, sem na pokraji kolapsu.

– RUCEÉÉ… DOTÝKAJÍ SÉÉÉ… NATAHUJÍ SÉÉÉ… DOTKNOU SE TEBÉÉÉ… DOTKNOU SE MĚÉÉ…

Letmo se kouknu ke stolu a Jocky je ve svým živlu, normální AI Jolson z Leithu.

Po tomhle utrpení mě čekaj další. Fotr mi vrazí do ruky desetilibrovku a pošle mě pro rundu. Neska je očividně na programu rozvíjení společneskýho chování a trénink v budování sebevědomí.

Vezmu tác k baru a postavím se do řady. Ohlídnu se ke dveřím, v ruce cejtim tu šustivou bankovku. Má cenu několika šutýrků. Za půl hodinky mužu bejt u Seekera nebo u Johnnyho

Swana, Matky Představené; prostřílet si jehlou cestu z týhle noční můry. Pak si všimnu, že u dveří stojí fotr a dívá se na mě jako dyby byl vyhazovač a já potenciální výtržník. Akorát že jeho úkol je zabránit mi, abych výpad, ne mě vyhodit.

Tohle je normální úchylnost.

Votočim se zpátky na lidi ve frontě a vidim Triciu McKinlay, s kerou sem chodil do školy. Nejrači bych se s nikým nebavil, jenže teď už nemůžu dělat, že ji nevidím, protože její široký úsměv mi říká, že mě poznala.

– Ahoj, Tricio.

– Jé, čau Marku. Že sme se dlouho neviděli. Jak se máš?

– De to. Ty?

– No, jak vidíš. Tohle je Gerry. Gerry, tohle je Mark, chodil se mnou do stejný třídy. Teď už to připadá tak dávno, co?

Představí mě mrzutý, upocený gorile, kerá směrem ke mně cosi zachrochtá. Přikejvnu.

– Jó, to jó.

– Pořád se vídáš se Šimonem? Všecky báby se ptaj na Šoufka. Dělá se mi z toho nanic.

– Jó. Neska byl u mě. Brzo vodjíždí do Paříže. Pak na Korsiku.

Tricia se usmívá a ta gorila vypadá, že se jí to nelíbí. Ten chlap má ksicht, kerýmu se nelíbí v zásadě celej svět, a vypadá, že je připravenej jít s ním na férovku. Sem si jistej, že je to jeden ze Sutherlandů. Tricia by mohla určitě klofnout něco lepšího. Ve škole jí spousta kluků nadbíhala. Já sem se vokolo ní motal v naději, že si lidi budou myslet, že s ní chodim, v naději že s ní třeba budu chodit, pomocí nějaký osmózy. Jednou sem svý propagandě sám uvěřil a dostal zdravou facku přes frňák, dyž sem jí v opuštěným železničním depu skoušel strčit ruku pod tričko. Zato Šoufek ji přeříz, hajzl jeden.

– Jó, náš Šimon, ten se neztratí, co, řekne s roztouženým úsměvem.

Taťka Šimon.

– No jasňé. Mrdá holky, pase holky, prodává drogy, mámí z lidí prachy. To je náš Šimon. Ta zahořklost v mym hlase mě překvapila. Šoufek byl muj nejlepší kamarád, teda, Šoufek a Spud… a možná Tommy. Proč sem ho teď tak strhal? Je to snat čistě protože zanedbával rodičovský povinnosti, nebo protože svůj rodičovskej status nepřiznal? Spíš proto, že tomu zmrdovi závidím. Jemu je všecko jedno. Protože je mu všecko jedno, nic ho nemůže zranit. Nikdy.

Ať už je důvod jakejkoliv, Triciu to vyděsí.

– E… no, zatim se měj, Marku.

Rychle odejdou, Tricia nese tác s pitím, a ta Sutherlandovic gorila (nebo aspoň myslim, že to byl Sutherland) se za mnou vohlídne, rukama málem vodírá parket.

To byla fak prasárna takhle Šoufka pomluvit. Já akorát nesnáším, dyž tomu zmrdovi všecko projde a já sem vykreslenej jako ten nejvěčí zlosyn celýho tohodle kusu. Předpokládám, že tohle je prostě moje vidění věcí. Šoufek má svoje úzkosti, svoji osobní bolest. Taky má asi víc nepřátel než já. To nepochybně. Ale stejnak, dyť je to kurva fuk.

Přinesu pití ke stolu.

– Všecko v pořádku, synku? optá se me Máma.

– Báječný mami, báječný, řeknu a snažim se vypadat jako Jimmy Cagney a trapně ztroskotám; jako u většiny věcí. Ale stejnak, prohra, úspěch, co to je? Dyť je to kurva jedno. Všichni sme na živu, pak umřem, a to za celkem krátkou dobu. To je celý, a basta.

POMSTA PO LOPATĚ

Je krásnej den. To jako by znamenalo

Soustřeď se. Na práci před sebou. Muj první pohřeb. Někdo povidá: – Notak, Marku, mímej hlas. Udělám krok vpřed a chytnu se držadla.

Pomužu tátovi a strejčkům, Charliemu a Dougiemu, spustit ostatky svýho bratra do země. Armáda na to dala prachy. Nechte to na nás, řek mámě hebkým hlasem ten důstojník vod armádní sociálky. Nechte to na nás.

Ano, tohle je první pohřeb, na kterým sem kdy byl. V týhle době to sou vobvykle kremace. Zajímalo by mě, co je v tý bedně. Z Billyho nic moc, to je jasný. Kouknu se na mámu a na Sharon, Billyho holku, který utěšuje kolekce tetiček Sou tady Billyho kumpáni Lenny, Peasbo a Naz, společně s někerejma z jeho kámošů z kasina.

Billy Boy, Billy Boy. Ahoj, ahoj, my sme ti. Nemá to nic společnýho s

Furt musim myslet na ten starej flák vod Walker Brothers, ten, jak na něj uďál coververzi Midge Ure: Žádná lítost, žádný slzy loučení, já tě nechci zpět atakdále, atakdále.

Nejsem schopnej cítit stesk, akorát zlost a vopovržení. Vřelo to ve mně, dyš sem na jeho rakvi uviděl tu posranou britskou vlajku a díval se, jak se ten ulízlej, vidláckej oficír, kerej se tady očividně cejtí jako ryba na suchu, pokouší mluvit na moji mámu. Co je ještě horší, sjelo se sem celý stádo těch glasgowskejch zmrdů z fotrovy strany. Maj plnou hubu keců vo tom, jak umřel ve službě vlasti a všechny ty servilní hunský sračky. Billy byl hloupočkej vůl, průhlednej a prosťáček. Zádnej hrdina, žádnej mučedník, akorát natvrdlej vůl.

Chytí mě chechtávej záchvat, mám strach, že se snad smíchy zalknu. Divže sem sebou nešvih vo zem, jak sem se hystericky smál, až mě Charlie, otcův bratr, chytil za rameno. Vypadal nepřátelsky, ale to tenhle zmrd dycky. Effie, jeho žena, ho vodtáhne pryč, povidá mu, – Ten kuk je rozrušenej. Takhle se to u něj projevuje, Čiku. Ten kuk je rozrušenej.

Běšte se kurva vomejt, vy zmrdi nemydlený weedjiesácký.

Billy Boy. Tak mu tyhle zmrdi řikali jako klukovi. Prej: Jak se má náš Billy Boy? Mně, kerej se krčil za gaučem, se dostalo skoupýho: Ahoj mladej.

Billy Boy. Billy Boy. Pamatuju si na tebe, jak mi sedíš na obličeji. Já, bezmocně přimáčklej k zemi. Dejchací trubice seškrcená na tloušťku slámky. Kyslík mi vodchází z plic a z mozku a já se modlim, ať se máma vrátí z Presta, než z mýho hubenýho těla vymačkáš všechen život. Zápach chcanek ze tvejch genitálií, vlhkej flek na tvejch trenýrkách. Billy Boy, bylo to fak tak vzrušující? Doufám, že jo. Né, že bych ti to teďka nepřál. S touhle věcí si měl vždycky problém; s oním nemístným vypouštěním fekálií a moči, které mámu dovádělo k šílenství. Kerej tým je nejlepší, ptával ses mě, a pevnějc si mě přitisknul, víc si mě přirazil, přiškrtil. Bez milosti, dokud sem neřek: Hearts. Dokonce i potom, co sme vás na Novej rok v Tynecastlu zmrdali sedum-nula, stejně si mě donutil říct Hearts. Nejspíš sem to měl brát jako lichotku, že moje slovo má věčí váhu než samotnej výsledek.

Můj milovaný bratr sloužil Jejímu Veličenstvu na obchůzce poblíž základny v Crossmaglenu v Irsku, v té části, jež je pod britskou nadvládou. Vystoupili z automobilu, aby prozkoumali ten zátaras na silnici, když tu BUM! BAC! TŘÍSK! PRÁSK! a bylo po nich. Jen tři tejdny před koncem tohodle služebního tumusu.

Řikaj, že umřel jako hrdina. Spomínám si na tu písničku: „Billy, nebuď hrdina“. Ve skutečnosti umřel jako přebytečnej kokot v uniformě, když šel s flintou v ruce po vesnický cestě. Umřel jako bezelstná oběť imperialismu, datla rozuměl těm myriádám okolností, který vedly k jeho smrti. Věděl vo tom velký hovno, to byl ten nejhorší zločin. Jedinej průvodce, kterýho měl v tamhletom velkolepým irským dobrodružství, bylo pár nejasně zformovanejch sektářskejch idejí. Ten zmrd umřel tak, jak žil: totálně mimo mísu.

Pro mě byla jeho smrt dobrá. Dotáh to až do televize, do večerního zpravodajství. Podle warholovský terminologie se mu dostalo posmrtnejch patnácti minut slávy. Lidi mi vyjadřovali upřímnou soustrast a ačkoliv se v mým případě upřímně mýlili, stejně bylo příjemný ji přijmout. Nechceš přece lidi zklamat.

Ňákej zmrd z vládnoucí třídy, nišší duchovní či co, řiká učeným hlasem, jaký že byl Billy statečný mladý muž. Billy byl přesně ten typ zmrda, kerýho by voznačili za zbabělýho rváče, kdyby byl místo ve službě Jejího Veličenstva akorát normální civil. Tenhle posranej chodící potrat povidá, že jeho vrazi budou bez milosti dopadeni. To by teda měli. Až po ty v tom posranym Parlamentu.

Vychutnej si malý vítězství proti tomuhle nástroji bohatejch, kerej vzešel z bílý spodiny, to není, není, není

Billyho trýznili bratři Sutherlandové a jejich svita, ty ho stoprocentně uměli rozklepat ha ha ha, když kolem něj tancovali a zpívali: TVŮJ BRÁCHA JE KRIPL, v sedmdesátejch letech jeden z velkejch hitů v ulicích Leithu, kerej se spíval obvykle v době, dyž už nohy nezvládaly pokračovat ve fotbale dvaadvacet na dvaadvacet. Měli na mysli Davieho, nebo snad dokonce mě? To je jedno. Neviděli mě, jak se dívám z mostu. Billy, tvá hlava zůstala svěšená. Bezmocnost. Jakej to byl pocit, Billy Boy? Mizernej. Já to znám, protože

Je to podivnej spolek vokolo hrobu. Někde tu je Spud, čistej, akorát zpátky ze Saughtonu. Tommy a vostatní. Sílený, Spud vypadá zdravě a Tommy jako chodící mrtvola. Úplný přehození rolí. Přišel sem Davie Mitchell, Tommyho dobrej kamarád, kdysi sme spolu dělali na stavbě jako truhlářský učni. Davie se nakazil HIV vod svý holky. Statečnej, že přišel. Tomu fak řikám statečnost. Begbie je na dovolený v Benidormu, zrovna teď, dyš bych moh využít jeho schopnosti vyvolávat chaos. Bodla by jeho amorální pomoc proti mýmu Weedjie příbuzenstvu. Šoufek je pořád ve Francii, vychutnává si svoje sny.

Billy Boy. Spomínám si, jak sme spolu bydleli v tom pokoji. Nechápu jak sem to moh celý ty roky

Slunce má sílu. Pochopíš, proč ho lidi uctívaj. Je nad náma, známe ho, vidíme ho a potřebujem ho.

Na ten pokoj si měl přednostní právo, Billy. Vo patnác měsíců starší. Síla má vždycky pravdu. Vodil sis tam vyhublý holky s jedovatejma vočima a žvejkou v hubě, abys je přefiknul, nebo aspoň pořádně pomuchlal.

Koukaly se na mě s opovržlivým výrazem androida, dyš si mě, toho, kdo tam byl se mnou a moje Subbuteo vykázal do předsíně. Zvláště si spomínám na to zbytečný rozdrcení jednoho hráče za Liverpool a dvou za Sheffield Wednesday pod tvojí podrážkou. To nebylo nutný, jenže na druhý straně, totální nadvláda potřebuje svoji symboliku, nebo né, Billy Boy?

Moje sestřenka Nina vypadá prudce píchatelně. Má dlouhý, tmavý vlasy a na sobě až po kotníky dlouhej černej kabát. Připadá mi trošku v gotickým stylu. Zaregistruju, jak si někerý z Billyho spolubojovníků dobře rozuměj s mejma weedjiesáckejma strejčkama a zjistím, že si pískám „The Foggy Dew“. Jeden vojáček s velkým předkusem si toho všimne a podivá se na mě překvapeně a pak rozzuřeně, a tak mu pošlu pusu. Chvíli na mě čumí, pak se vobrátí jinam, posera. Dobře. Kvávíci maj sezónu.

Billy Boy, já byl tvůj druhej kriplovskej brácha, ten kerej si nikdy nezapíchá, jaks říkával svýmu kámošovi Lennymu. A Lenny se smál a smál, dokud ho málem nechyt astmatickej záchvat. Tohle Billy až tak úplně nebyl ne ty zmrde debilní

Nině zeširoka zamávám a vona se usměje, rozpačitě. Muj otec to sledoval a přihrne se ke mně.

– Zkus vyvíst ňákou kravinu a my dva sme spolu skončili. Rozumíš?

Měl unavený oči, utopený v jamkách. Byla v něm taková smutná a znepokojující zranitelnost, kerou sem nikdy neviděl. Chtěl sem mu toho tolik říct, ale štvalo mě, že dovolil celej tenhleten cirkus.

– Uvidíme se doma, tati. Já se du podívat za mámou.

Hovor zaslechnutej v kuchyni, čert ví kdy. Otec

povidá: Cathy, s tim hochem je něco v nepořádku. Pořát jen vysedává doma. To neni normální. Chci říc, podívej se na Billyho.

Máma vopáčí: – Ten hoch je jenom jinej, Davie, to je celý.

Jinej než Billy. Ne Billy Boy. Nepoznáš ho podle jeho randálu, ale podle jeho ticha. Až si pro tebe přijde, nebude přicházet s řevem a ohlašovat svý úmysly, ale přijde. Ahoj, ahoj. Sbohem.

Svezu se s Tommym, Spudem a Mitchem. Nechtěj jít dál. Rychle vodjedou. Vidim mámu, je v mátohách, její sestra Irene a nevlastní sestra Alice jí pomáhaj do taxíku. Vzadu štěbetaj ty weedjiesácký tetky, slyším ty hrozný přízvuky: dost nepěkný u chlapa, naprosto odporný u ženský. Tyhle starý herky s ksichtem jak sekera nevypadaj, že by byly extra ve svým živlu. No jasně že se cejtěj mnohem víc doma na pohřbu zestárlýho příbuznýho, kde sou mísy s cukrátkama, ať si každej veme.

Máma chytne Sharon za rameno, tuhletu Billyho holku, kerá má pořádně nakynutý bříško. Kurva, proč se lidi na pohřbech chytaj za rameno?

– Bejval by z tebe udál dobrou ženu, holka. Ty si pro něj dycky byla to jediný. Ten způsob, jakým to řekne, jak dyby se snažila přesvěčit stejnou měrou sebe jako Sharon. Chudák máma. Před dvěma lety měla tři syny a teď má jenom jednoho, kerej je feťák. To neni fér.

– Mysliš, že mi armáda něco dá? zaslechnu Sharon, jak se ptá tetičky Effie, dyž vcházíme do domu. – Nosim jeho dítě… je to Billyho dítě… říká úpěnlivě.

– Myslíš si snad, že Měsíc byl uplácanej z bílýho prckrému, co? poznamenám já.

Naštěstí se všichni zdaj bejt příliš ztracený sami v sobě, neš aby se toho chytli.

Jako Billy. Začal mě ignorovat, když jsem se stal neviditelným.

Billy, moje opovržení tebou po celý ty roky akorát rostlo. Nahradilo strach, prostě ho tak jako vytlačilo, jako hnis z beďaru. Samozřejmě, je tu ten nůž. Skvělá věc na vyrovnávání rozdílů, dobrá v negování fyzických schopností, jak ve druhém ročníku poznal na vlastní účet Eck Wilson. Ty si mě za to miloval, jen co ses dostal z šoku. Poprvé si mě miloval a respektoval jako bratra. Já sem tebou pohrdal víc než kdy předtím.

Věděl si, že když jsem objevil nůž, tvoje síla se stala zbytečnou. Tys to věděl, ty posero jeden. Nůž a bomba. Zrovna jako na irským severu. Ne ta posraná bomba. Ne

Rostou ve mně rozpaky a rozmrzelost. Lidi si plněj sklenice a řikaj, jakej že byl Billy machr. Mě nenapadá nic dobrýho, co bych vo něm moh říc, takže držím hubu. Naneštěstí se ke mě přikolíbá j eden z j eho kámošů z kasina, ten řízek s králičím chrupem, kerýmu sem poslal polibek. – Tysi byl jeho bratr, povidá, řezáky se mu sušej venku.

To sem si moh myslet. Další bigotní oranžistickej Weedjie. Neni divu, že si tak padnul do voka s fotrovou stranou. To mě hodilo pod reflektor. Všichni zmrdi na mě visej očima. Hvom do toho kvávika votvavnýho.

– Jistěže jsem byl, jak říkáš, jeho bratr, přitakám žertovně. Cejtim, jak vůči mně roste nevraživost. Musím bavit dav.

Ten nejlepší způsob, kerej znám, jak říct něco vhodnýho a přitom se nesnížit do přílišnýho kompromisu s tou úchylnou přetvářkou, která se prodává jako slušnost a který je tahle místnost plná, je držet se klišé. V takovejchhle chvílích je lidi milujou, protože se stávaj skutečnejma a skutečně něco vyjadřujou.

– Billy a já sme si nigdy moc nerozuměli…

– No což, vive le difference… řekl Kenny, strejček z matčiný strany, snažil se mi pomoct.

– Ale jedno sme měli společný, voba sme rádi dobře zachlastali a užili si ňákou tu srandu. Dyby nás neska viděl, tak by se tlemil jak blázen, že tady všichni tak sedíme a tváříme se jak dyby nám uletěly včely. Rek by, no tak si trochu užívejte, proboha! Mám tady kámoše a rodinu. Šíleně dlouho sme se neviděli.

Výměna lístků:

Billovi

Veselé vánoce a šťastný nový rok

(kromě 3:00 až 4:40 na Nový rok)

přeje Mark

Markovi

Veselé vánoce a šťastný nový rok

Billy

HMFC OK

Billovi

Vše nejlepší k narozeninám

přeje Mark

A Billy se Sharon

Markovi

Vše nejlepší k narozeninám

přejí Billy a Sharon

Sharoniným písmem, kerý je jako xxx

i Weedjiesácká bílá chamraď z otcovy strany přijížděla každej červen na oranžistickej pochod a příležitostně i jindy, když na Easter Road nebo v Tynnecastle hráli Rangers. Byl bych nejrač, dyby ty zmrdi zůstali v Drumchapelu. Ale mou dojemnou poctu Billymu vezmou pohodově a všichni závažně přikejvnou. Všichni, krom Charlieho, kerej mě prokouknul.

– Ty z toho máš akorát prdel, žejo mladej?

– Jo, dyš to chceš vědět.

– Je mi tě líto. Zakroutil hlavou.

– Ne, neni, řeknu mu. Vodchází, pořád ještě kroutí hlavou.

Následujou další piva McEvan’s Export a další whisky. Tetka Efíie začne zpívat, nosovým, kvílivým hlasem ve stylu country. Přesunu se k Nině.

– Z tebe vyrostla fak sladká holčina, viš to? vyžblebtnu vožrale. Podivá se na mě, jako by to uš někde slyšela. Chtěl sem navrhnout, abysme se zdekovali k Foxovi nebo do mýho bytu na Montgomery Street. Je to snad protizákonný, přefiknout svoji sestřenku? Nejspíš jo. Maj dost zákonů na to, aby ti zabránili dělat cokoliv jinýho.

– Je to smutný, co se stalo Billovi, povidá. Je mi jasný, že si myslí, že sem totální pako. Samozřejmě, má naprostou pravdu. Myslel sem si, že každej zmrd přes dvacet je vůl a nestojí za to s nim vůbec mluvit, dokud mně samotnýmu nebylo dvacet. Čím sem starší, tím silnější mám pocit, že sem měl pravdu. Potom je to čím dál tim víc samej hnusnej kompromis, samá ustrašená kapitulace, dokud neumřeš.

Naneštěstí Charlie, aneb Čik-čiky-čik-čiky-čiky, prohlédl lascivní záměr mé konverzace a přichází, aby bránil Nininu počestnost. Ne, že by tak moc potřebovala pomoc vod tlustýho nemydlence.

Ten debil mi ukáže, abych s nim šel kus stranou. Když ho ignoruju, chytne mě za rameno. Je pěkně nalitej. Chraplavě šeptá a z jeho dechu je cejtit whisky.

– Poslouchej, mladej, jesi vocuť hnedka nevypálíš, tak ti dám pěstí do zubů. Dyby nebylo tvýho otce, tak sem to uďál už dávno. Ty se mi nelíbíš, mladej. Nigdy ses mi nelíbil. Tvůj bratr byl desetkrát takovej chlap, jako seš ty, feťáku zkurvenej. Dybys věděl, jak ses svýho tátu a mámu natrápil…

– Můžeš mluvit na rovinu, skočim mu do toho, uvnitř mnou lomcuje vztek, ale zároveň je drženej na uzdě rozkošnou škodolibou radostí z vědomí, že sem toho zmrda vyved z míry. Klídek. To je jedinej spůsob, jak si utahovat z upjatýho kreténa.

– Tak já teda budu mluvit na rovinu, jen se neboj, ty jeden zasranej univerzitní chytráčku. Já tě prokopnu támhletou zdí, čuráku. Jeho tlustá, potetovaná pěst byla jen pár centimetrů vod mýho obličeje. Pevnějc sem sevřel svoji sklenici whisky. Nedovolim mu, aby se mě těma svejma zasranejma prackama dotknul. Jesi se pohne, tak koupí tuhle sklenici.

Jeho zvednutou ruku vodstrčím.

– Dybys mě nakopal, tak mi tim jenom prokážeš službu. Pozdějc si z toho ještě nahonim péro. My zasraný chytráčci, co je vyhodili z univerzity, to máme takhle úchylně hozený. Protože za nic jinýho stejnak nestojíš, burane zasranej. Taky si trochu moc votvíráš hubu. Jesi chceš jít ven, stačí kurva říc.

Ukážu ke dveřím. Celá místnost jako by se smrskla do velikosti Billovy rakve a byla zabydlená jenom mnou a Cikem. Jenže tu byli ostatní. Lidi se na nás vohlížej.

Ten zmrd mě lehce strčil do hrudi.

– Neska sme už v rodině jeden pohřeb měli a nechceme mit další.

Přišel k nám strejček Kenny a vodtáhnul mě pryč.

– Vykašli se na ně, pitomce oranžistický. Notak Marku, podivej se na svoji mámu. Dyť by ji to zabilo, dyby ses tu do něčeho zamíchal, dyť tohle je Billyho pohřeb. Do prdele, pamatuj kde seš.

Kenny byl v pohodě, no po pravdě řečeno tak trochu debil, ale přes všechny jejich chyby bych měl rač Irčana neš nemydlence. Ze ale pocházím z ňákýho plemene, jen co je pravda. Irčanský papeženci na máminý straně, zasraný nemydlený oranžisti na otcově.

Dal sem si loka whisky, ta pálivě hořká chuť v krku a na prsou byla příjemná, pak vtrhla do mýho podrážděnýho žaludku, až sem se s toho otřepal. Sel sem na záchod.

Právě vodtamtud vycházela Sharon, Billyho holka. Zastoupil sem jí cestu. Sharon a já sme spolu promluvili možná tak půltucet větiček. Byla nalitá a omámená, obličej zarudlej a napuchlej alkoholem a těhotenstvím.

– Sharon, počkej chvilku. My dva si prostě potřebujem pokecat. Tady budem mít soukromí. Uvedu ji na záchod a zamknu za náma dveře.

Začnu ji vobírat a přitom brebtám spoustu pitomin, že jako v takovýhle chvíli musíme držet při sobě a tak. Hladim ji po břiše a pokračuju vo tom, kolik zodpovědnosti cejtim vůči svýmu nenarozenýmu synovci nebo neteři. Začnem se líbat a já zajedu rukou dolů a skrz ten její bavlněnej oblek pro nastávající matky nahmátnu linie kalhotek. Brzo jí projíždím buchtu prstem a vona mi z kalhot vytáhne ptáka. Ještě pořád ji krmim kecama, že sem ji vždycky obdivoval jako osobnost a jako ženskou, což vona už vlastně ani nepotřebuje poslouchat, protože si ho vzala do pusy, ale je to tak nějak uklidňující. Můj poloměkkej kolík se v ní rychle postavil. Není pochyb, kouřit umí dobře. Představuju si, jak to dělá mýmu bráchovi a napadne mě, co se asi stalo s jeho pérem při tý explozi.

Kdyby mě teď moh Billy vidět, přemejšlim, ale v nečekaně uctivým smyslu. Zajímalo by mě, jesi by moh, a doufám, že jo. To je prvně, co sem na něj pomyslel v dobrým. Vytáh sem ho, dyž už to na mě šlo a naved Sharon do takový pozice, abych jí to moh dělat zezadu. Nadzvednu jí sukni a svlíknu jí kalhotky. Její těšký břicho visí k podlaze. Skoušim jí ho strčit do prdele, ale je moc těsná a dyš se ho tam pokouším narvat, tak mě to bolí.

– Takhle né, takhle né, povidá, takže přestanu šmátrat rukou po ňákym lubrikantu a zabořím jí prsty do buchty. Je silně cejtit potem. No ale muj pták páchne taky dost hnusně a na žaludu sou vidět vločky smegmatu. Nikdy sem moc nedělal do osobní hygieny; nejspíš ten nemydlenec, co ve mně je, nebo feťák.

Souhlasím se Sharoniným přánim a píchám ji do kundy. Je to trochu jako když strkáš párek do domovního průchodu, ale pak si najdu rytmus a vona se sevře. Myslim na to, jak blízko je před porodem a jak hluboko sem já, a úplně se vidim, jak to strkám tomu zárodku do pusy. Píchání a hulení najednou, tomu říkám koncepce. Mučí mě to. Říká se, že šukání nenarozenejm dětem prospívá, rozproudí se jim krev, nebo podobný sračky. Aspoň mužu udělat něco pro blaho toho dítěte.

– Klepání na dveře a po něm nosovej hlas tetky Effie.

– Co to tam děláte?

– To nic, Sharon je špatně. Na ten její stav toho trochu moc vypila, zasténal sem.

– Dáváš na ni pozor, synku?

– Jó… dávám na ni pozor… hekal sem, zatímco Sharoniny vzdechy nabíraly na hlasitosti.

– To je dobře.

Udělám se a vytáhnu ho. Jemně ji položím na záda, pomáhám jí přitom a vytáhnu jí zpod šatů velký nadmutý dudy. Jak malej harant do nich schovám hlavu a ona mi ji začne hladit. Cejtim se báječně, tak usmířeně.

– Kurva, to bylo skvělý, vydechnu spokojeně.

– Budeme se teť vídat častěj? povidá vona. – Co? Její hlas má zoufalou, úpěnlivou pachuť. Ty vole, to je ale exotka.

Posadil sem se a dal jí pusu na tvář, kerá je jako nějaký nadmutý, přezrálý ovoce. Nechtěl bych se tu zamotat do něčeho vážnýho. Po pravdě řečeno, Sharon se mi teď hnusila. Ta koza praštěná si myslí, že po jediným zašukání může nahradit jednoho bratra druhým. De vo to, že asi neni moc daleko vod pravdy.

– Sharon, musíme se zvednout, dát se trochu dokupy, jo. Dyby nás chytli, tak to nepochopěj. Jim nic nedochází. Já vim, že seš fajn holka, Sharon, ale voni nic nechápou.

– Já vim, že seš milej kluk, chtěla mě povzbudit, ale zvlášť přesvědčivě to nevyznělo. Pro Billyho byla stoprocentně až moc dobrá, ale když pro Billyho by byla moc dobrá i Myra Hindleyová nebo Margaret Thatcherová. Chytila se do těch keců, kerý se holkám vtloukaj do hlavy, koukej si pořídit chlapa, dítě, byt. Nedostala vlasně vůbec žádnou šanci, aby se mohla definovat někde mimo tenhle světonázor průměrnýho vola, kerej má místo mozku burák.

Uzvalo se další klepání na dveře.

– Jesi nevodevřete, tak ty dveře vykopnu. Byl to Cammy, Charlieho syn. Pitoměj malej policajt, co vypadal jako skotskej pohár; velký uši jak vod konve, žádná brada, tenkej krk. Ten zmrd si očividně myslí, že sem si tu píchal. No, vlastně jo, ale v trochu jiným smyslu, než by si představoval.

– Uš je mi dobře… za minutku sme venku. Sharon se utře a natáhne si kalhoty a dá všechno spátky na místo. Fascinuje mě, s jakou rychlostí se pohybuje, na to, že je ve vysokym stádiu těhotenství. Nemužu uvěřit, že sem ji právě přefik. Ráno z toho budu mít blbej pocit, ale, jak rád řiká Šoufek, ráno se postará samo vo sebe. Na světě neni takovej stud, aby se nedal spláchnout pár panákama a zakecat.

Votevřu dveře.

– Klídek, ty jeden Dixone z Dock Green. Copak si nikdy neviděl dámu v jiným stavu? Jeho přitroublej výraz a otevřená pusa mě inspirovala k okamžitýmu pohrdání.

Společenský dusno mi začalo lízt na nervy, a tak sem vzal Sharon k sobě do bytu. Akorát sme si povídali. Pověděla mi spoustu věcí, kerý sem chtěl slyšet, věcí, vo kerejch matka s otcem nikdy nevěděli a slyšeli by je hrozně neradi. Jak se k ní Billy choval jako čurák. Jak jí čas vod času zmlátil, ponižoval ji a vůbec s ní nakládal jak s poslední děvkou.

– Proč si s nim teda zůstávala?

– Byl to můj kluk. Dycky si řikáš, že to bude jiný, že ho můžeš změnit, že prostě můžeš dosáhnout nějaký změny.

To chápu. Jenže je to omyl. Jediný lidi, kerý dokázali v Billyho životě dosáhnout nějaký změny, byli hoši z I. R. A., a to sou taky pěkný zmrdi. Nedělám si žádný iluze, že by to byli nějaký bojovníci za svobodu. Ty hajzlové udělali z mýho bratra hromádku pajšlu. Jenže voni akorát zmáčkli knoflík. Jeho smrt naplánovali ty oranžistický hovada, co sem každej červen přicházeli s těma svejma flétnama a šerpama nakrmit Billyho dutou hlavu plkama vo koruně a vlasti a vostatníma sračkama. Neska pudou domů dobře naložení. Mužou všem svejm kumpánům vykládat, jak jeden z rodiny zahynul, zavražděnej I. R. A. při obraně Ulsteru. Nakrmí to ten jejich bezúčelnej vztek, v hospodě jim za to budou lidi kupovat panáky a mezi vostatníma sektářskejma hajzlama jim to vytvoří magoří důvěryhodnost.

Nechci, aby se někdo sral do mýho bratra. To byly slova, kerý řek Billy Boy Pops Grahamovi a Dougie Hoodovi, když mi přišli do hospody vyhrožovat, rozhodnutý, že za svoje drogy musim zaplatit. Billovo prohlášení. To teda jo. Vyslovený tak jasně a sebejistě, že to byla víc než hrozba. Moji obtěžovatelé se akorát podívali jeden na druhýho a vyplížili se z hospody. Já sem se hihňal. Spud taky. Byli sme v rauši a všecko nám bylo ukradený. Billy Boy na mě pohrdavě zavrčel něco jako: Seš pitoměj blbec, a pak se přidružil ke svejm kámošům, kerý vypadali zklamaný, že Pops a Dougie pláchli a zbavili je tak důvodu, aby se mohli porvat. Já sem se furt tlemil. Díky kluci, bylo to

Billy Boy mi říkal, že si s tím svinstvem ničím život. Řekl mi to mockrát. Bylo to skutečně

Kurva. Kurva. Kurva. Vo čem tohle všecko vůbec je. Ach Billy. Do píči. Já sem ne

Sharon měla pravdu. Je těžký lidi změnit.

Ale každá věc potřebuje svý mučedníky. Takže si teď přeju, aby vypadla, abych se já moh dostat ke svejm zásobám, uvařit šlehu a dostat ránu do hlavy, ve věci zapomnění.

FEŤÁCKÝ DILEMATA Č. 67

Strádání je relativní věc. Sou děti, co umíraj hlady, umíraj každou vteřinu jako mouchy. Skutečnost, že tohle se děje někde jinde, nepopírá fundamentální pravdu. Za tu chvňi, kterou budu potřebovat, abych rozdrtil tyhlety pilulky, uvařil je a šlehnul si je, budou mrtvý tisíce dětí v cizích zemích a možná i pár v týhletý. Za tu chvíli, kerou mi to bude trvat, budou tisíce zazobanejch hajzlů o tisíce liber zazobanější, jak zrajou investice.

Drtit pilulky: to sem ale vypatlanec. Pilulky bych měl fakt rači přenechat žaludku. Mozek a žíly sou moc křehký na to, aby nesly přímou ránu.

Jako Dennis Ross.

Dennis se dostal do báječnýho rauše z tý whisky, co si ji šlehnul. Pak se mu začaly protáčet panenky, z nosu se mu vyhrnula krev a bylo po Dennym. Jak jednou uvidíš, jak ti z nosu cáká krev na podlahu v takovýmhle množství… tak si dotancoval. Feťácký frajeření… ne. Feťácká potřeba.

Mám strach, jen co je pravda, mám v kálhotech, ale to já, který je posraný strachem, je jiný já než to, co drtí ty pilulky. To já, co drtí pilule, ňká, že smrt nemůže bejt horší než nedělat nic proti tomuhle ustavičnýmu pádu. Tohle já vyhraje všecky diskuse.

S fetem nejsou žádný skutečný dilemata. Ty přijdou teprve dyž seš z něho venku.

EXIL

COURÁNÍ PO LONDÝNĚ

Nic. Kde ty zmrdi kurva sou. Moje blbost. Měl sem jim brnknout, že přijedu. No, překvapenej sem teda já. Nikdo tam neni. Z těch čemejch dveří de chlad, strohý, mrtvolný čelo, kerý jako by řikalo, že už sou dlouho pryč a nevrátěj se ještě dýl, jesi vůbec kdy. Kouknu se do štěrbiny v dopisní schránce, ale na dně dveří žádný obálky nevidim.

Z frustrace ty dveře nakopnu. Ženská, co je z toho samýho patra, ale odnaproti, mrzutá kurva, co si pamatuju, otevře dveře a vystrčí hlavu. Civí na mě, jako by se chtěla na něco zeptat. Ignoruju ji.

– Nejsou tady. Nebyli tu už pár dní, řiká mi a podezíravě si prohlíží moji sportovní tašku, jako by v ní byly výbušniny.

– To je hezký, zavrčim chraplavě, ze vzteku se zakoukám do stropu a doufám, že tahle ukázka zoufalství přiměje tu ženskou říct něco jako: Já tě znám. Dřív si tady bydlil. Po tý dlouhý cestě až ze Skotska musiš bejt určitě unavenej. Pod dál, dej si šálek dobrýho čaje a počkej na svoje kamarády.

Jenže vona řekne tohle: – Nééé… neviděla sem je aspoň dva dny.

Kurva. Do hajzlu. Svině. Do prdele.

Můžou bejt dekoliv. Nemusej bejt nikde. Mužou se dykoliv vrátit. Nemusej se už vůbec vrátit.

Jdu dolů po Hammersmith Broadway a Londýn mi po ne víc jak tříměsíční nepřítomnosti připadá divnej

a cizí, jak už to u důvěrně známejch míst chodí, když si byl nějakou doby pryč. Jako by všechno byla pouhá kopie toho, cos dříve znal, je to stejný, a přitom tomu z obvyklejch rysů cosi chybí, tak trochu jako sou věci ve snu. Řiká se, že abys poznal nějaký místo, musíš tam žít, ale musíš do něj čerstvě přijet, abys ho uviděl takový, jaký je. Spomínám si, jak sem šel se Spudem po Princess Street, voba dva po tý hnusný ulici chodíme hrozně neradi, je zabitá turistama a lidma, co nakupujou, těma dvouma kletbama moderního kapitalismu. Zved sem oči ke hradu a myslel sem si, dyť pro mě je to akorát další barák. Registruju ho v hlavě stejně jako British Home Stores nebo Virgin Records. Zrovna tam sme mířili, chtěli sme něco šlohnout. Ale dyž po ňákym čase, cos byl pryč, vylezeš z Waverley Station, tak si řekneš: Hele, tohle neni špatný.

Všechno na ulici dnes vypadá rozostřeně. Je to nejspíš nedostatkem spánku a nedostatkem drog.

Ten hospodskej znak je novej, ale jeho poselství je starý. Britannia. Vládni, ó Británie. Nikdy sem se necejtil bejt Britem, protože jím nejsem. Je to hnusný a umělý. Jenže sem se nikdy necejtil bejt ani Skotem. Statečné Skotsko, to mi ho podrž. Skotsko posera. Zaškrtili bysme jeden druhýho kvůli privilegiu líbat nějakýmu anglickýmu aristokratovi ty jeho hemeroidy. K zemím sem necejtil nikdy nic jinýho než totální hnus. Všechny by je měli zrušit. Zabít každýho politickýho parazita, kerej se někdy někde postavil a v sáčku a s medovým úsměvem plácal lži a fašistický fráze.

Tabule mi řiká, že v zadním baru je večer homosexuálních skinheadů. V místech, jako je tohle, se kulty a subkultury dělej a křížej. Tady můžeš bejt mnohem víc free, ne protože je to Londýn, ale proto, že to neni Leith. Vo dovolený sou z nás ze všech děvky.

V hospodě pátrám po známý tváři. Tohle místo radikálně změnilo svoje uspořádání a výzdobu, k horšímu. To co dřív bejval dobrej, zaplivanej lokál, kde si moh házet po kamarádech pivem a nechat se hulit na pánskejch či dámskejch záchodcích, je teď děsivě dezinfikovaná díra. Několik míšních štamgastů s hruběj ma, zadumanejma ksichtama a laciným voblečením se drží v rohu baru jako trosečníci kusu dřeva, zatímco yuppies se hlasitě řehtaj. Pořád v práci, vždycky v kanceláři, ale s chlastem místo telefonů. Tohle místo je teď zařízený na to, aby po celý den zásobovalo teplými jídly dělníky kanceláří, které pronikaj dál do Borough. Davo a Suzy by na takovýhle bezduchý toaletě nikdy nepili.

Ale jeden z barmanů vypadá trochu povědomě.

– Chodí sem ještě pořád Paul Davis? zeptám se ho.

– Cosřikal Jocku, ten barevnaej kolík, ca hraje za Arzenál? zasměje se.

– Né, tohle je velkej scouser. Tmavý vlasy na ježka, nos jako sjezdařská trať. Toho nemůžeš přehlídnout.

– Jo… jasňá, toho kolíka znám. Davo. Chodí s tou žábau, malá, krátký vlasey. Ne, tenhle spolek saem tu neviděl šíleně dlauho. Ani nevim, jesey ještě furt bydlaej tady v okolí.

Upíjim pintu chcanek s bublinkama a brebtám s nim vo jeho novejch zákaznících.

– Dyš vono Jocku de va ta, že věčina těch kolíků nejsou aně vopravdický yuppies, opovržlivě mávne k hloučku sáček v rohu. – Věčinou sau to úředníčci s prdeli vyleštěnau vad židle nebo pojišťováci, co jedou z podílu, kerejm každej tejden vyplaťaej hrst posraný rejže. Je to fšecko image, ne. Tyhle volové sou po uši v dluzích. Mašírujou si ta po měsťé v drahejch sakách a dělaj vola, že vydělaj padesát klacků ročňae. Věčina z nich nemá ani pětimístnou vejplatní pásku, né.

Řikal toho hodně, bylo to zahořklý jako von sám. Tady dole se určitě točí mnohem víc prachů než tam nahoře, ale jedna věc, kerou tu všichni zmrdi sežrali, je představa, že jediný, co musíš, je dobře vypadat, a vostatní příde samo, což je naprostá sračka. Znal sem feťáky ze sídliště v Edinburghu se zdravějším poměrem vkladů a dluhů než někerý párky tady dole, s dvouma vejplatama a těžkou hypotékou. Jednou tohle všecko bouchne. Na poště sou balíky příkazů k opětovnýmu přivlastnění.

Du zpátky k bytu. Po těch zmrdech pořád ani stopa.

Ta ženská vodnaproti znova vyleze. – Vevnitř je nenajdete. Její hlas je nafoukanej a škodolibej. Tahle stará šlapka je ale kurva. Za ní se protáhne černej kocour, ven do chodby.

– Číčo! Číčo! pocem sakra… sebere kočku a jako nějaký dítě ji protektivně drží na ňadrech a přitom na mě nevraživě civí, jako bych měl snad v úmyslu tý její posraný potvoře ublížit.

Já kočky kurva nenávidím, skoro tolik, jako nenávidím psy. Přimlouvám se za to, aby chování zvířat jako domácích mazlíků bylo zakázaný, a za vyhubení všech psů, mimo několika kousků, kerý by mohli bejt vystavený v zoo. To je jedna z mála věcí, ve který se se Šoufkem ustavičně shoduj em.

Zmrdi. Kde kurva sou?

Du zpátky do hospody a dám si dalších pár piv. To kurva ubíjí duši, co tu z toho udělali, volové jedni. Všechny ty večírky, co sme tu měli. Jako by byla minulost vytržená z kořenů a vyhozená i se starým nábytkem.

Bezmyšlenkovitě sem z hospody odešel a du spátky kudy sem přišel, směrem k Viktorii. Zastavím u telefonní budky a vytáhnu nějaký nahodilý drobáky a svůj vodrbanej adresář. Čas povohlídnout se po jinejch noclehárnách. Možná, že to bude všecko pitomý. Se Steviem nebo Stellou sem vyjebal, tam už nejsem vítanej host, ani náhodou. Andreas je zpátky v Řecku, Caroline je na dovolený ve Španělsku, Tony, pitoměj idiot Tony je se Šoufkem, kerej se vrátil z Francie, zpátky v Edinburghu. Zapomněl sem dát tomu zmrdovi klíče, a ten vůl mi to zapomněl připomenout.

Charlene Hill. Ta je v Brixtonu. Tu zkusim první. Možná si i zapíchám, když budu hrát na ty správný karty. To bych si každopádně nechal líbit… to je to, co tě čeká, dyž seš čistej, no skoročistej… muka.

– Prosím? Hlas jiný ženský.

Dobrý den. Mohl bych mluvit s Charlene?

– Charlene… ta tady už nebylí. Nevem, gde je teť, myslim, že ve Stockwellu… její adresu nemam… počkejte… MICKU! MICKU! MÁŠ ADRESU NA CHARLENE?… CHARLENEEEE… Ne. Je mi lita. Nemam ji.

Neska prostě nemam svůj den. Musí to bejt Nicksy.

– Ne. Ne. Žádný Brian Nixon. Pryč. Pryč, hlas nějakého asiata.

– Nemáš na něj adresu, kamaráde?

– Ne. Pryč. Pryč. Žádný Brian Nixon.

– Ale kde teda jako prostě bydlí?

– Cože? Cože? Nerozumím vam…

– Kde-můj-ka-ma-rád-Bri-an-Nicks-on-byd-lí?

– Žádný Brian Nixon. Žádné drogy. Běž. Běž. Ten zmrd zavěsí.

Připozdívá se a tohle město mě vykoplo ze dveří. Alkáč s glasgowskym přízvukem mě pumpne vo dvacet pencí.

– Seš fajn kuk, to ti řeknu, synku… vyhekne.

– F pohoďae Jocku, řeknu mu svou nejlepší cockney. Jiný Skotové ti v Londýně akorát lezou na nervy. Speciálně Weedjiesáci, kerý mě přinejlepším iritujou dm jejich vlezlým žvaněním, kerý prodávaj jako přátelskost. To poslední, co bych si teď moh přát, je to, aby se na mě jako nohsled přilepil nějakej posranej nemydlenec.

Uvažuju nad tim, jesi bych si neměl chytit osmatřicítku nebo pětapadesátku do Hackney a brnknout Mel do Dalstonu. Jestli Mel neni doma a neni na telefonu, tak sem ve slušný btyndě.

Namísto toho se přistihnu, jak platím vstupný do nočního kina ve Victorii. Celou noc se tam hrajou pornofilmy, až do pěti ráno. To je noclehárna pro veškerou chamraď pod sluncem. Notoři, feťáci, vágusové, sexuální maniaci, psychopati, ti všichni se tu v noci soustřeďujou. Když jsem tam byl posledně, tak sem si slavnostně přísahal, že už tam nikdy nevkročim.

Před pár lety sem tu byl s Nicksym a nějakýho kluka bodli nožem. Přijeli poliši a jednoduše sebrali každýho zmrda, kerej jim přišel pod ruku, včetně nás. Měli sme u sebe asi sedům gramů haše a museli sme to všecko sežrat. Dyš nás dovezli na stanici k výslechu, tak sme nemohli ani mluvit. Nechali nás zavřený přes noc. Druhej den nás vzali na policejní soud do Bow Street, to je hned naproti lapáku, a každýmu, kdo byl moc našrot než aby moh svědčit, napařili pokutu za rušení nočního klidu. Nicksy a já sme každej dostali po třiceti librách; dyš to ještě bylo třicet liber.

Jenže sem tady zas. Jesi se vod mý poslední návštěvy něco změnilo, tak to, že tohle místo šlo hodně dolů. Všechny filmy sou pornografický, vyjma jednoho děsivě násilnýho dokumentu, kde se v exotických prostředích navzájem trhaj na kousky různý zvířata. Tahleta řvavá názornost je vedle toho, co dělá David Attenboroughs, jak nebe a dudy.

– Vy černý hajzlové! Zkurvený černý hajzlové! zaburácí hlas nějakýho Skota, když skupina domorodců vráží kopí do boku nějakýho velkýho zvířete, kerý připomíná bizona.

Skotskej rasista a milovník zvířat. Vsadil bych kalhoty, že je to Hun.

– Dršky černý špinavý, dodává patolízalskej hlas v cockney.

No kurva, to sem to zas někde zapích. Snažim se, aby ty filmy vodvedly mou pozornost vod toho řevu a supění vokolo.

Nejlepší film je jeden německej, předabovanej americkou angličtinou. Zápletka neni nic extra. Týká se jedný mladý holky v bavorským kostýmku, kerá je šoustaná na různejch místech a na různej způsob víceméně všema chlapama a několika ženskejma na statku. Kulisy a prostředí sou docela nápaditý a mě to začíná bavit. Tyhle obrázky, to je asi tak nejdál, kam věčina volů z týhle díry v sexu došla, i když na druhý straně, podle zvuků je ti jasný, že nekteří muži a ženy a muži a muži šoustaj. Zjistim, že mi stojí a mám nutkání začít si ho honit, ale následující film mě naprosto zbaví erekce.

Je to britskej snímek, jak se dalo čekat. Odehrává se v londýnský kanceláři v průběhu večírkové sezóny a má nápaditý název: Večírek v kanceláři. V hlavní roli hraje Mike Baldwin, tedy herec Johnny Briggs, kerej tohodle zmrda hraje v Korunovační ulici. Je to něco jako Carry-On film, kde je málo legrace a hodně sexu. Mike si nakonec zaprcá, ale nezaslouží si to, protože věčinu filmu vypadá jako votravnej slizoun.

Pořád upadám do blouznivýho spánku a s trhnutím se probouzím, hlava mi přitom vždycky vyletí, jako by se mi chtěla vyškubnout z ramen.

Koutkem oka zahlídnu chlápka, jak si přesedává, aby si moh sednout vedle mě. Položí mi ruku na stehno. Vodstrčim ji.

– Di do hajzlu! Chceš mít svoji hlavu a hnáty na hraní, kreténe?

– Pardon. Pardon, říká s evropským přízvukem. Je docela starej. Jeho hlas zní skutečně žalostně a má malej scvrklej ksicht. Vlastně mi ho začíná bejt líto.

– Já nejsem žáná buzna, kámo, povídám mu. Vypadaná zmateně. – Žádný homosexuál, ukážu na sebe a připadám si poněkud směšně. Bože, to zní hloupě.

– Pardon. Pardon.

Po tomhle tak nějak začnu přemejšlet. Jak mužu kurva vědět, že nejsem homosexuál, dyš sem nikdy nebyl s nějakým chlápkem. Chci říc, na sto procent. Vždycky sem měl chuť udělat to aš do konce s chlapem, abych poznal, jaký to je. Prostě, měl bys vyzkoušet všecko. Každopádně, dyš už sem to načal, musel bych bejt strojvedoucí. Mít něčí kolík ve svojí prdeli, to bych nevydejchal. V London Apprentice sem jednou sbalil takovou nádhernou mladou bukvici. Vzal sem ho do svýho starýho bytu v Poplar. Přišli Tony a Caroline a nachytali mě, jak ho tomu klukovi kouřim. Totální trapas. Kouřit pérou chlápkovi, kerej má navlečenej kondom. Bylo to jako cucat umělohmotnýho robertka. Šíleně mě to nudilo, ale ten kluk mi ho vyhulil první, takže sem cejtál povinnost nějak se revanšovat. Vykouřil mi ho dobře, z technickýho hlediska. Jenže sem každou chvíli změknul a mlátil sem se smíchy z toho, jak se tvářil. Vypadal trochu jako jedna holka, kerá se mi kdysi dávno líbila, takže s trochu představivosti a soustředění se mi, k mýmu údivu, podařilo vystřelit do tý gumy svůj náklad.

Tony si ze mě kvůli týhle epizodce dělal prdel kdovíjak dlouho, ale Caroline připadalo, že to byl úlet, a svěřila se mi, že na mě strašně žárlila. Ten týpek jí připadal nádhernej.

No prostě, nevadilo by mi jít s chlápkem až do konce, kdyby mi to dělalo dobře. Cistě pro tu zkušenost. Potíž je v tom, že mě se skutečně líběj jen buchty. Chlapi prostě nevypadaj sexy. Celý je to vo estetice, na morálku seru.

Tenhleten starej zmrd nevypadá, že by byl velká hvězda mezi kandidátama, se kerejma bys chtěl stratit homosexuální panictví. Ale řekne mi, že má kvartýr ve Stoke Newingtonu a zeptá se mě, jesi bych neska v noci nechtěl skončit u něj. No, Stokie neni daleko vod Melinýho bytu v Dalstonu, takže sem si řek: No co.

Ten starej zmrd je Ital a menuje se Gi, což je zkráceně Giovanni, myslim. Tvrdí mi, že pracuje v restauraci a že má v Itálii ženu a děti. Nějak se mi to nezdá. Jedna ze skvělejch věcí vokolo fetování je ta, že se potkáš se spoustou lhářů. Sám si v týhle oblasti vypěstuješ určitý odborný dovednosti a dobrej nos na plky.

Ve Victorii chytnem noční autobus do Stokie. V buse je spousta mladejch týpků; zhulený, nachcaný, na cestě na párty, na cestě z párty. Šíleně sem si přál bejt v jedny z těch part a ne s tímhle starým volem. Ale stejně.

Giův suterénní byt je někde za Church Street. Pak sem ztracenej, ale vím, že v Newington Green ještě nejsme. Uvnitř je všecko děsně ošuntělý. Starej kredenc, skříňka s šuplíkama a uprostřed tý zatuchlý místnosti velká, mosazná postel. Vedle je kuchyň a záchod.

Už sem řek, jakej sem měl z toho zmrda pocit, a proto mě překvapí, když všude vidim fotky ženy a dětí.

– To je tvoje rodina, kámo?

– Ano, toto je moje rodina. Brzo se ke mně připojí.

Stejně mi to neznělo hodnověrně. Možná sem si už tak zvyknul na lži, že mi pravda připadá sprostě falešná. Ale stejně.

– Musí se ti po nich stejskat.

– Ano. Ach ano, von na to a pak řekne. – Lehni si na postel, příteli. Můžeš spát. Mám tě rád. Můžeš tu chvíli zůstat.

Podívám se mu ostře do očí. Fyzicky neni nijak nebezpečnej, takže sem si řek, seru na to, sem vyflusanej, a vlez sem si do postele. Bleskla ve mně pochybnost, dyš sem si spomněl na Dennise Nilsena. Vsadim se, že se pár takovejch našlo, co si mysleli, že von pro ně fyzicky neznamená žádnou hrozbu; pak je uškrtil, uříznul jim hlavu a uvařil ji ve velkým hrnci. Nilsen pracoval na tom samym pracovním úřadě v Cricklewoodu jako jeden muj známej z Greenocku. Tenhle kluk z Greenocku mi tvrdil, že Dennis jednou na Vánoce přines svejm kolegům vlastnoručně uvařený kari. Možná je to blbost, ale nikdy nevíš. No to je fuk, sem tak hotovej, že zavřu oči a podlehnu únavě. Kapku sem se napnul, když sem cejtil jak si lehá do postele vedle mě, ale brzo sem se uklidnil, protože se mě nezkoušel dotknout a voba sme byli oblečený. Cejtil sem, že upadám do neklidnýho, zmatenýho spánku.

Vzbudil sem se s myšlenkou jak dlouho sem moh asi spát; v puse sem měl sucho a na obličeji podivnej vlhkej pocit. Sáhnul sem si na tvář. Z ruky mi stejkaly pramínky hustý, jako vaječnej bílek lepkavý tekutiny. Votočil sem se a zahlíd toho starýho, jak leží vedle mě, teď už nahej, a z malýho tlustýho ptáka mu odkapává semeno.

– Ty dobytku!… honit si ho nade mnou, dyž spím… ty zkurvenej starej smradě! Připadal sem si jako špinavej šnuptychl, prostě použitej, prostě nicka. Popad mě vztek a natáh sem mu pěstí přes dršku a vytáh ho z postele. S tou svojí kulatou hlavou a nafouklým břichem vypadal jako vodpomej, tlustej trpaslík. Krčil se na podlaze a já sem ho párkrát nakop a pak sem přestal, protože sem zjistil, že vzlyká.

– Do hajzlu. Dobytku malej zasranej. Posranej… chodil sem sem a tam po pokoji. Jeho brekot byl nepříjemnej. Z jednoho mosaznýho háčku u postele sem sebral župan a přikryl jím jeho hnusnou nahotu.

– Maria. Antonio, vzlyká. Přistihnu se, že sem na něj položil ruku a že ho konej ším.

– To nic, kamaráde. To nic. Promiň. Fak sem ti nechtěl ublížit, akorát že, prostě, nikdo si ho nade mnou ještě nehonil.

To byla každopádně pravda.

– Jsi laskavý., co mohu dělat? Maria. Moje Maria… kvílel. Jeho obličeji dominovala jeho pusa, velká černá díra v šeru. Smrděl zvětralým chlastem, potem a semenem.

– Hele, poď, pujdem na kafe. Pokecáme si. Dáme si něco k snídani. Já to platim. V Ridley Road je jedno dobrý místo, u tržnice, víš? Teď už bude vodevřený.

Můj návrh byl motivovanej stejnou měrou vlasním zájmem jako altruismem. Dostane mě to blíž k Dalstonu a k Mel a já sem chtěl z týhle depresívní suterénní cimry vypadnout.

Voblíkli sme se a šli. Šlapali sme po Stokie High Street a Kingsland Road, dolů k tržnici. Kavárna byla překvapivě plná, ale stůl sme dostali. Já sem si dal bagetu se sýrem a rajčatama a ten starej zmrd takový to hrozný černý vařený maso, to, co maj rádi ty židovský týpci na Stamford Hill.

Začne breptat vo Itálii. Dlouhý léta byl ženatej s tou Marií. Pak rodina zjistila, že von a Antonio, Mariin mladší bratr, spolu šoustaj. No neměl bych vo tom mluvit až takhle, spíš byli prostě milenci. Myslim, že toho chlápka miloval, ale Marii miloval taky. Měl sem dojem, že sem na tom špatně kvůli drogám, ale jakej bordel si někerý týpci dovedou v životě udělat kvůli citům. Rač nemyslet.

No a Maria měla ještě další dva bratry, nařvaný frajeři, katolíci, a Gi tvrdí, že byli zapletený s neapolskou Camorrou. Tyhle zmrdi to nemohli vydejchat. Takže si na Giovanniho počkali před rodinnou restaurací. Vykopali z chudáka deset druhů sraček. Antoniovi se dostalo o něco později podobný péče.

Antonio pak se sebou uďál krátkej proces. Gi mi řikal, že v jejich společnosti to znamená hrozně moc, bejt takovýmhle spůsobem zostuzenej. Mně připadá, že to znamená hodně v jakýkoliv společnosti. Gi pak povídá, že Antonio skočil pod vlak. Já sem si pomyslel, že tam u nich to možná znamená přecejen víc. Gi utek do Anglie, kde dělal v různejch italskejch restauracích, žil v šunťáckejch kvarýrech, moc chlastal, zneužíval nebo byl zeužívanej mladejma chlápkama a starejma ženskejma, který sbalil. To vypadá jako pěkně mizernej život.

Dyš sme přicházeli k Mel a já uslyšel reggae, jak vyřvává do ulice, a uviděl rozsvícený světla, byl sem v sedmým nebi. Vajgl, kerej zbyl po něčem, co musela bejt sakramentská pařba, ještě hořel.

Bylo fajn dostat se zas mezi známý tváře. Byli tam úplně všichni, volové jedni, Davo, Suzy, Nicksy (nasračky) a Charlene. Všude se válely nějaký těla. Nějaký dvě holky spolu tancovaly a Char hopsala s nějakým chlápkem. Paul a Nicksy kouřili; opium, žádnej haš. Věčina anglickejch heráčníků, co znám, háčko spíš kouří, nešlehá si to. Jehly se zdaj bejt spíš skotskou, edinburghskou záležitostí. Ale stejně sem si vod nich dal práska.

– Tý voe, kurva skvělý že tě zase vidím, starej brachu! Nicksy mě poplácá po zádech. Pak zaregistruje Giovanniho a pošeptá mi, – A gdo je voe tendle starej zmrd, voe? Vzal sem ho s sebou. Neměl sem to srdce nechat ho samotnýho, potom co sem si výslech všecky ty jeho strastiplný historie.

– Nazdár. Rád tě vidim. Tohle je Gi. Muj dobrej kámoš. Bydlí ve Stokie. Poplácám Giho po zádech. Ten chudák se tváří jako králík, dyš na tobě z klece žebrá trochu salátu.

Du se projít po bytě a nechám Giho, aby si povídal s Paulem a Nicksym o Neapoli, Liverpoolu a West Hamu v tom nadnárodním mužským fodbalovým jazyku. Já tyhle rozpravy někdy i docela žeru, jindy mě z tý únavný prázdnoty chytne deprese.

V kuchyni se dva chlápci hádaj vo dani z hlavy. Jeden kluk je zpráskanej, druhej je bezpáteřní pako, kerý servilně fandí chvíli labouristům a chvíli toryům.

– Seš pitoměj vůl ve dvou věcech. Zaprvý, jesi si myslíš, že labouristi maj nějakou šanci, že se ještě v tomhle století dostanou nahoru, zadruhý, jesi si myslíš, že by to znamenalo ňákou změnu, dyby se jim to posranou náhodou podařilo, vložím se do toho já. Ten zmrd tam stojí s vodevřenou hubou, zatímco ten druhej se usmívá.

– Přesně to sem se tomu volovi snažil říc, řekne s birminghamským přízvukem.

Vodejdu, ten servilní zmrd ještě furt naprosto nechápe. Du do ložnice, kde chlápek líže holku, asi metr vod nich si šlehaj ňáký feťáci. Kouknu se na ty toxíky. To mi ho podrž, voní maj nádobíčko, šlehaj si a tak. Tolik moje teorie.

– Nechceš si mě vyfotografovat? zeptá se mě ten hubenej malej hubatej gotik, co právě vaří.

– Nechceš natrhnout dršku, zmrde? Odpovím na jeho otázku jinou otázkou. Votočí se a dál vaří. Chvilku zírám na vršek jeho hlavy. Sem spokojenej s tím, že ten vůl má v kalhotech a uvolním se. Kdykoliv přijedu na jih, tak chytnu takovýhle móresy. Po pár dnech to přejde. Myslím, že vim proč to mám takhle hozený, ale to by bylo na dlouhý vysvětlování a vyznělo by to moc pateticky. Když z místnosti odcházím, slyším, jak ta holka na posteli sténá a ten chlápek říká, – Ty máš tak sladkou kundičku…

Vypotácím se ze dveří a v uších mi zní ten měkkej, pomalej hlas: – Ty máš tak sladkou kundičku… a to mi věcně a jasně formuluje, co tady vlastně sháním.

Že bych byl rozmazlenej příliš bohatým výběrem, se teda říct nedá. Potenciální balící akcie maj na tomhle místě mizernej kurs. Teďka k ránu sou už všechny žádoucí ženy buď rozebraný, nebo odešly. Charlene je už zadaná, ta holka, co ji píchal Šoufek, když měla 21. narozeniny, taky. Dokonce i ta buchta, co má voči jako Ferenc Futurista a vlasy jako ochlupení v rozkroku, je zamluvená.

Celej můj život je přesně vo tomhle. Přijedeš moc brzo, z nudy se moc vožereš nebo zhulíš a celý to posereš, nebo se tam dostaneš moc pozdě. Kurva.

Malej Gi stojí vedle krbu a usrkává plechovkový pivo. Vypadá vyděšeně a zmateně. Napadne mě, že by to mohlo skončit tak, že nakonec sfárám do tý jeho šachty.

Ta myšlenka mě přivede do pořádný deprese. Ale stejně, o dovolený se z nás ze všech stávaj děvky.

ZLÁ KREV

Alana Venterse jsem poprvé potkal skrze svépomocnou skupinu „HIV a pozitivní“, ačkoliv tam dlouho nepobyl. Venters se o sebe příliš nestaral a brzy dostal jednu z oněch oportunistických infekcí, ke kterým jsme náchylní. Termín „oportunistická infekce“ mi vždycky připadal zábavný. V naší společnosti jako by vyvolával představu nějaké obdivuhodné vlastnosti. Mám na mysli „oportunismus“ podnikatele, který zahlídne mezeru na trhu, nebo „oportunismus“ střelce na pokutovém území. Ty daj člověku zakouřit, tyhle oportunistické infekce.

Členové skupiny byli v zhruba stejném zdravotním stavu. Všichni jsme byli pozitivně testovaní, ale stále ještě v zásadě asymptomatičtí. Na všech našich setkáních visela ve vzduchu jakási paranoia, každý jako by pokradmu okukoval mízní uzliny těch ostatních a hledal nějaké známky zduření. Bylo to zneklidňující, cítit cizí oči, jak v průběhu konverzace těkají ke straně tvého obličeje.

Takové chování ještě přidalo k celkovému pocitu neskutečnosti, který mě v té době obestřel. Nedovedl jsem si udělat představu o tom, co mě vlastně potkalo. Výsledky testů mi nejdříve připadaly neuvěřitelné, tolik se příčily tomu, jak zdravě jsem se cítil a vypadal. Něco ve mně setrvávalo v přesvědčení, že to musí být omyl, přestože jsem na ten test šel třikrát. Moje sebeoklamávání se mělo zhroutit, když se se mnou Donna odmítla vidět, ale kdesi vzadu se stále křečovitě a odhodlaně drželo. Jako bychom vždycky věřili tomu, čemu chceme věřit.

Na skupinová setkání jsem přestal chodit po tom, co dali Alana Venterse do špitálu. Měl jsem z nich jenom depresi a stejnak, chtěl sem trávit čas tím, že ho budu navštěvovat. Tom, můj klíčový pracovník a jeden z poradců skupiny, přijal mé rozhodnutí dost neochotně.

– Podívej Dave, myslím, že to, že chodíš Alana navštěvovat do nemocnice, je skutečně báječné, tedy pro něj. Ale v tuhle chvíli mě zajímáš spíš ty. Zdravotně jseš na tom skvěle a záměrem téhle skupiny je povzbudit nás, abysme dělali skoro cokoliv. Nepřestanem přece žít jenom proto, že jsme HIV pozitivní…

Chudák Tom. Jeho první dnešní faux pas. – Je to snad ono královské „my“ Tome? Jestli jsi HIV pozitivní, povídej mi o tom.

Tomovy zdravé, růžové líce zrudly. Tomu se neubránil. Léta praxe v jednání s lidmi ho naučila, jak skrývat viditelné a verbální projevy svých nervů. Žádné uhýbavé pohledy nebo rozechvělý hlas, když byl na rozpacích. Ne náš Tom. Bohužel, Tom nic nezmohl s těmi žhnoucími červenými šmouhami, které mu za podobných okolností nabíhaly po stranách tváře.

– Promiň, Tom se asertivně omluvil. Měl právo dělat chyby. Vždycky říkal, že tohle právo lidé mají. Jenom to zkus říct mému pochroumanému imunitnímu systému.

– Mě akorát znepokojuje to, že ses rozhodl trávit čas s Alanem. Dívat se na něj, jak chřadne, ti zrovna neprospěje a mimoto, Alan nebyl zrovna ten nejpozitivnější člen skupiny.

– Byl rozhodně tím HIV nej pozitivnějším členem.

Tom se rozhodl moji poznámku ignorovat. Měl právo nereagovat na negativní chování druhých. Tohle právo máme všichni, říkal nám. Měl jsem Toma rád, šel si svou vlastní cestou a snažil se být vždycky pozitivní. Myslel jsem, že moje práce, ke které patřilo sledovat, jak jsou spící těla otvírána nemilosrdným Howisonovým skalpelem, je depresivní a odcizující. Ale je to ve skutečnosti lážo plážo oproti tomu dívat se na duše, jak jsou trhány na kousky. Tohle musil Tom snášet na těch skupinových setkáních.

Většina členů „HIV a pozitivní“ byli nitrožilní narkomani. Odnesli si HIV ze střelnic, které ve městě kvetly v půlce osmdesátých let, poté co zrušili chirurgické potřeby na Bread Street. To zarazilo přísun čerstvých jehel a stříkaček. Potom tu byly ty velké komunální stříkačky, o které ses znovu a znovu dělil. Mám kamaráda, jmenuje se Tommy, ten si začal šlehat, protože pařil s těma klukama z Leithu. Jednoho z nich znám, týpka co se jmenuje Mark Renton, pracoval jsem s ním ještě když jsem dělal truhlařinu. Je to trochu ironie, že Mark si střílí háčko už léta a pokud je mi známo, je pořád ještě HIV negativní, zatímco já jsem se toho svinstva v životě nedotkl. Nicméně, ve skupině byl dostatek heráčníků, aby ti došlo, že bude spíš výjimkou, než pravidlem.

Skupinové sešlosti byly v zásadě dosti napjaté. Feťáci cítili odpor ke dvěma homosexuálům, kteří byli ve skupině. Věřili, že původně se HIV rozšířilo do městské narkomanské komunity skrze teploušského domácího, kterej byl vykořisťovatel a prcal svoje chudé fetující nájemníky místo činže. Já a dvě ženy, z nichž jedna byla partnerkou narkomana a sama drogy nebrala, jsme cítili odpor ke všem, protože jsme nebyli ani homosexuálové, ani feťáci. Nejprve jsem věřil, jako ostatně každý, že jsem byl „nevinně“ infikován. Tehdy to bylo tak snadné, obvinit všechny ty heráčníky a buzeranty. Ale viděl jsem plakáty a četl letáčky. Vzpomínám si, jak v punkový éře říkali Sex Pistols, že „nikdo není bez viny.“ Svatá pravda. Ale je taky nutné dodat, že někteří nesou více viny než druzí. To mě přivádí zpátky k Ventersovi.

Dal jsem mu šanci, šanci projevit lítost. To bylo o hodně víc, než si ten hajzl zasloužil. Při skupinové schůzce jsem vyřkl jednu z několika lží, které se měly stát cestičkou, jež mě dovede k uchvácení duše Alana Venterse.

Řekl jsem skupině, že jsem měl nechráněnou koitální soulož s několika lidmi a přitom jsem si byl plně vědom, že jsem HIV pozitivní, a že teď toho lituju. V místnosti zavládlo smrtelné ticho.

Lidé se nervózně vrtěli na židlích. Potom se žena jménem Linda dala do pláče, kroutila přitom hlavou.

Tom se jí zeptal, jestli chce odejít. Odpověděla, že ne, že chce počkat a slyšet, co na to řeknou ostatní. Odpověď nenávistně adresovala mně. Jenže já jsem byl k jejímu hněvu ve velké míře hluchý, vůbec jsem nespustil oči z Venterse. Měl na tváři ten charkteristický, neustále znuděný výraz. Byl jsem si jistý, že mu po rtech přeběhl sotva postřehnutelný úsměv.

– To bylo velmi statečné, přiznat se k takové věci. Určitě tě to stálo spoustu odvahy, řekl závažně Tom.

Ani ne ty blbečku, byla to kurva lež. Pokrčil jsem rameny.

– Jsem si jist, že z tebe spadlo veliké břemeno viny, pokračoval Tom, pozvedávaje obočí, vybízel mě, abych se přidal. Tentokrát jsem tu možnost vzal.

– Ano, Tome. Prostě jsem se o to chtěl podělit s vámi všemi. Je to strašný… Nepředpokládám, že mi to lidi odpustí…

Ta druhá žena ve skupině, Marjory, na mě namířila nějakou pohrdavou urážku, kterou jsem jaksi nepochytil, zatímco Linda nepřestávala plakat. Od toho zmrda, co seděl na židli naproti mně, nepřicházela žádná reakce. Z jeho sobectví a nedostatku morálky se mi dělalo zle. Měl jsem chuť ho roztrhat holýma rukama, právě tady a teď. Snažil jsem se ovládnout svoje city a vychutnat vůni svého plánu, jak jej zničit. Ta choroba možná měla jeho tělo, to bylo její vítězství, jakkoli zlovolná síla to byla. Moje bude velkolepější, drtivější. Chtěl jsem jeho ducha. Měl jsem v plánu vyrýt do jeho zdánlivě nezničitelné duše smrtelné rány. Amen.

Tom se rozhlédl okolo celého kruhu. – Dovedl by se někdo do Davieho situace vžít? Jaký z toho máte lidi pocit?

Po krátké periodě ticha, kdy moje oči zůstávaly přilepené na té netečné figuře Venterse, začal Malej Goagsie, feťák v naší skupině, nervózně skřehotat. Potom vyhrknul, s hrozným křikem, který jsem čekal od Venterse.

– Sem rát, že to Davie řek… já sem uďál to samý… já kurva uďál úplně to samý… nevinnou holku co kurva nigdy nikomu nic neuďála... já sem prostě nenáviděl svět… jako prostě… sem si myslel, co bych se měl starat? Co mám ze života… je mi třiadvacet a nemám nic, ani posranou práci… co bych se měl starat… dyž sem to holce řek, prostě začala šílet… vzlykal jako dítě. Potom vzhlédl ke mně a skrze slzy udělal ten nejkrásnější úsměv, jaký jsem kdy v životě na někom viděl. –… ale bylo to v pohodě. Šla na test. Třikrát za šest měsíců. Nic. Nebyla infikovaná…

Marjory, která za stejných okolností byla infikovaná, na nás zasyčela. Pak se to stalo. Ten zmrd Venters zakoulel očima a usmál se na mě. To byla ta poslední kapka. To byl ten moment. Vztek tu byl pořád, ale byl smíšenej s hlubokým klidem, pevnou jistotou. Úsměv jsem opětoval, cítil jsem se jako napůl ponořený krokodýl pozorující měkké, chlupaté zvířátko, jak pije na břehu řeky.

– Neé… úpěnlivě zakvílel na Marjory Malej Goagsie, – tak to nebylo… čekání na výsledek jejích testů bylo horší než čekání na mý vlasní… ty to nechápeš… já sem to tak neuďál… prostě sem to tak neuďál… tak to nebylo…

Té roztřesené, blekotající hromádce, do které se zhroutil, přišel na pomoc Tom.

– Nezapomeňme na ten strašný hněv, nenávist a hořkost, které jste všichni cítii, když jste se dozvěděli, že jste byli pozitivně testováni.

To byl podnět k tomu, aby se na plný plyn rozjela jedna z našich obvyklých, nekonečných debat. Tom to viděl jako „vyrovnávání se s naším hněvem“ prostřednictvím „konfrontace s realitou“. Měl to být údajně terapeutický proces a pro mnohé ze skupiny jím asi skutečně byl, jenomže mě připadal vyčerpávající a depresivní. Bylo to, zdá se, tím, že v té době byla moje osobní agenda jiná.

V průběhu debaty o osobní zodpovědnosti přicházel Venters, jak se již stalo pro podobné situace typické, se svými obvyklými užitečnými a poučnými příspěvky. – Hovno, řekl nahlas, kdykoliv někdo poněkud vášnivěji argumentoval. Tom se ho zeptal, jako ostatně pokaždé, proč se k tomu staví právě takhle.

– Prostě proto, odpověděl Venters s pokrčením ramen. Tom se ho zeptal, jestli by nemohl vysvětlit proč.

– Je to prostě názor jedný osoby proti názorům vostatních.

Tom na to odpověděl tím, že se Alana zeptal, jaký že je jeho názor. Alan řekl buď: Mně je to ukradený, nebo: Mně je to u prdele. Nevzpomínám si přesně na to, jaký slova používal.

Tom se ho pak zeptal, proč tu teda je. Venters řekl: – Tak já teda du. Odešel a atmosféra se okamžitě zlepšila. Bylo to, jako kdyby někdo, kdo vypustil hrozně odporný prd, ho nějakým způsobem dokázal vcucnout zpátky do zadku.

Ale přišel znova, jako vždycky, a okázale předváděl ten svůj jízlivý, zlomyslný výraz. Vypadalo to, jako by Venters věřil, že on sám je nesmrtelný. Hrozně rád pozoroval ostatní, jak se snaží být pozitivní, a pak je stíral. Nikdy to nebylo až tak očividné, aby byl ze skupiny vyhozen, ale stačilo to k tomu, aby znatelně snížil její morálku. Choroba, která trýznila jeho tělo, byla učiněný cukroušek v porovnání s tou temnější, která vládla jeho nemocné mysli.

Je ironické, že ve mně Venters viděl spřízněnou duši, netuše, že jediným důvodem, proč jsem setkání navštěvoval, byla snaha podrobně ho prozkoumat. Ve skupině jsem nikdy nemluvil a vypracoval jsem si dokonale cynický pohled, kdykoliv mluvil někdo jiný. Takové chování mi obstaralo základy, na kterých jsem se mohl s Ventersem skámošit.

Chovat se k tomuhle člověku přátelsky bylo snadné. Nikdo jiný ho nechtěl blíže poznat; jeho kamarádem jsem se stal čistě kontumačně. Začali jsme spolu pít; on bezuzdně, já opatrně. Začal jsem vyzvídat o jeho životě, postupně, důkladně a systematicky jsem hromadil vědomosti. Promoval jsem z chemie na univerzitě v Strathclyde, ale ke studiu tohoto předmětu jsem nikdy nepřistupoval s takovou precizností či nadšením, s jakými jsem studoval Venterse.

Venters chytil HIV stejně jako většina lidí v Edinburghu tím, že se dělil o jehly, když bral heroin. Ironií osudu se dostal z fetu ještě před tím, než byl diagnostikován jako HIV pozitivní, ale teď z něj byl beznadějný ochlasta. To, jak bez rozmyslu pil a v průběhu chlastacího maratónu si občas strčil do pusy hospodský rohlík nebo chlebíček, znamenalo, že se jeho oslabená tělesná schránka stala snadnou kořistí pro všechny druhy potenciálně vražedných infekcí. V průběhu tohoto období, kdy se se mnou sbližoval, jsem mu seběvědomně prorokoval, že dlouho nevydrží.

A přesně tak to i dopadlo; jeho tělem se brzy začala prohánět spousta infekcí. Jemu to bylo jedno. Venters se dál choval jako vždy předtím. Začal docházet do špitálu nebo na jednotku, jak se tomu říkalo; nejdříve jako ambulantní pacient, později mu přidělili vlastní soukromou kajutu.

Jako by pokaždé pršelo, když jsem absolvoval tu cestu do špitálu; vlhký, mrazivý, neutuchající déšť s vichrem, který pronikal vrstvami oblečení jako rentgenový paprsek. Chladno rovná se nachlazení a nachlazení se může rovnat smrti, ale to pro mě tehdy pramálo znamenalo. Teď na sebe samozřejmě dohlížím. Jenomže tehdy jsem měl zásadní poslání: byla tady práce, která musela být dodělána.

Špitální budova není až tak neatraktivní. Ty šedé bloky obložili nějakou pěknou žlutou cihlovou obezdívkou. Nicméně, žádná žlutá cesta jako v Čaroději ze země Oz k tomu místu nevede.

Každá návštěva Alana Venterse mě přibližovala k mé poslední návštěvě a mé konečné pomstě. Účel se brzy vyjasnil, když už nebyl čas na to pokoušet se z něj vymámit upřímnou omluvu. V jisté fázi jsem se domníval, že chci více Ventersovu lítost, než svoji pomstu. Kdybych ji byl dostal, umíral bych s vírou ve fundamentální dobrotu lidského ducha.

Ta zcvrklá kocábka z kůže a kostí, která obsahovala Ventersovu životní energii, se nezdála být adekvátním domovem pro ducha jakéhokoliv druhu, nemluvě o takovém, do kterého máš vložit své naděje v lidský rod. Nicméně, zesláblé, rozkládající se tělo prý vyzvědá ducha blíže k povrchu a činí jej pro smrtelníky viditelnějším. To mi řekla Gillan z nemocnice, kde jsem pracoval. Gillan je velmi nábožná a věřit tomu jí vyhovuje. Všichni vidíme to, co vidět chcem.

Co jsem ve skutečnosti chtěl já? Snad to byla vždycky spíše pomsta než pokání. Venters mohl žadonit o odpuštění jako ubrečenej harant. Možná by to nebylo dost, aby mě odvrátil od toho, co jsem plánoval provést.

Tohleto vnitřní povídání, to je vedlejší produkt všech těch rad, kterých se mi dostalo od Toma. Zdůrazňoval základní pravdy: ještě neumíráš, musíš žít svůj život, dokud umírat nezačneš. Stály na víře, že pochmurná skutečnost hrozící smrti může být zakecána tím, že se budeš snažit investovat do přítomné reality života. V té době jsem tomu nevěřil, ale teď už ano. Podle definice musíš žít, dokud neumřeš. Je lepší udělat si z tohoto života tak úplný a příjemný zážitek, jak je jen možné, pro případ, že smrt stojí za hovno, což, obávám se, tak nějak bude.

Sestra v nemocnici vypadala trochu jako Gail, žena se kterou jsem kdysi chodil, skončilo to dost katastrofálně, jak už to bývá. Nosila na tváři ten samý studený výraz.

V jejím případě k tomu byl dobrý důvod, viděl jsem v tom profesionální starostlivost. V případě Gail, mám pocit, nebyla taková odtažitost namístě. Tahle sestra se na mě zadívala tím našponovaným, vážným a povýšeným pohledem.

– Alan je velmi slabý. Prosím vás, nezůstávejte tam moc dlouho.

– Rozumím, usmál jsem se, vlídně a zasmušile. Když už hrála starostlivou profesionálku, připadalo mi, že já bych měl nejspíš hrát ustaraného přítele. Zdálo se, že tuhle úlohu nehraju špatně.

– Má veliké štěstí, že má takového dobrého přítele, řekla, očividně zmatená tím, že taková zvrhlá, odporná kreatura může mít vůbec nějaké přátele. Zabručel jsem něco neutrálního a vešel do pokojíku. Alan vypadal hrozně. Strachy se mi udělalo zle; těžce mě zneklidňovalo pomyšlení, že by ten parchant nemusel vydržet ani týden, že by mohl uniknout tomu strašlivému osudu, který jsem mu připravil. Načasování musí být přesné.

Na počátku mi to dávalo pocit nesmírné rozkoše, pozorovat Ventersovo nesmírné tělesné utrpení. Až budu jednou nemocný, tak se nikdy nenechám přivést do takového stavu, na to seru. Nechám běžet motor v zamčený garáži. Venters, jelikož je sráč, neměl dost kuráže na to, aby sám od sebe odešel z manéže. Bude se držet až do hořkýho konce, třeba jen proto, aby byl všem co nejvíce na obtíž.

– Jak se vede, Ale? zeptal jsem se ho. Fakt hloupá otázka. Konvence nám vnucují svoji debilitu vždycky v takhle nevhodných chvílích.

– De to… zasípal.

Seš si s tím tak jistý, Alane, chlapče zlatá? Netrápí tě nic? Vypadáš trošku vycmrndle. To tě asi stihlo jenom lehký marodění od toho broučka, co tady obchází. Rovnou do postele a k tomu pár aspirinů a zejtra budeš jako řípa.

– Máš bolesti? zeptal jsem se, plný naděje.

– Né… maj na to prášky… akorát moje dejchání… Držel jsem jeho ruku, a když mě ty jeho patetické, kostnaté prsty pevně stiskly, ucítil jsem, jak se do mě zahryzlo veselí. Myslel jsem, že se mu začnu smát do toho jeho kostlivého obličeje, jak se mu oči pořád zavíraly únavou.

Ach běda, nebohý Alan, sestro, já ho znal. Byl to břídil, nekonečný otrava. S potlačovaným uculováním jsem ho pozoroval, jak lapá po dechu.

– To nic, kámo. Sem s tebou, řekl jsem.

– Seš fajn chlap, Davie… drmolil –… škoda, že sme se nepotkali dříf… Otevřel oči a znovu je zavřel.

– To je teda fak škoda, to ti mužu říc, čuráčku jeden křivohubej… utrousil jsem mu do zavřených očí.

– Có?… cože… byl poblouzněný únavou a prášky.

Zasranej lenoch, V tom pelechu se válí už hrozně dlouho.

Měl by vylízt z tý svý nory a dát si menší rozcvičku. Rychlej běh vokolo parku. Padesát kliků. Dva tucty dřepů s výskokem.

– Povídám, že je to škoda, že sme se museli potkat za takovejch okolností.

Spokojeně zasténal a usnul. Vypáčil jsem jeho vychrtlé prsty ze své ruky.

Nepěkné sny, ty čuráku.

Přišla sestra, aby zkontrolovala mýho člověka. – Nanejvýš nespolečenský. Sotva ten správný způsob, jak se chovat ke svému hostovi, usmál jsem se a přitom pohlédl na tu spící skoro mrtvolu, která z Venterse zbyla. Ona se zasmála nervózním, nuceným smíchem, nejspíš si myslela, že jde o černý humor homosexuála nebo feťáka nebo hemofilika nebo kdovíco si ve mně představovala. Jak se na mě dívá ona, to je mi fuk. Já se vidím jako anděl pomsty.

Zabít toho vředa, to by znamenalo jen prokázat mu velikou laskavost. V tom byl hlavní problém, ale právě ten se mi podařilo rozřešit. Jak můžeš ublížit člověku, který brzy umře, ví o tom a je mu to volný. Z rozprávění s Ventersem, ale hlavně z naslouchání jsem zjistil jak.

Ublížíš jim prostřednictvím živých, prostřednictvím těch, na kterých jim záleží.

V jedné písni se zpívá, že „každý má někoho někdy rád“, ale Venters jako kdyby se tomuto zevšeobecnění vymykal. Ten člověk prostě neměl rád lidi, a oni mu to více než opláceli. Před ostatními muži se Venters stavěl do role soka. Známosti z minulosti byly popisovány s rozhořčením: „zlodějskej šmelinář“, nebo s posměchem: „posranej snažílek“. Užití toho či onoho popisu záviselo na tom, kdo koho v dané situaci zneužil, okradl nebo zmanipuloval.

Ženy spadaly do dvou neurčitých kategorií. Buď měly „kundu jak rybu k večeři“, nebo „kundu jak prasklej gauč“. Venters toho na ženách evidentně moc neviděl, mimo „tý chlupatý díry“, jak tomu říkal. I nějaké shazovačné poznámky na jejich kozy nebo prdelku by znamenaly značné rozšíření obzorů. Propadal jsem malomyslnosti. Jak by jen tenhle zmetek dokázal někoho milovat? Nicméně, dal jsem tomu čas, a trpělivost pak sklidila své plody.

Ač to byl opovrženíhodnej čurák, Ventersovi na jedné osobě skutečně záleželo. Nemohlo být pochyb o změně v tónu jeho konverzace, kdykoliv použil fráze „ten malej kluk“. Diskrétně jsem z něho ždímal informace o tomhle pětiletém synkovi, kterého měl u nějaké ženy na Wester Hailes, „krávy“, která mu to dítě jménem Kevin nedovolila navštívit. Už tehdy jsem tu ženu napůl miloval.

To dítě mi ukázalo, jakým způsobem by bylo možné Ventersovi ublížit. V rozporu se svými obvyklými způsoby byl zachvácen bolestí a sentiment mu bránil v souvislém hovoru, když mluvil o tom, že nikdy nemůže vidět svého synka, jak roste, a o tom, jak moc toho „malýho kluka“ miluje. Tak proto se Venters nebál smrti. Ve skutečnosti věřil, že v tom či onom smyslu bude žít dál, skrze svého syna.

Nebylo složité vetřít se do života Frances, bývalé Ventersovy přítelkyně.

Nenáviděla Venterse s jedovatostí, kterou si mě získala, i když mě jinak ničím nepřitahovala.

Když jsem ji omrknul, záměrně jsem na ni jakoby čirou náhodou narazil na jistý sračkový diskotéce, kde jsem si zahrál na šarmantního a pozorného ctitele. Samozřejmě, na peníze jsem nekoukal. Brzy se jí to začalo líbit, evidentně s ní žádnej chlap v životě nezacházel slušně a pak, nebyla zvyklá na to mít prachy, protože žila na podpoře s dítětem na krku.

Nejhorší to bylo, když došlo na sex. Já jsem samozřejmě trval na tom, že si vezmu kondom. Ještě před tím, než jsme se dostali do tohoto stádia, mi řekla o Ventersovi. Šlechetně jsem pravil, že jí věřím a jsem připraven se s ní milovat bez kondomu, ale že v ní chci vymýtit pocit nejistoty a mám-li být upřímný, s pár lidmi jsem spal. Vzhledem k její předchozí zkušenosti s Ventersem tu podobné obavy nutně musí být. Když se dala do breku, myslel jsem, že jsem to podělal. Ale byly to slzy vděčnosti.

– Ty seš moc hodnej člověk, Davie, víš to? řekla. Kdyby věděla, co udělám, neměla by o mně tak vznešené mínění. Bylo mi z toho mizerně, ale kdykoliv jsem jen pomyslel na Venterse, ten pocit se vypařil. V pohodě to zvládnu.

Své dvoření Frances jsem si načasoval tak, aby ladilo s tím, jak Venters upadal do těžké nemoci a jak začínal být čím dál bezmocnější. Ve hře byla spousta nemocí, které mohly Venterse dorazit, na špici pelotonu byl zápal plic. Podobně jako spousta jiných HIV infikovaných maníků, kteří se dali na feťáckou stezku, Venters unikl hrůzné rakovině kůže, rozšířenější u homosexuálů. Největším rivalem zápalu plic byla bohatá aftóza, která mu přešla do krku a do žaludku. Aftóza nebyla první z těch, co chtěli tomu hajzlovi zakroutit krkem, ale mohla být poslední, jestli nebudu jednat dost rychle. Ta choroba byla dost rychlá, v jedné fázi rychlejší, než by se mi líbilo. Myslel jsem, že ten hajzl natáhne pérka dřív, než budu moci dokončit svůj plán.

Má příležitost přišla čirou náhodou přesně v ten pravý čas; nakonec to bylo pravděpodobně fifty fifty štěstí a plánování. Venters bojoval, byl to už jen pokroucený balíček kostí a kůže. Doktor řekl: čekejte to každým dnem.

Přesvědčil jsem Frances, aby se na mě spolehla s hlídáním dítěte. Dodal jsem jí odvahu, aby si vyrazila s kamarádkama. Plánovala, že si v sobotu večer vyrazí na večeři a mě nechá samotnýho s dítětem u ní v bytě. Chopím se naskytnuté příležitosti. Ve středu před velkým dnem jsem se rozhodl, že navštívím svoje rodiče. Myslel jsem, že bych jim řekl o svém zdravotním stavu, a věděl jsem, že to bude nejspíš moje poslední návštěva.

Moji rodiče bydleli v apartmá na Oxgangs. Jako dítěti mi to místo vždycky připadalo tak moderní. Teď vypadalo divně, taková barabizna, relikt z přešlé éry. Milá zlatá mi otevřela dveře. V první moment vypadala nejistě. Pak jí došlo, že to jsem já a ne můj mladší bratr, a to znamená, že peněženku mohla pustit z hlavy. Vítala mě, nadšení vybuzené úlevou. – Buď zdrááv, cizinčé, zapěla a kvapně mě uvedla dovnitř.

Všiml jsem si, proč ten spěch, dávali Korunovační ulici. Mike Baldwin zřejmě dosáhl bodu, kdy je nucen stanout tváří v tvář Almě Sedgewickové, své milence, se kterou žije, a sdělit jí, že je celej hotovej do bohatý vdovy Jackie Ingramové. Mike si nemohl pomoct. Byl zajatcem lásky, síly, jež je mimo něj, síly, která jej dohnala k tomu, aby takto jednal. Do toho jsem se dovedl, jak by řekl Tom, vcítit. Jsem zajatcem nenávisti, síly, která je úplně stejný ras. Sedl jsem si na gauč.

– Zdravím tě, cizinče, zopakoval starej dobrej, ani se na mě nepodíval zpoza svých Evening News. – Copak si dotěďka dělal? optal se unaveně.

– Nic moc.

Nic zvláštního, taťuldo. Jé, neřek sem ti, že sem pozitivně testovanej? Teď je to hrozná móda, víš. V týhle době se bez poškozenýho imunitního systému prostěnevobejdeš.

– Dva milióny rákosniků. Dva milióny tohodle švejšužou. To tady budeme mít, až pude Hong Kong zpátky k Číně. Zhluboka vydechl. – Dva milióny smradů jedněch šikmovokejch, zahloubal se.

Já jsem neřekl nic, odmítal jsem zvednout návnadu. Od té doby, co jsem praštil s tím, čemu naši tradičně říkali „slušný řemeslo“, a šel na univerzitu, se muj starej dobrej vžil do role paličatého reakcionáře oproti mému studentovi revolucionáři. Nejdříve to byla legrace, ale s ubíhajícími léty jsem vyrůstal z role, zatímco on se začal ještě houževnatěji držet té svojí.

– Seš fašista. To je všechno daný nedostatečnou velikostí penisu, řekl jsem mu ochotně. Korunovační ulice, která držela psýchu mé matky jako svěrák, na chvilku povolila, protože se na mě otočila s vědoucím úsměvem.

– Sakra, nevykládej nesmysly. Já sem, synku, svoji mužnost dokázal, odvětil útočně, rejpal hlavně do toho, že jsem si troufl dosáhnout pětadvaceti let, aniž bych si opatřil ženu nebo udělal dítě. Na moment jsem měl dokonce dojem, že snad vytáhne ptáka a pokusí se mi dokázat, že nemám pravdu. Místo toho se z mojí poznámky vyvlékl a vrátil se ke svému tématu. – Jak by se ti líbilo, dyby se ti na ulici válely dva milióny ňákejch švejšužou? Přemýšlel jsem nad termínem „švejšužou“ a v duchu mi vytanul obraz, jak se v mé ulici válí spousty porcí jakoby napůl natráveného jídla. Taková představa se dá vyvolat velmi snadno, protože tenhleten výjev se mi naskytne každou neděli ráno.

– Někdy mi připadá, že už to tak dávno je, přemýšlel jsem nahlas.

– No vidíš, povídá on, jako kdybych mu snad přiznal bod. – Další dva milióny sou na cestě. Jak se ti tohle líbí?

– Celý ty dva milióny se patrně nenastěhujou na Caledonian Place. Chci říct, že v ghettu na Dairy je už takhle dost těsno.

– Jen se směj, dyš se ti chce. Co pracovní místa? Už tak sou dva milióny na podpoře. Co byty? Všichni ty žebrácký smradi, co žijou v krabicích z lepenky. Bože, ten mi lez na nervy. Díky bohu, že mocná máti, strážkyně modré bedny, intervenovala.

– Sklapněte, jó! Já se snažim sledovat telku!

Sorry, matko. Je mi jasný, že je to ode mě, tvý HIV ratolístky, hloupá neukázněnost, když se dožaduju tvý pozornosti zatímco Mike Baldwin činí závažný rozhodnutí, který určí jeho budoucí život. Kterouže bizarní hajtru bude náš seschlej postmenopauzální šukač skutečně klátit? Zůstaňte na našem programu.

Rozhodnu se o tom, že jsem HIV, nezmiňovat. Moji rodiče nemají o podobných věcech příliš pokrokové představy. Nebo možná mají. Kdo ví? Ať tak či tak, prostě se mi to nějak nezdálo. Tom nám vždycky říkal, abysme se řídili svými pocity. Moje pocity byly takové, že se moji rodiče vzali v osumnácti, a když byli v mém věku, měli už čtyři uřvaný haranty. Už teď si myslí, že jsem „teplej“. Informace o AIDS by je v tom podezření jen utvrdila.

Místo toho jsem vypil plechovku Exportu a tiše si s fotrem povídal o fotbalu. Nebyl na zápase od roku 1970. Místo něj na ně chodila barevná televize. O dvacet let později k tomu přišel satelit a kompletně ho dojebal. Nicméně se v tomto sportu stále považoval za experta. Názory jiných byly bezvýznamné. Snažit se je prosadit by byla stejně jen ztráta času. Jako s politikou, nakonec se dostane k opačnému stanovisku než bylo to, které obhajoval předtím, a bude ho formulovat úplně stejně ostře. Stačilo jenom nepostavit před něj žádnou pevnou linii, o kterou by se mohl hádat, a on se pak postupně sám prokecá kolem dokola až k tvému způsobu uvažování.

Chvíli jsem poseděl a horlivě přikyvoval. Pak jsem pronesl nějakou banální omluvu a odešel.

Vrátil jsem se domů a prohlédl si svůj kufřík s nářadím. Kolekce různorodých ostrých nástrojů bývalého truhláře. V sobotu jsem to odnesl do Francesina bytu na Wester Hailes. Měl jsem před sebou pár podivných úkolů. O jednom z nich neměla ani tušení.

Fran se na tu večeři s kamarádama hodně těšila. Neustále něco povídala, když se strojila. Snažil jsem se neodpovídat pouze mručením, které znělo jako „tojó“ nebo „jasně“, ale můj mozek se točil kolem myšlenek na to, co sem měl udělat. Shrbený a napjatý jsem seděl na posteli, pravidelně jsem se zvedal a vykukoval z okna, zatímco ona si „nasazovala ksicht“.

Po tom, co se zdálo být věčností, jsem zaslechl zvuk motoru, jak zajíždí do opuštěného, zchátralého parkoviště. Vyskočil jsem k oknu a vesele ohlásil: – Taxi je tu!

Frances odešla a svěřila mi své spící dítě do opatrování.

Celá operace proběhla dost hladce. Potom jsem se cítil hrozně. Jsem snad něco víc než Venters? Chudáček Kevin. Užili jsme si spolu spoustu legrace. Bral jsem ho na představení na festivalu v Lukách, na ligový zápasy do Kirkcaldy a do Dětského muzea. Sice to nevypadá jako nic mimořádného, ale je to o chlup víc, než co pro toho ubohýho malýho parchanta udělal jeho fotr. To mi řekla i Frances.

To, jak zle jsem se tehdy cítil, byl jenom náznak děsu, který mě zachvátil, když jsem vyvolal fotografie. Jak pozitivy začaly nabírat zřetelné tvary, otřásl jsem se hrůzou a lítostí. Postavil jsem je do sušáku a uvařil si kafe, které mi pomohlo spláchnout dvě vália. Pak jsem pozitivy vzal a šel jsem do špitálu navštívit Venterse.

Tělesně už z něho moc nezbývalo. Když jsem se zahleděl do jeho strnulých očí, dostal jsem strach z nejhoršího.

U některých lidí, kteří měli AIDS, se vytvořila presenilní demence. Ta nemoc mohla mít jeho tělo. Kdyby si vzala i jeho rozum, připravila by mě o moji pomstu.

Díky bohu Venters brzy zaregistroval moji přítomnost, jeho počáteční netečnost byla nejspíš vedlejším účinkem prášků, které v sobě měl. Jeho oči se na mě brzy upřely a získaly ten kradmý, záludný výraz, se kterým sem si ho v duchu spojoval. Úplně jsem cítil, jak z jeho chabého úsměvu vyzařuje pohrdání. Myslel si, že našel přiblblýho zmrda, kterej ho bude rozmazlovat až do úplnýho konce. Sedl jsem si k němu a držel jej za ruku. Nejradši bych mu ulámal prsty a narval mu je do chřtánu. Dával jsem mu vinu za to, co jsem musel udělat Kevinovi, stejně jako za všechny ostatní důsledky.

– Seš fajn chlap, Davie. Skoda, že sme se nepotkali za jinejch okolností, zasípal, opakuje tu otřepanou frázi, kterou použil při všech mých návštěvách. Silněji jsem stiskl jeho ruku. Nechápavě se na mě zadíval. Výborně. Ten hajzl byl ještě stále schopný vnímat fyzickou bolest. Nebude to sice ten druh bolesti, který ho zraní, ale je to fajn, jako pozornost návdavkem. Promluvil jsem v jasném, odměřeném tónu.

– Alane, řekl jsem ti, že sem se nakazil tak, že sem si šlehal. Nuže tedy, lhal sem. Lhal sem ti ve spoustě věcí.

– Davie, co má tohle bejt?

– Alane, poslouchej mě chvilku. Nakazil sem se vod jedný žáby, se kterou sem chodil. Nevěděla, že je HIV pozitivní. Byla infikovaná jistým čurákem, kterýho potkala jednoho večera v hospodě. Byla kapku nalitá a kapku naivní, tahleta žabička. Víš? Ten zmrd jí řek, že má doma trošku trávy. Tak s tím zmrdem šla. K němu do bytu. Ten hajzl ji znásilnil. Víš, co uďál, Ale?

– Davie… co to má znamenat…

– Já ti kurva řeknu co. Vytáh na ni posranou břitvu, vole. Uvázal ji k posteli. Mrdal ji do kundy, mrdal ji do prdele, nutil ji, aby mu to uďála pusou. Ta holka byla

vyděšená, a taky ji to dost zranilo. Nezačíná ti to bejt povědomý, ty zmrde, co?

– Já ne… já nevim, vo co ti kurva de, Davie…

– Ne-ke-cej kurva. Však ty si na Donnu vzpomeneš. Na Southern Bar si vzpomeneš.

– Hele, já byl úplně sťatej… – dyť si sám tehdy řikal…

– To byly lži. Kecy. Mně by se kurva ani nepostavil, dybych věděl, že mám ve svým semeni tuhletu sračku. Nebyl bych schopnej zvednout ani koutky do úsměvu.

– Malej Goagsie… pomatuješ se na něj?

– Drž hubu. Malej Goagsie využil možnost, kerou dostal. Dyž si měl šanci ty, seděls tam jak na posraný pantomimě, zachraptěl jsem a díval se, jak se kapky mejch slin rozprášily do vrstvičky potu, která pokrývala jeho zcvrklej ciferník. Sebral jsem se a pokračoval ve vyprávění.

– Ta holka prošla těžkej ma časama. Ale měla pevnou vůli. Spousta ženskejch by byla z něčeho takovýho pěkně v prdeli, ale Donna se to snažila přejít. Proč by ti měl jeden špinavej čurák zruinovat život? To se lehko řekne a těžko zvládne, ale vona to zvládla. Co ale nevěděla, že ten zmiňovanej smrad byl HIV pozitivní. Potom potkala jinýho maníka. Dali to dohromady. Von ji má rád, ale ví o jejích problémech s chlapama a sexem. Kurva, neni se čemu divit, he? Měl sem chuť uškrtit tu perverzní sílu, která toho zmrda držela při životě. Ještě ne, říkám si v duchu. Ještě ne, ty blbečku. Zhluboka jsem se nadechl a pokračoval ve svém příběhu, znovu jsem si oživil jeho hrůznost.

– Přemohli to, tahle holka s tim jiným maníkem. Na chvilku to bylo skvělý. Vona pak zjistila, že ten násilnickej smrad byl HIV pozitivní. Pak zjistila, že ona je taky. Ale co bylo pro tuhle opravdovou, morální osobu to nejhorší? Zjistila, že to má taky ten její novej přítel. A to všechno kvůli tobě, zmrde násilnickej. Já byl ten její novej přítel. Já. Tenhleten posranej snažílek, ukázal jsem na sebe.

– Davie… mně je to řak líto hele… – co mužu říc? Byl si dobrej kamarád… to ta nemoc… kurva, to je hrozná nemoc, Davie. Zabíjí nevinný, Davie… zabíjí nevinný…

– Na tyhle sračky už je pozdě. Svýho času si dostal šanci. Jako Malej Goagsie.

Vysmál se mi do tváře. Byl to hlubokej, sípávej zvuk.

– Tak co s tim… co s tim teda uděláš?… Zabiješ mě? Di do toho… moc bys mi píchnul… mně je to volný. Jeho seschlá posmrtná maska jako by ožila, jako by ji naplnila divná, hnusná energie. Tohle nebyla lidská bytost. Uvěřit tomu se mi očividně hodilo, usnadnilo to jaksi provedení toho, co jsem musel, jenže s odstupem času tomu věřím pořád. Nadešel čas vyložit svoje karty. Z vnitřní kapsy kabátu jsem mlčky vytáhl fotografie.

– Nejde ani tolik o to, co udělám, jako o to, co sem už udělal, usmál jsem se, vpíjel jsem do sebe ten výraz zmatku a strachu, který se mu vryl do tváře.

– Co je to… co tim ceš říc? Bylo mi nádherně. Hopkaly po něm křeče, kostnatá hlava se mu chvěla, jak se jeho mozek pouštěl do křížku s nejhoršími obavami. S hrůzou zíral na fotografie, neschopný uhádnout, jaká že strašlivá tajemství ukrývají.

– Zkus přijít na tu nejhorší možnou věc, jakou bych moh udělat, abych tě nasral, Ale. Pak to vynásob tisícem… a nebudeš ani zdaleka blízko. Smutně jsem kroutil hlavou.

Ukázal jsem mu fotografii sebe a Frances. Sebevědomě jsme pózovali, nenuceně jsme stavěli na odiv domýšlivost milenců v prvotním opojení.

– Vo co tu kurva de, vyžblebtnul, trapně se snažil zvednout tu svoji kostnatou schránku z postele. Vrazil jsem mu rukou do hrudi a bez velké námahy ho zatlačil zpátky do pelíšku. Udělal jsem to pomalu, vychutnávaje svou sílu a jeho neschopnost v tom jediném báječném pohybu.

– Klídek, Ale, klídek. Uklidni se. Uvolni se trochu. Pohoda. Spomeň si, co ti říkal pan doktor a sestřičky.

Potřebuješ odpočívat. Obrátil jsem první fotku a odkryl mu tak druhou.

– Ten předchozí snímek fotil Kevin. Fotí dobře na tak malýho kluka, né? Tady ho máme, caparta. Následující fotografie ukazovala Kevina, oblečeného do soupravy se skotským fotbalovým vzorem, jak mi sedí na ramenou.

– Do prdele, co si udělal… Byl to spíš zvuk, než hlas. Jako by to spíš vycházelo z nějaké blíže neurčené části jeho rozkládajícího se těla, než z jeho úst. Ta nadpozemskost mě bodla u srdce, ale snažil jsem se ze všech sil zachovat nonšalantní tón.

– V zásadě tohle. Vytáhl jsem třetí fotku. Ukazovala Kevina přivázaného ke kuchyňské židli. Hlavu měl těžce zvrácenou ke straně a oči měl zavřené. Kdyby se Venters podíval blíže, možná by si všiml modravého nádechu na rtech a na víčkách svého syna a téměř klaunovské bledosti jeho celkového vzezření. Je však téměř jisté, že to jediné, čeho si Venters všiml, byly temné rány na jeho hlavě, hrudi a kolenou, a krev, která z nich vytékala a pokrývala jeho tělo, takže bylo na první pohled těžké rozeznat, že je nahý.

Ta krev byla všude. V temné kaluži pokrývala lino pod Kevinovou židlí. Někde z ní vybíhala ven, v cákancích napříč kuchyní. U nohou napřímeného těla ležela kolekce motorových nástrojů, včetně vrtačky Bosch a brusky Black and Decker a k tomu celá paleta přiostřených nožů a šroubováků.

– Ne… ne… Kevine… proboha živýho ne… dyť nic neudělal… nikomu neublížil… né… sténal bez přestání hnusným, kvílivým hlasem prostým vší naděje nebo lidskosti. Surově jsem ho chňapnul za jeho řídké vlasy a prudkým škubnutím mu zvedl hlavu z polštáře. V perverzním okouzlení jsem si prohlížel, jak se kostěná lebka jako by ponořila na dno volné kůže. Vrazil jsem mu ten snímek do ksichtu.

– Říkal sem si, že by mladej Kevinek měl bejt zrovna jako jeho taťulda. Takže, dyž už mě přestalo bavit šoustání tvý starý, rozhod sem se, že bych milýho Kevinka tak ňák… ech… pasoval na mazáka. Řikal sem si, jesi je HIV dost dobrý pro taťuldu, bude dost dobrý i pro jeho haranta.

– Kevine… Kevine… sténal.

– Naneštěstí mi byla dírka v tý jeho prdýlce kapku těsná, takže sem ji musel trošičku rozšířit zednickým vrtákem. A nějak ti mě to chytlo a začal jsem dělat díry i všude vokolo. Politováníhodné, že. Dyž von mi tě prostě tolik připomínal, Ale. Moc rád bych řek, že to bylo bezbolestný, ale nemohu. Aspoň to bylo relativně rychlý. Rychlejší než uhnívat v posteli. Trvalo mu zhruba dvacet minut, než umřel. Dvacet minut řevu a bolesti. Chudák Kevinek. Přesně jak řikáš, Alane, je to nemoc, co zabíjí nevinný.

Po tvářích se mu koulely slzy. Pořád znovu a znovu opakoval „ne“ v zajíkavých vzlycích. Jeho hlava se mi v ruce škubala. V obavě, že sem přijde sestra, jsem zpod něho vytáhl jeden polštář.

– Poslední slovo, který malej Kevinek řek, bylo „tatí“. To byly poslední slova tvýho kluka, Alane. Sorry kámo. Taťka vodešel. To sem mu řek. Taťka vodešel. Zpříma jsem mu pohlédl do očí, ze kterých zůstaly jen rozšířené panenky, jenom černá prázdnota strachu a naprosté porážky.

Zatlačil jsem mu hlavu zpátky do postele a přikryl mu obličej polštářem, čímž jsem umlčel to nechutné kvílení. Pevně jsem ho stlačil a položil na něj hlavu, napůl jsem lapal po dechu a napůl prozpěvoval parafrázovaná slova starýho fláku od Boney M: „Tatí, tatí čágo, tatí, tati čágo… byls blbej jak tágo, čau, čau tati čágo…“

Vesele jsem zpíval, dokud jeho chabý odpor docela nepominul.

Držel jsem polštář pevně na jeho obličeji a přitom jsem z jeho skříňky vytáhl výtisk Penthouse. Ten bastard by neměl dost síly ani na to, aby vobrátil stránku, natož aby zvednul to svoje utěšovadlo. Jenže jeho homofobie byla tak silná, že ho nejspíš nechával ležet na nějakém hodně nápadném místě, jako nějaké absurdní gesto ohledně své sexuální orientace. Leží a rozkládá se, ale jeho největší starost je, aby ho náhodou někdo nepovažoval za buzeranta. Položil jsem časopis na polštář a než jsem změřil Ventersův puls, nenuceně jsem jím prolistoval. Nic. Zaklepal bačkorama. A hlavně, stalo se tak za mučivého, bolestivého utrpení.

Sundal jsem z mrtvoly polštář a zvednul její šerednou chatrnou hlavu, potom jsem ji zas nechal spadnout. Na pár chvil jsem rozjímal nad tím, co jsem viděl před sebou. Oči měl otevřené, stejně jako ústa. Vypadal hloupě, jako nechutná karikatura lidské bytosti. Předpokládám, že právě to mrtvoly jsou. Upozorňuju tě, Venters jí byl vždy.

Sžíravý posměch brzy ustoupil před návalem smutku. Nedokázal jsem přijít na to, proč. Odvrátil jsem se od těla. Po několika dalších minutách sezení jsem se zvedl a šel říci sestře, že Venters natáhl perka.

Spolu s Frances jsem se zúčastnil Ventersova pohřbu v Seafiedském krematoriu. Byla to pro ni emocionální chvíle a já jsem se cítil povinen při ní stát. Nebyla to zrovna událost, která by měla lámat rekordy v návštěvnosti. Ukázaly se tam jeho matka a sestra, pak Tom a s ním pár kluků z „HIV a pozitivní“.

Pastor nalezl jenom málo slušných věcí, které by se daly o Ventersovi říci, a budiž mu ke cti, že nijak nekecal. Bylo to krátké a milé představení. Alan udělal v životě mnoho chyb, řekl. Nikdo mu neodporoval. Alan bude, tak jako my všichni, souzen Bohem, který mu garantuje vykoupení. To je zajímavý názor, ale já mám pocit, že ten nebeskej strejc má před sebou pěknou fušku, jestli se tam ten hajzl ukáže. Jestli ano, tak myslím, že zkusím štěstí u konkurence, mockrát děkuju.

Venku jsem si prohlédl věnce. Venters měl jen jeden. „Alan. S láskou vzpomíná máma a Sylvia.“ Pokud vím, nikdy ho ve špitálu nenavštívily. Na některé lidi se s láskou vzpomíná mnohem snadněji, když jim nemusíš být nablízku. Okázale jsem potřásl rukou Tomovi a ostatním, a pak jsem vzal Frances a Kevinka do Lucasu v Musselburghu na kopec přepychový zmrzliny.

Samozřejmě, že s těmi věcmi, co jsem provedl Kevinovi, jsem Venterse podvedl. Narozdíl od něj nejsem až takový posraný zvíře. Na to, co jsem skutečně udělal, nejsem hrdý ani trochu. Dost jsem riskoval se zdravím toho dítěte. Jelikož účinkuju v divadle jednoho špitálního operačního sálu, vím všechno o klíčové roli anesteziologa. To jsou kluci, co tě držej na živu, žádný sadistický prasata jako Howison. Od chvíle, co tě omráčí injekce, tě udržují za pomoci anestetik v bezvědomí a napojí na přístroje, které tě udržují naživu. Všechny tvé životní projevy jsou monitorovány za velmi přísných podmínek. Staraj se.

Chloroform je nástroj mnohem tupější a hodně nebezpečný. Ještě pořád mi běhá mráz po zádech, když si pomyslím, jak moc jsem s tím malým človíčkem riskoval. Kevin se naštěstí probral, měl jenom bolavou hlavu a nějaké zlé sny jako pozůstatek svého výletu do kuchyně.

Všechna zranění mi obstaral krámek s ptákovinama a emailové barvičky Humbrol. Při práci na Kevinově posmrtné masce jsem dokázal zázraky s Francesiným mejkapem a mastkem. Ale skutečně bravurním kouskem byly tři krevní konzervy, které jsem vzal z lednice v laborce na patologii v nemocnici. Úplně jsem zpanikařil, když jsem šel chodbou okolo Howisona a ten mamrd se na mě zle podíval. Ale to dělá pokaždé. Myslím, že je to tím, jak jsem ho jednou tituloval „doktore“ místo „pane“. Ten zmrd je srandovní. Jako většina chirurgů. Musíš být takový, když chceš dělat tuhle práci. Nebo Tomovu práci, mám dojem.

Dostat Kevina do bezvědomí se ukázalo jako snadná záležitost. Největším problémem bylo narafičit a rozebrat celou scénu do půl hodiny. Z toho bylo nej těžší umýt ho, než jsem jej uložil do postele. Musel jsem použít jak vodu, tak i terpentýn. Zbytek noci jsem strávil uklízením kuchyně, než se Frances vrátí. Nicméně, stálo to za to. Ty snímky vypadaly autenticky. Dostatečně autenticky, aby vyjebaly s Ventersem.

Od té doby, co jsem pomohl Alovi na cestě k tomu velkýmu nebeskýmu pré, byl život celkem fajn. Frances a já jsme se rozešli každý svou cestou. Nikdy jsme se k sobě moc nehodili. Viděla ve mně vlastně jenom chůvu a peněženku. A pro mě se ten vztah stal po Ventersově smrti samozřejmě dosti nadbytečným. Víc se mi stýská po Kevinkovi. Budí to ve mně přání mít dítě. To teď už není možné. Ale Fran mi řekla jednu věc, že jsem prý v ní po Ventersovi obnovil víru v muže. Jako bych tak ironicky našel svou životní roli – uklízet emocionální bordel, který tu ta svině nadělala.

Se zdravím, to musím zaklepat, jsem na tom dobře. Jsem stále bez symptomů. Bojím se nachlazení a čas od času jsem tím posedlý, ale dávám si na sebe pozor. Kromě výjimečné plechovky piva nikdy nechlastám. Dávám si pozor na to, co jím, a mám denní program lehkého cvičení. Pravidelně chodím na krevní obraz a sleduju stav T4 lymfocytů. Mám to pořád hodně nad kritickou hladinou osmi set, vlastně mi to vůbec nekleslo.

Jsem teď znovu s Donnou, která se neúmyslně stala vodičem HIV mezi mnou a Ventersem. Našli jsme něco, co bychom za jiných okolností nejspíš jeden od druhého nedostali. Nebo třeba ano. To je jedno, my tohle neanalyzujeme, nemáme času nazbyt. Nicméně, určité zásluhy musím přiznat Tomovi a jeho skupině. Říkal, že se musíme vypořádat se svým hněvem, a měl pravdu. No, já jsem to tedy vzal zkratkou, tím, že jsem poslal Venterse do věčného zapomnění. Nezískal jsem nic kromě menšího pocitu viny, ale to já zvládnu.

Že jsem HIV pozitivní jsem nakonec svým rodičům řekl. Máma mě jen držela a plakala. Starej dobrej neřekl nic. Jak seděl a díval se na Otázku sportu, z tváře mu vymizela všechna barva. Když ho jeho naříkající žena donutila mluvit, řekl jen: – No, na to nemůžu nic říct. Pořád tu větu opakoval. Vůbec se mi nepodíval do očí.

Tu noc jsem ve svém bytě zaslechl zvonek. Předpokládal jsem, že to bude Donna, která šla předtím ven, a otevřel hlavní dveře do domu. Za pár minut stál ve dveřích otec se slzami v očích. Bylo to vůbec poprvé, co ke mně přišel do bytu. Sel ke mně a chytil mě tak, že mě div nerozmačkal, vzlykal a pořád opakoval: – hochu můj zlatej. To bylo tisíckrát lepší než „No, na to nemužu nic říct.“

Brečel jsem nahlas, bez zábran a bez rozpaků. Jak s Donnou, tak i se svojí rodinou. Našli jsme důvěrné přátelsví, které by nám jinak možná uniklo. Kdybych jen nemusel čekat tak dlouho, než se ze mě stala lidská bytost. Ale lepší pozdě než nikdy, že ano.

Venku si hrají nějaké děti a pruh trávy je osvícený třpytivým sluncem do elektrizující zeleně. Nebe je nádherně čistě modré. Život je báječný. Budu ho vychutnávat a budu žít dlouho. Budu tím, čemu se mezi nemocničním personálem říká dlouhodobě přežívající. Já prostě vím, že budu.

JE SVĚTLO, KTERÉ NIKDY NEPOHASNE

Vynořili se z domovních dveří do tmy opuštěné ulice. Někteří se pohybovali trhaně a potrhle, byli nevázaní a hluční. Ostatní je tiše následovali, jako duchové. Uvnitř je cosi svíralo, a přece měli strach z bezprostřední blízkosti ještě většího trápení a nepříjemností.

Cílovým místem byla hospoda, která jako by podpírala polorozpadlej činžák v postranní uličce mezi Easter Road a Leith Walkem. Tahle ulička byla opomenuta při čištění kamenných fasád, kterého se dostalo jejím sousedkám, takže budova činžáku má onu začouzeně černou barvu plic, jimiž denně projdou dvě krabičky. Noc je tak tmavá, že siluetu domu není snadné určit proti obloze. Je rozeznatelný pouze podle osamoceného světla, které září z okna v nejvyšším patře, nebo podle světélkující pouliční lampy, která vyčnívá z postranní stěny.

Hospoda má tučnou, lesklou tmavomodrou fasádu a její štít je ve stylu raných 70. let, dle vkusu dodavatelského pivovaru. V té době totiž bývalo zvykem, že každý bar musí mít standardní vzhled, a bylo nutné utlumit vše, co by na něm mohlo být osobitého. Stejně jako činžáku, do kterého je zasazena, se hospodě v posledních dvaceti letech dostalo jen té nej po vrchnější údržby.

Je 5:06 ráno a v hostelu svítí žlutá světla – útulek v tmavých, mokrých ulicích bez života. Je to už pár dní, uvědomí si Spud, co naposledy viděl denní světlo. Jsou jako netopýři, žijí v zásadě nočním životem, v naprosto jiném rytmu nežli většina ostatních lidí, kteří obývají činžáky a žijí střídáním spánku a práce. Je fajn být jiný.

Navzdory tomu, že byla otevřena teprve před několika minutami, je v hospodě rušno. Uvnitř je dlouhý umakartový bar s několika pumpami a výčepy. Odřené a rozviklané stoly, které stojí na špinavém linu, jsou v tomtéž umakartovém podání. Za barem se tyčí nepřiměřeně grandiózní regál z ozdobně vyřezávaného dřeva. Kalně žluté světlo z žárovek bez stínítka se ostře odráží od stěn se skvrnami od nikotinu.

V hospodě sedí dělníci bona fide z noční směny v pivovaru a v nemocnici, a to je v pořádku, jelikož se tím ospravedlňuje licence k provozování pohostinství již od časných ranních hodin. Jenže je tu také nesourodý houf těch zoufalejších: těch, kteří tady jsou proto, poněvadž tu potřebují být.

Skupinku, která vchází do hospody, také žene potřeba. Potřeba dalšího alkoholu pro udržení opilosti nebo pro její znovunavození a zažehnání počátečních příznaků chmurné, depresvní kocoviny. Žene je sem také ještě silnější potřeba, potřeba vzájemné sounáležitosti, potřeba držet se jakékoliv síly, která je v průběhu několikadenního flámu slepila dohromady.

Jejich příchod do hospody pozoruje starý opilec neurčitého věku, který se opírá o bar. Jeho tvář je zpustošená konzumací levné pálenky a tím, že byla příliš často vystavena poryvům mrazivého vichru, který neúprosně vane od Severního moře. Vypadalo to, jako by pod kůží ve tváři neměl snad jedinou cévku, která by nebyla prasklá, což do ní vepsalo podobu těch nedovařených čtverhranných párků, které nabízejí v místních kavárnách. V kontrastu s tím byly jeho oči chladně modré, ačkoliv jejich bělmo mělo barvu totožnou se stěnami hospody. Když mlhavě zaregistroval, jak ta hlučná skupinka přišla k baru, jeho tvář sebou trhla. Jeden z těch mladíků, nejspíš víc než jeden, pomyslel si cynicky, je jeho syn. Byl zodpovědný za to, že v jednu dobu přivedl na svět hned několik takových, když ho jistý typ ženy shledal přitažlivým. To bylo předtím, než chlast zničil jeho vzezření a deformoval to, co vycházelo z jeho nelítostného, ostrého jazyka, do nesrozumitelného mručení. Dívá se na již zmíněného mladíka a uvažuje o tom, že by něco řekl, ale pak se rozhodne, že nemá co říci. Nikdy neměl. Ten mladík ho ani nezahlédl, jeho pozornost se soustředí na objednávání pití. Starý opilec vidí, že tomu mladíkovi dělá pití i jeho společnost dobře. Vzpomíná si na to, že kdysi býval v podobné pozici. Potěšení a společnost se vytratily, zato pití ne. Ve skutečnosti se rozrostlo tak, aby zaplnilo mezeru, která zbyla po jejich odchodu.

Další pinta je to poslední, co by si Spud přál. Ještě než sem přišli, prohlédl si v zrcadle u Dawsyho v koupelně svůj obličej. Byl bledý a přitom poznamenaný skvrnami, těžká, přivřená víčka se snaží stáhnout před světem rolety. Tvář korunovaly trčící chuchvalce nazrzlých vlasů. Uvážil, že by nemuselo být špatné dát si na svůj bolavý žaludek trochu rajčatové šťávy nebo pomeranč a citronádu proti dehydrataci, než zas začne pít alkohol.

Zoufalost celé situace ještě zesílí, když od Franka Begbieho, který byl první u baru, nesměle přijme pintu piva.

– Díky, Franco.

– Pro mě jednoho Guinesse, Franco, žádá Renton. Právě se vrátil z Londýna. Je mu stejně fajn, že je zpátky, jako mu bylo fajn, když odjížděl.

– Guiness tu stojí za hovno, říká mu Gav Temperley.

– Stejně ho chci.

Dawsy pozvedne obočí a začne zpívat na barmanku.

– Ná, ná, ná, jsi moje krásná milenka.

Soutěžili o nejdebilnější píseň a Dawsy zpíval svůj vítězný příspěvek pořád znovu a znovu.

– Drž už hubu, Dawsy. Alison ho šťouchne do žeber. – Chceš, aby nás vocuť vyrazili?

Jenže barmanka ho stejně ignoruje. Otočí se a začne zpívat pro změnu Rentonovi. Ten se jen unaveně usměje. Říká si, že s Dawsym je jedna potíž, a to, že když mu dodáš kuráže, tak neví kdy přestat. Trošičku zábavné to snad bylo před pár dny, a tak jako tak má pocit, že mnohem vtipnější byla jeho vlastní verze „Útěku (Píseň o pině coladě)“od Ruperta Holmese.

– Spomínám na ten večer, kdy setkali sme se v Riu… ten Guiness je normální humus. Seš blázen, že sis ho tady dal, Marku.

– Uš sem mu to povidal, říká triumfálně Gav.

– A stejnak, odpoví Renton, pořád se líně uculuje. Cítí, že je opilý. Cítí pod trikem Kellyinu ruku, jak mu mačká bradavku. Tohle mu dělá už celou noc, říkala mu, že má hrozně ráda kluky s plochou hrudí bez chlupů. Dělá mu dobře, když mu někdo sahá na bradavky. Od Kelly mu to dělá víc než dobře.

– Vodku s tonikem, říká Kelly Frankovi, který na ní gestikuluje od baru. – A pro Ali gin s citronádou. Šla si akorát vodskočit.

Spud se baví u baru s Gavem, zatímco ostatní seberou nějaké židle v rohu.

– Jak se má June? zeptá se Kelly Franka Begbieho, myslí tím jeho dívku, protože panuje všeobecný dojem, že poté, co před nedávnem porodila dítě, je znovu těhotná.

– Gdó? Franco agresivně pokrčí rameny. Debata skončila.

Renton se zahledí do televize, kde běží ranní vysílání.

– Tahle Anne Diamondová.

– He? Kelly se na něj podívá.

– Tu bych kurva přeříz, povídá Begbie.

Alison a Kelly pozvednou obočí a zahledí se do stropu.

– To né, ale její dítě umřelo ve spánku. Stejně jako to dítě, co měla Lesley. Zorinka.

– To bylo fakt smutný, říká Kelly.

– Ale bylo to akorát dobře. Ta malá holka by kurva chcípla na AIDS, voe, dyby nechcípla ve spánku. To je pro dítě jednodušší smrt, voe, prohlásí Begbie.

Alison na něho pobouřeně zasyčí: – Lesley nebyla HIV pozitivní! Zorinka byla dokonale zdravé dítě! Přestože Frankova poznámka i jeho vyvedla z míry, Renton si nemohl nevšimnout, že Alison, pokaždé když je rozčílená, mluví činaně. Zachvátí ho nejasný pocit viny, že je takový prosťáček. Begbie se culí.

– Ale gdo to může vědět? pochleboval Dawsy. Renton na něj vrhne tvrdý, vyzývavý pohled, ke kterému by se u Begbieho nikdy neodvážil. Agresivita byla vylita tam, kde nebude opětována.

Dawsy krotce pokrčil rameny: – Já řikám akorát to, že si kurva nigdo nemůže bejt jistej.

U baru vedou Spud a Gav jakousi opile žvatlavou konverzaci.

– Hele voe, mysliš, že bude Renta šukat Kelly? optá se Gav.

– Nevim. Skončila to voe s tim frajerem Desem, jakřikám, á Rentá uš nechodí s Hazel. Prosťé svéprávný lidi jakřikám, né.

– Ten skurvenej Des, voe. To pako voe nenávidím.

– …toho kocoura neznám, voe, jakřikám… né.

– Jasně že ho kurva znáš, voe! Dyť je to kurva tvůj bratranec, Spude. Des! Des Feeney!

– …jó, jasně čéče… tendleten Des. Stejnak toho kuka nijak moc neznám. Do toho kolíka sem jakřikám vrazil akorát párkrát, dyš sme byli malí haranti, né? Ale stejnak je to nářez, voe, Hazel je na párty s jiným chlápkem a prostě Renta s Kelly, viš… nářez, voe.

– Tahleta Hazel je stejnak stará nabručená kráva. Nigdy sem neviděl, že by se ta holka usmívala. Ale, ti řikám, neni divu, dyš chodí s Rentou. Bejt s chlápkem, kerej je furt vodvařenej, nemůže bejt zrovna zábavný.

– Jó, jakřikám… fak nářes… Spud se na moment optal sám sebe, jestli tím Gav nepřímo nenaráží na něj, když se zmiňuje o těch, kdo jsou neustále odvaření, ale pak dojde k závěru, že to byla jen nevinná poznámka. Gav je v pohodě.

Spudovy zmatené myšlenky se stočí k sexu. Na tom večírku jako by každý někoho měl, každý mimo něj. Strašně rád by si zašoustal. Jeho problém spočíval v tom, že když je čistý nebo střízlivý, tak je moc nesmělý, a když se opije nebo zkouří, tak je zase moc našrot, než aby na ženy udělal dojem. V poslední době je posedlý Nicolou Hanlonovou, o které si myslí, že vypadá tak trochu jako Kylie Minogue.

Před pár měsíci si s ním Nicola povídala, když šlí z párty v Sighthillu na jinou ve Wester Hailes. Oddělili se od zbytku tlupy a bylo jim fajn. Byla velmi přístupná a Spud mluvil tak volně, jel zrovna na spídu. Vlastně to vypadalo, jako by visela na každičkém jeho slovu. Spud si přál, aby se na tu párty nikdy nedostali, aby jen do nekonečna šli a povídali si. Vešli do podchodu a Spud si myslel, že by mohl položit Nicole ruku kolem pasu. Pak se mu v duchu vybavila pasáž z jedné písně od Smiths, kterou měl vždycky rád, jmenovala se „Je světlo, které nikdy nepohasne“:

a v podchodu byl zvláštní šerosvit

myslel jsem, bože, konečně přišla moje chvíle,

ale podivnej strach mi sebral všechen klid

a já to nedokázal vyslovit

Morriseyho smutný hlas shrnul jeho pocity. Nepoložil Nicole ruku okolo boků a pokusy namluvit si ji byly od té chvíle nedomrlé a pitomé. Místo toho si to s Rentou a Mattym šlehnul v ložnici a blaženě vychutnával osvobození od úzkostlivého přemítání, jestli ji sbalí nebo nesbalí.

Když se Spudovi přihodilo, že se s někým vyspal, bylo to v zásadě tehdy, když se ho zmocnila nějaká silnější vůle. Ale vždycky se zdálo, že katastrofa nemůže být daleko. Jednou večer ho v hospodě na Grassmarket klofla Laura McEwan, dívka s děsivou sexuální reputací, a odvedla si ho domů.

– Chci, abys mě zbavil mýho prdelního panenství, řekla mu.

– E? Spud tomu nemohl uvěřit.

– Mrdej mě do prdele. Tudy sem to ještě nigdy nedělala.

– E jó… žůžo, é jakřikám, é žůžo…

Spud se cítil jako jediný vyvolený. Věděl, že Šoufek, Renton a Matty, všichni to dělali s Laurou, která měla sklony připojit se k nějaké společnosti, ošoustat každého chlápka, který se tam vyskytoval, a pokračovat jinde. Ale šlo o to, že nikdo z nich nikdy neudělal to, co bude dělat on.

Jenomže, bylo tady pár věcí, které chtěla Laura napřed udělat se Spudem. Izolepou mu svázala zápěstí a kotníky.

– Dělám to proto, protože nechci, abys mi ublížil. Rozumíš? Budem to dělat ze strany. Jak začnu cejtit bolest, tak tim to kurva končí. Jo? Protože mně nigdo nesmí ublížit. Žánej čurák mi nigdy nesmí ublížit. Rozumiš? Mluvila hrubě a nevlídně.

– Jó… to je jakřikám, žůžo… řekl Spud. Nechtěl nikomu ublížit. Tak nespravedlivé podezření ho šokovalo.

Laura o krok ustoupila a obdivovala se své práci.

– Udělej mi to, to je krásný, říkala a přitom si přejížděla rukou v rozkroku, zatímco nahý Spud ležel svázaný v posteli. Spud si připadal zranitelný a podivně ostýchavý. Ještě nikdy předtím nebyl svázán a nikdy mu nikdo neřekl, že je krásný. Pak si Laura vzala Spudova dlouhého, útlého ptáka do pusy a začala ho kouřit.

S napůl intuitivní a napůl naučenou odborností přestala právě ve chvíli, když se extatický Spud už už chystal udělat. Pak odešla pryč. Spud začínal být z téhleté bondage paranoidní. Každý říkal, že Laura je cvok. Od té doby, co zařídila, aby její stálý přítel Roy skončil v blázinci, protože už měla dost jeho impotence, drogové bezuzdnosti a deprese, tedy hlavně toho prvně jmenovaného, od té chvíle ošoustala každého, kdo byl v dohledu.

– Hrozně dlouho mi to neuďál pořádně, řekla Laura Spudovi, jako kdyby to měla být omluva za to, že ho nechala zavřít do cvokámy. Spud si nicméně uvědomil, že krutost a bezohlednost byla součástí jejího půvabu. Šoufek se o ní zmiňoval jako o „sexuální bohyni.“

Vrátila se do ložnice a podívala se na něj, jak je uvázán a ponechán jí v plen.

– Chci, abys mi to teď udělal do prdele. Ale nejdříf ti pořádně natřu ptáka vazelínou, aby mě neporanil, až ho tam budeš strkat. Budu mít stažený svalstvo, protože tohle je pro mě nový, ale budu se snažit uvolnit. Pořádně si natáhla z jointa.

Laura nebyla nijak zvlášť precizní. V toaletní skříňce v koupelně žádnou vazelínu nenašla. Nicméně, našla nějakou jinou věc, která by se dala použít jako lubrikant. Bylo to lepkavé a mazlavé. S lehkou hlavou to Spudovi nanesla na ptáka. Byla to sportovka.

Zažralo se to do něj a Spud zařval nesmírnou bolestí. Křečovitě škubal svými pouty, měl pocit, jako by špičku jeho penisu odsekla gilotina.

– Do prdele. Sorry, Spude, řekla Laura s otevřenou pusou.

Pomohla mu slézt s postele a dovedla ho na toaletu. Poskakoval vedle ní, oslepovaly ho slzy, které mu z té bolesti vyhrkly do očí. Naplnila umývadlo vodou a pak odešla hledat nůž, kterým by odřízla pouta na jeho kotnících a na zápěstí. Spud se snažil udržet vratkou rovnováhu a přitom si strčil ptáka do vody. Ta ho do něj žahla ještě prudčeji, byl to takový šok, že uskočil zpátky. Jak padal, vrazil hlavou do záchodové mísy a nad okem si rozsekl obličej. Když se Laura vrátila, byl Spud v bezvědomí a na lino crčela hustá, tmavá krev.

Laura zavolala záchranku a Spud se probudil v nemocnici, těžce otřesený, se šesti stehy nad okem.

Nakonec ji nikdy do zadku nešoustal. Povídalo se, že frustrovaná Laura zavolala krátce nato Šoufkovi, který přijel a svého kamaráda zastoupil.

Nedlouho po katastrofě se Spudův zájem stočil na Nicolu Hanlon.

– E, to mě překvapuje, voe, že na tý párty nebyla Nikolka, jakřikám… Nikolka, viš? Jakřikám, řekl Gavovi.

– No jó. Nadržená kurvička je to. Dělá to všema způsobama, pravil nenuceně Gav.

– Fak jo?

Gav si všiml té špatně zakrývané úzkosti a znepokojení na Spudově tváři, v nitru si ho škodolibě vychutnával, ale přitom pokračoval pevným, energickým, suchým stylem. – No jó. Párkrát sem ji přefik. Jakó, neni to špatná pichna. Šoufek by ti moh vyprávět. Renta taky. A myslim, že i Tommy. Určitě kolem ní chvíli šmejdil.

– Fak jó?… é, jasně… Spud se cítí trochu spařené a zároveň optimisticky. Dojde k závěru, že se bude muset snažit držet dál ode všech drog, má dojem, jako by mu všechno utíkalo rovnou před nosem.

Naproti za stolem Begbie naznačuje potřebu nějaké vydatnější stravy: – Kurva já bych žral. Poťte někam na kus slušnýho žvance a pak zapadnem do ňáký slušný nálevny. Zahořkle se rozhlédne po té nikotinem olepené jeskyni, které tu říkají bar, jako nějaký nadutý aristokrat, který se octl ve stísněných poměrech. Ale ve skutečnosti jen zahlédl u baru toho starého opilce.

Byla ještě tma, když vycházeli z hospody a vydali se směrem ke kavárně na Portland Street.

– Sichni chtěj kompletní snídani, Begbie entuziasticky pohlédne na ostatní.

– Všichni souhlasně kývají, kromě Rentona.

– Ne. Já nechci žádný maso, řekne.

– Tak já ti voe tu tvoji posranou slaninu s párkem klidně sežeru a jelito taky.

– Jó, to jistě, řekne Renton uštěpačně.

– Tak já ti za to voe přihodím vejce a fazole a voe i to posraný rajče ze svýho voe!

– F pohodě, opáčí Renton a pak se obrátí na číšnici. – Používáte při fritování rostlinný olej, nebo živočišný tuk?

– Né, tůk, odpoví číšnice a podívá se na něj jako na imbecila.

– Ty voe Marku, dopiči. Dyť je to jednó, povídá Gav.

– Co jí, je Markova věc, zastane se jej Kelly. Renton si připadá jako pasák.

– Ty nám voe fšem akorát kazíš chuť, Rento, zavrčí Begbie.

– Jak kazim? Otočí se na číšnici: – Jednu sýrovou bagetu se salátem.

– Fšichni sme se dohodli, že si fšichni dáme kompletní snídani, prohlásí Begbie.

Renton tomu nemůže uvěřit. Nejraději by Begbieho poslal do prdele. Místo toho překoná svoje instinkty a pomalu zakroutí hlavou. – Já maso nejím, Franco.

– Posranej vegetariányzmus. Kravina posraná. Potřebuješ maso. Posranej feťák a voe dělá si starosti s tim, co si strká do těla, voe! To je kurva k smíchu!

– Já prostě nejim maso, povídá Renton, připadá si hloupě, protože se všichni chichotají.

– Hlavně mi kurva neřikej, že voe nemáš rát, dyš se zabíjej zvířata. Jen si voe spomeň na všecky ty psy a kočky, keiý sme stříleli vzduchofkou! A co ty posraný holubi, co sme je upalovali. Tendleten zmrd přidělával bílejm myším na tělo bouchačky – jako rachejtle, voe.

– Vo zabíjení zvířat se nestarám. Já je prostě jenom nerat jim, Renton pokrčí rameny, stydí se, že se Kelly dozvěděla o jeho krutostech z telecích let.

– Ste hnusný, krutý hajzlové. Nechápu, jak vůbec někdo může střelit psa, pohrdavě poznamená Alison a přitom kroutí hlavou.

– Nó, já zas nechápu, jak může někdo zabít a sežrat prase, Renton ukáže na párek a slaninu na jejím talíři.

– To neni totéž.

Spud se rozhlédne: – To je é, jakřikám… Renta dělá správnou věc, ale sou to takňák nesprávný důvody. Nikdy se jakřikám nenaučíme milovat sami sebe, dokud se nenaučíme starat vo ty slabší věci, jakřikám zvířatá a ták… ale je fajn, že je Renta vegetarián… jakřikám, jesi d to vydrží… jakřikám…

Begbie plavně zavibruje tělem a prsty ukáže na Spuda znamení míru. Ostatní se smějí. Renton, který je Spudovi vděčný, že se ho zkusil zastat, do toho vstoupí, aby odvrátil posměch od svého spojence.

– Neni problém vydržet to. Já prostě nenávidím maso. Je mi z něj na blití. To je vše.

– Ale já pořád řikám, že každýmu akorát kurva kazíš chuť, voe.

– Jak?

– Protože sem kurva řek, tak! zasyčí Begbie a ukáže na sebe.

Renton znovu pokrčí rameny. Hádat se dál nemělo smysl.

Všichni to do sebe překotně naházejí, všichni mimo Kelly, která si se svým jídlem hraje, nedbajíc, že na ni ostatní vrhají krkavčí pohledy. Nakonec seškrábe pár kousků Frankovi a Gavovi na prázdné talíře.

Poté, co vejde nervózně a nejistě vyhlížející chlápek v teplákovce Hearts, aby si nechal zabalit nějaké jídlo, a oni se dají do skandování: – Jó dyš seš, jó dyš seš hochu, jó dyš seš hochu hibby!, jsou vyzváni, aby odešli. To odstartuje směsku fotbalových a sračkově popových písní. Zena za pultem pohrozí, že zavolá policii, oni však budovu s povděkem opustí.

Zastaví se v jiné hospodě. Renton a Kelly si dají po sklence a pak se spolu vytratí. Gav, Dawsy, Begbie, Spud a Alison pokračují v intenzivním pití. Dawsy, který se už delší dobu sotva držel na nohou, vytuhne. Begbie se dá u baru do řeči s několika psychopaty, které odkudsi zná, a Gav drží majetnicky Alison okolo pasu.

Spud zaslechne, jak se rozehrál „Porcelán ve tvé ruce“ od T‘Pau a okamžitě mu dojde, že Begbie se dostal k jukeboxu. Snad úplně pokaždé tam pustil buď tohle, nebo „Bereš mi dech“ od Berlinu, nebo „Copak ty mě nechceš“ od Human League, nebo něco od Roda Stewarta.

Když Gav odvrávorá na záchod, Alison se na Spuda otočí. – Spu… Danny. Poď, pudem vocaď. Já chci jít domů.

– É… jó… jakřikám.

– Danny, já nechci jít domů sama. Poď se mnou.

– É, jó… domu, jasně… é…jasně.

Odplíží se ze zakouřeného baru tak nenápadně, jak jen jim ožralá těla dovolí.

– Poď domu a zůstaň chvíli se mnou Danny. Záný drogy, nic takovýho. Já teď nechci zůstat sama, Danny. Rozumíš, co tim myslim? Alison se na něj napjatě, tragicky zadívá, když se potácejí ulicí.

Spud přikývne. Má dojem, že ví co má na mysli, protože ani on nechce zůstat sám. Ale nikdy si nemůže být úplně jistý, nikdy.

POCIT SVOBODY

S Alison to začíná bejt vopravdu hrozný. Sedím s ní v týhletý kavárně a snažim si srovnat v hlavě ty hovadiny, kerý tu vykládá. Nadává na Marka, to je v pohodě, ale začíná mi to lízt krkem. Vim, že to myslí dobře, ale co vona sama a ten její Šimon, co za ní přídě a využije ji, když zrovna nemá nikoho jinýho, koho by vojel? Neni na tom zas tak dobře, aby takhle mluvila.

– Nevykládej si mě špatně, Kelly. Já mám Marka ráda. Dyš von má prostě spoustu problémů. Von neni to, co teď potřebuješ.

Ali se mě snaží chránit, protože se mnou vyjebal Des a ten potrat a tyhle věci. Jenže mě tím šíleně prudí. Měla by se slyšet. Snaží se praštit s heroinem a přitom si myslí, že je v pozici, kdy může každýmu vykládat, jak si má zařídit život.

– Jó, jasně, a Šimon je to, co potřebuješ ty?

– Ale Kelly, to já neřikám. To s tim nemá nic společnýho. Šimon se aspoň snaží držet vod heráku dál, Markovi je to fuk.

– Mark není feťák, bere to jenom někdy.

– Seš si jistá. Kde to kurva žiješ, Kelly? Právě pro tohle mu dala kopačky Hazel. Von sám se z tý věci není schopnej dostat. I ty sama teď mluvíš jak feťačka. Mysli takhle dál a hodně brzo v tom taky pojedeš.

Nebudu se s ní hádat. Stejně je načase, aby už šla na ten bytovej úřad.

Ali tam de kvůli neplacenýmu nájmu. Má z toho dost tiky, prostě nervy v kýblu a napružená, ale ten chlápek za pultem je v pohodě. Ali mu vysvětluje, že už nesmaží a že šla na pár pohovorů o zaměstnání. De to docela dobře. Daj jí pevnou částku, kerou má splácet každej tejden.

Ale je vidět, že Ali je ještě pořát napružená, podle toho jak zareaguje, dyž na nás před Hlavní poštou zahvízdaj ňáký chlápci, dělňasové.

– Jakjé, kóčó? křičí jeden.

Ali, protože je to pěkná koza, se na něj votočí.

– Máš holků? Já o tom pochybuju, protože seš tlustej, hnusnej vopruz. Proč si prostě nevezmeš nějakou prasáckou knížečku a nezajdeš si na záchod a neuděláš to s jediným člověkem, kterej je dost blbej na to, aby se tě dotknul – myslím tím tebe.

Ten chlap po ní hodí skutečně nenávistnej pohled, no, von se tak stejně koukal už předtím. Akorát to, že teď má důvod, aby ji nenáviděl, ne jenom proto, že je to ženská.

Jeho kamarádi dělaj: – Týýý jo! Týýý vole!, takňák ho popichujou a von tam akorát stojí a třese se vztekem. Jeden z dělňasů se houpe na lešení jako vopice. Pokleslí primáti, to je přesně to, čemu se podobaj. Sílený!

– Di do hajzlu, krávo pitomá! zavrčí.

Jenže Ali neustoupí ani o píď. Je to celý trochu trapný, ale vlasně taky docela sranda, protože pár lidí se zastavilo, aby zjistili, co je to za kravál. Dvě další holky, takový studentský typy s baťůžkama, stojej bok po boku s náma. Z toho mám prostě fak dobrej pocit. Úlet!

Ali, bože, ta ženská je taky mentál, povidá: – Ještě před chvilkou, když si mě otravoval, jsem byla kóča. Teď, když jsem tě poslala do prdele, sem kráva. Dobře, mladej, ty seš pořád tlustej, hnusnej vopruz a pořád budeš.

– A to si myslíme všechny, povídá s australským přízvukem jedna z těch holek baťůžkářek.

– Zasraný lesby! křičí jinej chlápek. To mi teda leze na kozy, dyž mě někdo nazve lesbou jenom proto, že protestuju, když mě votravujou hnusný, vypatlaný ignoranti.

– Dyby byli všichni chlápci tak slizký jako ty, tak bych se hrdě stala lesbou, synku! zařvu na ně. Fakticky sem to řekla? Sílený!

– Hoši, vy máte očividně ňákej problém. Proč se jednoduše neseberete a nevojedete jeden druhýho? povídá ta druhá Australanka.

Sešel se tu už pěknej houf a ňáký dvě starý ženušky nás poslouchaj.

– To je hrozný. Takhle mluvěj holky na kluky, povidá jedna.

– To vůbec neni hrozný. Sou to mizerný votrapové. Je hezký vidět mladý holky, jak při sobě držej. Dyby to takhle chodilo i za mejch časů.

– Ale Hildo, ty výrazy, ty výrazy. Ta první ženuška skrabatí rty a votřepe se.

– Jistě, ale co jejich výrazy? povídám jí.

Ty chlápci vypadaj rozpačitě, sou docela vyklepaný z toho davu, kerej se tu vytvořil. Ten už prostě jako roste sám ze sebe. Úlet! Pak přídě předák a hraje si na posranýho Ramba.

– Nemůžete tu zvěř držet pod dozorem? povídá jedna z těch Australanek.

– Copak nemaj nic jinýho na práci než obtěžovat ostatní?

– Koukejte zpátky dovnitř! vyštěkne ten předák, ukáže na ty chlápky, aby vypadli. My prostě jako uděláme ovace. To bylo skvělý. Úlet!

Vrátily jsme se s Ali přes ulici do Café Rio, a ty Australanky plus ty dvě ženušky šly taky. Ukázalo se, že ty „Australanky“ sou vlasně holky z Novýho Zélandu, kerý skutečně sou lesbičky, ale to je fuk. Tak se spolu projížděj po světě. To je šílený! To bych strašně ráda zkusila. Já a Ali; to by byl zápis. Jenže, přectav si přijet do Skotska v listopadu. To je vod přirození totálně šílený. Strašně dlouho sme pindaly vo všem možným a nemožným a Ali už ani nevypadala ze všeho tak zjebaná.

Potom sme se rozhodly, že pudem ke mně a zakouříme si haš a uvaříme ještě ňákej čaj. Snažili sme se překecat ty ženušky, aby šly, ale vony musely domů udělat svačinu svejm starejm, přestože sme jim jasně říkaly, ať ty voly nechaj, ať se vo svoje jídlo postaraj sami.

Jednu to vopravdu dost lákalo: – Chtěla bych bejt zas zpátky ve tvejch letech, holka, bejvala bych dála všecko úplně jinak, to ti povidám.

Cejtim se skvěle, vopravdu jako, prostě svobodná. Všechny sme svobodný. Bomba! Ali, Veronica a Jane (ty Novozélandanky) a já sme se u mě pořádně zhulily.

Nadávaly sme na chlapy, shodly sme se na tom, že to sou stupidní, mentálně retardovaný nižší živočichové. Nikdy předtím sem se necejtila bejt jinejm ženám tak blízko a skutečně sem si hrozně přála bejt lesbičkou. Někdy mi připadá, že chlapi sou dobrý akorát na vobčasný zašoustání. V jinejch vohledech dovedou bejt posraný votravové. Možná je to šílený, ale je to pravda, dyš se nad tim zamyslíš. Náš problém je v tom, že vo týhle věci moc často nepřemejšlíme a jednoduše přijímáme ty kecy, kerejma nás ty pitomci krměj.

Vodevřou se dveře a je to Mark. Hihňám se mu do ksichtu, nemužu si pomoct. Vejde a naprosto zmateně kouká, jak z něho padáme smíchy, totálně zhulený. Možná je to tim hašem, ale dyš von prostě vypadá tak divně, muži vypadaj tak divně, ty jejich srandovní, placatý těla a nepřirozený hlavy. Jak řekla Jane, sou to potvorný tvorečci, kerý nosej svoje rozmnožovací orgány na vnější části těla. Totální vymatlanost!

– Jakjé kóčó, křičí Ali výsměšným hlasem dělňase.

– Tak je vyval! chechtá se Veronica.

– Ty vole sem to kurva přeřís, né. Dóst dobrá šukačka, to ti voe teda mužu říc voe. Nó, měla ji kapku těsnou, jakó, povidám já a ukazuju na něj prstem, předvádím Frankův hlas. Frank Begbie, každé ženy sen, ani bych neřekla, to vode mě a Ali teda pěkně schytal.

Ale bere to dobře, chudák Mark, to mu musim přiznat. Akorát kroutí hlavou a směje se.

– Vočividně sem se stavil v nevhodnou dobu. Brnknu ti zej tra, říká mi.

– Ále… to si neber Marků… my si akorát děláme kozy… dyť to znáš… řiká provinile Ali. Z toho, co řekla, se hlasitě rozchechtám.

– Čí kozy to tady děláme? povidám. Všechny chcípáme smíchy. Ali a já sme se možná měly narodit jako chlapi, ve všem vidíme sex. Speciálně, dyš sme zhulený.

– V pohodě. Měj se, votočí se na mě a zamává, pak vodejde.

– Řekla bych, že některý z nich sou fajn, povidá Jane potom, když se uklidníme.

– Jó, dyž sou v menšině, tak sou fajn, povidám já a divim se, kde se ve mně bere ta nabroušenost, pak už se moc divit nechci.

NEPOLAPITELNÝ VAK

Kelly pracuje za barem místního lokálu v South Side. Jelikož je to populární podnik, má pořád co dělat. Toto sobotní odpoledne je obzvlášť nabito, když se stavili na skleničku Renton, Spud a Gav.

Do baru zavolá Šoufek, který čeká u telefonu v druhé hospodě naproti přes ulici.

– Hned sem u tebe, Marku, řekne Kelly Rentonovi, který přišel pro pití. Zvedne drnčící telefon. – Bar u Rutheforda, zapěje.

– Ahoj, řekne Šoufek pozměněným hlasem, jako ve stylu Malcolma Rifkinda.

– Dobrý den. Tady státní pošta. Někdo z těch hochů, co sedí u vás v hospodě, si u nás zapomněl takový větší… no, prostě vak.

– Vak? zeptá se Kelly.

– Mnó, je to taková větší taška, no spíš… zkrátka vak. Pozeptejte se prosím. Jsem si jistý, že jsem ty hochy viděl jít k vám.

– NĚKDO MÁ NA POŠTĚ VÁK! Zakřičí Kelly do lokálu. Pijící hosté, v naprosté většině muži, se na ni ohlédnou; na tvářích jim cuká úsměv. – NEZAPOMNĚL NĚKDO NA POŠTĚ VÁK? Několik chlápků u baru vyprskne a začnou se smát.

– Jéžiš vidite, to sem určitě já. Hned na to du, řekne jeden.

Kelly pořád nic nedochází. Zmatená tou podivnou reakcí řekne: – Ňákej chlápek řikal, jesi někdo nemáte na poště… pak jí poklesne hlas, oči se jí rozšíří a dá si ruku přes ústa, protože jí to konečně došlo.

Do hospody přijde Šoufek a pozvedne na Kelly obočí. Všichni tři vyprsknou smíchy.

Kelly po nich hodí obsah poloprázdného džbánku s vodou, ale oni to ani nezaregistrují. Zatímco jim to připadá jako dobrý fór, jí připadá, že byla ponížená. Má blbý pocit ze svého blbého pocitu, který má z toho, že není schopná vzít vtip.

Dokud si neuvědomí, že jí nevadí ani tak ten bujaře hloupoučkej vtip, jako spíš reakce mužů v lokále. Jak stojí za barem, připadá si jako zvíře, zavřené v kleci v nějaké zoo, jako zvířátko, které provedlo něco zábavného. Dívá se na jejich tváře, zkroucené do brunátné, vyjevené, zlomyslné sprostoty. Zase jde sranda na účet holky, pomyslí si, té hloupoučké holčinky za barovým pultem.

Renton se na ni podívá a zahlédne bolest a vztek. Bodne ho to. Kelly má přece takový smysl pro humor. Co se s ní stalo? Automaticky ho napadne: Spatné období v měsíci, když se rozhlédne a zachytí intonaci smíchu okolo baru. To není legrační smích.

Je to smích lynčujícího davu.

Jak sem to moh vědět, napadne ho. Jak sem to moh kurva vědět?

DOMA

SNADNEJ VEJVAR PRO PROFÍKY

Šlo to lehce jak facka, úplně jak facka, ale jakřikám, dyž Begbie je kurva tak nepříjemnej; ti jako mužu říc.

– Pamatuj, před nikým vo tom ani necekneš, voe. Vůbec před nikým voe, povidá mi.

– É, jakřikám, to je sámo a jasan čéče, jakřikám, jasan. Hoď se do klidu, Franco, hoď se do klidu. Zmákli sme to, jakřikám, né.

– Tojó, ale vůbec před nikým voe. Ani před Rentou a tak. Rozumíš.

Někerý kocouři si prostě nedaj radit. Řekneš „radit“, voni zamňoukaj „zradit“. Viš ne?

– A kurva žáný drogy, voe. Trochu si ty prachy šetři, dodá. Teď mi ten kocour vykládá, jak bych jako měl ten kov utratit, jakřikám.

Tohle je prostě takňák vošajstlich. Máme každej po pár tácech, jen co vyplatíme toho mladýho, jakřikám, a tendle kocour má ještě furt zježený chlupy. Betlák je prostě šelma kočkovitá, kerá neni na to, aby se prostě jentak schoulila v pěkným vyhřátým košíčku a jenom si tam vrrrrrrrrněla…

Vysápnem další pintu a pak zavolám Joe Baxíka. Tajdlety sportovní tašky, co je neseme, ty by čéče měly mít na straně napsaný LUP místo ADIDAS a HEAD, jakřikám. Normálka dva tácy, voe. Týoe! Né-buď z to-ho zdě-še-néj, je to jenom gesto mý extrémní… Jak by řek ten druhej Franco, pan mistr Zappa.

Taxík nás hodí k Begbiemu. Je tam June a na klíně má Betlova haranta.

– Vzbudils malýho, povídá Francovi, jako prostě vysvětluje. Franco se na ni podivá, jak dyby je chtěl voba vodkráglovat.

– Do píci. Poť Spude, dem kurva do ložnice. Ve vlasnim baráku nemáš kouska klidu! Ukáže ke dveřím, prostě.

– Co se děje? ptá se June.

– Do toho ti nic neni. Ty se kurva starej vo toho svýho haranta! vodsekne Begbie. Rek bych, že má svým spůsobem recht, jakřikám, Franco takňák neni zrovna to, čemu se řiká otcovskej typ, viš… é, co je vlasně Franco za typ?

Ale bylo to čéče stejnak nádherný. Žáný násilí, žáný problémy, né. Pár šperháků, a prostě sme, jako, napochodovali. Byla to ta falešná dlaždice v podlaze za pultem pod pokladnou, a tam byla velká, plátěná taška plná těch rostomilejch zlaťáčků. Žůžo! Všechny ty krásňoučký papíry a mince. Můj cestovní pas do lepších časů, jó voe, do lepších časů.

Zadrnčí zvonek. Sme s Frankem voba trochu nesví, pro případ, že by to byli labdickové, ale ukáže se, že to je ten malej kolík, kerej si de pro svůj díl. Akorát včas, jakřikám, protože máme s Frankem drobáky a papíráky po celý posteli, porcujem to jakřikám, viš ne?

– Zmákli ste to? povidá ten prcek, a pak se mu voči nevěřícně roztáhnou, dyš zahlídne všecky ty dobrůtky, co sou na posteli.

– Sedni si kurva! Ty vo tomhle koukej držet zobák, rozumíš? zavrčí Franco. Ten malej má v kalhotech, jakřikám.

Já chtěl Francovi říc, aby na to mmě nešel tak zvostra, viš? Vono jako, řikám, tendle kocourek nás na tyhle fiňáry přived. Ten malej nám vo tý věci řek, dokonce nám i podstrčil klíče, abysme si je vokopčili. I dyš jako nic neříkám, ten kocour Begbie mi to stejnak může vyčíst z tváře.

– Tenhle zmrt malej pude rovnou spátky do tý zmrdaný školy a začne tam ty svoje prachy rozhazovát, aby ho ty jeho posraný kamarádíčci a šecky ty malý holčičky žrali, voe.

– Nené, to nebudu, povidá ten malej.

– Drš kurva hubu! setře ho Begbie. Ten kolík je znova vyklepanej. Begbie se na mě vobrátí. – Teda bejt to voe já, tak bych to uďál určitě, kurva.

Zvedne se a hodí do terče na zdi tři šipky, s vopravdickou silou, vopravdicky brutálně, čéče. Ten malej vypadá vystrašeně.

– Je jedna věc, kerá je horší neš práskač, povidá a přitom vytáhne ty šipky z terče a mrskne je s tou samou zlověstnou silou zpátky. – A to je posranej kecal. Zmrd, kerej mele hubou, voe dycky nadělá víc škody než práskač, voe. To je kurva ten zmrd, kerej to práskačovi pošle. Práskač to pošle posranejm polišům. A pak sme šichni fpíče, voe.

Mrskne tomu malýmu šipku rovnou do vobličeje. Vyskočím, a ten klučina vykřikne a začne hystericky brečet, klepe se jako dyby dostal záchvat, jakřikám.

Vidim, že Begbie hodil akorát ten plastickej konec, dyš z něj předtím, neš ho hodil, tajně vodšrouboval ten kovovej bodec. Ten malej ještě furt brečí, jakřikám, z toho šoku a tak.

– Dyť to byl do píči akorát konec, čuráčku blbej! Kousek posraný umělý hmoty, voe! Franco se pohrdavě zasměje a napočítá malýmu porci bankovek, ale hlavně kováků. – Jesi tě stopnou poliši, taks tohle vyhrál na pouti v Porty nebo v herně v pasáži, voe. Zkus vo tom před ňákym zmrdem jenom ceknout a můžeš se voe modlit, aby tě poliši chytli a poslali do posranýho Polmontu dřív, než si tě najdu já, slyšels?

– Jo… ten klučina se ještě furt třese, jakřikám.

– A teď voe vypal, koukej mazat zpátky na tu svou posranou sobotní brigádu v Potřebách pro kutily, voe.

A pamatuj, voe, jesi uslyším, že se s těma prachama frajeříš, tak tě dostanu ještě než se spamatuješ, voe.

Ten malej sebere svý prachy a vodejde. Chudák malej dostal vlasně velký kulový, pár stovek ze skorém pěti táců, jakřikám. Teda spousta fiňárů na kocourka v tomhle věku, jesi mě kapíruješ. Ale připomínám, stejnak sem řek, že Franco byl na toho cvrčka trochu drsnej.

– Hele čéče, ten kluk přihrál každýmu z nás pár táců čéče… é, akorát prostě řikám Franco, jakřikám, možná sme byli na toho kolíka trochu drsný, jakřikám, viš?

– Já kurva nechci, aby se ten malej zmrd chlubil nebo s těma prachama mával před lidma. Dělat něco s takovejhlema malejma zmrdama, to je kurva ten nejriskantnější podnik, co muže bejt. Chybí jim kurva zdrženlivost, chápeš? Proto rád dělám krámy a baráky s tebou, Spude. Ty seš voe kurva vopravdickej profesionál, jako já, a nigdy to před nikým nevykecáš. Takovejhle profesionální přístup já respektuju, Spude. Dyš voe děláš s vopravdickejma profesionálama, tak to kurva neni problém.

– Jó… jasně čéče, jakřikám, povidám já. Co jinýho můžeš říc, jakřikám, ne? Vopravdický profesionálové. To zní dobře, dóst dobře.

DÁREK

Rozhod sem se, že už nezvládám zůstávat dál u svý matky, už mi z ní brnělo v hlavě. Takže se vo mě stará Gav, po dobu Mattyho pohřbu. Cestou vlakem se nic zvlášního neudálo, přesně jak sem to chtěl. Ve walkmanu sem měl ňáký kazety Fall, čtyři plešky piva a knížku vod H. P. Lovecrafta. Starej H. P. byl zasranej fašoun, ale umí vymyslet dobrej příběh. Dycky, dyž se do sedadla naproti mně vecpe nějaký usměvavý pako, tak se zatvářím, že si nepřeju, aby mě ňákej zmrd vyrušoval. Je to příjemná cesta, a to znamená, že krátká.

Gavův novej bejvák je na McDonald Road; rozhod sem se, že budu jako beránek. Dyš k němu přídu, neni zrovna v nejveselejší náladě. Zrovna chytnu menší stihu, že se možná jako vnucuju, dyž mi naznačí, v čem leží původ jeho trápení.

– Ti teda řeknu, Rento, ten zmrd Druhá cena, viš, povidá, zahořkle kroutí hlavou a ukazuje na prázdnej vobejvák, – dal sem mu prachy, aby to tu dal do pořádku; trochu sádrování a malování. Neska ráno mi povidá, du do kovomatu. Vod tý doby sem ho, zmrda, neviděl.

Měl sem puzení říc Gavovi, že je blázen, už proto, že tuhle práci svěřil Druhý Ceně, a že je kurva úplně vypatlanej, že mu dal prachy napřed. Jenže předpokládám, že tohle neni to, co by chtěl právě teď slyšet, a já sem tu jeho host. Místo toho hodím tašku do tý volný mísnosti a vemu ho do hospody.

Chci slyšet vo Mattym; co se s nim stalo. Ta zpráva mě samozřejmě šokovala, i dyš, musím říc, že mě zase tak moc nepřekvapila.

– Matty nikdy nevěděl, že je HIV pozitivní, povidá Gav. – Nejspíš byl pozitivní už delší dobu.

– A, byl to, jako, zápal plic nebo rakovina? voptám se.

– Ne, é toxoplazmóza. Záchvat, viš.

– Co? V tomhle se nevyznám.

– Je to smutný, voe. Něco takovýho se mohlo stát akorát Mattymu, Gav zakroutil hlavou. – Chtěl vidět tu svoji holčinku, malou Lisu, to dítě, co má se Shirley, viš? Shirley mu nedovolila přiblížit se k baráku. Teda, neni se čemu divit, dyš si vemeš v jakým byl tehdy stavu. No, to je fuk, prostě, znáš Nikolku Hanlonovou?

– Jó, malá Nicky, jasňé.

– Její kočka měla koťata, a tak vod ní Matty jedno dostal. Šlo vo to, že ten zmrd ho jako veme k Shirley a dá ho tomu dítěti, né? Takže ho veme na Wester Hailes, aby ho dal malý Lise jako dárek, ne?

Mezi tim kotětem a Mattyho záchvatem tedy nevidím moc velkou spojitost, ale tohleto zní jako typická historka vo Mattym. Zakroutím hlavou. – To je celej Matty. Jako gesto dostane malýho kocourka a pak ho nechá někomu jinýmu, aby se vo něj staral. Vsadím se, že s nim Shirley udála krátkej proces.

– Přesně, blbec jeden nechápávej, usměje se Gav a ponuře přikejvne. – Povidá mu: Nechci žánýho kocoura na hlídání, jen si ho vem a vypadni. Tagže Matty zůstal s tim kotětem na krku. Dovedeš si přectavit, co se asi dělo. To zvířátko bylo zanedbávaný, miska na vodpadky přetejkala chcankama; hovínka se válely po celým bejváku. Matty se prostě válel mezi tim všim, totálně vodvařenej buď na heráku nebo na fenmetráku nebo prostě v depresi, viš jaký míval stavy. Jak řikám, nevěděl že je HIV pozitivní. Nevěděl že z kočičích hovínek může chytit tuhletu toxoplazmózu.

– To já taky nevěděl, řeknu já. – Co je to, kurva?

– Nó, je to fak hrozný, vole. Sou to prostě jako abscesy na mozku, chápeš?

Po zádech mi přeběh mráz a na hrudi sem cejtil hroznou tíhu, dyš sem myslel na chudáka Mattyho. Jednou sem měl absces na ptákovi. Přectav si mít kurva něco takovýho na mozku, uvnitř, mít plnou hlavu hnisu. Do píci. Matty. To je šílený. – No a co se teda stalo?

– Začal mít bolesti hlavy, takže si akorát začal vo to víc šlehat, aby přehlušil tu bolest, né? Pak dostal, jako, mrtvici. Kluk, kerýmu je pětadvacet, dostane kurva mrtvici, vole, to je neskutečný. Potom sem toho zmrda málem nepoznal. Málem sem ho minul na ulici; tam na Walku, né? Ty vole, vypadal kurva jak stařec. Byl celej vohnutej na jednu stranu, belhal se jak ňákej kripl, vobličej měl celej zkroucenej. Takle na tom byl akorát tak tři tejdny, pak měl druhou mrtvici a umřel. Umřel doma. Byl tam chudák celý věky, než si sousedi začli stěžovat na kočičí mňoukání a na zápach, kerej z toho místa šel. Policajti vyrazili dveře. Matty ležel mrtvej, ksichtem v kaluži zaschlejch zvratků. To kotě bylo v pořádku.

Myslel sem na ten squat v Shepherd‘s Bush, ve kerym sme s Mattym bydleli; tehdá byl nejšťasnější. Měl celou tu věc vokolo punku rád. A tam měli rádi jeho. Přefik šechny holky, co v tom squatu byly, včetně tý micinky z Manchesteru, kerou sem se snažil sbalit nevimjak dlouho, takový měl štígro, zmrd jeden. Když sme se vrátili sem, tak se mu to chudákovi všechno nějak zvrtlo. Potom už to nepřestalo bejt špatný. Chudák Matty.

– Do hajzlu, zabručel Gav, – Ten čurák Parfémovej James. Zrovna tohle sme kurva potřebovali.

Zved sem hlavu a uviděl, jak ke mě přichází srdečnej, usměvavej vobličej Parfémovýho Jamese. Měl s sebou svůj kufřík.

– Jakjé Jamesi?

– Neni to špatný, kluci, neni to špatný. Kde ses Marku schovával?

– V Londýně, vopáčim. Parfémovej James byl hroznej vopruz; pokaždý se ti snažil střelit ňákou voňavku.

– Co, Marku, seš teď v ňákym romantickým vztahu?

– Né, bylo mi velkým potěšením sdělit mu to.

Parfémovej James se zamračil a sešpulil rty: – Jak se má ta tvoje švarná dáma, Gave?

– Fajn, zamumlá Gav.

– Jesi se nemejlim, tak naposlet, co sem tě tu viděl s tvojí švarnou dámou, měla na sobě Ninu Ricci, že jo?

– Já žánou voňafku nechci, prohlásí s chladnou rozhodností Gav.

Parfémovej James hodí hlavou na stranu a rozhodí rukama. – Vaše chyba. Ale mužu vám říc, neni lepší spůsob jak udělat na holku dojem, než parfém. Kytky sou moc dočasný a na čokolády můžete rovnou zapomenout, v týhle době, kdy se každá bojí vo figuru. Stejnak, mně je to volný, usměje se a stejně vodevře svůj kufřík, jako by měl jedinej pohled na tyhle flaštičky chcanek změnit náš názor. – Neska sem si ale ved dobře, nemužu si stěžovat. Váš kámoš, Druhá Cena, vlasně. Narazil sem na něj ve Shrubu asi tak před hodinou. Byl docela nalítej. Povidá: Přihraj mi ňákej parfém, stavuju se u Carol. Choval sem se k ní jak čurák, měl bych ji kapku rozmazlit. Nakoupil jich hromadu, takovej byl.

Gavovi viditelně poklesla brada. Zatne pěsti a zakroutí hlavou ve vzteklý rezignaci. Parfémovej James vyrazí napříč barem, aby si našel další voběť.

Kopnu do sebe svoji pintu. – Poď, schválně jesi najdem Druhou Cenu dřív, než ten zmrd prochlastá poslední zbytek tvejch peněs. Dals mu hodně?

– Dvě stě liber, řekne Gav.

– Blbče, povidám a začnu se tlemit. Nemužu si pomoc, prostě nervy.

– Chci si nechat vyšetřit mozek, uzná Gav, ale nedovede se přinutit do úsměvu. Rek bych, že dyž se to všecko veme kolem a kolem, tak toho kurva neni moc, nad čim by ses moh pousmát.

VZPOMÍNKY NA MATTYHO

1.

– Ahoj Nelly, jak jé? Kurva sme se dlouho neviděli, ty starej zmrde, Franco se usmál na Nellyho, který vypadal v obleku poněkud absurdně, s vytetovaným hadem, který se mu obtáčel kolem krku, a písečným ostrovem s palmami a šplouchajícím mořem, které měl vyryté na čele.

– Smutný, že to musí bejt jako zrovna za takovejch vokolností, odvětil vážně Nelly. Renton, který se zrovna bavil se Spudem, Alison a Steviem, se nad tímto prvním dnešním pohřebním klišé dovolil pousmát.

Spud chytil narážku a povídá: – Chudák Matty. To je kurva smutná zpráva, jakřikám, né?

– Tímhle sem s tim skončila. Vodteťka sem čistá, řekla Alison a třásla se, přestože měla ruce ovinuté okolo těla.

– Všichni tady vychcípáme, jesi se nedáme dohromady. To je kurva jasný, uznal Renton. – Spude, uš si šel na test? zeptal se.

– Hej… nech tohó čéče, teď neni vhodná chvíle bavit se vo tomhle… Matty má pohřeb, jakřikám.

– A gdy je vhodná chvíle? zeptal se Renton.

– Fak by si měl, Danny, fak by si měl, zapřísahala ho Alison.

– Možná je lepší, dyž to nevíš. Ci říc, jakřikám, jako jakej měl Matty život, dyž věděl, že je pozitivní?

– To byl Matty. Jakej měl jako život předtím než věděl, že je pozitivní? řekla Alison. Spud a Šoufek tomuto argumentu souhlasně přikývli.

V malé kapli, která byla přistavena k budově krematoria, měl pastor menší pindání o Mattym. To dopoledne měl stihnout hodně kremací a nemohl si dovolit moc se s tím srát. Několik krátkých komentářů, pár hymnů, jednu dvě modlitby a cvaknutí spínače, který poslal mrtvolu do spalovny. Ještě pár takových a má po šichtě.

– Pro ty z nás, kteří jsme se zde dnes sešli, plnil Matthew Connell v našich životech mnoho různých rolí. Matthew nám byl synem, bratrem, otcem a přítelem. Poslední dny v Matthewově mladém životě byly neradostné, bolestné. Avšak my musíme vzpomínat na opravdového Matthewa, na toho milujícího mladého muže, který měl tak velikou chuť do života. Matthew, jakožto nadšený muzikant, rád bavil přátele svojí hrou na kytaru…

Renton se nedokázal podívat do očí Spudovi, který stál vedle něj za kostelní lavicí, protože dostal záchvat nervózního smíchu. Matty byl ten nej mizernější kytarista, kterého znal, a s jakouž takouž dovedností zvládl zahrát jenom „Roadhouse Blues“ od Doors a pár kousků od Clash a Status Quo. Hodně se snažil zahrát ten riff, co je v „Clash City Rockers“, ale nikdy to nezvládl dokonale. Nicméně, Matty toho Fendera Strata miloval. Byla to úplně poslední věc, kterou prodal, držel se jí, když střelil i kombo, aby si mohl naplnit žíly svinstvem. Chudák Matty, pomyslel si Renton. Jak dobře ho vlastně kdokoliv z nás znal? Jak dobře může kdokoliv poznat kohokoliv jiného?

Stevie si přál, aby byl čtyři sta mil daleko, se Stellou ve svém bytě v Holloway. Bylo to poprvé, co byli od sebe odloučeni, od chvíle, kdy se tam spolu nastěhovali. Byl celý nesvůj. Ač se snažil co mohl, nedokázal si v hlavě udržet Mattyho podobu. Matty se pořád měnil ve Stellu.

Spud si říkal, že žít v Austrálii musí být fakt pitomý. To vedro, ten hmyz a všechna ta hloupá místa na předměstí, které vidíš v Sousedech a v Doma a v cizině. Vypadalo to, jako by v Austrálii snad nebyly žádné opravdické hospody a že to místo je něco jako teplá verze Barbeton Mains, Buckstonu nebo East Craigs. Vypadalo to prostě tak nudně, tak nahovno. Zajímalo ho, jaké to asi je ve starších částech Melbourne a Sydney a jestli tam mají činžáky jako v Edinburghu nebo Glasgowě nebo třeba i v New Yorku, a jestli ano, tak proč je v televizi nikdy neukážou. Taky ho zajímalo, proč myslí ve spojitosti s Mattym na Austrálii. Nejspíš proto, že kdykoliv se u něj stavili, tak ležel zfetovaný na matraci a díval se na nějaký australský seriál.

Alison vzpomínala na to, jak s Mattym spala. Teď už to bylo hrozně dávno, ještě dřív, než začala brát drogy. Mohlo jí být tak osumnáct. Pokoušela si vybavit Mattyho ptáka, jeho míry, ale nedovedla si ho promítnout před očima. Ale Mattyho tělo se jí vybavilo. Bylo hubené a pevné, i když nijak zvlášť svalnaté. Byl hubeně pohledný a měl neposedné, pronikavé oči, které svědčily o jeho neklidném charakteru. Jenže to, na co si vzpomínala nejvíce, bylo to, co jí tehdy Matty řekl, když spolu šli do postele. Řekl jí: – Udělám ti to tak, jak ti to ještě v životě nigdo neuďál. Měl pravdu. Nikdy jí to nikdo neudělal tak mizerně, ani předtím ani potom. Na Mattyho to přišlo během několika sekund, nasypal do ní svůj náklad a lapaje po dechu se z ní odvalil.

Vůbec se nesnažila zakrýt rozladěnost. – To teda stálo za hovno, řekla mu a vstala z postele, celá rozdychtěná a napjatá, naložená, ale nenaplněná, z té frustrace se jí chtělo křičet. Navlékla si šaty. On nic neříkal a ani se nepohnul, ale byla si jistá, že když odcházela, tak zahlédla, jak mu z očí stékají slzy. Tenhle obraz se na ni přilepil, když se dívala na tu dřevěnou bednu, a litovala, že tehdy nebyla laskavější.

Franco Begbie měl pocit vzteku a zmatku. Jakýkoliv úraz svého kamaráda bral jako osobní urážku. Pyšnil se tím, že dává na své kámoše pozor. Smrt jednoho z nich ho postavila tváří v tvář vlastní neschopnosti. Franco tento problém vyřešil tím, že obrátil svůj hněv na Mattyho. Vzpomněl si, jak byl jednou Matty vyklepanej strachy a v Lothian Road utekl před Cigošem a Mikey Forresterem a on se musel s obouma zmrdama vypořádat sám. Ne, že by to pro něj představovalo nějakou obtíž. Ale šlo o princip věci. Musíš stát za svýma kámošema. Za tuhle zbabělost mu Matty musel zaplatit: fyzicky tím, že byl bit, a společensky spoustou ponižujících narážek. Teď si uvědomil, že mu ten zmrd nezaplatil dost.

Paní Connellová myslela na Mattyho jako na malého kloučka. Všichni kluci byli špindírové, ale Matty byl obzvlášť hrozný. Ničil boty, oblečení dokázal téměř okamžitě dostat do stavu naprosté orvanosti. Nijak jí tedy neznepokojilo, že z něho vyrostl pankáč, když dospíval. Vypadalo to jako pouhá znouzectnost. Matty byl pankáč vždycky. Zvlášť jeden incident jí vytanul na mysli. Ještě jako dítě ji doprovázel, když si šla nechat nasadit umělé zuby. Cestou zpátky se v autobuse cítila trapně. Matty musel všem nutně oznámit, že jeho mámě dali falešné zuby. Bylo to obzvlášť milující dítě. Ztrácíš je, pomyslela si. Když dorostou sedmi let, přestanou být tvoji. Pak, jen co si na to zvykneš, se to přihodí znovu ve čtrnácti. Něco se stane. Když k tomu pak přidáš heroin, tak přestanou být svoji. Mattyho ubývalo, přibývalo heroinu.

Tiše a rytmicky vzlykala, válium odměřovalo její zármutek do krátkých nepříjemných vzdechů, snažilo se rozehnat bouřková mračna palčivé úzkosti a bolesti v jejím nitru a zároveň se je snažilo udržet pod kontrolou.

Anthony, Mattyho mladší bratr, přemýšlel o pomstě. O pomstě na všech těch grázlech, kteří zničili jeho bratra. Znal je, někteří z nich měli kurva tu drzost sem dneska přijít. Murphy, Renton a Williamson. Tyhle trapný hajzlové, co se tu promenádujou, jak dyby srali kornouty se zmrzlinou, jako kdyby věděli něco, co nikdo jiný, a přitom nejsou nic než feťácká verbež. Voni a ty záhadnější postavy za nimi. Jeho brácha, jeho slabej, pitoměj brácha, se s touhle verbeží zaplet.

Anthony se v duchu přenesl zpátky do doby, kdy ho Derek Sutherland ošklivě zmlátil v opuštěném železničním depu. Matty se to dozvěděl a šel si Deeka Suťherlanda, který byl stejně starý jako Anthony a o dva roky mladší než on, podat. Vzpomněl si, jak dychtivě očekával, až bude Deek Sutherland v rukou jeho bráchy naprosto znemožněn. Nakonec byl znemožněn zase Anthony, tentokrát prostřednictvím svého bratra. Bylo to skoro tak intenzivní jako ta nakládačka, kterou dostal sám, když se díval, jak jeho starý protivník téměř jakoby mimochodem rozdrtil a rozmlátil jeho bráchu. Matty ho tehdy zklamal. Od té doby zklamal úplně všechny.

Malá Lisa Connellová byla smutná, že její tatínek leží v té bedně, ale bude mít křídla jako andělíček a půjde do nebe. Babička brečela, když Lisa tvrdila, že se to může stát. On v té bedně prostě jako spí. Babička jí říkala, že ta bedna půjde pryč, do nebe. Lisa si tedy myslela, že andělům narostou křídla a odletí do nebe. Trochu jí dělalo starosti to, že přece nebude moci létat, dokud ho nepustí z té bedny. No, ale oni asi vědí, co dělají. Nebe, to znělo lákavě. Jednou tam půjde taky a uvidí se s tatínkem. Když se za ní přišel do Wester Hailes podívat, nebylo mu obvykle dobře a ona na něj nesměla mluvit. To bude príma, až půjde do nebe, aby si s nim hrála, jako si spolu hráli, když byla hodně malinká. V nebi se zase uzdraví. V nebi to bude jiný než ve Wester Hailes.

Shirley držela svou dcerku pevně za ruku a cuchala jí kudrlinky. Lisa se zdála být jediným důkazem, že Mattyho život nebyl úplně zbytečný. Avšak při pohledu na to dítě se nebylo možné zbavit pocitu, že zásadní důkaz to není. Matty byl otcem jen podle příjmení. Shirley iritovalo, že se o něm pastor zmiňoval jako o otci. Otcem byla ona, stejně jako matkou. Matty poskytl sperma, několikrát se stavil a pohrál si s Lisou, než ho herák dostal úplně. To bylo vše, čím přispěl.

Vždycky v něm byla jakási slabost, neschopnost vyrovnat se se svojí zodpovědností a také se vyrovnat se silou svých emocí. Většina feťáků, které poznala, byli uzavření romantici. Matty jím byl. Tohle v něm Shirley milovala, milovala to, když byl otevřený, něžný, milující a plný života. Nikdy mu to nevydrželo. I před tím, než přišel herák, na něj často padla jakási zahořklost a hrubost. Psával jí milostné básně. Byly krásné, možná ne v literárním smyslu, ale tou úžasnou čistotou nádherných citů, které jí tlumočily. Jednou jí přečetl a potom zapálil jeden mimořádně milý verš, který pro ni napsal.

Rozbrečela se a zeptala se ho, proč to udělal, protože se jí ty plameny zdály být tak symbolické. Byl to ten nejbolestivější zážitek, který Shirley v životě zažila.

Rozhlédl se kolem dokola po jejím zchátralém kvartýru. – Podívej se na to. Neměla bys mít sny, dyž žiješ takhle. Dyť se tím akorát obelháváš, akorát se tím mučíš.

Jeho oči byly černé a neprostupné. Jeho nakažlivý cynismus a zoufalství jí vzaly naději na lepší život. Jednou dokonce hrozilo, že v ní zničí veškerý zdravý rozum, až si jednou statečně řekla: Už dost.

2.

Pánové prosím vás, snažte se tolik nekřičet, žadonil ztrápeně vyhlížející barman na skupince truchlících pozůstalých, která se nyní smrskla na zdravé jádro skalních opilců. Hodiny stoického pití a nostalgického zadumání konečně ustoupily zpěvu. Když zpívali, bylo jim krásně. Všechno napětí z nich odplývalo. Barman byl ignorován.

Hanba tobě, Seamusi O’Briene

Všechny holky v Dublinu teď brečí

Už maj dost tvých podvodů a fa lešných řečí

A proto hanba tobě, Seamusi O’Briene

– PROSÍMVÁS! Můžete být zticha! vykřikl. Malý hotýlek v činané části Leithu nebyl na tento druh chování zvyklý, zvláště ve všední den.

– Cože to kurva ten zmrd posranej řek? Máme přece kurva právo pořáně se s kamarádem rozloučit! Begbie vrhl na barmana krvelačný pohled.

– Hej Franco. Renton si uvědomil nebezpečí, uchopil Begbieho za rameno a snažil se ho rychle přenést do méně agresivního rozpoložení. – Pamatuješ, jak si byl se mnou a s Mattym na Národních dostizích?

– Jisté. Voe jistě, že si pomatuju! Kurva sem řek tomu zmrdovi vod televize, ať de do píči. Jak se ten zmrt menoval?

– Keith Chegwin. Cheggers.

– To je von voe. Cheggers.

– Jako ten chlápek v telcé? Cheggers hraje pop? Myslíte toho? optal se Gav.

– Přesně toho, odvětil Renton, zatímco Franco se na něj shovívavě zašklebil, čímž ho pobídl, aby pokračoval ve vyprávění. – Byli sme prostě na Národních né? Tenhleten zmrd Cheggers dělá ňáký interview pro City Radio Liverpool, prostě plká nesmysly s kolíkama z davu, né? No a příšeře se k nám a nám se s tim zmrdem kecat nechtělo, no ale znáš Mattyho, si myslí jaká to neni sláva a vykládá mu, jaký je to boží bejt tady v Liverpoolu, Keithe, a máme se tu skvěle a takovýdle pindy. Pak ten debil, ten Cheggers, nebo jako se tomu čuranovi nadává, strčí mikrofon před Franka. Renton ukáže na Begbieho. – A von prej: Di do píči, kreténe! Cheggers byl vole rudej jak rak. Museli v tom tak zvaným živým vysílání udělat třísekundovou pauzu, aby celou věc smazali.

Zatímco se smáli, Begbie svůj čin omluvil.

– Byli sme tam kurva na posranejch dostizích a ne aby sme se voe bavili s ňákym posranym debilem z posranýho rádia voe. Tvářil se přitom jako slavná celebrita, znuděná tím, jak ji média ustavičně otravují, aby jim poskytla interview.

Jenže Franco si vždycky našel něco, kvůli čemu se mohl rozčílit.

– Ten posranej Šoufek tu měl bejt. Matty byl kurva jeho kámoš, né? oznámil ostatním.

– Eh, dyš von je ale ve Francii… s tou holkou, jakřikám. Nejspíš to nemoh jen tak utnout čéče, viš… ci tim říc… prostě Francié, jakřikám, opile poznamenal Spud.

– To neni žánej důvod. Renta a Stevie kuli tomu přijeli až z Londýna. Dyž mužou Renta a Stevie přijet z Londýna, muže Šoufek přijet i z tý posraný Francie.

Spudovy smysly byly nebezpečně otupeny alkoholem. Hloupě pokračoval v debatě. – Jasňé, jenže, é… Francie je dál… a to se tu bavíme vo jižní Francii, jakřikám. Viš?

Begbie se na Spuda nevěřícně zadíval. Očividně se nevyjádřil dostatečně srozumitelně. Mluvil tedy pomaleji, hlasitěji a s chraplavým zavrčením, jeho nelítostné rty se mu pod spalujícíma očima zkroutily do podivného tvaru.

– DYŠ MŮŽOU RENTA A STEVIE PŘIJET Z POSRANÝHO LONDÝNA, MŮŽE ŠOUFEK PŘIJET I Z TÝ POSRANÝ FRANCIE!

– Jó… přesně ták. Určitě se měl víc snažit. Pohřeb kamaráda, jakřikám, né? Spud si pomyslel, že skotské Konzervativní straně by pár Franků Betlů sakramentsky bodlo. Nejde o to, co říkáš, problém je pouze v komunikaci. A v umění vyjádřit se dostatečně srozumitelně je Begbie skutečně kádr.

Stevieho tahle sešlost těžce zmáhala. V těchto věcech už úplně vyšel ze cviku. Begbie ho chňapnul kolem ramen a druhou rukou chňapnul Rentona.

– Je to kurva paráda, že vás zmrdi zas vidim. Voba. Hele voe, Stevie, chci, abys mi na tohodle zmrda v tom Londýně dohlíd, přitom se otočil na Rentona. – Jesi to s tebou bude jako s Mattym voe, tak tě voe pěkně srovnám, zmrde jeden. To ti řiká Franco voe.

– Jesi to se mnou bude jako s Mattym, tak ze mě nezbude nic, co bys moh rovnat.

– To si kurva ani nenamlouvej, voe. Já tě voe vykopu z hlíny a dokopu tě až na posranej Leith Walk, voe. Rozuměls?

– Je fajn, že na mě myslíš, Franko.

– Sámo voe, že myslim, voe. Svý kámoše musíš podržet. Je to tak, Nelly?

– Có? Nelly se pomalu otočil, byl namol.

– Akorát sem řikal tomuhle zmrdovi, že svý kámoše musiš podržet.

– To je fak kurva jasan.

Spud si povídal s Alison. Renton proklouzl z Frankovy společnosti a přidal se k nim. Begbie držel Stevieho, jako nějakou trofej ho ukazoval Nellymu a vykládal mu, jakej je to boží skvělej zmrd.

Spud se otočil na Rentona. – Zrovna sem Ali povídal, že je to jako fak voe nářez, tohle celý, jakřikám, čéče. Na maníka v mym věku sem už těch pohřbů viděl nějak moc, jakřikám. Gdo je asi na řadě teď?

Renton pokrčil rameny. – Aspoň sme na to připravený, ať je to gdo chce. Dyby ti dávali za úmrtí někoho blízkýho diplom, tak uš mám dávno doktorát.

Po zavírací hodině vypochodovali jeden za druhým do studené noci a s lahvemi v rukou zamířili k Frankovu bytu. Strávili už dvanáct hodin pitím a vynášením soudů nad Mattyho životem a jeho motivacemi. Ti vnímavější z nich si uvědomili, že vše, k čemu ve svých analýzách došli, sečteno a podtrženo, jen pramálo přispělo k osvětlení téhle kruté hádanky.

Nebyli o nic moudřejší než na začátku.

ČISTÁ DILEMATA Č. 1

– Noták, dej si trošku tadytoho, je to dobrý, řekla mi a natahuje ke mně toho jointa. Jak jsem se sem kurva dostal? Měl sem jít domů a převlíknout se a pak se koukat na televizi, nebo jít do Princezny Diany. Za to může Mick a to jeho jedno rychlý po práci.

Teď jsem trošičku mimo mísu, furt ještě v saku a kravatě a sedím v tomhle pohodlným bytě mezi týpkama v denimkách, co se považujou za větší zhýralce, než ve skutečnosti sou. Tyhle víkendový šašci sou děsnej vopruz.

– Nech ho na pokoji, Paulo, řekne ta holka, co jsem ji potkal v hospodě. Snaží se mě dostat do postele s takovou tou zoufalou posedlostí, která bije do očí a se kterou se na podobnejch lodnýnskejch lokalitách setkáváš často. Nejspíš jí to vyjde, a to i přesto, že kdykoliv jdu na záchod a zkouším si v duchu vybavit jak asi vypadá, tak nejsem schopnej vyčarovat ani hodně hrubou podobu. Tyhle typy žen mě vytáčej, kundy z umělý hmoty. Jediný, co můžeš udělat, je přeříznout je, nechat se vydržovat, brát vod nich a pak odejít. Dokonce máš dojem, že bys je zklamal, kdybys udělal něco jinýho. Teď mluvím jako Šoufek, jenže teď a tady je jeho způsob myšlení naprosto na místě.

– Ále no ták, pane elegáne v saku. Vsadim se, že něco takovýho ste v životě neměl.

Upíjím vodku a tu holku si prohlížím. Je pěkně opálená a má hezky upravený vlasy, ale to jako by spíš jen zvýrazňovalo kapku seschlej, nezdravej vzhled. Koukám, koukám: další hloupá koza, co se snaží bejt drsňačkou z ulice. Hřbitovy sou plný takovejch.

Vezmu si toho jointa, přičuchnu k němu a vrátím ho zpátky. – Tráva s troškou opia, je to tak? optám se. Vlastně to voní jako dobrej materiál.

– Nó… řekne, tak trochu nestihá.

Znovu se zadívám na toho jointa, co jí hoří v ruce. Snažím se něco cítit. Cokoliv. To, co ve skutečnosti hledám, je ten démon, ten zlej sviňák, ten kretén uvnitř mě, kterej mi vypne mozek, kterej vystřelí ruku k jointu a jointa ke rtům a nasává a nasává jako vysavač. Jenže teď si nechce jít hrát. Možná tu už ani nebydlí. Jediný, co tu zbylo, je tenhle čurák, co to vede od deseti k pěti.

– Myslím, že tvoji milou nabídku přenechám jinému. Mysli si, že sem vůl, jestli chceš, ale já sem z drog vždycky kapku nervózní. Znám několik lidí, který do nich dělali a dostali se do problémů.

Pátravě si mě změří, jako by vycejtila, že důležitý bylo to, co jsem neřek. Očividně si připadá jako blbec a vstane a odejde ode mě.

– Ty seš blázen, normální blázen, ta holka, co jsem ji potkal v hospodě, kurva jak říkala, že se jmenuje, se děsně nahlas rozchechtá. Stejská se mi po Kelly, která je teď zpátky ve Skotsku. Kelly měla hezkej smích.

Abych řekl pravdu, celá ta záležitost s drogama mi teď prostě přijde jako hrozná nuda, i když sem teď vlastně mnohem nudnější, než když sem byl na heráku. Jde o to, že tenhle druh nudy je pro mě novej, a tedy ne až tak otravnej jak vypadá. Na chvíli to vydejchám. Na chviličku.

CO SI NADROBÍTE, TO SI TAKY SNÍTE

Bože, to je hned jasný; tohle bude zase večer. Mám račí, dyš je plno, ale dyš je tu takhle mrtvo, tak je čas votravnej. S tuzérama je to taky bez šancí. Do prdele!

V baru skoro nikdo neni. Andy sedí a vypadá znuděně, čte si Evening News. Graham je v kuchyni, připravuje jídlo a doufá, že ho někdo bude jíst. Vopírám se vo bar, sem vopravdu unavená. Ráno musím vodevzdat esej na hodinu filozofie. Je to vo morálce: jesi je relativní nebo absolutní, a za jakejch podmínek, atakdále, atakdále. Dyž na to pomyslím, chytá mě depka. Až dokončím tuhle šichtu, budu to psát celou noc. Je to děsný.

Po Londýně se mi nestejská, ale stejská se mi po Markovi… trošičku. No, možná trochu víc než jen trošičku, ale ne zas tak moc, jak sem myslela. Řikal, že jesi chci, tak mužu jít na univerzitu stejně dobře v Londýně jako doma. Dyš sem mu řekla, že žít na podpoře neni nikde jednoduchý, ale v Londýně je to nemožný, prostě aritmeticky nemožný, tak povidal, že vydělává slušný peníze a že bysme to spolu v pohodě zvládli. Dyš sem mu řekla, že nechci bejt vydržovaná, jako dyby von byl ňákej velkej pasák a já intelektuální děvka, tak řek, že by to nebylo tak. No prostě, já se vrátila, von zůstal, a nemyslím, že by toho někdo z nás dvou vopravdu litoval. Mark umí bejt něžnej, ale nevypadá, že by lidi skutečně potřeboval. Žila sem s nim šest měsíců a stejně si myslim, že ho ve skutečnosti pořádně neznám. Někdy mám pocit, že sem toho chtěla moc a že v něm je mnohem míň, než by se na první pohled zdálo.

Do restaurace přídou čtyři chlápci, vočividně vožralí. Šílený. Jeden mi připadá povědomej. Myslim, že sem ho možná viděla na univerzitě.

– Co vám mohu nabídnout? voptá se jich Andy.

– Pár lahví vašich nejlepších chcanek… a stůl pro čtyři… vyžblebtne jeden. Podle jejich přízvuku, voblečení a chování je mi jasný, že to sou Angličani ze střední nebo vyšší střední třídy. Tohle město je plný takovejlech bílejch kolonistů, hlavně že to řiká ta, kerá se právě vrátila z Londýna! Na univerzitě dřív bejvali geordies, scousers a brummies a teďka je z toho hřišťátko pro jihovýchodní Anglány, kerý vykopli z Oxbridge, a mezi vším tim je pár edinburgskejch absolventů měšťanky, co reprezentujou Skotsko.

Usměju se na ně. Musim se už zbavit těchhle předem upečenejch názorů a naučit se lidi brát jako lidi. To je Markův vliv, ty jeho předsudky sou nakažlivý, blbec jeden bláznivá. Sednou si.

Jeden povidá: – Jak se ve Skotsku říká hezkejm holkám?

Druhej vyštěkne: – Turistky! Bavěj se hodně hlasitě. Zmrdi drzí.

Pak jeden ukáže mym směrem a řekne: – No, já teda nevím. S támhletou bych si to nechal líbit.

Ty blbce. Ty zkurvenej blbej blbče.

Uvnitř mne to vře, ale snažim se tvářit, jakože sem tu poznámku neslyšela. Nemužu si dovolit přijít vo tenhle džob. Potřebuju peníze. Když nebudou prachy, nebude ani univerzita ani titul. A já ten titul chci. Do hajzlu, já ho chci víc než cokoliv jinýho.

Dyž si čtou jídelní lístek, tak se na mě jeden z nich, takový tmavovlasý hubený pako s dlouhou ofinou, chlípně usměje. – Jok se vedaé, koťaé? povidá fingovaným cockney akcentem. Nejspíš je to mezi bohatejma módní, vobčas promluvit přízvukem niších vrstev. Bože, jak ráda bych toho slizouna poslala do prdele. Takovýhle sračky já nemám zapotřebí… ale jó, mám.

– Noták holčinko, usměj se na nás! řekne ten tlusčí chlápek burácivym, oficírskym hlasem. Je to hlas arogantního, ignorantskýho majetku, kerej nějaká citlivost nebo intelekt ani neposkvrnily. Pokouším se shovívavě pousmát, ale svaly ve vobličeji mám ztuhlý. Díky bohu, taky.

Přijímání vobjednávky je noční můra. Sou zabraný do debaty vo kariéře; makléřina, public relations a obchodní zákon se zdaj bejt nejpopulárnější, a mezi řečí sou ke mně nenuceně povýšený a snažej se mě ponížit. Ten hubenej slizoun se mě dokonce zeptá v kolik končim a já ho ignoruju, zatímco zbytek začne vřískat a bubnovat rukama vo stůl. Votřesená a ponížená dokončím vobjednávku a vodeberu se do kuchyně.

Vzteky se celá třesu, zajímalo by mě, jak dlouho to udržim pod kontrolou. Kdyby tady tak dneska večer byla Louise nebo Marisa, prostě ňáká další ženská, se kerou bych si mohla promluvit.

– Nemůžeš prosimtě ty hovada vyhodit? vyštěknu na Grahama.

– To je byznys. Zákazník má vždycky pravdu, i když je to čurák.

Spomínám si, jak mi Mark vyprávěl vo tom, jak jednou v létě před pár rokama pracoval ve Wembley na Roční výstavě koní, se Šoufkem tam dělali catering. Dycky říkal že pinglové sou mocní, s pinglem si nikdy nic nezačínej. Má samozřejmě pravdu. Právě teď přišel čas tuhletu moc použít.

Sem uprostřed nepříjemný menstruace a připadám si taková celá vyškráblá a vyprahlá. Vodejdu na záchod a vyměním si tampóny, ten použitej, kerej je nasáknutej výtokem, zabalím do kouska toaletního papíru.

Pár těhle bohatejch, imperialistickejch bastardů si vobjednalo polívku; naši módní rajskou s pomeranči. Dyž je Graham zaměstnanej přípravou hlavních chodů, vemu ten zkrvavenej tampón a spustím ho jako čajovej sáček do první misky s polívkou. Potom vidličkou vymáčknu jeho špinavej obsah. V polívce plave pár vláken zčernalý děložní tkáně, dokud je nerozpustí jedno zdravý zamíchání lžičkou.

Přinesu ke stolu dva paštikový předkrmy a ty dvě polívky, přičemž si dávám pozor, aby tu řezanou dostal ten hubenej, napomádovanej zmetek. Jeden z party, chlápek s hnědým plnovousem a fenomenálně hnusným předkusem, vykládá vostatním u stolu, opět hrozně nahlas, jaká je to na Havaji hrůza.

– Je tam hrozný vedro. Ne že by mi vadilo teplo, jde prostě o to, že to není jako to pronikavý, pečící teplo v Jižní Kalifornii. Tohleto místo je tak hrozně vlhký, že se furt akorát potíš jak prase. Taky tě tam neustále obtěžuje vesnická chamraď, která se ti snaží prodat všecky ty svoje pitomý cetky.

– Ještě víno! ten tlustej zrzavej blbec na mě nedůtklivě vybuchne.

Du zpátky na záchod a naplním rendlík svojí močí. Mám problém s cystitídou, vobzvlášt když mám menstruaci. Moje čurání má takovej ten hnilobnej, kalnej vzhled, což naznačuje zánět močovejch cest.

Rozředím tim sklenici vína; vypadá to trochu kalně, ale voni sou tak nalitý, že si toho stejnak nevšimnou. Čtvrtinu vína vyleju do dřezu a doleju sklenici svým čuráním de resistence.

Trochou chcanek taky polejů tu jejich rybu. Maj úplně stejnou barvu a konzistenci jako ty zálivky, ve kerejch je marinovaná. To je nářez!

Ty blbci všecko sežerou a vypijou, aniž si něčeho všimnou.

Je problém vysrat se na záchodě na kousek novinovýho papíru; hajzl je malej a je vobtížný si dřepnout. Taky Graham kvůli něčemu křičí. Podaří se mi udělat malý mazlavý hovínko, kerý vemu s sebou a v mixéru ho smíchám s trochou smetany, a ten humus, kerej z toho vyleze, smísím s čokoládovou polevou, co se hřeje na pánvi. Polejů s tim jejich profiteroles. Vypadá to docela k jídlu. To je prdlý!

Připadám si nabitá vobrovskou silou a ty jejich urážky si vlasně docela vychutnávám. Usmívat se je teď mnohem jednodušší. A ten tlustoprd si vytáh tu krátkou slámku; jeho zmrzlina je přichucená jemnými linkami jedu na krysy. Doufám, že z toho Graham nebude mít nějaký potíže. Doufám, že tuhle restauraci nezavřou.

Teď si myslim, že budu muset do tý svý eseje napsat, že za jistejch vokolností je morálka relativní. To dyž k sobě budu upřímná. Jenže to neni názor Dr. Larmonta, takže se možná chytnu absolutna, abych si šplhla a dostala dobrou známku.

Je to všecko šílený.

TRAINSPOTTING NA CENTRÁLNÍM NÁDRAŽÍ V LEITHU

Město vypadá ponuře a nepřátelsky, když si to šlapu od Waverley. V průchodu na Calton Road, kousek vod překladiště pošty, na sebe řvou dva chlápci. Buď na sebe, anebo ty zmrdi řvou na mě. Fak skvělý místo a čas pro přemáhání návyku. I dyž, existuje vůbec nějaký dobrý místo? Zrychlím krok – což s touhle těškou kabelou neni snadný – a dostanu se na Leith Street. Co se kurva děje? Frajeři posraný. Já bych kurva nejrači…

Já bych měl kurva nejrači hezky šlapat dál. Svižně. V době, kdy se dostanu k Divadlu, je kravál těch dvou čuráků nahrazenej nadšeným klábosením zmrdů ze středních vrstev, kerý právě vypochodovali z opery: Carmen. Někerý z nich si to razej k restauracím na horním konci Walku, kde už byla rezervována místa. Já du dál. Je to pořád s kopce.

Minu svůj starej kvartýr na Montgomery Street, pak bejvalou fefáckou zónu v Albert Street, teď je to celý vypískovaný a vyfešákovaný. Policejní auťák freneticky vohulí sirénu, jak si to žene dolů Walkem. Tři chlápci se vypotácej z hospody a zamířej do činy. Jeden z těch zmrdů se mi chce podívat do vočí. Stačí slabounká záminka k tomu, abys moh někomu rozkopat tlamu, a ňáký nařvaný hovado ji drapne všema deseti. Znova dojde na to starý nenápadný zrychlení kroku.

Co se pravděpodobnosti týče, čím dál zajdeš směrem dolů po Walku, tím věčí je šance, že dostaneš na dršku. Já si proti vší přirozenosti připadám vo to bezpečnější, vo co hloub dolů se dostanu. Je to Leith. To myslim znamená domov.

Zaslechnu, jak někdo dáví a podivám se do uličky, co vede na staveniště. Sem svědkem toho, jak Druhá Cena vyhazuje hromadu žaludečních šťáv. Diskrétně počkám, aš se sebere, a pak na něj začnu mluvit.

– Rabe. Čoveče, seš v pohodě?

Votočí se a zakymácí se na místě, snaží se mě zavostřit, zatímco ty jeho těšký víčka se chtěj akorát zabouchnout jako ty ocelový rolety u tý asijský večerky naproti přes ulici.

Druhá Cena řekne něco, co zní trochu jako: – Čau Rento, tý borčé a ledoborčé… tý voe… Pak se mu takňák změní výraz ve vobličeji a řekne: – voe zkurvenej… já tě voe dostanu… Udělá vrávorávej krok vpřed a švihne po mně pěstí. I s tou svojí kabelou zvládnu udělat dostatečně rychlej krok vzad, a ten dementní vůl vrazí do zdi, pak zavrávorá nazpátek a spadne na prdel.

Pomužu mu vstát a von přitom furt žvatlá ňáký kraviny, kerejm nejsem schopnej porozumět, ale teďka je aspoň pasivnější.

Hned jak ho vobejmu rukou, abych mu pomoh jít, se ten debil sesype jak domeček z karet, s takovou tou naučenou nemohoucností, kerá bejvá pro chronický notory charakteristická, a zároveň totálně přestane klást vodpor. Svoji cestovní tašku musím hodit na zem, abych moh podpírat toho kreténa, aby nespad a nedostal dalšího facana vod chodníku. Tohle neni k ničemu.

Po Walku nahoru korzuje taxík, já na něj mávnu a na zadní sedadlo mu nacpu Druhou Cenu. Drožkář nevypadá moc nadšeně, ale já mu dám pětilibrovku a řeknu: – Vyhoď ho v Bowtow, kámo. Hawthornvale. Vodtamtuď už domu trefí. Nakonec, je vobdobí svátků. Zmrdi jako Druhá Cena se v týhle roční době prostě v pohodě ztratěj.

Měl sem pokušení nasednout do toho taxíku s Druháčem a vyskočit u mámina baráku, ale putyka u Tommyho Youngera vypadala tak lákavě. Uvnitř je Begbie, vede tam zasedání s několika chuligánama, z nichž jeden mi připadá povědomej.

– Rentá! Jak se kurva vedé, ty zmrde! Ses akorát vrátil z Londýna?

– Jó, potřás sem mu rukou a von si mě přitáh k sobě a tvrdě mě poplácal po zádech. – Právě sem hodil Druhou Cenu do Joe Baxíka, povidám.

– Ten zmrd. Poslal sem ho voe do prdele. Kurva druhej trestně postihnutelnej přestupek za jedinou noc. Ten zmrd je kurva normální přítěž. To je horší neš zkurvenej feťák, voe. Dyby nebyly Vánoce a tak, tak bych ho voe seřezal vlasníma rukama. Mezi nim a mnou je konec. Basta kurva fidli.

Begbie mě přectaví zmrdům z jeho společnosti. Co Druhá Cena uďál, že ho z týhle hordy vyhodili, to ani nechci vědět. Jeden z těch zmrdů je ten týpek Donnely, ten kluk ze Saughtonu, vypatlanec, co mu Mike Forrester lez do prdele. Vypadá to, že ho Forrester přestal jednoho dne bavit a dal mu pořádnou nakládačku. Takovou, co smrdí nemocnicí. Slušnějšímu chlápkovi by se tohle nestalo.

Begbie mě vodtáhne stranou a ztiší hlas.

– Viš, že Tommy je nemocnej?

– Jo, slyšel sem.

– Tak se na něj koukej jít poďvat, až budeš mít cestu kolem.

– Jó. Mám to v plánu.

– To je správný, voe. Právě ty bys tam měl voe zajít ze všech nejvíc. Já tě kurva nevobviňuju, Rento, povidám to tý zkurvený Druhý Ceně voe; za Tommyho já Rentu neviním. Je to kurva každýho život, voe. Já to Druhý Ceně řikal, voe.

Begbie pak pokračuje a řekne mi, jakej sem báječnej a skvělej zmrd, a čeká, že mu to voplatim, což poslušně provedu.

Chvíli funguju jako posila při obvyklý masáži Betlova ega, hraju přidavače fórů a vykládám partě někerý klasický betlovský historky, kerý toho zmrda vykreslujou jako drsňáka a neodolatelnýho samce. Dycky to zní hodnověrnějc, dyž to říká někdo jinej. My dva pak z hospody společně vodejdem a zamíříme dolů po Walku. Já už chci akorát složit hlavu u svý mámy, jenže Betl trvá na tom, že pudu k němu domů chlastat.

Jak kráčíme s Begbiem po Walku, tak dostávám spíš pocit dravce než voběti a začnu vyhledávat zmrdy, kerej m bych se moh zle podívat do vočí, dokud mi nedojde, jakej sem to vlasně trapnej debil.

Deme se vychcat na starý Centrální nádraží na Foot of the Walk, což je teďka pustej, bezútěšnej hangár, kerej pude brzo na demolici, a místo něj tu bude stát supermarket a plaveckej areál. Mám z toho taknějak smutnej pocit, idyš sem byl dycky moc mladej na to, abych tu někdy ňáký vlaky pamatoval.

– Tohle bylo pořáný nádraží. Jednu dobu si vocuť moh chytit vlak kams chtěl, nebo se to aspoň tak řiká, řikám já a pozoruju, jak moje kouřící chcanky šplíchaj na studenej kámen.

– Dyby tu furt jezdili vlaky voe, tak dávno v ňákym sedim a jedu z týhle zkurvený díry pryč, povidá Begbie. To pro něj bylo nevobvyklý, aby se takle vyjadřoval vo Leithu. Normálně měl tendence tohle místo romantizovat.

S flaškou vína v ruce se k nám připotácel starej vopilec, kerýho Begbie už chvíli pozoroval. Spousta takovejch chodila na tohle místo chlastat a chrápat.

– Copak tu hoši provádíte? Trainspotting, co? Povidá a nekontrolovatelně se rozchechtá nad tim, jak je kurva vtipnej.

– Jó. Přesně tak, vopáčí Begbie. Pak si pro sebe zamumlá: – Zmrde starej posranej.

– Jo ták, tak to já vás ftom nechám. Jen ftom pokračujte! Vodpotácel se, jeho chraplavej vopileckej chechot se rozlejhal po zpustlý hale. Všim sem si, že Begbie vypadal podivně zlomenej a jakoby celej nesvůj. Byl vode mě vodvrácenej.

Až pak sem si uvědomil, že ten starej notor byl Begbieho otec.

Cestou k Begbiemu sme byli zticha, dokud sme v Duke Street nenarazili na nějakýho chlápka. Begbie mu vrazil pěstí do ksichtu a von spadnul. Ten kolík jenom letmo zvednul oči, než se pokusil stáhnout do prenatální pozice. Begbie řek jenom „frajere posranej“ a několikrát do toho ležícího těla kopnul botou. Dyž se ten chlápek podíval na Begbieho, měl ve tváři spíš rezignaci neš strach. Ten kluk chápal úplně všecko.

Já sem neměl ani chuť nějak intervenovat, ani symbolicky. Nakonec se na mě Begbie votočil a ukázal hlavou tam, kam sme měli namířeno. Nechali sme toho chlapa zhroucenýho na chodníku a v tichosti sme šli dál, nikdo z nás se ani jednou neohlíd.

ZAPÁLENÁ LÝTKA

Bylo to poprvý, co jsem Johnnyho viděl po tom, co měl tu amputaci. Nevěděl sem, v jakým ho najdu stavu. Posledně, co sem ho viděl, byl pokrytej abscesama a furt žvanil vo tom, že pojede do Bangkoku.

K mýmu překvapení byl ten zmrd na člověka, kerej nedávno přišel vo nohu, dóst bujarej. – Rento! Ty chlape! Jak se máme, volé?

– De to Johnny. Hele, ta noha, to mě fakt mrzí.

Nad mojí starostlivosti se akorát zasmál. – Fodbalová kariéra v troubě. Ale stejně, Garyho Mackaye to nezastavilo, co?

Jenom sem se usmál.

– Bílej Labuťák nezůstane dlouho v doku. Jak se jednou naučím s tou posranou berlí, tak vyrážím zpátky do ulic. Tomuhle ptáčkovi křídla nepřistřihnou. Vemou mi nohy, ale křidýlka nigdy. Obtočil si ruku okolo ramen a poklepal na místo, odkud by mu vyrůstaly křídla, dyby ten zmrd ňáký měl. Mám pocit, že tomu věří. – A tohohle ptáčka nemůžeš zmňé-hé-ní-hí-t…, zpíval. Zajímalo by mě, na čem ten zmrd jede.

Jak dyby mi čet myšlenky, povidá: – Musiš vyzkoušet tajdleten cyklozin. Sám vo sobě stojí za hovno, ale počkej, dyž ho smícháš s metadonem, tývoe zmrde! Nejlepší rauš, jakej sem v životě měl. Včetně toho kolumbijskýho ejče, co sme ho měli tehdá v čtyřiaosumdesátym. Já vím, že seš těťka čistej, ale jesi nic jinýho, tak zkus tenhle koktejl.

– Takže doporučuješ, jo?

– Je to kurva to nej nej nej. Znáš přece Matku Představenou, Rento. Dyž přídě na drogy, tak věřim ve volnej trh. Ale musim přiznat Ústavu národního zdraví jeho díl. Vod doby, co sem přišel vo hnátu a nastoupil na metadonovou kůru, sem začal věřit, že stát je v tomhle našem průmyslovym vodvětví schopnej konkurovat soukromejm podnikatelům a nabídnout konzumentovi slušnej produkt za nízkou cenu. Tenhle metadon zkombinovanej s cyklozinem, ti řikám, rachot jak svině. Já se normálně akorát seberu, vemu si na klinice svoje kapsle a pak se povohlídnu po ňákejch manících, co dostávaj tenhleten cyklozin na recepis. Dávaj to těm chudákum, co maj rakovinu nebo AIDS, prostě. Menší čenž, a šichni sme spařený jak jetel.

Johnnymu došly žíly a začal si šlehat do tepen. Stačilo pár takovejch ďobnutí a chytil gangrénu. Pak musela noha pryč. Chytne mě, jak civim na ten obvázanej pahýl; nemoh sem se vod něj vodtrhnout.

– Hele ty jeden sračičko, já vim, na co myslíš. No, teda tu prostřední nohu Bílýmu Labuťákovi ještě nesebrali!

– Ale nené, protestuju, ale von už si vytahuje ptáka z trenek.

– Né, že by mi byl k dovíjakýmu užitku, hihňá se.

Všimnu si, že jeho kolík je pokrytej suchejma strupama, což naznačuje, že se hojí. – No, vypadá to, že to vysychá, myslim jako ty abscesy.

– To jó. Snažim se držet toho metadonu s cyklozinem, abych si uš nepíchal. Dyš sem viděl ten pahejl, myslel sem si, hele tohle je šance, další přístupová cesta, ale ten zmrd ve špitále mi povidá: Na to zapomeň. Strč si tam jehlu a seš v pěkný sračce. Ale ta podpůrná terapie neni tak špatná. Strategickej plán Bílýho Labuťáka je bejt zase pohyblivej, vysadit a zůstat čistej, a pak začít dýleřit jak se patří, čistě pro profit, žáný smažení. Povytáhne gumu u trenek a shrábne ten svůj strupovitej nástroj spátky dovnitř.

– Měl by ses na to vybodnout, čoveče, ponoukám ho. Ten zmrd je ale hluchej.

– Né, de mi vo to pořádně se napakovat a pak rovnou do Bangkoku.

Možná přišel vo nohu, ale jeho fantazírování vo tom, jak pláchne do Thajska, zůstalo nedotčený.

– Ale řikám, povidá, – Nechtěl sem čekat až budu v Thajsku, než si zašukám. Tohle v tobě probudí ta posraná blbovina s těma redukovanejma dávkama. Posledně, dyž přišla sestra, aby mi udála převaz, tak mi teda stál jak dělo. Normální stará kráska, a já tam sedim a stojí mi jako šraňky.

– Počkej, jen co se budeš moct hejbat Johnny, zkouším ho povzbudit.

– Sračky. Komu by se chtělo prcat zmrda s jednou hnátou. Budu za to muset platit, jó Bílej Labuťák šel hodně dolů. Ale stejnak, holkám je dycky lepší zaplatit. Udržuj vztahy na čistě byznysový stezce. Znělo to zahořkle. – Pořád ještě klátíš Kelly?

– Né, vrátila se sem. Nelíbil se mi způsob, jakým se zeptal, a nelíbilo se mi, jak mi vodpověděl.

– Nedávno se tu stavila ta píča Alison, řekne a odhalí tak původ svojí nakvašenosti. Ali a Kelly sou nejlepší kamarádky.

– Jo?

Kejvne na ten zavázanej pahýl, – Aby se mrkla na obludárium.

– Ale notak Johnny, taková přece Ali není.

Znova se rozesměje a sáhne pro Diet Coke bez

kofeinu, utrhne uzávěr a dá si loka. – Támhle v lednici sou další, nabízí mi a ukazuje ke kuchyni. Zakroutím odmítavě hlavou.

– No jó, nedávno se tu stavila. Teda, řek bych asi tak před pár tejdnama. A já na ni, hele kóčo, co dybys mi ho vyhulila. Jako na památku na starý časy, né. Ci říct, to je to nejmenší, co mohla pro Matku Představenou udělat, pro Bílýho Labufáka, kerej se vo ni kolikrát dobře postaral, do píči. A ta bezcitná děvka mě normálně vodkopla, zakroutí znechuceně hlavou. –Já sem tu kurvičku nikdy nevojel, rozumíš? Nikdy v životě. I dyš do toho byla celá hotová. Jednu dobu by se za jednu šlehu vode mě nechala prcat všema spůsobama.

– To je fakt, uznal sem já. To byla pravda. Nebo snad ne? Mezi mnou a Ali byla vždycky tichá válka. Vlastně nevim ani proč. Ať už je důvod jakejkoli, je pro mě tak lehčí uvěřit i těm nejhorším věcem, co vo ní kdo řek.

– Ale Bílej Labuťák by pannu v nouzi přeci nikdy nezneužil, usměje se.

– Jó, jasně, řeknu, za to bych nedal ani zlámanou grešli.

– To je bez keců, prohlásí ostře. – To sem nigdy neudal, nebo snad jo? Soudíš podle praxe.

– Jasně, ale to jen díky tomu, žes měl koule naložený v heráku.

– Ale, alé, von na to a buší se tou pleškou koly do prsou. – Bílej Labuťák se svejma kámošema nevyjebává. Zlatý pravidlo číslo jedna. Ani kuli heráku, ani kuli ničemu. V týhle záležitosti, Rento, nad bezúhonností Bílýho Labuťáka nikdy nepochybuj. Já taky neměl koule v heráku pořád. Dybych chtěl, tak mám její kundu na salámu. A idybych měl koule v heráku, moh sem jí pást. Levný maso, voe. Moh sem ji děvku postavit v krátký sukni a bez kalhotek na Easter Road; dát jí práci, aby byla zticha, strčit ji na podlahu ve veřejnejch hajzlech za tim skladištěm. Moh sem postavit šecky posraný hibsácký fanoušky do fronty a Bílej Labuťák by stál venku a vybíral bůra za hlavu. I dybych si třeba najmul sluhu, byly by zisky astro vole nomický, vole. A tejden nato bych zašel dolu do Tyney, dyž uš si všichni kluci užili, a nechal bych tam napochodovat všecky ty infikovaný Jambáče.

Je to neuvěřitelný, ale Johnny je stále HIV negativní, přestože měl prsty ve zřízení věčího počtu střelnic, než pan Cadona. Má bizarní teorii, že akorát Jambáči chytnou HIV a že Hibsáči sou imunní. – Bejval bych byl za vodou. Zaslouženej vodpočinek. Stačilo by pár tejdnů a moh sem bejt v Thajsku s bandou orientálních prdýlek zaparkovanejch na mým ciferníku. Ale neuďál sem to, protože se svejma kámošema nevyjebáváš.

– Jó Johnny, je to fuška bejt mužem pevných zásad, usměju se. Chce se mi vypadnout. Další rundu Labuťákovejch vyfantazírovanejch orientálních dobrodružství už nevydej chám.

– To je kurva bez keců. Muj problém byl v tom, že sem zapomněl na ty důležitý. V byznysu neni soucitu, a dyž dojde na zákony draka, tak sme všichni akorát partneři. Ale né, Bílej Labuťák, ten vůl s měkkým srcem do toho vpustí přátelství. A jak se mu ta sobecká šlapka vodmění? Já sem po ní chtěl akorát menší blow-job, to je celý. Už na to skoro šla, ze soucitu, kuli tý noze, né? Dokonce sem ji překecal, aby si nandala mejkap a rtěnku, tu neslíbatelnou, ne? Takže ho vyndám. Vona se akorát podívá na ty mokvající jizvy a dostane strach. Já jí řikám, ničeho se neboj, sliny sou přírodní antiseptikum.

– To se řiká, to je fakt, potvrdím mu to. Připozdívá se.

– Jo. A já ti Rento řeknu ještě něco, ta myšlenka, co sme ji měli tehdá v sedumasedumdesátym, byla dobrá. Jak sme na všecko plivali. Utopit svět ve slinách.

– Skoda, že sme vyschli, řeknu já a zvednu se, abych vodešel.

– Jó, přesně tak, to je bez keců, řekne Johnny Swan, ted už potichu.

Je načase, abych se ztratil.

ZIMA V ZÁPADNÍM GRANTONU

Tommy vypadá dobře. Je to děsivý. Umře. Někdy mezi příštími pěti týdny a příštími patnácti lety tu už Tommy nebude. Je velká šance, že se mnou to bude přesně stejný. Rozdíl je v tom, že u Tommyho se to už ví.

– Ahoj, Tommy, řeknu. Vypadá tak dobře.

– Čau, řekne von. Tommy sedí ve vodrbanym křesle. Vzduch je cejtit vlhkostí a vodpadkama, kerý měly bejt vynesený už dávno.

– Jak se cejtíš?

– De to.

– Chceš vo tom mluvit? Musim se ho zeptat.

– Ani ne, řekne, jako že chce.

Neobratně se posadím do úplně stejnýho křesla. Je tvrdý a koukaj z něho péra. Před mnoha lety to bylo křeslo někoho zazobanýho. Jenže prožilo aspoň dvě desetiletí v chudejch bytech. Teď tady dodělává společně s Tommym.

Teď vidím, že Tommy nevypadá až tak dobře. Něco chybí, něco, co k němu patřilo; jako nedokončený puzzle. Je to víc než šok nebo deprese. Je to tak trochu jako dyby už Tommy umřel a já nad nim držel smutek. Najednou si uvědomím, že smrt je vobvykle spíš proces, než událost. Lidi v zásadě umíraj krok za krokem, inkrementálně. Pomalu uhnívaj v domovech důchodců a ve špitálech, nebo prostě na podobnejch místech.

Tommy se ze Západního Grantonu nedostane. Posral si to u matky. Tohle je jeden z těch bytů, kterejm se řiká křečová žíla, a to proto, že omítka je pokrytá zasádrovanejma prasklinama. Tommy ho dostal z městskýho nouzovýho fondu. Patnác tisíc čekatelů a nikdo nechtěl tenhle. Je to vězení. Neni to vlasně vina radnice; vláda je donutila prodat všechny slušný baráky a nechat ty šmejďácký takovejm jako je Tommy. Z politickýho hlediska to dává dokonale smysl. Tady vládu nikdo nevolí, tak proč se kurva vobtěžovat pro někoho, kdo tě nebude podporovat? Z morálního hlediska je to jiná věc. Jenže, co má společnýho morálka s politikou? Všude de akorát vo love.

– Jak je v Londýně? voptá se

– De to, Tommy. Vlasně je to to samý jako tady.

– To teda jistě, řekne sarkasticky.

Na těžkejch, překližkou vyztuženejch dveřích bylo velkejma černejma písmenama napsaný INFIKOVANÁ KRYSA. Taky AIDSAK a FEŤÁK. Tuplácký haranti budou votravovat kohokoli. Ale do vočí Tommymu ještě nikdo nic neřek. Tommy je pěkně ramenatej bouchač, kterej věří v to, co Begbie nazývá disciplínou bejzbólový pálky. Taky má kámoše drsňáky, jako je Betl, a kámoše né až takový drsňáky, jako sem já. Přesto se Tommy stane vůči vobtěžování zranitelnějším. Jeho kamarádů bude ubývat zároveň s tím, jak porostou jeho potřeby. Převrácená, nebo zvrácená matematika života.

– Sel si na test, řiká.

– Jo– Čistej?

– Jo.

Tommy se na mě podívá. Jako by byl vzteklej a zároveň s tím úpěnlivě prosil.

– Ty si smažil víc neš já. A dělil ses vo nářadí. Vo Šoufkovo, Keezbovo, Raymieho, Spudovo, Labuťáčkovo… do píči, bral si i Mattyho věci. Ještě řekni, žes nikdy nevzal Mattyho nářadí.

– Já se Tommy nikdy nedělil. Tohle řiká každej, ale prostě já sem se nikdy nedělil, ani na střelnicích, řek sem mu. Sranda, úplně sem zapomněl na Keezba. Už pár let sedí v chládku. Už kdovíjak dlouho plánuju, že ho pudu zmrda navštívit. Ale je mi jasný, že se k tomu stejnak nikdy nedostanu.

– Kecy! Curáku! Dělil ses! Tommy se nakloní dopředu. Začíná brečet. Řikal sem si, jestli začne, tak se asi rozbrečím taky. Jenže to jediný, co cejtim, je hnusnej, svíravej vztek.

– Nikdy sem se nedělil, zakroutím hlavou.

Vopře se a usměje se sám pro sebe, ani se na mě nepodívá a začne nahlas přemítat, teď už bez jakýkoliv trpkosti.

– Je to sranda, jak to všecko funguje, co? Byls to ty a Spud a Šoufek a Labuťáček a spol., vy ste mě dostali k háčku. Dřív sem sedával s Druhou Cenou a Frankem u piva a smáli sme se vám, nadávali sme vám do všech mrcasů pod sluncem. Pak sem se rozešel s Lizzy, pamatuješ? Sel sem za tebou. Rek sem si vo šlehu. Řikal sem si, seru na to, projednou to zkusim. Vod tý doby to zkouším pořát.

Na to si vzpomínám. Bože, vždyř je to teprv pár měsíců. Někerý chudáci sou prostě vo tolik náchylnější k závislosti na určitou drogu než vostatní. Jako Druhá Cena k chlastu. Tommy po tom heráku skočil jako šílenej. Nikdo nad tim nemá skutečně kontrolu, ale poznal sem pár maníků, jako třeba já, kerý si s ním vzájemně porozuměli. Doteďka sem s tim už několikrát přestal. Přemáhat návyk a znovu do toho vletět je jako vracet se do kriminálu. Pokaždý, když jdeš sedět, tak se ti snižuje pravděpodobnost, že se z takovýho způsobu života někdy vyhrabeš. Úplně stejně to funguje pokaždý, když se vrátíš k háčku. Snižuje to tvoje šance, že budeš vůbec někdy schopnej se bez něj vobejtít. Byl sem to já, kdo dodal Tommymu kuráže k prvnímu šlehnutí, čistě tim, že sem měl u sebe fet? Možná. Nejspíš. Kolik viny za to nesu? Víc než dost.

– Tommy, promiň mi to.

– Já nevim, co mám dělat, Marku. Co teď budu dělat?

Já tam jenom sedím se svěšenou hlavou. Chtěl sem

Tommymu říc: Udržuj se při životě. Nic jinýho už dělat nemůžeš. Trochu se vo sebe starej. Třeba se ti to nezhorší. Podívej na Davie Mitchella. Davie je jeden z Tommyho nejlepších kámošů. Je HIV pozitivní a herák v životě nevyzkoušel. Ale je v pohodě. Vede normální život, no prostě asi tak normální, jakej může víst někerej z mejch známejch.

Jenže vím, že Tommy nemá na to, aby moh nechat tenhle bejvák vytápět. Neni žádnej Davie Mitchell, vo Derekovi Jarmanovi ani nemluvě. Tommy se nemůže uložit do vaty, žít v teple, jíst zdravý čerstvý jídlo, bejt v duchu neustále stimulovanej novejma cílama. Nebude žít pět, deset, patnáct let, dokud ho nesrazí zápal plic nebo rakovina.

Tommy nepřežije zimu v Západním Grantonu.

Já jen pořát vopakuju: – Promiň. Je mi to fakt líto.

– Máš nějakej herák? zeptá se mě, přitom zvedne hlavu a upře na mě oči.

– Tommy, já sem teť čistej. Ani se neušklíbne, když mu to řeknu.

– Tak mě založ. Cekám šek s podporou.

Zabagruju v kapsách a vytáhnu dvě zmuchlaný pětilibrovky. Myslim na Mattyho pohřeb. Ten další bude mít podle všeho Tommy a nikdo s tim nic nenadělá. Obzvlášť já ne.

Veme si ty peníze. Naše oči se střetnou a něco mezi náma zasrší. Něco, co nedokážu pojmenovat, ale je to něco opravdu skvělýho. Trvá to jenom okamžik; pak je to pryč.

SKOTSKÝ VOJÁK

Johnny Swan si prozkoumává svou hladce vyholenou hlavu v koupelnovém zrcadle. Před pár týdny mu ostříhali jeho dlouhé špinavé vlasy. Teď se musí zbavit toho porostu na bradě. Holení je hrozná otrava, když máš jenom jednu nohu, a s udržováním rovnováhy to Johnny ještě úplně nevychytal. Několikrát zpanikařil, ale pak se mu podařilo něco jako přijatelnej pokus. Byl rozhodnutý určitě se do té kriplkáry nevracet.

– Zpátky na příživě, řekl si sám pro sebe, když si prohlížel svůj obličej v zrcadle. Vypadal vymydleně. Nebyl to příjemný pocit a celá ta práce znamenala spoustu nepříjemností, ale lidé od starého vojáka očekávají určitou úroveň. Začne si pískat melodii Skotského vojáka; ještě více se do toho vžije a pevně, důstojnický zasalutuje na svůj odraz v zrcadle.

Určitý důvod ke starostem skýtá ten obvaz, co ho má na pahýlu. Vypadá špinavě. Dnes má přijít domácí ošetřovatelka paní Harveyová a vyměnit ho, bezpochyby k tomu přidá i pár poznámek ohledně osobní hygieny.

Prohlídne si svoji zbývající nohu. Z obou dvou to byla vždycky ta horší. Koleno bylo pitomý; památka na dávný incident při fotbale. A bude ještě pitomější, protože zrovna na něm spočívá celá jeho váha. Johnnyho napadne, že si to měl píchnout do tepny u téhle nohy, ona měla dostat tu posranou gangrénu a ji měli ufiknout na chirurgii. To je to prokletí, když jsi pravákem.

Venku se kymácí a kolébá studenými ulicemi směrem k Waverley Station. Krutý je každý krok. Bolest nevychází z míst, kde končí pahýl, ale jako by byla v celém jeho těle; nicméně, ty dvě metadonové kapsle a ty barbituráty, které spolykal, ji otupily. Johnny rozbil svůj stan v místě, kde se vychází z Market Street. Velký kus kartónu hlásá černými písmeny: VETERÁN Z FALKLAND – ZTRATIL JSEM NOHU PRO VLAST. PROSÍM POMOZTE.

Pohyby jako z přerušovaného filmu se k němu blíží feťák, kterému říkají Stříbro, Johnny jeho pravé jméno nezná.

– Labuťáčku, nemáš ňákej herák? ptá se.

– Vůbec nic kámo. Slyšel sem, že v sobotu, nebo tak ňák, tu bude Raymie.

– V sobotu je mi to na pendrek, zasípe Stříbro. – Na krku mi sedí opička a chce nakrmit.

– Podívej Stříbro, tady Bílej Labuťák je byznysmen, Johnny na sebe ukáže. – Dyby měl zboží na prodej, tak by ho prostě prodával.

Stříbro vypadá sklesle. Na jeho šedém, vyzáblém mase volně visí špinavý, černý zimník. – Dojel sem svůj metadonovej recepis, oznámí, nehledá ani nečeká na projev nějaké sympatie. Pak to v jeho očích nepatrně zasrší. – Hej Labuťáčku, máš z toho ňákej vejvar?

– Když se zavřou jedny dveře, otevřou se druhé, usměje s Johnny, v ústech hnijící masa místo zubů. – Tenhle kšeft mi hází víc než dyž sem dýleřil. A nyní, kdybys byl tak laskav, Stříbro, musím si tu vydělávat na posraný živobytí. Vzorný voják, jako sem já, si nemůže dovolit být viděn, jak se vybavuje s feťákama. Takže se měj.

Stříbro jeho poznámky sotva zaregistruje, už vůbec nemluvě o tom, že by se urazil.

– Tak já asi pudu na kliniku. Ňákej zmrd mi možná prodá kapsli.

– Au revoir, zakřičí za ním Johnny.

Je to stabilní byznys. Někteří mu pokradmu hodí do klobouku mince. Jiní, rozmrzelí, že se jim do života vtírá cizí bída, se odvracejí a dívají se neochvějně před sebe. Zeny dávají více než muži, mladí více než starší generace; ti, kteří se zdají žít s nej skromnějšími prostředky, jako by byli štědřejší než ti, kteří vypadají blahobytně.

V klobouku přistane pětilibrovka. – Bůh vám žehnej, pane, uznale poděkuje Johnny.

– Ale vůbec ne, povídá pán ve středních letech, – hodně vám dlužíme, chlapci. Musí být hrozný, utrpět takovou újmu takhle mladej.

– Já ničeho nelituju. Nesmíš si povolit, abys zahořknul, kamaráde. Taková je prostě moje filozofie. Mám rád svou zemi a udělal bych to znovu. Mimoto se považuju za jednoho z těch, co měli štěstí – vrátil sem se. Mužu vám říc, že v tý rubačce u Goose Green sem ztratil pár dobrejch kamarádů. Johnny upře skelný zrak kamsi do dáli a skoro si sám uvěří. Znovu se na toho muže otočí. – Ale dyž potkáváte lidi, jako ste vy, lidi, co nezapomínaj, lidi, co na nás myslej, tak víte, že to celý stálo za to.

– Mnoho štěstí, řekne ten muž tiše, potom se otočí a odchází po schodech nahoru do Market Street.

– Vole pitoměj, zamumlá si pro sebe Johnny a zakroutí skloněnou hlavou, zatímco mu v bocích perlí křeče tlumeného smíchu.

Za pár hodin vydělá 26 liber 78 pencí. To není špatné a práce je to snadná. Johnny umí čekat, s jeho feřáckou karmou by nevyjebaly ani Britské dráhy v pátek třináctého. Jenže se s předstihem ozval drogový dojezd a připomněl mu své kruté spády; dostane ledové pálení, po kterém se mu puls rozletí jako o závod a jeho póry začnou vylučovat spousty toxického potu. Už se chystá sbalit a odejít, když tu se k němu přiblíží hubená, křehká ženská postava.

– Byl si u Královskýho skotskýho pluku, synku? Můj Brian u nich byl, Brian Laidlaw.

– E, já byl u námořní pěchoty, paní, pokrčí rameny Johnny.

– Brian se nikdy nevrátil, pánbu ho vopatruj. Jedenadvacet mu bylo. Muj kluk. Moc hodnej kluk. Oči se jí zalijí slzami. Hlas jí poklesne do soustředěného šepotu, který svou bezmocností působí ještě žalostněji. – Víš, synku, já budu tu Thatcherovou do smrti nenávidět. Nepřejde den, abych ji neproklela.

Sáhne pro peněženku, vytáhne dvacetilibrovou bankovku a vrazí ji Johnnymu do ruky. – Tumáš, synku, tady. Je to všecko, co mám, ale chci, aby sis to nechal. Propukne do plačtivého vzlykotu a téměř se od něj odpotácí, jako kdyby do ní zabodl nůž.

– Bůh vám žehnej, křičí za ní Johnny Swan. – Bůh žehnej Královskejm Skotům. Pak si zamne rukama – už vidí, jak přidá k tomu metadonu, který už má, i trochu cyklozinu. Psychomeřáckej koktejl: jeho jízdenka do lepších časů, do toho malého soukromého ráje, kterým nezasvěcení pohrdají, a přitom si nedovedou ani představit jeho blaženství. Albo má plato cyklozinu, který mu předepsali na rakovinu. Dnes odpoledne půjde Johnny svého churavého kamaráda navštívit. Albo potřebuje Johnnyho kapsle stejně hodně, jako Johnny jeho psychopilulky. Vzájemná shoda v potřebách. Přesně tak, bůh žehnej Královskejm Skotům a bůh žehnej Ústavu národního zdraví.

ODCHOD

OD STANICE KE STANICI

Je nůdná, sychravá noc. Nad hlavou visí špinavé mraky; od úsvitu se již kdoví pokolikáté chystají vyvrhnout svůj temný obsah na obyvatele města, šourající se pod nimi. Tlačenice na autobusovém nádraží vypadá jako vyvržené útroby sociálního úřadu, pocákané olejem. Hromada mladých lidí žijících z velkých snů a malého rozpočtu zádumčivé postává na zastávce linky, která jede dolů do Londýna. Jediný levnější způsob, jak se dostat dolů, je hrobníkova lopata.

Autobus přijel z Aberdeenu, s mezizastávkou v Dundee. Begbie stoicky zkontroluje místenky, potom se nenávistně zabodne pohledem do těch, kteří už v autobuse jsou. Obrátí hlavu a znovu se podívá na tašku Adidas, která mu leží u nohou.

Renton, který je mimo doslech Begbieho uší, se otočí na Spuda a pokývne hlavou směrem k jejich nervnímu kolegovi. – Ten kretén akorát doufá, že nám ňákej vůl zašed místo; shání vejmluvu, aby moh udělat ňákej brajgl.

Spud se usměje a pozvedne obočí. Renton na něj pohlédne a uvědomí si, že jednomu ani pořádně nedochází, o co všechno se tady hraje. Tohle je velkej kšeft, to je bez debat. Tu šlehu potřeboval, aby si zachoval pevné nervy. Byla to po několika měsících jeho první.

Begbie se otočí, nervy napnuté k prasknutí, a zuřivě se na ně zašklebí, skoro jako by cítil, že k němu nechovají dostatečnou úctu. – Gde je kurva ten posranej Šoufek?

– É, nemám páru, jakřikám, pokrčí rameny Spud.

– Von přijde, řekne Renton a kývne na tašku Adidas. – Má tu dvacet procent tadytoho šitu.

To odpálilo nálož paranoidní zuřivosti. – Kurva mluf tiše, ty posranej pitomce! zasyčí na něj Begbie. Rozhlíží se a zírá na ostatní cestující, cítí zoufalou potřebu jediného, jen jediného člověka, který by zachytil jeho pohled. Pak by získal terč a mohl by uvolnit cestu tomu vzteku uvnitř, který hrozí, že ho zničí, a čert vem následky.

Ne. Musí se ovládat. V sázce je příliš mnoho. V sázce je úplně všechno.

Jenže na Begbieho se nikdo nedívá. Ti, co si ho již všimli, cítí vibrace, které vysílá. Využívají jistého zvláštního lidského nadání: tváří se, že cvoci jsou neviditelní. I jeho společníci se jeho pohledu vyhnou. Renton si přes oči přetáhl zelenou bejzbólovou čepici. Spud, oblečený do fotbalového trička irské republiky, hltá očima blonďatou holku s batohem, která si ho právě sundala a poskytla mu výhled na své nastřelené džíny. Druhá Cena, který postává kousek od ostatních, akorát vytrvale pije; stráží dvě rozměrné igelitové tašky s chlastem.

Kousek od hloučku čekajících, za škatulí, která si říká hostinec, si Šoufek povídá s dívkou jménem Molly. Je to prostitutka a je HIV pozitivní. Čas od času se v noci toulá po nádraží a loví chlapy. Molly se do Šoufka zamilovala poté, co se s ní před pár týdny líbal v ošuntělém diskobaru v Leithu. Šoufek učinil opilé prohlášení o přenosu HIV a na ilustraci strávil většinu noci tím, že ji líbal po francouzsku. Později dostal těžký nervový záchvat a nejméně desetkrát za sebou si čistil zuby, až se nakonec odebral do postele a strávil tam noc plnou úzkosti.

Zpoza hospody Šoufek pokukoval po svých kamarádech. Nechá ty pitomce čekat. Chce se ujistit, že na ně nevletí poliši, než stihnou nastoupit do autobusu. Kdyby k tomu došlo, tak ty zmrdi můžou jít pod zámek sami.

– Hele kóčo, puč mi pětku, požádá Molly, aniž by zapomněl, že z toho, co vezou v oné Adidas tašce, má tři a půl tisíce podílu. To jsou však aktiva, zatímco tady to jsou příjmy, a příjmy, to je vždycky problém.

– Na, prosím. To, jak Molly bez váhání sáhne do kapsy, Šoufka málem dojme. Pak si s určitou trpkostí povšimne tučnosti její peněženky a v duchu zakleje, že si neřekl o dvacku.

– Díky moc, bejby… no, měl bych tě asi nechat těm tvejm chlápkům. Volá mě Londýn. Rukou hrábne do jejích kudrnatých vlasů a políbí ji; i když tentokrát je pouze titěrný dotek na tvář.

– Šimone, zavolej mi, až se vrátíš, volá za ním a dívá se, jak jeho hubené, ale pevné tělo se od ní pružným krokem vzdaluje. Otočí se na ni.

– Jen si mě zkus zastavit, kotě, jen si mě zkus zastavit. Dohlídni na sebe. Zamává jí a než se k ní obrátí zády, zeširoka a povzbudivě se na ni usměje.

– Šlapka jedna prdlá, zamumlá si pro sebe a tvář mu ztuhne v opovržlivém šklebu. Molly byla amatér, neměla v sobě ani zdaleka dostatek cynismu na tu hru, kterou hrála. Naprostá oběť, pomyslí si s podivnou směsí soucitu a posměchu. Za rohem zabočí a zamíří si to k ostatním, švihá hlavou ze strany na stranu a snaží se zjistit přítomnost policie.

To, co se mu naskytne, když se připravují nastoupit do autobusu, ho příliš neobveselí. Begbie ho prokleje za nedochvilnost. Na toho kreténa si musíš dávat pozor pořád, ale když je v sázce tolik co teď, je jasné, že bude ještě napruženější než obvykle. Vzpomněl si na ty bizarní násilné plány, které Begbie pro všechny případy zosnoval na té improvizované párty, kterou si udělali včera večer. Jeho nervní chování je může všechny dostat na doživotí do kriminálu. Druhá Cena byl v pokročilém stádiu opilosti; to se dalo čekat. Na druhé straně, co všechno asi stihl tou svojí nevymáchanou opileckou hubou doteďka vyžvanit? Jestliže si nemůže vzpomenout na to, kde je, jak od něj můžeš očekávat, že si bude pamatovat, co říká? Tohle celý je teda taková pakárna, napadne ho a nechá si po zádech přeběhnout mráz.

Nicméně, co Šoufka nejvíc dostalo, je stav, ve kterém se nachází Spud a Renton. Oba očividně vysmažení jak děla. To by bylo těmhle debilům podobný, naprosto to posrat. Renton byl až do nynějška celkem dost dlouho čistý, přestal s tím vlastně už nějakou dobu předtím, než praštil s tou prací, co měl v Londýně, a vrátil se do Skotska. Jenže tomu neřezanému kolumbijskému hnědému cukru, co jim ho přihrál Seeker, nedokázal odolat. Hájil se tím, že teprve tohle je to pravý terno pro edinburghského feťáka, který je zvyklý na levný pákistánský heroin, je to šleha, jaká přijde jen jednou za život. Spud se jako vždy přidal.

To byl celý Spud. Jeho nenucená schopnost učinit z těch nej nevinnějších koníčků kriminální činnost Šoufka vždycky uváděla v úžas. Už v matčině lůně bys musel Spuda definovat jako pytel latentních drogových a osobnostních problémů. Nejspíš na ně přivede policajty tím, že ukradne v Little Chef slánku. Zapomeň na Begbieho, uvědomí si roztrpčeně, jestli to někdo podělá, tak to bude Spud.

Šoufek si ostře změří Druhou Cenu; tahle přezdívka pochází z jeho chlastem podnícené představy, že se umí prát, provázené katastrofálními následky. Druhá Cena nepěstoval box, nýbrž fotbal. Jako školáček býval skotskou mezinárodní hvězdou s mimořádným talentem a když mu bylo šestnáct, šel hrát za Manchester United. V té době už měl zárodečný problém s alkoholem. Jedním z málo známých fotbalových zázraků bylo to, jakým způsobem se Druhé Ceně podařilo udržet v klubu celé dva roky, než ho vykopli zpátky do Skotska. Panoval obecný názor, že Druhá Cena zahodil skvělý talent. Avšak Šoufek znal krutější pravdu. Druhá Cena byl hromádka zoufalství; z hlediska jeho života jako celku byly jeho fotbalové schopnosti pošetilou úchylkou, a to do mnohem větší míry, než mu byl alkohol krutou kletbou. Napochodují do autobusu, Renton a Spud se pohybují heráčnickými pohyby jako z přerušovaného filmu. Z toho, jak se události sběhly, mají v hlavě stejný zmatek, jako z heráku. Jsou tu, jedou ve velkém kšeftu a plánují dovolenou v Paříži. To jediné, co mají udělat, je převést herák na peníze v hotovosti, což už je připraveno Andreasem v Londýně. Zato Šoufek se na ně podíval jako na dřez špinavého nádobí. Měl očividně mizernou náladu a měl takovou zásadu, že o hnusné věci v životě je třeba se podělit.

Jak Šoufek nastupuje do autobusu, zaslechne, jak nějaký hlas volá jeho jméno.

– Šimone.

– Snad ne zas ta šlapka, zakleje si pro sebe, ale pak si všimne jedné mladší dívky. Vykřikne: – Drž mi místo, Franco, hned sem zpátky.

Begbie se posadí a cítí nenávist, zároveň s ní v něm víc než hryže žárlivost, protože Šoufka zahlédne, jak drží za ruku jistou mladou dívku v modré peleríně.

– Kvůli tomuhle zmrdovi a tomu jeho děfkaření půjdem šichni do prdele! zavrčí na Rentona, který vypadá zmateně.

Skrz pelerínu se Begbie pokouší určit dívčiny tvary. Líbila se mu už dříve. Představuje si, co všechno by s ní rád dělal. Všimne si, že bez mejkapu vypadá zdrženlivě a je tak ještě pohlednější. Je obtížné stočit pozornost na Šoufka, ale Begbie vidí, jak v hrané upřímnosti špulí rty a valí oči. Begbie se stává čím dál víc nervóznější, až je nakonec připraven vstát a prostě Šoufka odtáhnout zpátky do autobusu. Už se chystá vylézt ze sedalda, když uvidí, jak Šoufek nastupuje dovnitř. Nenávistně ho pozoruje oknem.

Sedli si do zadní části autobusu, vedle chemické toalety, která je už teď cítit rozlitou močí. Druhá Cena se zmocnil zadního sedadla, pro sebe a pro svůj chlast. Před ním sedí Spud s Rentonem a před nimi Begbie a Šoufek.

– Šoufku, to byla McGregorova malá, co? V mezeře mezi opěrkami hlavy se na něj idiotsky usměje Rentonův obličej.

– No.

– Ještě furt tě vobtěžuje? zeptá se Begbie.

– Ten zmrd byl nasranej, že sem píchal tu jeho děvku cerušku. Von zatím hrál na přefikávanou s každou malou chlupatou, kerá seděla v tom jeho debilním klubu. Pokrytec zkurvenej.

– Slyšel sem, že tě vytáh z Fiddlers. Prej si byl posranej strachy, vysmívá se mu Begbie.

– Ale hovno! Kdo ti tohle řek? Hele, ten čurák mi povídá: jesi se jí dotkneš… A já prej: Já uš ji celý měsíce pasu, ty kreténe!

Renton se nad tím lehce uchechtne a Druhá Cena, který to pořádně neslyšel, propukne v hlasitý řehot. Ještě není dostatečně hluboko v lihu, aby se se dokázal s dokonale lehkou hlavou vykašlat na základní společenský kontakt. Spud neříká nic, ale obličej se mu stáhne, jak svěrák drogového vysazení pevněji stiskne jeho křehké kosti.

Begbie nevěří, že by měl Šoufek dost kuráže postavit se McGregorovi.

– Kecáš. Na něj by sis nedovolil.

– Di do hajzlu. Byl se mnou Jimmy Busby. McGregor je z posranej z Busbyho chuligánskýho gangu. Von je posranej strachy ze všech rowdies. Aby mu tak do klubu náběh rodinnej údernej oddíl, to je to poslední, co chce.

– Jimmy Busby… ten neni žádnej tvrďák. Pitoměj posera. Sejmul sem ho v Deanu. Rento, že si na to pamatuješ, co? Rento! Pamatuješ, jak sem dal do držky tomu zmrdovi Busbymu? Begbie nahlédne přes opěradlo, aby se mu dostalo potvrzení toho, co řekl, jenže Renton se začíná cítit jako Spud. Tělem mu proběhne třes a chytne ho úděsné nutkání zvracet. Vzmůže se jenom na nepřesvědčivé přikývnutí, ale v žádném případě na podrobnější rozvedení celé události, které od něj Begbie očekává.

– To bylo před lety. Teť bys to neudal, tvrdil Šoufek.

– Ze neuďál! He? Myslíš, že bych to neuďál? Čuráku pitoměj! Begbie agresivně oponuje.

– Stejnak je to celý blbost, brání se mírně Šoufek, užívá jednu ze svých klasických taktik. Jestliže nemůžeš vyhrát důležitý bod hádky, tak znehodnoť její obsah.

– Ten zmrd ví moc dobře, že si nemá dovolovat, zamručí Begbie. Šoufek nezareaguje, jelikož ví, že toto varování bylo prostřednictvím nepřítomného Busbyho mířené na něj. Uvědomí si, že si zahrával.

Obličej Spuda Murphyho je přilepený na sklo okna. Sedí v tichém utrpení, lije z něj pot a připadá mu, jako by se jeho kosti tříštily jedna o druhou. Šoufek se chopí příležitosti a otočí se na Begbieho, aby s ním vytvořil pakt.

– Franco, vidíš ty dementy, kývne hlavou za sebe, – prej že zůstanou čistý. Blbci prolhaný. Kvůli nim pudem šichni do prdele. V jeho tónu se mísí znechucení a sebelítost, jako kdyby již rezignoval na skutečnost, že je jeho osudem, aby každý jeho pohyb sabotovali neschopní mamlasové, které musí ke svému neštěstí nazývat svými kamarády.

Nicméně rozeznít souhlasné struny se Šoufkovi u Begbieho nepodaří, protože jeho styl uvažování má Betl v lásce ještě méně než chování Spuda s Rentonem.

– Přestaň kurva kňučet. Ty sám si dělal to samý, kurva, a ne jednou.

– Už hodně dlouho ne. Tyhle mrcasové nikdy nevyrostou.

– Tagže to si voe určitě nedáš žánej spíd, že ne? dráždil ho Begbie a prstem přitom nabíral ze stříbrné fólie granulky podobné soli.

Trochu rychlovky by si Šoufek dal hrozně rád, aby si ukrátil tu nechutnou dlouhou cestu. Jenže, jestli začně Begbieho prosit, tak je v prdeli. Sedí a zírá před sebe, mírně kroutí hlavou a mumlá si sám pro sebe, úzkostí sevřený žaludek ho nutí bloudit v duchu od jednoho ještě nevyhaslého vzteku do druhého. Pak vyskočí a jde sebrat Druhé Ceně z jeho hromady jednu plechovku Exportu.

– Řikal sem ti, aby sis vzal vlasní chlast! Obličej Druhé Ceny připomínal ošklivého ptáka, jehož vejce ohrožuje plížící se dravec.

– Jediná pleška, ty škrte! Já se z toho poseru! Šoufek se vztekle plácne do čela. Druhá Cena mu neochotně podá plechovku, kterou Šoufek nakonec nemůže pít. Dlouho nejedl a v prázdném žaludku se mu z té tekutiny dělá těžko a nevolno.

Za ním rychle pokračuje Rentonův skluz do bídy drogového vysazení. Ví, že musí jednat. To znamená nechat Spuda na suchu. Nicméně, v byznysu se na sympatie nehraje a jmenovitě v tomhle ještě mnohem míň než v jakémkoli jiném. Otočí se na svého partnera a řekne: Tý vole, jakobych měl v prdeli kus šutru. Budu muset jít na trochu delší dobu na hajzl.

Jako když do Spuda střelí. – Neškrtíš nic pro sebe, že ne?

– Di do hajzlu, prosimtě, vyštěkne přesvědčivě Renton. Spud se otočí a útrpně se nalepí zpátky na okno.

Renton odejde na toaletu a zajistí dveře. Otře prkýnko na aluminiové míse od chcanek. Nedělá si starosti o hygienu, jen se snaží vyvarovat vlhkého pocitu na své husí kůži.

Na maličké umyvadýlko položí lžičku, stříkačku, jehlu a chomáčky vaty. Z kapsy vytáhne malý balíček hnědobílého prášku a opatrně odsype jeho obsah na svůj cenný kousek příboru. Natáhne do stříkačky 0,5 ml vody a pomalu ji vystříkne na lžičku, přitom si dává pozor, aby hrudky drogy nevyšplíchly ven. Jeho chvějící se ruka se ustálí v naprosté soustředěnosti, k níž může dopomoci jenom příprava feťácké dávky. Lžičku dá nad plamen z umělohmotného zapalovače Benidorm a špičkou jehly rozmíchává odolnější usazeniny, dokud nevytvoří nitrožilně aplikovatelný roztok.

Autobus se divoce kymácí, ale on se pohybuje s ním; jeho šestý feťácký smysl je jako radar naladěný na každou zatáčku a hrbol na dálnici AI. Ani jedna drahá kapička se nevylije, když do lžičky namočí kuličku vaty.

Do kuličky strčí jehlu a vcucne rezavou tekutinu do baňky. Vytáhne si řemen z kalhot, několikrát zakleje, když se cvočky zachytí na poutcích u jeho džin. Divoce ho vytrhne, má pocit, jako by se mu hroutily vniřnosti. Když si utáhne pásek okolo paže, hned pod vychrtlým bicepsem, zatne do něj své žloutnoucí zuby, aby pevně držel. Šlacha na krku se mu napne a on v té pozici drží; trpělivými, zkoumavými poklepy dráždí neochotnou zdravou žílu.

V koutku mysli mu na moment probleskne jiskřička zaváhání, jenom aby byla nelítostně udušena křečí, která zkroutí jeho absťákem zbité tělo. Vrazí jehlu dovnitř, pozoruje, jak měkké maso ustupuje pronikající oceli. Píst stlačí o kousek dovnitř, na zlomek sekundy než natáhne zpátky, aby naplnil baňku krví. Pak uvolní řemen a všechno si to vstříkne do žíly. Zvedne hlavu a vychutná si ránu. Chvíli sedí, mohou to být minuty nebo hodiny, než se zvedne a podívá se na sebe v zrcadle.

– Seš kurva skvělej, poznamená a políbí svůj odraz; cítí studené sklo na svých horkých rtech. Pootočí se a položí na sklo tvář, pak ho líže jazykem. Pak ustoupí a naaranžuje si tvář do nucené masky utrpení. Spud na něm bude viset očima, hned co otevře dveře. Musí se dokázat chovat jako by mu bylo zle, což nebude snadné.

Druhá Cena přepil ochromující kocovinu a má cosi, co by se dalo nazvat druhou mízou, jenže jeho věčné stavy opilosti a kocoviny učinily takové pojmenování zbytečným. Begbie, který si uvědomil, že už ujeli pěkný kus cesty a přitom nebyli zastaveni lothiánskou a hraniční policií, tedy labdickama, je mnohem klidnější. Spud upadne do neklidného feťáckého spánku. Renton se cítí být kapku živější. I Šoufek zavětří, že věci se vyvíjejí dobře, a uvolní se.

Křehká pospolitost je rozbita, když se Šoufek s Rentonem začnou hádat o kvalitách výkonů, kterých dosáhl Lou Reed před a po Velvet Underground. Šoufek je pod Rentonovým náporem neobvykle zaražený.

– Né, né… zakroutí zesláble hlavou a odvrátí se, postrádaje inspiraci, aby mohl čelit Rentonovým argumentům. Šoufek se za podobných okolností rád skrývá pod zástěrkou rozhořčeni, a tu mu teď Renton ukradl.

Renton si energicky a samolibě opře hlavu a přitom vychutnává protivníkovu kapitulaci; udělá pózu triumfální válkychtivosti a složí si ruce na prsou způsobem, který jednou viděl u Mussoliniho v nějakém starém žurnálu.

Šoufek se spokojí s okukováním ostatních pasažérů. Před ním sedí dvě staré tetky, které se s odsuzujícím výrazem ve tváři co chvíli rozhlédnou okolo sebe a přitom mají kdákavé poznámky na „ta hrozná slova“. Všimne si, že z nich je cítit ten babský zápach čurání a potu, který částečně zakrývají vrstvy zatuchlého pudru.

Naproti němu sedí obézní pár v teplákových soupravách. Mamrdi v teplákových soupravách, to je taky jedno plemeno samo o sobě. Měli by být vyhubeni, kurva. Šoufka překvapovalo, že Betl nemá takovou soupravičku v šatníku. Jak jednou shrábnou tu škváru, tak mu nejspíš jednu pořídí, čistě pro tu prču. Dodatečně se rozhodne, že Begbiemu daruje štěně amerického pitbula. I kdyby se o něj Begbie nestaral, dostane hlad a doma bude to dítě.

Nicméně, v tom autobuse se mezi vším trním našla i jedna růže. Šoufkovy oči upustí od kritické prohlídky

spolucestujících, když se zaostří na proužkované blondýně s baťůžkem. Sedí úplně sama před tím párkem v teplákových soupravách.

Renton v sobě cítí spoustu zlomyslnosti a vytáhne zapalovač Benidorm a dá se do pálení Šoufkova copánku. Vlasy zapraskají a další nepříjemný zápach se přidá k těm ostatním v zadní části autobusu. Šoufek, když zjistí, co se děje, vyskočí na sedadle a otočí se. – Di do hajzlu! zavrčí a praští Rentona do jeho, nyní pozvednutých, rukou. – Zmrdi dětinský! zasyčí, zatímco se po autobuse rozléhá výsměšné chichotání Begbieho, Rentona a Druhé Ceny.

Rentonova intervence však poskytla Šoufkovi výmluvu, kterou sotva potřebuje, aby je mohl opustit a přidružit se k té holce s baťůžkem. Svlékne si tričko s nápisem Italové to dělaj lip a obnaží svoji ohebnou, opálenou hruď. Šoufkova matka je Italka, ale on to triko nenosí proto, aby dal najevo hrdost nad svým původem, nýbrž aby naštval ostatní svojí domýšlivostí. Sundá si tašku a začne se v ní přehrabovat. Je tam triko Mandelův den, které má dostatečný politický šmrnc, ale je moc střední proud, moc sloganové. A co je horší, je datované. Má takový pocit, že se Mandela nakonec ukáže jako další fádní starej zmrd, až si všichni zvyknou na to, že už je z vězení venku. F. C. Hibernians – Evropští bojovníci věnuje pouze letmý pohled a hodí ho zpátky. Sandinisti jsou teď už taky passé. Nakonec se spokojil s tričkem Fall, které má alespoň tu výhodu, že je bílé a tak nejlépe zvýrazní jeho korsický bronz. Navlékl si ho, vstal a vklouzl do sedadla vedle té holky.

– Promiň. Nezlob se, ale budu si muset sednout vedle tebe. Mý společníci na cestě jsou na můj vkus trochu nevycválaní.

Renton napůl obdivné a napůl znechuceně pozoruje Šoukovu metamorfózu z flákače na dívčina ideálního muže. Modulace hlasu a přízvuk se nepatrně změní. Začne po své nové společnici házet svůdně zvídavými otázkami a jeho tvář dostane vnímavý a seriózní výraz. Renton sebou škubne, když zaslechne, jak Šoufek říká: – No, já osobně jsem spíš jazzový purista.

Otočí se na Begbieho a poznamená: – Šoufek to má na háku.

– Já sem kurva jedině rád, povídá Begbie zahořkle. – Aspoň nebudu mít toho zmrdanýho fňukala na vočích, voe. Vod tý doby, co přišel, tak ten posranej mrcas nedělal nic jinýho, než kňoural… čurák.

– Každej je trochu našponovanej, Franco. De tu vo hodně. Včera sme tam sjeli všechen ten spíd. Jasný, že je každej kapku vystíhovanej.

– Ani se ho, zmrda, nesnaž zastávat. Ten frajer posranej by voe potřeboval lekci ze způsobů. Brzo by moh voe jednu dostat. To voe nikoho nic nestojí, mít způsoby.

Rentonovi dojde, že tato konverzace se již nedá nějak úspěšně rozvíjet, pohodlně se tedy usadí na sedadle a nechá se masírovat drogou; nechá ji, aby v něm rozplétala uzly a uhladila vrásky. Byl to kvalitní šit, to je bez diskuze.

Betlova zahořklost vůči Šoufkovi nebyla podnícena ani tak žárlivostí, spíš nelibostí nad jeho odchodem; právě na něj přišel velkej spídovej kopanec a postrádá někoho, kdo by vedle něj seděl. V hlavě mu probleskává jedna myšlenka za druhou a Begbiemu připadá, že jsou příliš skvělé, než aby se o ně nepodělil. Potřebuje někoho, na koho by mluvil. Renton ucítí nebezpečí. Za ním hlasitě chrápe Druhá Cena. Od něj by se Begbiemu dostalo jen slabé odezvy.

Renton si přetáhne přes oči bejzbólovou čepici a zároveň šťouchá do Spuda, aby ho probudil.

– Rento, spíš? zeptá se Begbie.

– Mmmmmm… zamumlá Renton.

– Spude?

– Co je? řekne nevrle Spud.

To byla chyba. Begbie se otočí na sedadle; sedne si na kolena, nakloní se nad Spuda a začne opakovat stokrát omletou historku.

– …tagže sem teda nahoře, né, prostě to jebu, sem kurva celej roskarbovanej a vono to prostě ječí voe a já si myslim, tý voe, ta nadržená kráva to fak žere, prostě, jenomže mě vodstrčí né, a teče jí z buchty rajská né, jako dyby měla krámy, a já sem se už chystal říc, tohle mě neva, speciálně dyš mi stojí jak šraňky voe, to ti teda mužu říc, voe. No a prostě, vono se ukáže, že ta píča má samovolnej potrat, voe.

– Jo.

– Nó a já ti voe řeknu něco jinýho; řikal sem ti už vo tom, jak sme tehdá se Shaunem sbalili v Oblomovi ty dvě megery?

– Jo… zesláble zasténá Spud, má pocit, jako by měl místo tváře televizní obrazovku, která imploduje jako ve zpomaleném filmu.

Autobus zabočí k benzínové pumpě. Zatímco Spudovi tím poskytne tolik potřebnou úlevu, Druhá Cena dvakrát šťastný není. Zrovna ho obestřel spánek, jenže v autobuse se najednou rozzáří ostrá světla, která ho surově vytrhnou z něžného zapomnění. Probudí se dezorientovaný, v alkoholové otupělosti; zmatené oči neschopné soustředění, v uších mu řinčí kakofonie nesrozumitelných hlasů, má sucho v ústech, která nedokáže zavřít. Instinktivně sáhne po purpurové plechovce Tennentova Super Piva a použije ten hnusný nápoj jako náhražku slin.

Shrbeně se. šinou po mostě, který křižuje dálnici, pronásledováni chladem a také únavou a drogami ve svých tělech. Výjimkou je Šoufek, který si sebevědomě vykračuje před nimi, společně s baťůžkářkou.

Ve řvavě barevné jídelně Trust House Forte chytne Begbie Šoufka za rameno a vytáhne ho z fronty.

– Kurva, ne abys tu buchtu vokrad voe. Nechci, aby na nás kvůli nějakejm čtyřem stovkám ňákýho studenckýho kapesnýho voe přilítli policajti. Dyž sebou vezeme kurva vosumnác táců v heráku, voe.

– Myslíš voe, že sem úplně blbej? vyštěkne Šoufek pobouřeně, ale zároveň si v duchu přizná, že mu to Begbie připomněl právě včas. Líbal se s ní, ale jeho vyduté chameleóni oči bez ustání horečně prozkoumávaly terén a snažily se zaměřit místo, kde jsou schované peníze. Tahle zastávka v bistru byla jeho příležitost. Ale Begbie měl pravdu, na podobné věci teď nebyla vhodná doba. Nemůžeš vždy věřit svým instinktům, napadlo ho. S výrazem zraněné trucovitosti se Betlovi vytrhne a vrátí se do fronty ke své nové známosti.

Po tomhle začne Šoufek o tu ženu ztrácet zájem. Vzrušeně mu vykládá, jak pojede na osm měsíců do Španělska a potom se zapíše na studium práv na Southamptonské univerzitě, a jemu připadá těžké udržet alespoň přijatelnou míru pozornosti. Dostane adresu jejího londýnského hotelu a přitom si s jistým znechucením všimne, že to vypadá spíše na levnou záležitost na King’s Cross, než v nějakém zdravějším místě na West End, kde by se s radostí den či dva zdržel. Je si víc než jistý, že mu dá, jakmile s Andreasem zařídí ten obchod.

Autobus začne konečně projíždět severolondýnskými předměstími z hnědočervených cihel. Když míjejí Swiss Cottage, Šoufek nostalgicky vyhlédne z okna a přemítá, jestli ta holka, kterou znal, ještě stále pracuje za barem. Dojde k závěru, že už nepochybně ne. Šest měsíců je za barem londýnské hospody hodně dlouhá doba. Dokonce i takhle časně ráno je autobus nucen se ploužit, když vjede do centrální části Londýna, a trvá to depresivně dlouho, než se dohrabou do autobusového nádraží Victoria.

Vystupují, jako když vysypeš z krabice kousky rozbitého nádobí. Rozproudí se debata, zda by měli jít na metro a dojet po Victoria Line do Finsbury Parku, nebo skočit na taxíka. Rozhodnou se, že taxi je jistější, než se courat po Londýně s nákladem heráku.

Vtěsnají se do taxíku z Hackney a povídavému řidiči řeknou, že přijeli na koncert Pogues, který se koná ve stanu ve Finsbury parku. To jim poskytlo dokonalý krycí příběh, jelikož všichni měli v plánu na tenhle koncert jít a smíchat tak byznys s potěšením, než zamíří na dovolenou do Paříže. Taxík projede téměř tou samou cestou, kterou přijížděl autobus, až se zastaví před Andreasovým hotelem, jenž stojí naproti parku.

Andreas, pocházející z londýnskořecké rodiny, zdědil hotel po smrti svého otce. Za dob starého pána poskytoval hotel ubytování převážně rodinám v bytové nouzi. Místní městská zastupitelstva byla zodpovědná za to, aby se pro lidi v podobě situaci našlo krátkodobé ubytování. A protože byla oblast kolem Finsbury Parku rozdělena mezi tři londýnské okrsky: Hackney, Harringey a Islington, obdochody šly dobře. Nicméně, když Andreas hotel přebíral, napadlo ho, že by mohlo být lukrativnější přeměnit jej na bordýlek pro londýnské byznysmeny. Až na samou špičku trhu, o niž se pokoušel, se sice nikdy nedostal, zato poskytl menší skupince prostitutek útočiště. Středostavovští měšřáci oceňovali jeho diskrétnost a čistotu a bezpečí jeho podniku.

Šoufek a Andreas se poznali, když oba začali chodit se stejnou ženou, která jimi byla oběma fascinována. Okamžitě si báječně padli do noty a realizovali spolu pár hogofogo podniků, hlavně drobné finty s pojištěním a podfuky s bankovními kartami. Poté, co převzal hotel, se Andreas začal od Šoufka distancovat, jelikož došel k závěru, že je teď ve vyšší lize. Ale pak se na něj Šoufek obrátil s tím, že se mu dostala do rukou hromada kvalitního heroinu. Andreas měl jedno neštěstí, a tím byla nebezpečná a nestárnoucí představa: jmenovitě to, že se může kamarádit s lotry a masírovat si tak své ego a zároveň za to nemuset nijak platit. Cena, kterou Andreas nakonec zaplatil, bylo to, že tenhle endiburghský spolek seznámil s Pete Gilbertem.

Gilbert byl profesionál, který v obchodu s drogami pracoval již dlouho. Byl schopen koupit a prodat cokoliv. Pro něj to byl čistě byznys a odmítal jej odlišovat od jakéholi jiné podnikatelské aktivity. Státní itervence prostřednictvím policie a soudů znamenaly pouze další obchodní riziko. Niméně to bylo riziko, které stálo za to, aby bylo podstoupeno, jestliže vezmeme na vědomí abnormální zisky. Jako klasický překupník byl Gilbert povahou svých styků a riskantního kapitálu schopen sehnat drogy, dále je přechovávat, nařezat je a prodat menším distributorům.

Gilbert si ty Skoty okamžitě ohodnotí jako bezvýznamné povaleče, kteří zakopli o velký kšeft. Nicméně je příjemně překvapen kvalitou jejich materiálu. Nabídne jim 15 000 liber a je ochoten jít až na 17 000. Oni požadují 20 000, jsou ochotni slevit až na 18 000. Dohodnou se na 16 000. Až bude heroin nařezán a distribuován, Gilbert na něm vydělá nejméně 60 tisíc.

Vyjednávání s partou vypatlaných břídilů ze špatné strany hranice jej unavuje. Mnohem raději by jednal s osobou, která jim to prodala. Jestliže je jejich dodavatel tak zoufalý, aby střelil takový dobrý materiál téhle bandě mamrdů, tak tomuhle byznysu pořádně nerozumí. Gilbert ho mohl přivést ke skutečným penězům.

Bylo to nejen unavující, ale i nebezpečné. I přes jejich ujištění došel k závěru, že je nemožné, aby tahle banda skotských vidláků dovedla být vůbec někdy diskrétní. Bylo více než pravděpodobné, že se na ně pověsili protidrogoví. Proto má venku v autě dva zkušené chlápky, kteří mají oči na stopkách. Ale přes všechny výhrady věnoval svým novým obchodním partnerům určitou péči. Ten, kdo byl tak zoufalý, že jim nabídl takovéhle zboží, by mohl být dostatečně velký vůl, aby to udělal znovu.

Když byl obchod uzavřen, Spud s Druhou Cenou vyrazili oslavovat do Soho. Jsou to typičtí nováčci ve velkém městě a ona proslavená čtvereční míle je přitahuje jako malé klučiny obchod s hračkami. Šoufek a Begbie si jdou k Sirovi George Robeyovi zahrát biliár, z čehož se nakonec vyvine prestižní zápas se dvěma Iry, s nimiž se skamarádili. Jako staří londýnští mazáci si utahují z toho, jak jsou jejich kamarádi fascinováni Sohem.

– Jediný, co tam dostanou, voe, sou umělohmotný policajtský čepice, brický vlajky, tabule Carnaby Street a předražený pinty s bahnem, ušklíbl se Šoufek.

– A voe, zašukat si mužou kurva mnohem levnějc v tom hotelu toho tvýho kámoše, jak mu kurva řikáš, tomu řeckýmu zmrdovi?

– Andreas. Ale to je to poslední, co ty zmrdi chtěj, povídá Šoufek, když rovná koule, – a ten kokot Renta. To už je poikstý, co se snažil praštit s herákem. Ten mrcas tu zahodil dobrej džob a skvělej bejvák. Myslim, že po tomhle pudem každej jinou cestou.

– Ale je dobře, že tam kurva zůstal. Něgdo musí na ty fiňáry dohlídnout. Spudovi a Druhý Ceně bych to voe na hlídání nesvěřil.

– To jó, řekne Šoufek a přemýšlí nad tím, jak by se moh Begbieho zbavit a jít hledat dámskou společnost. Přemýšlí, komu má zavolat, nebo zda má zkusit tu baťůžkářku. Ať už se rozhodne jakkoli, vypadne odsud brzo.

Zatím u Andrease je Rentonovi zle, avšak ne zas tak zle, jak jim namluvil. Vykoukne na zahradu a zahlédne Andrease, jak laškuje se Sarah, svojí přítelkyní.

Podívá se zpátky na tu tašku Adidas, napěchovanou pěnězi, je to vůbec poprvé, co ji Begbie pustil z očí. Její obsah vysype na postel. Tolik peněz Renton v životě neviděl. Téměř bez přemýšlení vysype obsah Betlovy tašky Head a nastrká to do prázdné Adidasky. Peníze pak nacpe do tašky Head a navrch položí svoje oblečení.

Letmo vykoukne z okna. Andreas má ruku pod purpurovými kalhotkami Sářiných bikin a ona se hihňá a křičí: – Andreasi néchtohóóó… néchtohóóó… Renton pevně sevře tašku Head, otočí se a neslyšně vycupitá z místnosti, pak dolů po schodech a dál chodbou. Letmo se ohlédne a vyplíží se ze dveří. Kdyby teď narazil do Begbieho, tak je s ním konec. Jakmile této myšlence dovolí, aby se mu jasně zformovala v hlavě, strachy se málem sesype. Na ulici však nikdo není. Přejde na druhý chodník.

Zaslechne zpívající hlasy a ztuhne. Proti němu se potácí skupinka nalitých mladíků, očividně na odpolední kocert Pogues. Projde okolo nich celý napjatý, i když oni ho ignorují, a ke své úlevě vidí autobus 253. Naskočí na něj a pryč z Finsbury Parku.

Když v Hackney vystupuje, aby se dostal na autobus do Liverpool Street, jako by byl po celou dobu řízen automatickým pilotem. I tak si s tou taškou plnou peněz připadá úplně paranoidní. Každý vypadá jako potenciální lupič nebo kapsář. Kdykoli zahlédne černou koženou bundu podobnou Betlově, tak mu krev ztuhne v led. V autobuse do Liverpool Street dokonce pomýšlí na to, že se vrátí, ale strčí do tašky ruku a ucítí všechny ty svazky bankovek. Když dorazí na místo určení, vejde do pobočky Abbey National a k celkové sumě 27 liber 32 pencí, kterou má na svém kontě, přidá dalších 9 000 v hotovosti. Pokladník nehne brvou. Nakonec, tohle je přece londýnské City.

Renton se cítí hned lip, když má u sebe jen 7 tisíc, a jde na stanici Liverpool Street a koupí si lístek tam a zpět do Amsterodamu, ačkoliv má v úmyslu jet pouze jedním směrem. Když se kodrcají směrem k Harwichi, pozoruje, jak hrabství Essex přechází z betonu a cihel do svěží zeleně. V Parkson Quay musí hodinu čekat, než vypluje loď do holandského Hooku. To je v pohodě. Feťáci umějí čekat. Před pár lety na tomhle trajektu pracoval jako stevard. Doufá, že ho nikdo z té doby nepozná.

Na lodi jeho paranoia odezní, ale místo ní přijdou první skutečné pocity viny. Myslí na Šoufka a na všechno, čím spolu prošli. Zažili spolu časy dobré i odporné, ale zažili je spolu. Šoufek ty peníze vydělá zpátky; je to rozený vykořisťovatel. Šlo o tu zradu. Už teď viděl Šoufkův výraz, spíše ublížený než rozzuřený. Jenže se už léta jeden od druhého vzdalovali. Jejich vzájemné nepřátelství, které bylo kdysi myšleno jako vtip, jako komedie pro pobavení ostatních, se tím, jak bylo ritualizováno, stalo všední skutečnosti. Takhle je to lepší, napadlo Rentona. Šoufek to pochopí, dokonce bude jeho čin závistivě obdivovat. Největší vztek bude mít sám na sebe, že neměl tu kuráž, aby to sám udělal jako první.

Nedalo mu mnoho práce, aby sám sebe přesvědčil, že Druhé Ceně tím prokázal laskavost. Litoval ho, když si ho představil, jak bude muset na pokrytí svého vkladu použít peníze, které dostal jako kompenzaci za ublížení na zdraví. Jenže Druhá Cena byl tak zaneprázdněn vlastní sebedestrukcí, že by si ani nevšiml, že mu někdo nabízí pomoc. Věnovat mu tři tácy na útratu, to už bys mu moh rovnou dát vypít láhev paraquatu. Byl by to rychlejší a hlavně mnohem bezbolestnější způsob, jak ho zabít. Někdo by mohl namítnout, že takhle se Druhá Cena rozhodl, jenže nezničil mu snad sám charakter jeho choroby schopnost rozumně se rozhodnout? Ušklíbne se nad tímhle paradoxem: feťák, který právě okradl své nejlepší kamarády, vynáší takovéhle namyšlené soudy. Jenže, je vlastně feťák? Pravda, zrovinka si zase šlehnul, ale mezery mezi šleháním vzrostly. Nicméně, teď si na tuhle otázku nedokázal skutečně odpovědět. To dokáže jenom čas.

Skutečná Rentonova vina se soustředila okolo Spuda. Miloval ho. Spud nikdy nikomu neublížil, snad s výjimkou trošky psychického vypětí, zaviněného jeho tendencí osvobozovat obsah cizích kapes, kabelek a domácností. Když oni se lidi kvůli svým věcem obvykle dokážou strašně moc naštvat. Investují příliš mnoho emocí do materiálních objektů. Spuda nemůže nikdo vinit za materialismus a majetkový fetišismus téhle společnosti. Spudovi se vždycky všechno zhroutilo. Svět se na něj vysral a teď se k němu přidal jeden z jeho kamarádů. Jestli tu byl někdo, pro koho by se Renton snažil najít odškodnění, tak to byl Spud.

Zbýval tedy Begbie. S tím čurákem soucítit nedokázal. Psychopat, který používal přiostřené pletací jehly, když si to šel s někým vyřídit. Menší šance, že se zastavíš o žebro, než když použiješ nůž, chlubil se. Renton si vzpomněl, jak Begbie vrazil ve vinárně jen tak pro nic za nic Royovi Sneddonovi do obličeje sklenici. Nešlo o nic jinýho, než že ten chlap měl otravný hlas a Begbie měl kocovinu. Bylo to hnusné, odporné a bezdůvodné. Mnohem hnusnější než samotný akt byl způsob, jakým se s tím všichni smířili, včetně Rentona, a to dokonce do takové míry, že si vymýšleli fiktivní scénáře, kterými by to omluvili. Byl to jen další způsob budování Betlova statutu někoho, s kým by sis neměl nic začínat, a tím nepřímo i jejich vlastního, protože se s ním spolčovali. Viděl to jako mimořádnou morální zbabělost. Vedle toho vypadal jeho zločin okradení Begbieho téměř jako šlechetnost.

Ironicky to byl právě Begbie, kdo se stal klíčem. Okrást své kamarády bylo v jeho zákoníku tím největším zločinem a požadoval by ten nejkrutější trest. Renton Begbieho využil, využil ho k tomu, aby za sebou kompletně a úplně spálil mosty. Byl to Begbie, který se postaral o to, že už se nikdy nemůže vrátit. Udělal to, co udělat chtěl. Teď se už nikdy nemůže vrátit zpátky do Leithu, do Edinburghu ani do Skotska, nikdy. Tam nemohl být ničím jiným než tím, čím byl. Nyní, navždycky ode všech osvobozený, se mohl stát tím, čím chtěl. Sám bude stát nebo sám padne. Ta myšlenka ho zároveň děsila i vzrušovala, když rozjímal nad životem v Amsterodamu.

VYSVĚTLIVKY

Abbey National – Známá britská spořitelna.

A-level (Advanced level examination) – Zkoužka, kterou skládají v 16-ti letech ti žáci britských škol, kteří se chtějí přihlásit ke studiu na univerzitě.

Boots – Drogistická firma s četnými filiálkami.

brumie – Hovorový termín pro obyvatele Birminghamu.

Cagney, Jimmy – Známý americký herec z 30. a 40. let, slavný představitelgangsterských rolí.

Camaby Street – Ulice v Londýně, proslavená svými krejčovskými salony.

Carry-On film – Série lechtivých filmů, které mají stejnou zápletku, vtipy i hlavní hrdiny.

cockney – Lidové londýnské nářečí, zvláště typické pro Východní Londýn.

Connery, Sean – Slavný skotský herec, původem z Edinburghu, první představitel agenta 007 Jamese Bonda. Při mluvení mírně šišlá.

Connolly, James – Známý irský bojovník za svobodu.

Daniel Stewarts – Soukromá škola v Edinburghu, kde se platí za studium školné.

Daniels, Paul – Populární britský televizní mág – komediant.

Dixon z Dock Green – Britský televizní detektivní seriál z 50. let.

drak – Heroin (honit draka – kouřit heroin).

Edina – Edinburgh.

feniánský – Protestantský slangový výraz pro katolíky.

first foot – Skotská silvestrovská tradice, která spočívá v tom, že navštívíte svého přítele, něco u něj vypijete a všichni společně jdete navštívit jiné přátele, až vznikne jistá obdoba řetězové reakce.

geordie – Hovorový termín pro obyvatele Newcastlu.

George Heriots – Soukromá škola v Edinburghu, kde se platí za studium školné.

Gozvati – Dělnická čtvrt v západní části Glasgowa, kde dříve bývaly doky.

Hearts (Heart of Mid-Lothian) – protestantský fotbalový klub v Edinburghu.

Hibs (Hibernian F. C.) – katolický fotbalový klub v Edinburghu.

highers – Hovorový výraz pro A-level zkoušky.

Hindley, Mira – Notoricky známá britská vražedkyně dětí z 80. let.

holka z Údolí (Valley girl) – Označuje určitý typ obvykle rozmazleného dítěte z bohaté rodiny. Název podle San Fernando Valley v Kalifornii.

hun – Hanlivá přezdívka, kterou skotští a irští nacionalisté (obvykle katolíci) častují Angličany a vůbec všechny probritsky a monarchisticky založené spoluobčany (kteří jsou obvykle protestanti).

jambáč (jambo) – Katolický slangový termín pro protestanty.

Jarman, Derek – Britský nezávislý filmový režisér, který zemřel na AIDS. Nicméně vydržel s ním žít dlouho a byl stále velmi produktivní.

Jock – Hovorový výraz, označující obyvatele Skotska.

Jock Tamsonovy děti – Skotský hovorový výraz označující obyvatele Skotska.

Jolson, AI – Americký zpěvák a komediant z 30. let, muzikálová hvězda. Hodně se proslavil předváděním tzv. „blackface“ – zpíváním černošských písní s obličejem načerněným krémem na boty.

Kirkgate – Distrikt obchodů a obchodních domů v Edinburghu.

labdick – Hovorový výraz pro příslušníka policejních jednotek hrabství Lothian a Border.

Lauder, Harry – Zvláště v 50. letech populární skotský zpěvák tradicionálů v popovém balení.

Leith – Čtvrt v Edinburghu poblíž přístavu.

Leithy – Státní škola v Edinburghu.

Links – Oblast v Leithu, kde je městský park.

Mercer, Wallace – Trenér fotbalového klubu Hearts of Midlothian.

Mouskouri – Světově proslulá řecká zpěvačka středního proudu 70. let.

Nielsen, Dennis – Britský homosexuální masový vrah, původním zaměstnáním policista. V 80. letech lákal do svého bytu mladé muže, kteří neměli kde spát, tam je brutálně zavraždil a poté obvykle rozčtvrtil.

O-Grades – Skotský ekvivalent O-level zkoušky.

O-level (Ordinary level examination) – Standartní typ zkoužky, kterou skládají žáci britských škol v 16-ti letech, obvykle ti, kteří pak chtějí nastoupit na odbornou výuku.

Pleťová kúra od heroinu (skin care by Heroin) – Slogan z vládní protidrogové kampaně ve Velké Británii. Podkladem pro tuto kampaň byl sociologický průzkum, který dospěl k závěru, že většina teenagerů má větší strach z akné než z následků užívání heroinu.

Possil – Dělnická čtvrť v Glasgowu.

Rangers – Glasgowský protestantský fotbalový tým.

Reed, Lou – V tomto kontextu znamená speed, amfetamin. V britské angličtině se někdy tvoří slangové výrazy tak, že původní slovo je nahrazeno jiným slovem, které se s ním rýmuje (rhyming slang).

Rudá ruka Ulsteru – Symbol militantních ulsterských protestantů.

Sands, Bobby – Člen I. R. A., který v době, kdy byla britskou ministerskou předsedkyní Margaret Thatcherová, zemřel na následky protestní hladovky ve věznici Long Kesh v Ulsteru.

Saville, Jimmy – Britský televizní moderátor. Postarší pán šedivých vlasů, k jehož image patří to, že má neustále v ústech doutník. Je znám svojí angažovaností v charitativních akcích.

Scouser – Hovorový výraz pro obyvatele Liverpoolu.

Subbuteo – Stolní fotbal.

The Foggy Dew – Irská rcbelská píseň připomínající protibritské povstání o Velikonocích roku 1916.

Trainspotting – Způsob zábavy nebozabíjení času, obzvlášť oblíbený a rozšířený ve Velké Británii. Spočívá ve sledování vlaků, porovnávání jejich příjezdů a odjezdů s časovými údaji v jízdním řádu, apod.

Weedjie – Hovorový výraz pro obyvatele Glasgowa.

Wolfetones – Irská nacionalistická skupina hrající irské rebelské tradicionály. Je z Dublinu.

OBSAH

PŘEMÁHÁNÍ

HERÁČNÍCI, JEAN-CLAUDE VAN DAMME A MATKA PŘEDSTAVENÁ

FEŤÁCKÝ DILEMATA Č. 63

PRVNÍ DEN EDINBURGHSKÝHO FESTIVALU

NAMYDLENÝ BLESK

DOSPÍVÁNÍ POD DOHLEDEM

NOVOROČNÍ VÍTĚZSTVÍ

TO SE ROZUMÍ SAMO SEBOU

FEŤÁCKÝ DILEMATA Č. 64

JEJÍ STAREJ

RYCHLOVKA NÁBOR

V RELAPSU

SKOTSKO BERE DROGY V PSYCHICKÉ SEBEOBRANĚ

SKLENICE

ZKLAMANÍ

PROBLÉMY S PTÁKEM

TRADIČNÍ NEDĚLNÍ SNÍDANĚ

FEŤÁCKÝ DILEMATA Č. 65

SMUTEK A ŽAL V PORT SUNSHINE

DALŠÍ PŘEMÁHÁNÍ

S PAKEM VLAKEM

BABI A JINÍ FAŠOUNI

PRVNÍ ŠUKAČKA ZA UHERSKÝ ROK

NA PROCHÁZCE V LUKÁCH

ZVORANÁ VĚC

PŘIVOLÁVÁNÍ SOUDNÉHO DNE

FEŤÁCKÝ DILEMATA Č. 66

CHCÍPLÍ PSI

PÁTRÁNÍ PO VNITŘNÍM ČLOVĚKU

DOMÁCÍ VĚZENÍ

POMSTA PO LOPATĚ

FEŤÁCKÝ DILEMATA Č. 67

EXIL

COURÁNÍ PO LONDÝNĚ

ZLÁ KREV

JE SVĚTLO, KTERÉ NIKDY NEPOHASNE

POCIT SVOBODY

NEPOLAPITELNÝ VAK

DOMA

SNADNEJ VEJVAR PRO PROFÍKY

DÁREK

VZPOMÍNKY NA MATTYHO

ČISTÁ DILEMATA Č. 1

CO SI NADROBÍTE, TO SI TAKY SNÍTE

TRAINSPOTTING NA CENTRÁLNÍM NÁDRAŽÍ V LEITHU

ZAPÁLENÁ LÝTKA

ZIMA V ZÁPADNÍM GRANTONU

SKOTSKÝ VOJÁK

ODCHOD

OD STANICE KE STANICI

VYSVĚTLIVKY

OBSAH

Irvine Welsh: TRAINSPOTTING

Vydalo nakladatelství MAŤA, Lublaňská 34, 120 00 Praha 2,
v roce 1997 jako 10 sv. edice Cesty tam a zase zpátky.

Edici řídí Luboš Snížek.

Z anglického originálu Trainspotting (poprvé vydaného
v roce 1993 v nakladatelství Martin Seeker and Warburg
Limited, part of Reed International Books Limited,
Michelin House, 81 Fulham Road, London SW3 6RB)
přeložili Ondřej Formánek a John Comer.

Odpovědná redaktorka Kateřina Jiráková.

Obálku navrhl a graficky upravil Mirek Kodeš.

Grafickou úpravu a sazbu z písma Palatino programem TeX
připravil Bohumil Bednář, Pisces.

Tisk Akcent, tiskárna Vimperk, s.r.o.

Vydání první.

ISBN 80-86013-28-6

Distribuce v ČR: MAŤA, velkoobchod s knihami, Lublaňská 34,
Praha 2, (tel/fax.:) 02/29 19 25.

Distribuce v SR: Knihkupectvo AF, Radvanská 1, Bratislava.
Eugenika, Fedinova 10, Bratislava.
Freddie, Nezabudkova 20, Bratislava.

Žije v Edinburghu. Prošel nejrůznějšími zaměstnáními, jejichž „výčet by byl příliš nudný“. Trainspotting (1995), který posloužil jako předloha pro stejnojmenný film, je jeho první knihou. Následovaly novela The Acid House, román Marabou Stork Night Mares (1995) a sbírka povídek Ecstasy (1996).

Herojové Welshovy knihy jsou hledači pevného bodu, s jehož pomocí chtějí pohnout zeměkoulí. Postupně však zjišťují, že kolem něho bloudí po obvodu bílého kruhu ležícího uprostřed nevábně temného prostoru. Když se však pokusí kruh rozetnout, kružnice se změní v dostředivou a odstředivou spirálu.

V prvním případě se ve stále rychlejších (o) točkách řítí do bílého světla posledního heroinového šlehu. V druhém případě se rozvolněné a široké zákruty spirály dříve či později opět spojí a vytvoří šedivý kruh „spořádaného“ života, jehož „jistoty“ dosud komentovali s patřičně černým humorem a rozetnout ho je mnohem těžší.

Vystoupit z bludného kruhu není jednoduché a žádá si to oběti. Protože však v reálném světě oběť není blíže specifikována, je zcela běžné, že jí bývá někdo úplně jiný.