﻿Franz Werfel

Zpronevěřené nebe (Příběh služebnice)

Román

««Část první»»

Prolog v Grafeneggu

„Jako by lidé vůbec neměli odvahu živě si představit, že jsou nesmrtelní. „

Jean Paul

«Kapitola první»

Svatý obraz

Já jsem Tetu znával. Byla to stará paní, malá, zavalitá, se širokými lícními kostmi a jasnýma pomněnkovýma očima, jež měly pozorný, umíněný a často podezíravý výraz. Když jste ji tak viděli šustnout se kolem, padla vám do oka její spěšná kolébavá chůze, ten plachý krok nočního živočicha, pelášícího z ohrožující lidské zóny do bezpečného doupěte. Tehdy mě ani nenapadlo, že se jednoho dne budu pokoušet zaznamenat příběh této staré služebné, která uměla sotva číst a psát. Teď tu však sedím, u cizího stolu v cizí zemi, a vyvolávám si velice bolestnou vzpomínku na odplynulý svět, v němž moje hrdinka hrála samozřejmě jen mlhavou, podřízenou roli. V duchu vidím venkovský dům v Grafeneggu. A nádherný park. A úchvatnou vyhlídku na strohou osamělost Mrtvých hor, oné v létě lunární a na jaře a na podzim mlhavě saturnské krajiny na rakouské půdě.

Onen krásný statek v Grafeneggu patřil rodině Arganových. Arganovi byli mí nejmilejší přátelé. Od začátku stáli při mně a ani v mých nejnesnesitelnějších časech se ode mne neodvrátili. Jako málo úspěšný, zanedbaný a dost labilní starý mládenec jsem v jejich domě nacházel domov, nakolik to vůbec bylo možné. Mezi početnými hosty Arganových jsem si nikdy nepřipadal jako jeden z mnohých, nýbrž jako legitimní příslušník, málem bych řekl příbuzný, vždyť jsem obě děti, Philippa a Doris, viděl

7$

vyrůstat od kolébky a v prvních letech mi říkávaly „strýčku“ a později kamarádsky „Theo“ jako jejich rodiče. Je pro mne nevýslovně těžké představit Arganovy, ty čtyři mimořádné lidi, jen tak zběžně. Srdce mě nabádá, abych nad jejich trpkým osudem zazpíval rekviem v podobě samostatné knihy. Ale na to nemám sílu. A všechno ještě čeká na vyřešení. Vyhledal jsem si skromné stvoření z okraje jejich životního prostoru, abych vysledoval jeho cestu až ke konci. Moji milí přátelé a jejich dům tak tvoří jen východisko a později z příběhu zmizí stejně jako já sám.

Arganovým vděčím za mnohem víc než jen za nekonečné přátelství a pohostinnost. V našem skoupém a nevlídném krizovém světě motorizovaného nepohodlí a rekordní mrzutosti stál jejich dům jako anachronický ostrov radosti. Jací to byli krásní, plnohlasí lidé, všichni čtyři, Leopold a Livia, Philipp a Doris! Každého, kdo překročil jejich práh, okouzlili svým světlem, svým úsměvem, svými hlasy, srdečným teplem i skvělou povahou. Jak ve vídeňském bytě, tak venku v Grafeneggu byl neustále prostřený stůl, jedlo se výtečně, marnotratně se rozlévalo víno a především v domě vládla hudba, protože ti čtyři byli všichni milovníci a znalci hudby, vysoko nad úrovní slušného amatérismu. Leopold - byli jsme stejně staří - jako oceňovaný pianista opustil klavírní třídu státní konzervatoře, protože se podřídil přání rodiny a nastoupil do služeb ministerstva zahraničí. Na Liviin okouzlující soprán si ještě vzpomíná mnoho návštěvníků Opery, kteří ji v letech těsně po válce slyšeli jako Agátu, Amélii, Elsu nebo Leonoru. Člověk nechápal, že se tato oslnivá žena a pěvkyně v květu mládí bez obtíží a bez zjevného důvodu zřekla jevištní kariéry. Přitom měla Livia na rozdíl od často tak neforemných dramatických sopránů vysokou dívčí postavu, na štíhlém krku hlavu jako nejjemnější kamej. Osmnáctiletá Doris zdědila tmavé vlasy, pleť jako bledý drahokam i hlas po matce. Zato Philipp hrál na všechny možné nástroje s čirým hudebním cítěním muzicírujícího anděla, s protřelou obratností mistra

8$

jazzu a s vtipem hudebního klauna sršícího nápady. Ach, kolik nocí se u Arganových prozpívalo, proťukalo, prodrnkalo, profidlalo až do brzkého a překvapivého rána! A pak jsme šli do postele vrávorajíce nadšením, ve všech cévách jantarově žluté opojení z hudby, to nejlepší z pozemských opojení, neboť duše žilkovaná stovkami melodických útržků se prodýchávala do spánku s „V náruč spějte, milióny“. Nikdy jsem neviděl lidi, kteří by byli tak rozkřídleně otevření jediným skutečným darům života, přírodě, písni a obrazu ve všech formách. Vzpomínám si, jak mi jednou v Grafeneggu padl do ruky známý popis zatmění slunce roku 1842 od Adalberta Stiftera. Po jídle jsem těch pár stránek předčítal. Na onom krásném místě, tam, kde byl překonán „olověný soumrak“, kde „věci zase vrhají stín, voda se znovu třpytí a stromy se zase začínají zelenat“, jsem se rozhlédl po přítomných. Nikdy nezapomenu na výraz na tvářičce Dorisky, jíž tehdy bylo sotva třináct. To naslouchání samo o sobě, ta platónská idea naslouchání, ta napjatá pohrouženost a odevzdanost, to klidné vpíjení duchovní krásy, to čisté vystoupení a zviditelnění neviditelné duše - byl to jeden z těch vzácných okamžiků, kdy se vás kvůli takovému obličeji zmocní otřásající láska k člověku a k lidstvu. Každý pochopí, co musí takoví posluchači jako Arganovi znamenat pro člověka slova. Nedal jsem do tisku ani stránku, aniž bych ji podrobil jejich soudu. A tento soud nevyplýval ani tak z následujících rozhovorů jako z nepodplatitelného chladu nebo zápalu během mého přednesu. Tyto vzestupy a poklesy jejich vnímání vytvářely jakousi ustalovací lázeň, v níž se neúprosně vyvíjela hodnota nebo bezcennost, zdar či nezdar, čistota nebo poskvrněnost mého produktu.

Tak žili Arganovi z plnosti svých silných a neklidných duší v jakémsi šťastném ústraní, které si vydělili z ostatního, docela jinak smýšlejícího světa. Ze všech stran se však již blížila záplava, olověné šero duchovního i duševního zatmění. Zřetelně slyším hlas: „Vaši přátelé to měli lehké, vydělit si z času šťast—

9$

né ústraní a vést zahálčivě družný život estétů, hudebních nadšenců, knihomolů a přírodních snílků. Ten anachronický ostrov, o kterém mluvíte, víc než anachronický, nebyl on podmíněn především hospodářsky?“ Hanba nám, kteří vždy a všude používáme k vylučujícímu výkladu člověka jen jeho podmíněnosti a vazby, kteří se s přemoudřelým pomrkáváním hlásíme ke stovkám forem gravitace, jimž jsme podrobeni, kteří jsme se v sebevražedné škodolibosti zahleděli do chobotnice determinismu, který svírá a podle běhu přírody navěky bude svírat hruď lidstva! Jeden by málem řekl, že děláme všechno ne pro to, abychom se trochu volněji nadechli, ale abychom v tupé plebejské zlobě zradili božskou velikost a svobodu své duše. - Ne, Arganovi by byli tím, čím jsou, za všech okolností a za jakýchkoliv podmínek. Silou svého velkého nadání, své nefalšované původnosti a nezkrotné plnosti života. Leopold ostatně nebyl nijak zvlášť bohatý. Měl, jak se říká, slušné živobytí, které samozřejmě po všechny časy utrácel až do posledního groše a bohužel i dál, jak se mělo ukázat po katastrofě. Snad jeho zlatá lehkomyslnost, jeho pohostinnost a štědrost pramenila z nějaké temné předtuchy. Ovšem pokud jde o majetek v Grafeneggu - starou, dost rozlehlou venkovskou vilu uprostřed překrásného parku na úpatí jednoho z nejosobitějších rakouských pohoří -, to nebyla koupě, ale dědictví.

V tomto domě jsem měl vždycky jeden z hostinských pokojů. Říkám „měl“, protože ho určili výslovně a výhradně pro mne a nikdo jiný v něm nesměl bydlet. Jelikož jsem už řadu let neměl kvůli svým dlouhým cestám žádné bydliště, ani v hlavním městě, byl pokoj v Grafeneggu jedinou místností, kterou jsem mohl považovat za svou, a také jsem ho zakramařil svými věcmi, jak mi tak během času přibývaly. Válely se tam stohy mých knih a rukopisů, všechny dokončené i přerušené práce, nemluvě ani o spoustě námětů, náčrtů, skic a nespočetných lístků, jaké se za desetiletí znepokojivě nahromadí ve spisovatelo-10$

vých zásuvkách. Je možné, že se toto množství papíru popsaného za klopotných i nadšených nocí stále ještě nachází na stejném místě, neboť jak slýchám, nebyl majetek v Grafeneggu dodnes ani vyvlastněn, ani se pro něj nenašel kupec. Ať se s tím psaním stane, co chce. Ta ztráta už přebolela. Beru exil jako výzvu osudu k obnově. Všichni vyhnanci a emigranti dostávají pověření k nemilosrdnému novému začátku, bez ohledu na to, jak brzkou či pozdní hodinu už odbil jejich vlastní život. Tomuto pověření se nikdo nevyhne a den ze dne je nám jasnější, jak všechno bývalé i nově získané pomíjí. Přesto nechci zapírat lítost, která se mě teď a tady zmocňuje, když myslím na dům v Grafeneggu a na svůj tamní krásný pokoj. Opravdu to není ztráta mých rukopisů, co mě vyvádí z míry, je to hlavně život, od něhož jsem se vzdálil, jsou to duchové vzešlí z mého nitra, které tam cítím obcházet v neuspokojivém pološeru. Vůbec se mi teď pracuje hodně ztěžka. Jakou námahu mě to stálo, kolik vynaložené víry, pochybností, špatného i dobrého svědomí, abych vyvolal celou tu společnost, jež se teď opírá o mé okno a zírá přes vysoký buk na nejvyšší vrchol Mrtvých hor, na Velký Priel. Jsou to moji duchové, patří ke mně jako můj vlastní spánek. Každý rok na jaře, když jsem přijel do Grafeneggu pracovat - dlouho před příjezdem domácích -, mě při vstupu do toho pokoje vítali mí vlastní pilně se množící duchové. Pokaždé to byla zvláštně příjemná, ba útulná první hodinka. Coural jsem se po pokoji, zdravil toho i onoho, bral to či ono do ruky, přečetl si tu větu a tam verš, jako bych s pocitem plnosti svého bohatství ochutnával sám sebe. V této první hodině jsem už nevisel osaměle ve vzduchu, měl jsem početné příbuzenstvo, blízké i vzdálené, jež mi bylo nadobro oddané a poslouchalo na kývnutí. Ne, nebyl jsem k politování a nepochyboval jsem, že to tak bude napořád a že se tento každoroční pozdrav bude nesčetněkrát opakovat, až jednou pokojně zhasnu jako rozšafný praotec svých duchovních stvoření, a dá-li Bůh, bude to v tomto pokoji, který mi doži-11$

votně přidělili mí přátelé Arganovi. Teprve potom, dřív než jsem se pustil do nové práce, jsem sestoupil dolů do spodních obytných místností v domě a pozdravil mnohem veselejší duchy Livie a Leopolda, Philippa a Doris; žili zde jako smějící se dozvuk svých krásných hlasů z minulého léta, jenž byl současně šťastnou předzvěstí léta budoucího.

Toho léta v Grafeneggu, které bylo krásné jako všechna předešlá, po němž tu už však pro mne nemělo následovat žádné další, se rodina Arganových dostavila dříve než jindy. V milé pospolitosti jsme prožili červen a půlku července. Abych však byl zcela upřímný, štěstí tohoto pobytu na venkově už nebylo tak naprosté a nezkalené jako dřív. I když jsme se v tichém srozumění jak jen to šlo vyhýbali politickým tématům, přítomné i hrozící světové dění tíživě doléhalo na naše mysli: španělská občanská válka a především nejistý, nejednoznačný osud naší vlastní ubohé země. Každý den kolem čtvrté hodiny, když se listonoš, kulhavý posel světového dění, objevil u domovních dveří s raníky z hlavního města, všichni jsme už byli shromážděni a pravidelně se rozpoutal prudký boj o noviny. Ani rádio se nenamáhalo jako kdysi loudit z těhotného éteru výhradně koncerty a přenosy oper, ale navzdory Liviiným protestům otáčel Philipp večer co večer knoflíkem, aby porovnával štvavá a lživá hlášení despocií s přespříliš uklidňujícími zprávami prozatím ještě svobodných států. Přitom jsme všichni byli ve svém smýšlení a ve svých přáních až na lehké odstíny stejně naladěni. Předevčírem však byla Doris na návštěvě v sousedství a tam slyšela názory, které ji vyděsily, a včera se Philipp v místním hostinci málem dostal do pěstního sporu s mladistvými turisty kvůli jejich podvratnému pozdravu. Děti se po takových zážitcích vracely domů hluboce rozladěné a ta tíha se přenášela i na nás starší. K tomu se ještě přidávaly Liviiny neustálé obavy kvůli Leopoldovu navýsost rozhodnému veřejnému vystupování. Přestože odešel z úřadu už před dvěma roky,

12$

opakovaně se slovem i písmem co nejostřeji zasazoval za nezávislost Rakouska, zvenčí i zevnitř ohrožovanou.

Koncem července mí přátelé na nějaký čas dům v Grafeneggu opustili. Philipp a Doris byli pozváni na nějaký zámek v Tyrolsku. Bylo tam mnoho konvenční mládeže. Leopold mínil, že jeho náročným a velmi kritickým dětem nebude vůbec na škodu strávit pár dní mezi neškodným společenským plevelem. Sám odjel s Livií do Salcburku na několik festivalových operních představení. Jeho pozvání, abych jel do Salcburku s nimi, jsem odmítl. Nejpozději do dvanáctého srpna se chtěli všichni vrátit, protože na sedmnáctého připadaly Liviiny narozeniny, které se každoročně slavily žertovnou akademií. Tak jsem zůstal, jako už často, ve velkém domě sám, neboť až na kuchařku Tetu dostal dovolenou i personál. Náhlé osamění mi zpočátku vůbec nebylo nemilé. Poslední měsíce jsem totiž prolajdačil, promarnil jsem spoustu času a můj pracovní rozvrh nabral povážlivé zpoždění.

Když umělecká práce uvázne a nechce pokračovat, má to vždycky dobrý důvod. Autor je pak sice většinou přesvědčen, že mu chybí ta správná nálada nebo že zvolená látka je vzpurná a umíněně mu vzdoruje. Mne však zkušenost naučila, že to nikdy není náladou a nikdy to není látkou. Chybí-li nálada, něco není v pořádku. A nevzpírá se látka, nýbrž v některém bodě poškozená pravda. Jedno jediné špatné vlákno zpochybní celou tkaninu. V žádné jiné lidské činnosti není formální zdar tak nerozlučně spjat s logikou a etikou jako v umělecké tvorbě, v tom takzvaném „světě krásného zdání“. Jeden starý, mnohem zkušenější básník mi kdysi řekl: „Bůh smí být nelogický, to znamená bez patrné konsekvence, spisovatel ne.“ Ten člověk měl pravdu. Jen když jsou ve vyprávění v pořádku všechny stupně pravdy, počínaje nízkou pravděpodobností přes jemnější správnost a upřímnost až po poslední souhlasnost, jen pak zažije autor ten vzácný zázrak, že jako v podobenství se prameny vymyšleného života stékají jakoby samy od sebe a vytvářejí epickou hladi-13$

nu, jež ho zdvihá a nese jako šťastného plavce. Jeho vlastní váha se pak zdá zmenšovat a prostupuje ho živelná blaženost tvoření. V takových výjimečných případech je současně hercem i divákem a námaha psaní spočívá v bezdechém, rychlém odečítání toho, co je v něm i okolo něho již hotové a zaznamenané.

Nikdy jsem nebyl zde vylíčenému stavu štěstí vzdálenější než v letních dnech po odjezdu přátel. Náhlé osamění si vynutilo otřesnou bilanci práce, na niž jsem už vynaložil skoro celý rok. Historický námět mé knihy mi najednou připadal naprosto přemrštěný, postavy prkenné a neživotné, jejich rozhovory vyumělkované, jejich jednání zmatené, celé to bylo umělé a nevydařené až k nesmyslnosti. Co jsem měl dělat? Bylo to velmi obsáhlé dílo a už jsem ze sebe vydoloval asi pět set stránek. Neměl jsem morální sílu zničit tu vysokou hromadu ani trpělivost rozpárat hotové dílo a začít znovu a jinak. Tento Penelopin pracovní postup je přitom v umění ten jediný správný. Svět však měnil co čtyři týdny svou tvář a z toho, co bylo ještě včera věrohodné, se dnes vyklubal podvod. Kdo by tu dokázal sebrat dost klidu a stálosti nebo i slepoty a hluchoty, aby s neústupnou horlivostí zůstal sedět nad svým fantastickým předivem!? Přesto jsem se o to pokoušel. Každé ráno jsem si s povzdechem sedal k psacímu stolu. Uváděl jsem do chodu svou fantazii, zdálo se mi, že rachotí jako zrezivělá mašina, a popsal jsem jeden dva listy. Pak jsem vyskočil a vyběhl ven jako hnaný ďasem. Uprostřed nádherného dne a v drahé krajině mě však přepadalo temné zoufalství a já jsem spěchal zase nazpět do svého pokoje, aniž bych si vychutnal zářivé jitřní obrazy, silný, medem chutnající vzduch Mrtvých hor a aniž bych si s vděčností uvědomil svou šťastnou situaci, která mi dovolovala oddávat se duševní práci v takovém prostředí, opečovávaný a vcelku bez starostí. Pln podráždění a hnusu jsem znovu a znovu pročítal, co jsem napsal, abych to nakonec zmačkal a zahodil do koše. Jak jsem se těšil na návrat svých přátel, aby mě vysvobodili od této každodenní konfrontace

14$

se svou vlastní nedostatečností. Kolikrát jsem se už málem sebral a odjel. Už jsem nebyl zrovna nejmladší a byl jsem zběhlý v osamělosti všeho druhu. Tentokrát jsem však cítil, že na tuhle samotu nestačím, a prahnul jsem po přívětivé společnosti, která je přece nejlepším uspávacím prostředkem proti jakémukoliv sebepoznání. Někdy se mi podařila nějaká věta, pasáž, charakter, drobná scéna, nebo jsem si to alespoň myslel. Hned jsem z toho čerpal zpupnou naději a cítil jsem bezdůvodné ulehčení. Ale co pomůže dobrá věta ve špatné souvislosti? Zíral jsem pak na papír ještě ubitější než předtím. Snad jen mí kolegové v profesi mohou ocenit tento odporný stav, to zdrcující zmítání, to peklo namíchané z bezmocného zavržení a povrchního sebeklamu? Připadal jsem si vyhaslý, vyřízený, myslel jsem si, že jsem navždy ztratil svůj dar.

Jednoho dne jsem se rozhodl prozatím skončit a odložil jsem rukopis, abych se na něj alespoň dva týdny ani nepodíval. Jako vždycky, když se člověk vyhne nějaké námaze, podlehne pokušení, a utrpí tak morální ztroskotání, nebyla následkem kocovina, ale neuvěřitelně příjemný pocit. Jako svůj vlastní nadřízený jsem si udělil dovolenou. Nyní jsem směl právoplatně plýtvat časem, oddávat se neuspořádanému snění, aniž bych musel z nicoty vyčarovávat vzpírající se výplody. Byl jsem osvobozen, už jsem nemyslel na tu nešťastnou práci, chodil jsem na procházky a cítil se obstojně.

Park v Grafeneggu se skládal z několika různých částí. Před průčelím domu ležel ohromný trávník, rejdiště dětí a jejich kamarádů, dokud byli malí. Napravo se rozkládal velký ovocný sad zastírající pohled na skleník, kuchyňskou zahradu a brambořiště. Na druhé straně pozemek poznenáhlu klesal k silnici. Zde stály v hustém houští ty nejušlechtilejší staré stromy, jilmy, platany, jedlé kaštany, krvavé buky takové výšky a krásy, jakou jsem nikde jinde neviděl. Kus za domem však začínal vlastní „divoký“ park, stoupající po horském úbočí. Nahoře se ztrácel

15$

v nekonečném modřínovém lese, který jen zčásti patřil k majetku Arganových. Staré oplocení tam bylo v dlouhých úsecích pobořené a vlastněná příroda přecházela v přírodu bez pána, aniž by byla vidět nějaká hranice. Tato část parku a navazující hora, rozplývající se v opuštěný a neschůdný horský hřbet, byla místem mých každodenních objevitelských cest. Zde bylo velké množství takzvaných „místeček“ a i po desetiletém důvěrném seznamování s touto krajinou se pořád ještě mohlo stát, že jste narazili na nové místo, neznámou skupinu stromů nebo překvapivou vyhlídku.

Jednou, bylo to už dost pozdě odpoledne, jsem přes temné šumění modřínů zdálky uslyšel drnkání citery a k tomu podivně tenký hlásek, doprovázený tu a tam bolestným psím vytím. Šel jsem po zvuku a dorazil na dost velkou mýtinu, která ležela ještě v parku. Kdysi tu musela stávat nějaká maličká usedlost. Hovořilo pro to úplně zpráchnivělé studniční koryto a dvě mohutné, krásné staleté lípy, které zrovna odkvetly, až teď před Nanebevzetím Panny Marie, jako všude ve vysokých horách. Pod prozlacenou kupolí obou lip se nacházelo jedno z těch slavných místeček, napůl zhroucená troska hrubého stolu a rozviklané lavice. Na stole ležela citera. Pod strunami byl zasunutý notový list. Vedle se kupily celé hory nasbíraných bylin, máta, dobromysl, mateřídouška, jejichž vůně stoupala až ke mně. Na lavici seděla Teta, u nohou psa Wolfa, nejstaršího a nejzuřivějšího veterána grafeneggské smečky, obávaného hlídače a zapřisáhlého nepřítele všech listonošů, který musel být kvůli své vznětlivé povaze pořád na řetězu. Wolf byl slepý. Ani stáří, ani slepota mu však nepomohly k uvážlivějšímu přístupu k životu. Při mém příchodu vyskočil, zle na mne zíral opalizující sklovinou nevidoucích očí a tiše, ale z hloubi duše vrčel. I stará služebná se zvedla. Napomenula psa, aniž se na něho podívala:

„Nó, co to je, pejsku? Copa to děláš, Klučí? To je přece milostpán…“

16$

Wolf chvíli zvažoval, jestli může věřit tomu uklidňujícímu oznámení, pak si pln odmítavé rozmrzelosti lehl na tlapy a dal mi pocítit, že jsem mu jako nezvaný vetřelec pokazil krásnou hudební hodinku. Teta však zůstala stát a s očekáváním se na mne podívala svýma zvláštně jasnýma a krásnýma očima. Vzpomněl jsem si, že jsem od Doris často slýchal větu: „Zrovna jsem potkala slečnu Tetu s panem chotěm.“ Panem chotěm myslela Wolfa, kterému jeho příznivkyně dala něžnou přezdívku „Klučík“. V Grafeneggu bylo pár krásných ušlechtilých psů, dobrman, setr, roztomilý pudlík. Teta se však ke všemu tomuto urozenému osazenstvu chovala vyloženě nepřátelsky. Její žárlivě tvrdošíjná láska patřila jedině slepému, velmi nesympatickému hlídači a povídalo se, že na stůl nepřijde jediná pečeně, ze které by Wolf už předem nedostal lví podíl. Každoročně při stěhování do Grafeneggu Teta přidávala k zavazadlům Arganových několik košů a převázaných lepenkových škatulí, v nichž vezla rozmanité našetřené a zčásti zkamenělé pochoutky pro svého letitého miláčka. Nikdo si netroufl dělat jí kvůli těm nechutným zbytkům nějaké scény. Slečna Teta, jak starou ženu nazývalo i panstvo, si uměla v celém domě zajistit vážnost. Zacházeli s ní opatrně. I já jsem nyní cítil něco z tohoto zvláštního respektu, když jsem k ní přistoupil s omluvou:

„Mrzí mě, že jsem vás vyrušil, slečno Teto… Muzicírovala jste… To je v tak muzikálním domě samozřejmé…“

Na Tetině mongolské tváři se objevil polekaný úsměv: „Milostpán neruší, prosím pěkně… Milostpán přece musí na špacír…“

A jako by se poníženě neodvažovala odpovědět přímo, obrátila se znovu na psa:

„Jen jsme si trošku zpívali… Co, Klučí?… Jenom dvě písničky… Že jo, Klučí?“

Oslovený se zdvihl na přední tlapy, natáhl mrzutou stařeckou hlavu a vydal dlouhé tremolové zavytí, podobající se zvuku

17$

mlhového rohu volajícího o pomoc. Po tomto vystoupení se zase znovu lhostejně natáhl. Teta se zasmála krátkým bublavým smíchem:

„Hodnej Klučí, moc pěkně zpívá… Rozumí všemu, co se mu řekne… Líp než leckterej člověk.

Teta mluvila s tvrdou slovanskou kadencí, kterou však rakouský dialekt zvláštně zjemňoval. Nosila černé šaty, k tomu bleděmodrou zástěru a na temeni bílý kanýr. Řídké vlasy, dosud nápadně hnědé, jí povívaly ve větru. Rozhlédl jsem se. Už dávno jsem na Lipovém místečku nebyl. Zvláštní. Bylo vrcholem celého parku. Na západ široký průsek otevíral výhled na vrcholky a hřbety Mrtvých hor. Tato horská poušť a skalnatá pustina, táhnoucí se na míle nad vegetační hranicí, velká bílá skvrna na mapě, požívající hlubokou úctu i u zkušených horolezců, cizí, odloučený svět uprostřed měšťáckých alpských pásem, se při pohledu odsud rozrůstala do úchvatných masivů. Nad nimi stálo slunce již jako staré zlato a zbarvovalo nesčetné pukliny, trhliny, propasti a pilovité stíny skalních stěn kosmickou violetí. Široké údolí mezi námi a pohořím zmizelo v mlžné modři, rozmývající veškeré tvary. Jenom tovární siréna a pár do dálky rachotících aut dokazovaly, že v této rozplývající se proláklině ještě existuje lidský život. Měkká travnatá půda nepozorovatelně přecházela v pružnou lesní prsť, jejíž jehličnatý pach místy houstl vůní desetitisíců bramboříků.

„Nevybrala jste si špatné místečko, slečno Teto,“ řekl jsem, „nikde tu není nic pěknějšího.“

Teta si zhluboka povzdechla a řekla vroucně:

„To jo, je to nádhera…“

Samohlásku „a“ protáhla, až zněla jako „náádhera“, a hlavou vrtěla dostatečně dlouho, aby svému údivu nad tou nádherou dodala důrazu.

„Musím vám také mnohokrát poděkovat, slečno Teto,“ začal jsem zase, „že se o mne tak pěkně staráte…“

18$

„Hlavně že milostpánovi chutná,“ prohlásila Teta stručně a začala se probírat bylinkami ve svém košíku.

„Chutná mi až moc. Však je to na mně vidět. Tím svým vařením mě moc rozmazlujete, slečno Teto…“

„Milostpanstvo poručilo,“ řekla Teta, a odmítla tím jakékoliv vlastní zásluhy. „Teď ale musím jít vařit večeři…“

Spěšně si pobalila věci, jako by naše rozmluva již překročila přípustnou délku rozhovoru mezi pánem a služebnicí. Pak těžkopádným cupitavým krokem zmizela v modřínech s citerou, košíkem i se psem. Díval jsem se za ní. V pravé ruce nesla uříznutou větev jako hůl. Protože však zřejmě cítila v zádech můj pohled, nepoužívala tuto oporu, jako by se styděla. Při další procházce jsem si udiveně říkal, že jsem právě vedl s Tetou první delší rozhovor. Sloužila u Arganových už skoro dvacet let. Potkával jsem ji neustále jak ve městě, tak v Grafeneggu. Vždycky jsme si jenom vyměnili pozdrav. Povrchní rozhovor z tohoto odpoledne mi však dál zněl v uších. Cítil jsem v té staré služebné něco pevného a uzavřeného, co mě upoutalo. Jistě, kdyby mi někdo řekl, že se jednou budu Tetou zabývat celé týdny, nechápal bych to. A přece, už tehdy jsem se Tetou zabýval. Ten obraz, jak spěšně a těžkopádně mizí v lese, těsně vedle sebe slepého psa, mi nechtěl sejít z očí. Myslel jsem na to, že Teta je nedostižnou mistryní svého oboru, což dobře věděli všichni přátelé a hosté v domě Arganových, a že se naprosto oprávněně hovoří o „kuchařském umění“, a ne o „kuchařském řemesle“. Stejně jako každé jiné pravé umění - je přece hudbou pro smysl chuti - totiž spočívá v souhře nadání, smyslu pro formu, oddané píli a skutečné osobnosti.

O dva dny později jsem kolem poledního přišel domů a chtěl si zapálit dýmku. Protože mi však došly zápalky, musel jsem jít do kuchyně poprosit Tetu o oheň. Kuchyně ležela v přízemí na konci dlouhé chodby. Když jsem tedy došel k bíle lakovaným dveřím, zaslechl jsem hlasitý rozhovor, který mi zabránil stisk—

19$

nout kliku. Byl to filozofický rozhovor, který se rozpředl mezi Tetou, Klučíkem a zahradníkem Bichlerem a který jsem indiskrétně vyslechl. Tohohle Bichlera, nezaměstnaného mechanika s pobledlou ženou a dvěma vyhladovělými dětmi, zaměstnal Leopold Argan před lety na nějaké doporučení v Grafeneggu jako zahradníka a domovníka. Tenkrát, když se přistěhoval do domu, se propadlými tvářemi a horečnatýma očima podobal usouženému světci žijícímu na vysokém sloupu, který vidí, že jeho oběť byla odmítnuta. Mezitím se však s přibývající tělesnou váhou zřejmě změnila i jeho duše. Ten člověk si stavěl vzdušné zámky, nosil sametovou kazajku, dlouhé vlasy, rozevláté kravaty, jako piják nasával všechna radikální hesla, maloval akvarely, sestavoval rádia a celé dny proflákal, protože se považoval za zneuznaného génia. Zato paní Bichlerová poctivě dřela. Kvůli němu však bylo nutné dvakrát do roka najmout pomocné síly, aby užitková zahrada a park úplně nezpustly. Leopold a Livia nebyli takoví, aby toho povaleče s jeho ubohými dětmi vyhodili na ulici, přestože zanedbával své povinnosti a šel jim na nervy. Pokud vím, za celou naši známost Livia jen jedenkrát propustila služku s křikem a rozruchem. A málem z té nenadálé výpovědi tenkrát onemocněla. Nyní jsem slyšel mluvit pana Bichlera. Měl vysoký, přiškrcený hlas, současně horlivý i ufňukaný:

„Míval jsem kamaráda,“ říkal, „nějakýho Hromadu, byl zaměstnaný na anatomii ve Wahringerově ulici. Stovky mrtvol, povídám, ten Hromada pitval, a nikdy nenašel ani jeden jediný orgán, kde by mohla bejt nějaká nesmrtelná duše, na mou duši… A vůbec, taková inteligentní osoba jako vy, slečno Teto, by měla mít jiný názory… Já jsem taky do školy moc nechodil, ale to zas musím říct, že jsem se vzdělával…“

„Kdopak má s váma mluvit o takovejch věcech,“ opáčil Tetin hlas bručivě. Pak jsem slyšel, jak se mrzutě šourá po kuchyni, aby po chvíli oslovila psa:

20$

„Loučky na podpal budeme potřebovat, viď, Klučí, a putnu uhlí…“

Bichler však pokračoval ve svém horlení:

„A pročpak jsme moc nechodili do školy, vy a já, slečno Teto… Protože nám pořád ještě vládnou Židi a flanďáci… A ti flanďáci moc dobře vědí, proč ohlupují národ nebem a peklem… Když je totiž národ zblblý oním světem, tak tady dole kušuje a všechno jim to sežere… A Židi a flanďáci si můžou dál nacpávat pupky… Jinak byste přece vy sama byla milostpaní, slečno Teto…“

„A pak budeme ještě potřebovat dvě hlávky salátu… Co, Klučí… A mrkve a hrášek ze zahrady, ty nám pan Bichler musí donýst…“

„Jenže německý národní majetek jde z Rakouska do Říma k vrchnímu flanďákovi a do Paříže a do Londýna mezinárodním Židům… To je přece jasný. Proti tomu nemůžete nic říct… Náboženství je opium lidstva…“

„Ópium se dostane v apatyce,“ vysvětlovala Teta,, je to někdy docela dobrá meducína.

Pěkně ho odrazila! Dobrá odpověď, pomyslel jsem si. Bichlerův hlas teď však zněl velice uraženě:

„Slečno Teto, soukmenovkyně jako vy brání lidskému pokroku a vítězství ideje..

Kuchařka hlučně přesouvala hrnce na plotně. Nyní tuto vzteklou činnost prudce přerušila:

„Kdo je vaše soukmenovkyně? Já žádná soukmenovkyně nejsem… A vůbec, včera jsem na vás koukala při kopčení brambor, pane Bichler… Mladej člověk, co při polní práci potřebuje sesli, aby se na ni posadil jako v kanceláři, ten nemá co mluvit… Ten takovejm věcem nerozumí… No, co říkáš, Klučí?…“

Na tuto jasnou výzvu se pes vmísil do hovoru vášnivým štěkotem. Úplně jsem za zavřenými dveřmi cítil, jak se kuchařčin zuřivý kavalír na propagandistu obořil, až ten nejspíš zbledl

21$

a ucouvl. Po několika vteřinách Teta Klučíkovi přikázala, aby ztichl, a uzavřela disputaci s příkrou věcností:

„Je půl dvanáctý… Pán musí dostat jídlo pinktlich… Už mě dýl nezdržujte…“

Tiše jsem se vzdálil bez zapálené dýmky.

Večer kolem osmé mě přepadl silný záchvat deprese. Takové stavy mě v dřívějších dobách navštěvovaly často, od mého čtyřicátého roku však téměř vymizely. Začalo to jako vždycky nedokrevností v hlavě, bušením srdce a chladem ve všech údech. Smrt mi ledově dýchala do týla. Bylo mi, jako by se na mne ze všech stran valilo nevyhnutelné a neodvratné neštěstí. Ne, já, tento pokoj, tento dům, tento šednoucí kraj za oknem, my všichni jako bychom dunivou rychlostí kolejové drezíny vjížděli přímo doprostřed toho vyčkávajícího neštěstí, které mlhavě, a přece nehybně trůnilo na svém místě jako před začátkem stvoření. Vrhl jsem se na postel, abych už o tom nevyhnutelnu, kterému se řítíme vstříc, nic nevěděl. Teprve když se úplně setmělo, obruč kolem mé hlavy se rozskočila. Nezůstalo nic než fádně chutnající vědomí arktické osamělosti celého mého dosavadního, tak žalostně zfušovaného života. Zbaběle jsem se vyplížil z pokoje. Musel jsem vidět živé bytosti, Bichlerovy, Tetu, psy…

V kuchyni, kam jsem zašel, už bylo zhasnuto a prázdno. Vystoupil jsem tedy do podkroví, kde bydlel domácí personál. Strach byl stále zde. Srdce mi rychle bušilo a já se musel přemáhat, abych se nezesměšnil a nezavolal na Tetu jako bojácné dítě. Měl jsem nesmyslný pocit, že nikdo jiný mě nemůže bezpečněji zachránit před smrtí než ta stará služebná s pomněnkovýma očima a širokými lícními kostmi. Na konci chodby pronikal škvírou pode dveřmi proužek světla. Dvakrát jsem zaklepal. Žádná odpověď. Teta tu nebyla. Otevřel jsem dveře. Opravdová komůrka pro služku. Na úzké posteli ležela pokrývka s barevnou filetovou výšivkou, zobrazující pastýřskou scénu s vybledlými rokokovými postavičkami. Tato dojemně zažloutlá pokrývka byla nepo-22$

chybně Tetiným pečlivě chráněným majetkem, snad dědictvím, které ji provázelo na celé životní pouti. Komora byla zaskládaná nejrůznějšími koši, krabicemi, balíky. Dva starodávné proutěné kufry, pevně zavřené, zřejmě nestačily pobrat všechno kuchařčino harampádí. V jednom koutě se na různých hromádkách vršily usušené byliny. Udeřil mě ostrý pach máty. Na okenním parapetu stály dva keříky matthiol, na stolku dvě sklenice s kytičkami bramboříků. Nad postelí, kde bych čekal Matku Boží, visel pod sklem a v rámu barvotisk mladého světce krásného jako obrázek, který klečel před svou poustevnou v divokém lese pohroužen v modlitbách, zatímco z pukliny v téměř jedovatě azurovém nebi se k němu snášela až příliš tělesná tlačenice andělů z jeho vidiny. Extatikova tvář však byla mladá a svěží, nadevše sladká a v radostném rozporu se svatozáří získanou odříkáním. Pod touto náročnou malbou visel druhý, skromnější obrázek, také zasklený a zarámovaný. Byla to fotografie mladého duchovního v sutaně, s breviářem v rukou. Zasněné oči se krátkozrace upíraly do dálky, jako by právě vzhlédly od povznášejícího textu. Tato fotografie takzvaného kabinetního formátu vypadala, že už má nějaký ten rok za sebou. Dokládal to patetický postoj mladého kněze i nepřirozené mraky, které se za jeho hlavou stékaly do věčně hrozícího počasí. Podobné obrazy s takovými slavnostními prospekty v pozadí dodnes pořizují po jarmarcích rychlofotografové. Za rámečkem trčelo pár drátovitých stonků huňaté protěže, i ty asi už kolik let staré. Aniž bych vešel dovnitř, dlouho jsem si ten pokojík prohlížel a zachvátil mě stejný dojem podivné uzavřenosti a pevnosti jako před dvěma dny. Zde bydlel někdo, kdo několika ubohými věcmi dokázal těsné místnosti vtisknout pečeť své osobnosti. Trhl jsem sebou, když jsem najednou za zády zaslechl Tetin hlas. Chodila v plstěných trepkách, proto jsem si nevšiml jejího příchodu. Z jejích slov jsem postřehl nedůvěru a nelibost:

„Copak si tu milostpán přeje?“

23$

„Není mi nějak dobře, slečno Teto,“ řekl jsem rozpačitě, „možná mám horečku… Bylo by od vás laskavé, kdybych mohl dostat čaj… Hledal j sem vás

Teta na mne vrhla zkoumavý pohled. Pak přistoupila ke svým bylinám a začala přičinlivě přehrabovat hromádky:

„Měla bych tu čaj íček,“ vzdychala během hledání, „do půl hodiny zažene každý nachlazení i bolest hlavy a zkaženej žaludek jako zázrakem… „

A zatímco, pořád ještě skloněná, připravovala směs, vzhlédla mžouravě ke mně:

„Čajíček bude hnedka hotový… Jen ať jde milostpán do svýho pokoje… Jestli můžu prosit…“

Nejen že mě Teta nevyzvala, abych šel dál, poslala mě pryč. Nejspíš nesnášela, když se někdo moc přiblížil k jejímu sanktissimu.

„Zase už vám přidělávám práci,“ omlouval jsem se.

„S prominutím, to není žádná práce, prosím… Vždyť milostpán je pořád sám a tolik studuje až do noci… A milostpanstvo poručilo, abych na milostpána dohlídla… Nachystám taky termofór…“

„Slečno Teto,“ řekl jsem, „naše společné hospodaření už skončí. Pozítří se panstvo vrátí, dostal jsem zprávu… Tak bych vám chtěl projevit uznání…“

Vytáhl jsem z kapsy bankovku a vtiskl jí ji do ruky, měl jsem přitom trapný pocit, že dělám něco nepatřičného. Ona však lačně sevřela pěst kolem peněz a rychle je schovala do kapsy u zástěry, přičemž s drobným smíchem dělala drahoty:

„Ale co to milostpán dělá… No tohle… To přece vůbec nebylo potřeba..

Musel jsem odtáhnout ruku, kterou se mi po způsobu starých sloužících pokoušela políbit. Jen abych to nějak ukončil, ukázal jsem na barvotisk světce nad postelí:

„Máte tu viset krásný obrázek, slečno Teto.

24$

Několikrát pokývla a zhluboka si povzdechla:

„Jo jo, ten obrázek je nádhera…“

Můj pohled však nadlouho ulpěl na fotografii mladého duchovního s breviářem. Mezi Tetou, touto fotografií a mnou se odehrálo cosi nejasného. Cítil jsem, že mě Teta po straně kradmo pozoruje, jako by se bála otázky, na kterou nehodlala odpovědět. Já se však na nic nezeptal.

25$

«Kapitola druhá»

Životní plán

Livia vyprávěla o festivalu, o pestrém, vzrušeném světě na druhé straně Mrtvých hor, ležícím od našeho Grafeneggu jen slabou hodinku autem, a přece kosmicky daleko. Po jídle se přihnala obrovská alpská bouřka. Nyní se však přes mraky probojovalo srpnové slunce, zesláblé tím pozdvižením, a příjemně zalévalo terasu, na níž jsme seděli a vyhlíželi do vyčerpaného a uplakaného parku. Byli jsme sami.

„A co ty, Theo,“ zeptala se Livia, „starali se tu o tebe dobře a pracoval jsi řádně celé dny?…“

„Pečovali tu o mne báječně, jako vždycky u vás, a pracoval jsem… docela řádně…“

Lhal jsem. Livii totiž velice záleželo na tom, abych v jejich domě se zdarem pracoval. Byla to její ctižádost. Podíval jsem se na ni. Žena, která pro mne tolik znamenala, byla krásná jako vždycky. Čelo, jako vyřezané z matného selenitu, měla skloněné, protože její ruce se zabývaly křiklavě zelenou výšivkou. Hlavou mi táhl můj vlastní osud. Jako duchovní bytost mě brali vážně, prokazovali mi úctu, bezmezné přátelství a sympatie. Jako před člověkem se však přede mnou ty poslední dveře vždycky zabouchly a já uslyšel zaskřípat závoru. Zdálo se, že jsem rozený host, stranou stojící společník, kterému lidé důvěřovali, protože ho vůbec nebrali v úvahu jako protihráče v cham-27$

tivé životní partii. Byla to vina těch druhých? Byla to skrytá slabina a chladná nezúčastněnost mé vlastní povahy? Nebo mě jen Livia uměla tak moudře udržovat přesně na hranici svého kouzla, aby to krásné mezi námi všemi nevzalo za své? Ať tak či tak, dnes v pětačtyřiceti letech jsem věřil, že jsem konečně překonal jisté trpkosti, a hodiny jako tato jsem přijímal jako dar. Livia vzhlédla od práce.

„Ještě nikdy jsi neměl tak dobrou látku, Theo… Myslím, že s touhle knížkou opravdu uděláš štěstí…“

„Já bohužel nejsem tak optimistický, milá Livie… Naopak, nejraději bych tuhle a vůbec všechny historické látky poslal k čertu…“

„To je jedna z tvých nejroztomilejších vlastností, Theo, že nemáš ani ponětí o tom, co je aktuální a úspěšné… Copak si myslíš, že je to náhoda, že si dnes lidi rvou z ruky ty historické slátaniny a životopisy?“

„Za náhodu to rozhodně nepovažuji, jenom za jasný příznak naší nekulturnosti veliké jak Čimboraso, naší necitlivosti k umění a nepřátelství k duchovnu… Lidé se bojí všech myšlenek a podob fantazie, je to pro ně něco ,vymyšleného’; zato vyhledávají, co se ,doopravdy‘ stalo, a sice ,přesně tak‘. Nehledají nic jiného než šikovně sestavené výstřižky z novin z minulých staletí, které jim některý z těch brilantních rutinérů připraví se svou vlastní omáčkou… Ani ti nedokážu říct, jak se mi hnusí všechny ty brokátové tlachy, ta pikantní psychologie, ta snobská intimita se všemi osvědčenými nesmrtelnými, kteří si musí nechat líbit, že jim kdokoliv říká křestním jménem… Přitom sám vůbec nemám právo ohrnovat nad tím nos. Upřímně řečeno, Livie, z mého vlastního historického škváru tam nahoře se mi zvedá žaludek… Po všech těch válkách, krutostech, masových vraždách, mučednických smrtích, státních akcích, nabubřelých jménech a kostýmech se mi stýská po docela jednoduché, úzkorozchodné látce, po neobyčejnostech obyčejných lidí, vůbec po člo-28$

věku, chci říct po skutečné postavě, nevím jaké a nevím jak… Ale musela by být opravdu nefalšovaná a docela moje, chápeš, docela moje…“

„Tak honem… Najdi takovou látku.

„Ale skutečné látky my nenacházíme, Livie, to ony si nacházejí nás…“

„Originální výmluvy, ty sám jsi jednou takhle nazval takové věty, můj milý…“

Chvíli mlčela, potom mě však zasáhla nesouhlasným pohledem:

„Theo, vypadáš špatně a zhubl jsi… Byl jsi nemocný?… Teta ti nevařila dobře?.

„Teta, a nevařila dobře?… Ona je hvězda, která není nikdy indisponovaná… Mimochodem, za tu dobu jsem se s Tetou seznámil a sblížil se s ní…“

„Co to povídáš?… Sblížil?… S tou se ještě nikdo nikdy nesblížil…“

Podivil jsem se lehkému ostří v Liviině tónu:

„Takové staré domácí příslušenství?“ zeptal jsem se. „Visí přece na tobě a na vás všech… Vypadá jako příslovečná věrnost…“ „No, věrná ona je… Totiž věrná sama sobě…“

„Jak? A děti? Vyrůstaly jí před očima… Děti přece miluje…“ Livia odložila svou ruční práci na stůl. Zamyšleně vyhlédla do parku:

„Kdyby děti,“ řekla, „a my všichni kdybychom zítra zmizeli ze světa, drahoušek Teta si na nás neuchová ani vřelou vzpomínku…“

„Vážně bych si nepomyslel, že si na tu perlu budeš stěžovat, Livie…“

Usilovně svraštila hladké, čisté čelo, jako vždycky, když její smysl pro pravdu urazil nějaký nepřesný výrok:

„Stěžovat si,“ opakovala, „to není správné slovo. Stěžovat bych si mohla také, Teta je nesnesitelná, děvčata s ní nevycháze—

29$

jí, je chamtivá, nechává si platit od dodavatelů, účty nevede se zrovna ohromující poctivostí, ze všech dobrých věcí si dává bokem svůj podíl na kořisti, otravně rozmazluje tu ohavnou bestii Wolfa… To všechno mě ale moc nezajímá, protože jak říkáš, Teta je kuchařská hvězda a pracuje od rána do večera, i teď, když už je stará… Mně ale vadí, i když ti to třeba bude připadat hloupé, vadí mi, že už dvacet let obchází po mém domě někdo věčně cizí, taková naprosto nezúčastněná osoba, která nikdy nebude srdečná a ke které neumím být srdečná ani já.

„Někdo věčně cizí, kdo obchází po domě,“ zasmál jsem se, „to bych se mohl cítit dotčeně i já..

„Nepřeceňuj se, milý Theo,“ řekla Livia vážně. „Ty máš jen krátkodobé plány práce na jeden dva roky. Zato Teta, ta má životní plán, který sahá až za hrob. Je to životní plán až na věky věků, a to opravdu není žádná fráze… Teta je svým způsobem grandiózní a já mám někdy pocit, že na ni nestačím…“

Při těchto slovech jsem v duchu zřetelně viděl fotografii mladého duchovního, která visela nad kuchařčiným lůžkem: „Před pár dny,“ řekl jsem,, jsem viděl její pokoj… „ „Cože?! To se ti podařilo,“ divila se Livia. „Teta přece zamyká, i když ten svůj kutloch opustí třeba jen na dvě minuty. Všichni v domě se tomu smějí… I já, paní domu, jsem za všechny ty roky pronikla do té posvátné komnaty jenom dvakrát, jednou, když byla Teta nemocná, a podruhé, když jsem s neohroženou smělostí trvala na tom, že se i u ní musí vymalovat.

Připomněl jsem si ten silný dojem pevnosti a uzavřenosti, který jsem pociťoval nejen z povahy, ale i z komůrky staré sloužící:

„Musí být nesmírně nábožná, tahle Teta,“ mínil jsem. „Ten svatý obraz na stěně… A taky jsem vyslechl zajímavý rozhovor mezi ní a panem Bichlerem, tím znamenitým volnomyšlenkářem, který se zrovna úspěšně vyvíjí z komunisty na nacistu… Teta ostatně v tom hovoru vysoko vyhrála, nejméně 10:0…“

30$

Livia se dívala ještě vážněji a zamyšleněji než předtím: „Ano! Teta je zbožná,“ řekla, „docela nepředstavitelně zbožná… Mohli bychom jí to závidět nejen my, ale dokonce i každý opravdový věřící. U ní v tom není žádná sentimentalita, žádné polovičaté city, žádné neurčitosti, dokonce ani slovo víra na to nestačí. Pro ni jsou všechny ty věci, které našinci dělají takové potíže - jak jen ti to mám vysvětlit pro Tetu jsou neprůstřelně jisté a napevno ujednané a neměnné a fyzicky reálné jako tady ten stůl nebo jako jízdní řád železnice…“

„Moment, Livie,“ přerušil jsem ji, „Teta má syna, nemanželského přirozeně. Pro toho žije a umře. Je to ten hezký panáček na fotografii nad její postelí. A s ním souvisí to, čemu říkáš její životní plán…“

Livia se výsměšně ušklíbla:

„Jak ta literatura pořád pokulhává za životem, chudáčku Theo… Teta je nedotčená panna, to ti garantuji… Ale že její životní plán souvisí s tou fotografií, to jsi prorocky uhodl… Zneužiji teď její důvěry, protože si myslím, že kromě mne nezasvětila do svého životního plánu nikoho jiného… Ale i to se stalo jen kvůli jistým dopisům, ve kterých se nemohla pořádně vyznat…“

Livia se dvakrát ohlédla, dost plaše. Pak začala tlumeným hlasem vyprávět.

Zde následuje nárys životního plánu Tety Línkové. Popisuji ho nejen podle Liviina vyprávění, jak mi zůstal v paměti z oné krásné letní hodiny, ale mohu ho doplnit o sdělení kaplana Johannesa Seydela, s nímž jsem se před nějakým časem spřátelil v Paříži.

V takových případech se právem říká: „Svět je malý.“ Seydel je totiž duchovní, který staré služebné pomáhal v posledních dnech jejího života a umírání. Ta podezíravá a uzavřená žena mu otevřela srdce a zanechala mu veškeré dokumenty své pozemské pouti. Jako zvláštní upomínku na zvláštního člověka uchovává jisté dopisy, o nichž hned bude řeč. Johannes Seydel, stár dvacet

31$

osm let, vzor katolického duchovního pastýře a lidumila, nyní žije - jak jinak - pronásledován a ve vyhnanství.

Arganovi byli sedmým a posledním zaměstnavatelem Tety Línkové. To dokazuje, že za padesát pět let své služby musela měnit místo jen velmi zřídka a navzdory nectnostem, které naznačovala Livia, si od počátku získávala trvalou spokojenost svých chlebodárců. Jako tolik jí podobných přišla jako patnáctileté děvče z moravského venkova do sídelního města tehdejší monarchie. Její rodná obec se jmenovala Hustopeče. Za vzestup holky od škopku k „perfektní kuchařce“ a pak ke hvězdě svého umění vděčila Teta vedle svého nadání i vlastnostem, kterých si vysoko cenily přísné velitelky domácností. Nikdy si do domu netahala mužské, tím spíš uniformované, a to ani v květu mládí. Nikdy se jako jiné služky nevracela z vycházek po půlnoci, ve zpustlém stavu, s rozcuchanými vlasy, s neřádným úsměvem v opilé tváři. Většinou se povolené každotýdenní vycházky vzdala a trávila neděle ve své komůrce, stále k službám. Že chodila denně v šest hodin na jitřní mši, to pořádek v domě nijak nenarušovalo, zato to Tetě velmi brzy přineslo pověst zbožné, důvěru vzbuzující vážnosti. I příbuzní ji navštěvovali jen zřídka. V hlavním městě jich měla slušné množství, které se teprve mocí času zúžilo na dvě ženy, Tetiny sestry. Ona však měla jen málo smyslu pro rodinu. Také měla v krvi po generace pěstovaný přísný vztah ke svému povolání. Rodinné návštěvy v domě milostivého panstva jí připadaly nepřístojné a proti dobrým způsobům.

Tenkrát - dosáhla již věku čtyřiceti let - byla ve službě u pana Slabatnigga, sekčního rady na ministerstvu vyučování. Jedné červencové neděle, panstvo bylo naštěstí mimo dům, se u ní objevila venkovsky oblečená žena, vedoucí za ruku desetiletého chlapce. Teta hned nepoznala vdovu po svém nedávno zemřelém bratrovi Mojmíru Línkovi. Není divu, vždyť tu paní viděla jen dvakrát v životě. Na bratra Mojmíra nechovala Teta

32$

zrovna uctivé vzpomínky. Nikdy se nedostal z Hustopečí, podle jistých zpráv tam propil zděděné hospodářství a nakonec se jako opovrhovaný místní alkoholik protloukal nějakým příštipkařením až do zaslouženě brzkého konce. Teta si bez laskavosti prohlížela malého synovce, který se jmenoval Mojmír po otci a teď si jí pronikavě měřil štěrbinami podivně úzkých očí.

„Je to bída,“ naříkala vdova, „můj starej vždycky chtěl, aby tady z Mojmíra něco bylo, pan doktor nebo tak, protože kluk je chytrej a až moc dobrej pro dědinu, a bylo to jeho poslední přání, chudák, pánbůh mu odpusť, a ty jsi přece jeho sestra a svobodná a máš dobrý místo i úspory.

„Odkud víš, že mám úspory,“ vyjela na ni Teta. „Já žádný úspory nemám, s dovolením…“

Matka však popostrčila hocha, rukou mu přimáčkla sedláčky neposlušné vlasy na temeni a rozčileně zašátrala po jeho svátečním oblečení:

„Jen se na toho hošíčka podívej, švagrová, synek tvýho jedinýho bratra… Co mám dělat, aby se splnilo nebožtíkovo poslední přání… Pan učitel říkají, že druhýho takovýho jako Mojmír nemá na celý škole… Všecko ti umí zpaměti… Stůj rovně, kluku, a něco tetince odříkej…“

Mojmír se napřímil, popotáhl sopel, maličko se uklonil a začal pištivým chlapeckým hlasem o překot drmolit básničku, až se to v překvapené kuchyni dvorního rady Slabatnigga rozléhalo. Byla to Erbenova báseň a jmenovala se „Polednice“. Sotva skončil, už mu matčino mrknutí připomnělo, aby po této básni v Tetině napůl zapomenuté mateřštině přidal další v nejlepší němčině. Nato hoch rozhodným kalupem zavřeštěl Schillerova „Alpského lovce“:

{Jehňátko už nechceš hlídat?

Je to něžný, boží tvor;}

33$

{květy v trávě zříš ho jídat tam, kde potok teče z hor.}&

[& F. Schiller: Balady. Překlad J. Vaněk. Havlíčkův Brod 2005]

Po tomto hlaholivém přednesu se podíval na matku a Tetu v očekávání odměny jako muzikant, který se chce s talířem pustit do vybírání. Teta však nevydala ani slovo pochvaly, nýbrž odtáhla chlapce k oknu, zvedla mu bradu a s tázavou pronikavostí si prohlížela jeho pihovatý a bezobsažný obličej. Byl opravdu tak divoký a smělý jako chlapec v básni, který se chtěl stát lovcem kamzíků a ničím jiným? Matka zneklidněná tímto zkoumáním na něho cosi zasyčela a Mojmír hned odříkal naučenou větu: „Jestli nám hodná tetinka pomůže, budu pořád moc hodný a vděčný milé tetince až do konce života.“

„Jak vám můžu pomoct,“ bručela Teta, „vždyť jsem chudá stejně jako vy…“

Pak ale zašla k plotně, ohřála kávu, vytáhla zpod své postele stranou odloženou bábovku a naservírovala hostům svačinu. Malý Mojmír projevil na svůj věk úctyhodný apetit a třikrát poprosil o další kus buchty, přičemž zahanbené matce vhrkly slzy do očí:

„To všecko musím odpracovat vlastníma rukama, já opuštěná vdova…“

Ale při loučení, poté co se celou dobu chovala chladně a hodně nepřístupně, Teta najednou řekla:

„Zkusím si kvůli tomu klukovi promluvit s milostpaní dvorní radovou…“

Nakonec vytáhla niklák a strčila ho Mojmírovi. Chlapcova ruka se chvatně sevřela kolem peníze jako chřtán dravé ryby.

Aby splnila slib, vstoupila Teta příštího dne svátečně oblečená a s obřadným pukrletem do salonu své velitelky. Ta prosbě své služebnice laskavě dopřála sluchu a dosáhla u svého chotě,

34$

sekčního rady na ministerstvu vyučování, aby Línek Mojmír z Hustopečí dostal bezplatné místo na gymnáziu a internátě v Olomouci. Když si totiž Teta ve světle kuchyňského okna prohlížela pihovatý a bezobsažný chlapecký obličej, její velký, dosud jen nezřetelně vysnívaný životní plán nabyl v její duši pevného tvaru.

Už ve čtyřiceti měla Teta stejný obličej staré ženy jako později v šedesáti. Poznávala podle něj sama na sobě, kdykoliv se podívala do zrcadla, povážlivou krátkost tohoto pozemského života. Odplýval den za dnem, napřed pozvolným, později zrychleným během, a žádný den se nelišil od ostatních. Bylo to pořád totéž: probudit se, obléknout, ranní mše, rozdělat oheň, uvařit snídani, uklidit, jít nakoupit, připravit oběd, umýt nádobí, odpolední čaj nebo káva, spočítat vydané částky, nachystat večeři, umýt nádobí, uklidit kuchyni, jít spát. Teta si na tento monotónní životaběh nikterak nestěžovala. Pracovala ráda. Nemohla tvrdit, že tento život byl pro ni slzavým údolím. Většině ostatních ženských se vedlo mnohem hůř. Ty ke vší té dřině ještě doma třely bídu s nouzí, za muže měly povaleče nebo ochlasty nebo nezaměstnané nebo vojáky nebo zchátralé veterány, k tomu potraty, nemocné děti, každých pár let mrtvolu na márách a den za dnem nic než trápení a neštěstí. I když byla Teta takové hrůzy a bolesti ušetřená, přesto cítila, že jí se všemi těmi zlými věcmi uniká něco, co měla i ta nejnešťastnější žena v okolí, i kdyby to každou hodinu proklínala. Nezávislost, k níž se Teta živě hlásila, zahrnovala bezpochyby vedle vyrovnanosti a bezstarostnosti jejích dnů i jistou prázdnotu, která se zpravidla projevovala o nedělích a svátcích. Teta se proto stala členkou Spolku katolických panen a uznání sester ve víře, které si tam vydobyla, představovalo zmírnění této prázdnoty a v pozdějších letech přispělo k vymizení leckterých sklonů z dřívější doby. Ale ať to brala, jak chtěla, život byl takový, jaký byl. Především to však nebyl skutečný život, nýbrž jen zvláštní přerušení, jakýsi výlet nebo dovolená,

35$

na kterou byla vyslána za neznámým účelem. Tak tomu učili posvěcení muži stojící vysoko nade všemi jinými lidmi, a ti to tedy museli vědět. Skutečný život začne až potom.

Pro tento opravdový život se nyní musela prozíravě zabezpečit, neboť co znamenalo sedmdesát stále kratších roků proti trvalému a nevypověditelnému místu, na které měl člověk nastoupit, až přijde jeho čas? Na věčnost se totiž nedalo vrátit z dovolené jen tak, jako by se nic důležitého nestalo. Tomuto návratu se kladly do cesty jisté překážky. Ze tří míst tamního pobytu si navrátilci nemohli sami vybírat. Před nejspodnějším, ohnivě mučivým, chránila do značné míry zpověď, pokání a přijímání. Teta dobře věděla, že nemá sněhobílou duši a že po všechny dny nepolepšitelně páchá své kuchařské hříchy. Přijímala však pilně prostředky svaté milosti, které ji prozatím zprošťovaly neúprosných následků, a pevně doufala, že nebude uznána za tak špatnou, aby ji smrt vyslídila ve stavu bez rozhřešení. Ale stejně! Určitě to vědět nemohla, takže se musela pojistit. - Pokud jde o prostřední místo, očistec, bylo jasné, že žádná ubohá duše tomuto patrně velmi nepohodlnému místu očisty nemůže ujít. Teta o něm měla snové, ale přesto dost rozvinuté představy. Na tom místě se mohly nacházet ohromné lázně, kde místo vody natéká do van a proudí ze sprch bleděmodrý tekutý oheň jako z lihu, přičemž dotyčné duše dostávají co proto mohutnými elektrickými kartáči. Pomyšlení na tuto nevyhnutelnou nutnost jí bylo nemilé, ale nedalo se proti tomu nic účinného podniknout a čištění duší bylo konec konců časově omezené a bylo předpokladem pro jejich nerušený vzestup do třetího, jedině žádoucího obydlí. Neboť jen o nebesa tam nahoře doopravdy šlo. Ta si člověk musel, dokud ještě byl čas, tady dole zasloužit a pojistit si toto definitivní sídlo proti všem nebezpečím. Jaké však bylo toto nebe, z jehož modři se těšila přes den a jehož hvězdný plášť si s tajnou bázní prohlížela v noci? Člověk má kvůli svému temnému založení mnohem lepší představivost o věcech děsivých než o bla-36$

ženosti. I Dantovo Peklo se jak známo vydařilo mnohem plastičtěji než jeho Ráj. I Teta měla o blaženém bydlišti v modrých výšinách, o které s rozumnou obezřetností usilovala, jen velmi neurčitou představu. Nejspíše si ještě tak myslela na vznášející se světlé velkoměsto s nezměrným množstvím hezkých penzionů uprostřed rozlehlých zahrad, kde každá duše dostane klášterní, avšak komfortní pokojík, ve kterém se bude smět nadále těšit z nezranitelné existence. Všichni zem jejího druhu tak budou penzisté boží, kteří nebudou muset pomýšlet na výdělek ani platit nájem. Jestli je v nebi pořád jenom neděle, nebo jestli je tam pro ukrácení dlouhé chvíle zavedený i pracovní týden, to zůstávalo sporné. Ale ta hlavní věc, o kterou šlo: milé Já tam bylo uchráněno na věčné časy. Teta jako živá, v plném počtu, Teta celá celičká bez sebemenších škrtů, bez nejmenší změny, Teta, jak byla od dětství sama na sebe zvyklá, bude tam nahoře uchována, aniž by se musela obávat, že ztratí třeba jen nejmenší maličkost ze své bytosti. Při takovém pohledu ztrácela pozemská smrt, která přece pouze obnovovala přerušený skutečný život, všechny své hrůzy.

Jistě, zasloužit si na zemi tento nebeský cíl, to se mohlo zdát snadné jenom hlupákovi. Nedůvěřivá a vypočítavá duše si nepřetržitě uvědomovala nebezpečí sesílaná zlým Nepřítelem, který se ji snaží strhnout do zkázy. Jak ale těmto nebezpečím čelit?! Nejlepším prostředkem tu bylo především přesné plnění náboženských povinností, ještě pokud možno rozšířené o dobrovolné závazky. Dobře! Tyto povinnosti ji časem přešly do krve. Že však k něčemu takovému došlo a že se během let, místo aby znamenaly oběť, vyvinuly v nepostradatelnou zvyklost, ba stálou radost, to v očích skrupulózního svědomí snižovalo hodnotu této zásluhy. Jako pomůcky spásy proto byly k dispozici ještě takzvané „dobré skutky“. S těmi to však bylo špatné. Zaprvé: příležitost k jejich uskutečňování se objevovala jen velmi zřídka. A zadruhé: jestliže se už tato vzácná příležitost naskytla,

37$

selhalo většinou slabé tělo. Kolik vynaložených sil stálo už jenom nespáchat nějaký hřích, třeba vyúčtovat domácí paní čerstvé jahody za správnou tržní cenu a nepřirazit si pár grošů? Už tento negativní příklad dokládá, jaké závratné nároky klade pravý, aktivní dobrý čin. To se vám musí zatemnit rozum, překypět srdce a musíte jednat proti vlastnímu, neustále se vzpírajícímu zájmu. Stará panna mohla své dobré skutky spočítat na prstech jedné ruky. Nebylo jich dost. Ne, aby si zabezpečila nebesa proti neustálému ohrožení, bylo potřeba vyrazit na nějakou radikálnější, praktičtější cestu. Cožpak sám pánbůh neseslal prostředníka, aby přišel na pomoc lidem, kteří se trápí spoustou hříchů a nedostatkem dobrých činů? Nebylo možné následovat tento velký příklad a pomocí privátního prostředníka si nebe tak nějak předplatit?

Tento nápad nedostala Teta samozřejmě tak, jak je výše vyjádřený, jenom pokud jde o obsah, pak ano, když si pozorně prohlížela prázdný chlapecký obličej Mojmíra Línka. (Byl ostatně tak prázdný, ten obličej? Nejiskřila z úzkých štěrbin očí chápavost a lecjaké vědění? A hlas byl jasný a vhodný k úpěnlivé promluvě.) Teta se rozhodla: ať se tenhle synovec stane mým prostředníkem, abych nepřišla o nebe. Chtěla do toho vložit všechny své úspory a škrtit a škudlit ještě víc než doposud, aby ho mohla živit a šatit, aby mu zaplatila studia až do dne jeho primice. To bylo zbožné dílo a dobrý čin zároveň. Navíc však doufala, že bude mít v Mojmírovi svého osobního přiděleného kněze, jenž za ni bude v nezměrné vděčnosti a věrnosti až do svého vlastního pozdního skonu sloužit nespočetné zádušní mše, toto povzbuzení a lahodné osvěžení mrtvých, dokud ona nedosáhne svého konečného bydliště. Tím pak od ní bude odvrácen i trpký osud všech starých mládenců a panen: beznadějné posmrtné zapomenutí a opuštěnost.

Teta se s cílevědomou houževnatostí sobě vlastní neprodleně pustila do uskutečňování tohoto velkého životního plánu, kte—

38$

rý měl její skromnou osobu zachovat od zničení až do dne Posledního soudu a uvést ji na věčnost bez přerušení a v navyklé formě. Od té chvíle si přestala kupovat oblečení a látky a začala se šatit do vánočních dárků a stářím zvetšelé garderóby svých velitelek, od kterých si uměla to či ono vyprosit. Často vysedávala pozdě do noci, aby si tyto kusy šatstva vlastníma rukama přešila. Vzdala se drobných potěšení a ulehčení života jako pivíčko nebo kořalička po ranní mši a používání tramvaje k jízdě na trh. Žádný žebrák ani flašinetář už nedostal měďák zabalený do papírku a hozený na dvůr jako dřív, mohl si zpívat a vyhrávat její oblíbené kousky, jak dlouho chtěl. Teta dokázala nevydat ani halíř. I ty nejnicotnější věci u ní nabyly přemrštěné hodnoty. Schovávala každý cár a každé vlákno a musela bojovat sama se sebou, než vyhodila prázdnou krabičku nebo plechovku. S důvtipnou vynalézavostí profesionálního lupiče sklízela notný podíl z panského stolu a ukrývala ho ve své truhle nebo pod postelí. Trvanlivá jídla posílala dobře zabalená do Olomouce. Její budoucí zastánce před trůnem Nejvyššího měl být dobře živený a jaksepatří silný. (Poštovní porto ovšem nespadalo do nákladů na její zdejší život, nýbrž na život na onom světě.) Jídla snadno podléhající zkáze, která nemohla sama zdolat, v úkrytu zplesnivěla. Teta rychle získala pověst bezpříkladného lakomce a bezuzdného hrabivce. Neprávem. Proměna chudého proletáře nebo selského synka na studovaného pána stojí neuvěřitelnou spoustu peněz, dokonce i když stát kandidáty osvobodí od školného a v internátě jim poskytuje skrovnou stravu. Prvního každého měsíce musela Teta přichystat nejméně čtyřicet starých dobrých zlatých korun. Když uvážíme, že v té době její mzdu tvořilo padesát nebo nanejvýš šedesát takových korun, budeme její lakomství posuzovat jinak. A navíc potřeboval její synovec Mojmír na dokončení osmi tříd gymnázia devět let. Čtvrtou musel opakovat kvůli naprostému selhání v několika předmětech a kvůli pochybné známce z mravů. Podle předpisů škol-39$

ního řádu byl v nejvyšším nebezpečí ztratit své bezplatné místo a pouze intervencí laskavého dvorního rady Slabatnigga se podařilo uchránit Tetin životní plán od předčasného ztroskotání. Jaká mateřská láska bezdětné ženy k synovi jiné, pomyslel si dojatě dvorní rada, který mimo úřad uveřejňoval drobné novely v novinách Salonzeitung a Fremdenblatt. Nemohl přirozeně vědět, že Teta nejenže ke svému synovci nepociťuje žádnou lásku, ale ani žádný osobní zájem. Tak se za války strachuje velitel o podřízeného, ne kvůli němu samotnému, ale kvůli úkolu, který má voják splnit.

Když synovec po zkoušce dospělosti, kterou prolezl s odřenýma ušima, vstoupil v Praze do premonstrátského semináře, vypukla světová válka a on v prvních týdnech narukoval. Tragické přerušení. Stálo peníze a další peníze, víc než doposud. Teta nemohla strpět, aby prostředník vykoupený takovými oběťmi byl vystaven náhodné válečné smrti a aby její nebeskou budoucnost rozerval nějaký granát. Sloužila tenkrát - bylo to její předposlední místo - u známého lékaře, který jako univerzitní profesor zastával vojenskou hodnost štábního lékaře. Vzdechy a slzy služebné účinkovaly na tohoto muže nejinak než na dobrého dvorního radu, přestože lékař neuveřejňoval novely, nýbrž články o různých helmintózách v Medicínském týdeníku. Mojmír byl po několika měsících postaven před prohlídkovou komisi, shledán neschopným služby na frontě a přeložen z bitevní linie do kterési týlové kanceláře. Teta si oddechla a dál posílala svému chráněnci „milodary“ i hotové peníze, neboť byla válka a budoucí kněz měl i jako voják žít zdravě a přiměřeně svému stavu.

Tak uběhly nadarmo čtyři roky a nákladné studium teologie muselo začít znovu. Po nějaké době Teta dostala dopis, sepsaný stejně jako všechny synovcovy dopisy nadšení budící krasopisnou latinkou, která ji vždycky naplňovala uspokojením, vždyť byla vnější známkou toho, že její oběť nachází prospěšné uplat—

40$

nění. V tomto dopise Mojmír přiznal, že opustil premonstrátský alumnát, aby dokončil studia na vlastní pěst. Má prý, stálo tu doslova, svobodnou a exaltovanou duši, která se nehodí pro řádového klášterníka, ale doufá, že bude Pánu Bohu, svaté církvi a drahé tetince mnohem lépe sloužit jako světský kněz a praktický duchovní správce. Jeho ideálem že je pomáhat někde na zapadlé faře nebo v dělnické kolonii chudým lidem v jejich bídě. Jako nezačleněný světský kněz bude navíc mnohem méně vázaný vůlí svých představených a může se, pokud by to bylo někdy nutné, s nedělenou vroucností věnovat péči o drahou tetinku. Teta se sice tohoto sdělení zpočátku polekala, protože zvěstovalo vyslovenou svéhlavost a sklon k nepořádnosti, o kterém se mnohokrát dozvídala už během synovcových gymnaziálních studií. Na druhé straně jí však ideály uvedené v dopise připadaly opravdu chvályhodné a o spletité organizaci církevního života neměla velké ponětí. Mrzuté bylo jen to, že Mojmírovo rozhodnutí způsobilo pochopitelné zvýšení měsíčních nákladů. Teta dělala, co mohla, a posílala nyní peníze pravidelně na soukromou adresu na jednom pražském předměstí. Studenta pronásledovala smůla, jak se často stává chudým lidem. Kvůli nedostatečné výživě onemocněl těžkou střevní chorobou a musel se dvakrát podrobit nebezpečné operaci ve Všeobecné nemocnici, což ho, jak zoufale psal, vrhlo o dva semestry zpátky. Teta se dlouhé týdny chvěla o jeho život, dopisy ze špitálu otevírala jen se střelnou modlitbou na rtech, nakonec byla ještě celá ráda, že z toho byla jen ztráta jednoho roku studia.

Je dost zvláštní, že člověka, kterého pověřila hájením své nebeské budoucnosti, viděla Teta jen jednou, totiž tenkrát, když ji jako pihovatý venkovský usmrkánek s maminkou za ruku navštívil v kuchyni dvorního rady Slabatnigga. Měla však pro to celou řadu důvodů. Sloužící, která si nikdy nevzala ani den dovolené, si nemohla dovolit daleké cesty. Krušně vydělané a ještě krušněji uškudlené prostředky se přece nesměly zbytečně rozha-41$

zovat. A kdyby chlapec přijel za ní do města, kde by ho ubytovala? Bylo docela v pořádku, že Mojmír trávil školní prázdniny u matky v Hustopečích, tedy na zdravém vzduchu a při rolnické práci, jež posiluje tělo i charakter. Kromě všech těchto rozumných důvodů neměla Teta navíc ani sebemenší potřebu pozdravit čas od času předmět svého strádání. Mojmír Línek pro ni nebyl ničím jiným než ideou, která se v něm měla personifikovat. Měl být po dlouhé roky tepán a broušen, aby byl podle jejího životního plánu jednoho dne vysvěcením povolán splatit jí všechny požitky. Pro změkčilé city nezbývalo v takové vážné záležitosti žádné místo, a že její pověřenec byl nějaký určitý Mojmír a její vlastní synovec, to ji nechávalo naprosto chladnou.

Jen v jednom jediném bodě nedokázala potlačit prudkou touhu. I když se studium kvůli Mojmírově politováníhodné churavosti táhlo už pátým rokem, jednou přece musí přijít velká hodina jeho ordinace, vysvěcení na kněze, při níž se lhostejný mladý muž vložením rukou vrchního pastýře zázračně promění v téměř nadpozemskou bytost, aby nato směl s rozechvělou duší odsloužit svou první oběť mše svaté. Nebyla to svůdná představa snít o své přítomnosti u této první mše a se sladce bušícím srdcem se těšit z díla, uskutečněného s tak houževnatou neústupností? Pak vysloví vděkem dojatý primiciant svou nejčistší modlitbu za svou dobrodinkyni, čímž dojde naplnění hlavní část jejího životního plánu. Měla by si nechat ujít dar takové slavnostní chvíle, jediné v životě, zvláště když potom uvedením mladého kněze do úřadu skončí doba obětí a ona si bude smět zase trochu pohovět? Pokud jde o tuto hodinu, sváděla v Tetině duši zakořeněná šetrnost tvrdou potyčku s přáním být přítomna první mši kněze, který se jím stane díky její přízni neméně než milosti Boží.

Synovec projevil ohledy a rozhodl tento boj sám. A rozhodl ho v zájmu šetrnosti. Koncem dvanáctého semestru oznámil své brzké vysvěcení, nevyjádřil se však o času ani místě. Jednoho

42$

dne v Grafeneggu - Teta už dávno nastoupila do místa u Arganových - dostala doporučenou poštou fotografii mladého duchovního v sutaně, růženec, několik svatých obrázků a na papíře arcibiskupského ordinariátu sepsané vysvědčení, jímž nečitelný podpis dosvědčuje Mojmíru Línkovi ty nejlepší vlastnosti. Přiložen byl skvělý dopis, svědčící o jemnocitu vysvěceného ne méně než psaní úřední. Tetinka už není nejmladší, psalo se v tom krásném dopise, a je utrmácená a nachází se v tu dobu s panstvem na venkově, patrně víc než dvacet hodin rychlíkem od svého smutkem naplněného synovce. Strávil prý bezesnou noc v hořkých slzách, než se rozhodl oslavit svůj velký den, aniž by o tom tetinku předem zpravil. Nemohl si však prý na sebe vzít takovou odpovědnost a vystavit svoji druhou matku takové cestě v tomhle nesnesitelném letním vedru, přičemž by se tetinka snad již příštího dne musela se stejnou štrapácí vracet zase domů, a ještě pod podmínkou, že by na vznešeném venkovském sídle vůbec byla nyní přípustná dovolená. Myšlenka na tetinčinu nemoc, kterou by jí taková cesta mohla přivodit, a na druhé straně i na rozladu panstva by mu těžce spočívala na duši. Když však poprvé jako celebrant přistoupil k oltáři, málem se v té radosti nemohl udržet lítostí. Všude ji viděl, původkyni svého vyvolení, ji, kterou sotva zná. Již během introitu mu z duše vytryskla první tichá modlitba za dobrodinkyni.

Čeká ho, pokračoval, místo kooperátora. Co nejdříve prý pokorně nastoupí tento úřad na jedné předměstské faře, vědom si všech obtíží a zkoušek svého vznešeného, avšak tak obtížného povolání. Svůj nejkrásnější úkol však chce vždy spatřovat v tom, aby tetinku zahrnul vroucností své každodenní modlitby a vzdal jí tím v duchu dík, aby jednou později tento dík zestonásobil a jako syn spojil s osobní péčí. V postskriptu tohoto dojemného dopisu dodal, že se bohužel ukázala nutnost poslední větší peněžní podpory. Prádlo prý má potrhané, jak si tetinka může domyslet, boty bez podrážek. Beze všech prostředků a jakékoliv

43$

pomoci neví, čím by ty drahé nákupy zaplatil, aby jako muž boží nastoupil pro všechny případy důstojně oděný a obutý. Nahromadily se také jisté dluhy vyplývající z jeho chudoby, jež jsou u studenta odpustitelné, knězi však nepřísluší. Měl by je neprodleně splatit, než ve jménu Božím nastoupí svou cestu. Když to všechno sečte, nemůže tentokrát při sebevětším uskrovnění vyjít s méně než tisícovkou.

Teta dosedla na kuchyňskou židli a četla ten dopis od začátku do konce snad desetkrát. Fotografie jí ležela na klíně. Když se pohroužila do portrétu, zdálo se jí, že v ušlechtilých a vyhublých asketických rysech vidí jakoby zdálky, zjasněný studiem a posvěcením, prosvítat obličej chlapce, který ji před celými osmnácti lety zvučnou deklamací přesvědčil k uskutečnění jejího životního plánu. Tak vážný a nepřístupný byl Mojmírův obličej, až jí z toho srdce přetékalo. Vážná byla dokonce i mračna za mladíkovou hlavou, jako by slavnostně vraštila čelo. Nyní bylo to dobré a zbožné dílo hotové a zásluhy na něm patřily jenom jí. Cožpak by jí sám Pán Bůh neměl být za to vděčný? Jen díky její odříkavé věrnosti se bude nyní na světě denně sloužit o jednu mši víc; jedna ruka navíc bude podávat Tělo Páně. Ona, kuchařka Teta Línková, tím rozšířila služebnictvo Kristovo na zemi a rozmnožila spásu světa. Hluboce si povzdechla a pokřižovala se. Potom však vzala dopis, portrét a osvědčení a šla s tím za Livií Arganovou. Udělala svoje navyklé pukrle a poprosila, jestli by jí milostivá nemohla vyplatit najednou mzdu na rok dopředu. Paní si pozorně přečetla dokumenty a získala z Mojmírova stylu a z průvodních okolností dojem, ve kterém se sama nedokázala hned vyznat. Livia by však nebyla Livií, kdyby prosbu své služebné odmítla. Takže k mladému knězi putovala pěkná kulatá tisícovka, aby nastoupil do úřadu s důstojným novým vybavením.

Arganovi se svým velkorysým a lehkomyslným stylem platili personálu lépe než v jiných domech. Teta například tehdy

44$

dostávala sto třicet šilinků měsíčně. Pracovala v pohostinném domě, který se v poledne a večer velmi často podobal zájezdnímu hostinci. Bylo s tím dvakrát i třikrát víc práce, takže ji stárnoucí žena někdy už ani nemohla zvládnout. S rozmrzelým chvatem pobíhala po kuchyni a často mívala takové zpoždění, že jí tajně posunovali minutovou ručičku na hodinách dopředu. Na druhé straně však neminul den, kdy by nepršelo hojné spropitné. Pokladna nejmazanější ze všech střádalek se proto zase brzy naplnila.

Po nějakou dobu chyběly ve vzletně a kaligraficky sepisovaných dopisech mladého kooperátora ony trapné doušky, přestože mezi řádky pokaždé poukazoval na „matku Starost“, která se ho nechce pustit. Zvyk se však již tak hluboko zaryl do Tetiny duše, že pořád dál připravovala milodary a tu a tam posílala i malé peněžní částky. Nedělala to však jen ze zvyku a ženské péče, ale i z temné obavy, že by mohla najednou ztratit spojení se svým prostředníkem, jehož velký úkol přece ještě dávno neskončil. Denně ráno i večer zírala na jeho obrázek, který jí teď visel nad postelí, vždy ozdobený vybranými květinami. Pořád ještě se v ní neprobudila žádná láska ke schovanci, kterého si opatřila prací svých rukou, aniž by ho více než jedenkrát v životě spatřila. Na místo dřívější lhostejnosti však nyní nastoupilo mateřsky ješitné nadšení nad posvěceným a nekonečně dokonalejším stvořením, jež sice nevzešlo z jejího klína, avšak o to víc z rozhodnutí její vůle. Ona sama dokázala přeměnit pihovatého selského trulanta v tohoto éterického, zadumaného mladíka, který se málem vyrovnal zbožnému poustevníkovi na jejím oblíbeném barvotisku.

Tak uplynulo několik let, v nichž ji synovec v dlouhých, ale pravidelných intervalech zpravoval o své činnosti pomocného kněze při farním kostele ve Strašnicích. Stěžoval si, že tato činnost zahrnuje vesměs velmi pochmurné úkony jako výkropy, slavnostní pohřby, řeči nad hrobem a zádušní mše. Na něm že spočívá všechna práce, zatímco poplatky od truchlících a dob-45$

rovolné dary placené pozůstalými připadnou většinou starším pánům. Tak i zde jako všude jinde stojí to hrozné stáří nepřátelsky v cestě snaživému mládí. - Teta byla s těmito pochmurnými úkony celkem spokojená, představovaly přece vynikající přípravu na tu nejdůležitější službu, kterou jí samotné Mojmír jednou poskytne.

Jednou už málem došlo k Mojmírově návštěvě. Synovec sdělil Tetě horlivými slovy, že jí touží konečně stanout tváří v tvář a nyní právě má čas a možnost laciné cesty, že mu při psaní buší srdce radostí, a to celé že se dá snadno zařídit nanejvýš za dvě stovky. Teta vrhla dlouhý pohled na obrázek bratrova syna, potom si však sedla, vzala jednu z obvyklých dopisnic a nakloněným, neobratným, dětským kurentním písmem nabízenou návštěvu odmítla. Toto odmítnutí mělo velmi spletité příčiny. Celá její bytost se vzpírala proti vydávání peněz bez praktického účelu i proti radostnému setkání, které by si musela sama zaplatit. A navíc: bylo by to vůbec radostné setkání? Cítila jakýsi nepříjemný ostych. Co si měla ona, kuchařka v kuchyni mezi plotnou a dřezem, počít s velebným pánem, i když za všechny svoje učené a posvěcené výšiny vděčí jenom jí samotné? Větřila směšnost - duchovní osoba na kuchyňské stoličce - i svoje vlastní trapné rozpaky. Příliš hluboko v ní vězel zděděný stavovský takt služebného lidu starší generace. Ale kromě toho tu byla i temná tíseň, jež jí vedla odmítavé pero. Důstojný pán Mojmír Línek dosud patřil jenom jejím myšlenkám. Proč by měla bezchybného důstojného pána svých myšlenek stavět proti důstojnému pánovi skutečnému? Ještě to přece nebylo nutné. Ještě ne…

Důstojný pán přijal odmítnutí s laskavou odevzdaností. Tetinka má pravdu jako vždycky, povzdechl si písemně, nebesa nestrpí, aby si chudě narození usnadňovali dobu svých pozemských zkoušek splněním milých přání. O málo později se však stalo něco velikého, co jako blesk osvítilo Mojmírovu neklidnou, vzhůru toužící duši a Tetě přivodilo silné rozčilení.

46$

Obdržela tlustý nefrankovaný dopis, za který musela zaplatit značný doplatek. Já sám jsem ten dopis viděl v Paříži u pátera Seydela. Bavili jsme se spolu dlouho o příběhu staré služebné, která pro nás byla styčným bodem, o příběhu, v němž se groteska prolíná s legendou. Jsem proto schopen tento dopis částečně zrekonstruovat. Znění může být tu a tam odlišné, smysl a tón však přesně odpovídají originálu:

„Moje milá teto,“ psal synovec, jsem nucen způsobit Vám bolest, doufám, že poprvé v životě. Jakkoliv to bolí i mne samotného, nemohu jinak. Už tenhle málo záslužný a tolik nudný život déle nesnesu. Jsem ještě mladý. Plamen ideálu ve mně dosud nezhasl. Na subalterního byrokrata posledních věcí člověka si připadám příliš dobrý. Moje ještě tak horoucí srdce mě žene sáhnout po vyšších zásluhách, které jednou budou k dobru nejen mně, ale i Vám, tetinko. Proto Vám sděluji, že jsem se neodvolatelně rozhodl jít do misií. Otcové ze Svatého Gabriela připravují expedici do Patagónie. Je to takzvaná Ohňová země, kde však nepanuje horko, nýbrž velká zima, protože hraničí s jižní polární oblastí. To je také důvod, proč osobní vybavení každého misionáře přijde na osmdesát anglických liber, dva tisíce ve vašich penězích. Tím budou pokryty nejnutnější potřeby na tři roky. Každý účastník si musí tuto sumu sám obstarat. Všechno ostatní uhradí Svatý Gabriel. Vypsali několik míst pro mladé misionáře. Už jsem se přihlásil, odpusťte mi to. Mojí úlohou bude nejenom přinést Světlo pohanům, nýbrž všemi způsoby pečovat o ubohé nevědomé divochy, trpící nemocemi, špínou a zpustlostí, a vychovávat je. Jistě, tito divoši jsou prý dost bojovní a zákeřní. Jsou vyzbrojeni foukačkami a jedovatými šípy, které usmrcují už při sebemenším porušení kůže. Ale nic se o mne nebojte, tetinko! Víte přece, že mučednická smrt misionáře při výkonu povinnosti může platit tolik jako smrt světce. Pokud bych tedy v tamní sněhem pokryté divočině padl s jedovatým šípem v srdci, budete to Vy, kdo chudému chlapci z Hustopečí dopomohl ke

47$

Koruně života. Pevně však věřím, že Anděl strážný bude stát při mně a odvrátí jedovaté šípy Patagonců. - Je mi líto, že Vám musím zase sáhnout do kapsy, tetinko! Jenže když jste mě osmnáct let plně vydržovala a dalších osm podporovala, jak byste mohla odepřít poslední pozornost tomu, kdo bude v Soudný den skládat za Vás svědectví Kristu Soudci… Jestli chcete, můžete si v misijním domě v Modlingu vyžádat informace o naší expedici…“ Příštího dne Teta skutečně odjela do Modlingu, aby se ve Svatém Gabrielu poptala. Slavný mateřský klášter statečných misionářů však byl jako město, ve kterém zabloudila. Když se konečně dostala do jakési kanceláře, kam velmi zaměstnaně vcházela a zase vycházela spousta svatých mužů, položila svůj dotaz tichým, zakřiknutým hlasem. Dozvěděla se, že zmíněná expedice má za tři týdny skutečně vyrazit z Hamburku do Jižní Ameriky. Souhlasilo také, že se toho podniku má zúčastnit i několik mladších pánů. Nakonec však už Teta nesebrala odvahu obtěžovat ohromného vousatého pátera, který jí podával informace, ještě i jménem svého synovce. Říkala si, že už ví dost, a opustila zdi Svatého Gabriela s velkým ulehčením. Nato synovce v dopise zapřísáhla, aby se proboha vzdal svého rozhodnutí, které jí dělá takové starosti. Poprvé neodpověděl květnatě a rozmáchle, ale stroze a málem hrubě, že když mu bude odepřeno působit jako misionář, zahodí celou tu duchovní veteš a odejde k novinařině. Nato Teta sáhla k prostředku, který vrhá podivné světlo na její nejniternější pochybnosti a tajné posuzování synovce. Nabídla mu peníze pod podmínkou, že se výslovně vzdá svého misijního plánu. Odpověď tentokrát nebyla hrubá, ale hluboce uražená: copak ho má za vyděrače, úplatného lumpa nebo kněžourského kašpara? On svůj úřad bere vážně. Když nesmí vykonávat ten nejvyšší a nejsvětější úkol jako kněz, tím lépe, on už se nějak protluče životem, a dokonce se na to těší. Přišla rozhodující hodina jeho existence. Jen ať si tetinka ty peníze nechá.

48$

V tom dopise byl jakýsi výhružný tón. Jestli se životní plán nemá zhroutit, Teta se musí podřídit. Zřetelně cítila, že Mojmírova ohnivá a blouznivá duše nepřipustí žádné žerty. Tetiny úspory se už během doby trochu zotavily. Poslala tedy peníze. Pozdě na podzim dostala pohlednici z Hamburku. U lávky vedoucí na zámořský parník stálo několik mužů zabalených v kožešinách, límce vyhrnuté. Jeden z nich byl označen křížkem. „To jsem já,“ připsala Mojmírova ruka.

Nadcházející epocha misionářské činnosti Mojmíra Línka přinesla starosti a potíže všeho druhu nejen Tetě, ale i Arganovým. Nyní se na rozdíl od dřívějška příliš často stávalo, že se některý chod nevydařil a že se začátek jídla zpozdil i o půl hodiny. Denně propukaly hádky s ostatním personálem a zejména pan Bichler si stěžoval na špatný charakter všech „modlilek a svíčkových bab“. „Slečna Teta je holt zase nervózní,“ šeptali si lidé v domě. Doris, která brzy projevila smysl pro ironické průpovídky, varovala s prstem na ústech: „Pozor sklo! Neklopit!“ Ve skutečnosti však Tetu neskličovalo ani tak pomyšlení na foukačky a jedovaté šípy jako mlhavé podezření, že by jí s takovou námahou vychovaný přímluvce mohl navždy uniknout a celý nákladný životní plán by se rozplynul vniveč.

Tak bylo vysvobozením nejen pro ni, když se misionář náhle znovu přihlásil dlouho před stanovenou lhůtou, a to ze Žižkova, další pražské čtvrti. Vrátil se prý zlomen na těle i na duchu, přiznával synovec. O svém bídném těle chce hned sdělit, že tvrdými požadavky Bohu zasvěceného života v divočině a stálou stravou z konzerv přešla jeho stará střevní choroba v nevyléčitelnou nemoc. Potřeboval by prý čtyři měsíce vybrané diety, drahých kúr a cenově nedostupných léků, má-li načerpat naději, že bude ještě někdy vrácen životu. Pokud však jde o jeho duševní strázně, synovec hýřil až rousseauovskými obraty. Nebyly to pygmejské kmeny Ohňové země, vegetující v nevinném přírodním stavu, kdo v něm udusil plamen ideálu a víry v lidstvo,

49$

nýbrž bělošští nositelé kultury a křesťanství, všichni ti velevážení profesoři a doktoři a politici a obchodníci a mecenáši a dobrodruzi a kněžští bratři ve víře, ano, i oni, a dokonce především oni. Ještě než dosáhl čtyřiceti let, stal se on, Mojmír Línek, chudičký úd katolického kléru, starcem s holou hlavou a žlutou kůží a špatnost světa ho zklamala až k smrti. Tetinka by ho podle dřívějšího, tak věrného obrázku jistě ani nepoznala. Jak hořce musel doplatit na naivní mladistvou víru svého blouznivého ducha! A levou nohu má zchromlou v důsledku bodnutí nějakým ďábelským hmyzem. Jeho jediná dobrodinkyně na zemi měla naprosto a ve všem pravdu a jeho hříšná neposlušnost byla krutě potrestána. Nyní už nebude nikdy neposlušný, nikdy se nebude bouřit proti tetince. Zatímco toto píše, zdvihá prý dva prsty k přísaze. Nemá už žádné jiné přání než po nejnutnější opravě své vyčerpané mršiny zalézt do nějaké farní obce jako nejnuznější a nejmenší ze všech služebníků Kristových. Stran toho se prý už vrhl k nohám svých představených…

Teta četla dopis neslavného navrátilce se slzami v očích. Tyto slzy však netryskaly ze soucitu, jako spíš z nevýslovného ulehčení, že její posvěcený synovec zůstal naživu. (Že nedostávala žádnou poštu z Ohňové země, to jí vzhledem k tamní pustině připadalo docela samozřejmé.) Děkovala nebi, že její životní cíl neztroskotal Mojmírovou přepjatou lehkomyslností a trestuhodnou svévolí. Nyní dostatečně poznala synovcův pochybný a nebezpečný charakter. Bylo jejím neštěstím, že nenašla lepšího vykonavatele svých úmyslů než tohoto neklidného, líného, labilního hocha, který polykal peníze jako děravý sud. Syn opilce, povzdechla si. Potom se však rychle podívala na vzácnou fotografii nad postelí, aby se zbavila takových nenáležitě kritických návalů. Ať byl Mojmír, jaký chtěl, byl posvěcený, byl povolaný, aby spojoval a rozlučoval, držel v ruce klíč od nebeské říše, i její nebeské říše. Byl do určité míry slabý jen ve vedlejších věcech. Musela ho přijmout se všemi jeho chybami, hlubinami, chtivostí,

50$

neboť tak pozdě v životě jí už nezbývala žádná jiná volba.

V hlavní činnosti byl synovec stále ještě tím osvíceným mladým knězem z malého obrázku, který po jejím skonu odslouží nespočetné zádušní mše za její věčné blaho. V hodinách pochybností jí ta stará fotografie dodávala novou sílu. Nemohla snad doufat, že Mojmír po krutých zkušenostech své misijní cesty najde konečně klid a spokojenost a jisté živobytí jako všichni ostatní důstojní páni? Jeho podobizna odpovídala na tuto otázku stokrát Ano. Teta vytáhla z kufru svůj naspořený poklad, který během nepřítomnosti obrazotvorného žadatele znovu nabobtnal, odpočítala větší částku a poslala ji do Prahy s výslovným pokynem, aby byla vynaložena výhradně na předepsanou léčbu a nezbytné léky. Jeho důstojnost synovec musí být zdravý a silný a dlouho žít, to bylo hlavní. Teta se však nemohla smířit s představou zažloutlého holohlavého kulhavce ve štole a dalmatice. Silou vůle proto vyhnala tuto realistickou představu ze svých myšlenek.

S těmi Tetinými peněžními zásilkami to byla také zvláštní věc. Stejně jako spořivost a hamižnost se i tento zvyk usadil staré panně hluboko v duši. I když sama před sebou naříkala a nadávala na to věčné nenasytné volání o pomoc, neustálá péče o mladého muže, cesta na poštu, vypisování peněžních složenek, sbírání stvrzenek o přijetí, to všechno se jí mnohaletým opakováním stalo vnitřní potřebou, příjemně vyplňující prázdné prostory citu. Kooperátor Mojmír Línek se tedy na svých dalekých bludných cestách mohl těšit jisté podpoře. Tyto bludné cesty byly ovšem početné, neboť synovec na rozdíl od tety považoval za nutné měnit pracoviště skoro každého půl roku. Teta se však nyní za něho styděla. Přestala s Mojmírovými dopisy chodit za Livií Arganovou kvůli výkladu obtížných míst, jak to v dřívějších letech tu a tam dělala.

Muselo přijít až současné léto roku 1936, kdy Teta dostala tak důležitý dopis psaný známou krasopisnou latinkou, že s ním předstoupila před svou paní, ne bez tichého triumfu. Byl to ne—

51$

jen nečekaný, ale i výjimečně nádherný dopis, který mazaného kaligrafa ukázal z nové stránky:

„Tentokrát potěšitelná zpráva, drahá tetinko, a pro Vás příjemné překvapení, jak doufám. Naše modlitby byly vyslyšeny. Podařilo se mi vyvléknout z mé dosavadní diecéze, kde jsem poznal jenom nenávistníky, pronásledovatele a úhlavní nepřátele, od arcibiskupa až po posledního sakristiána. Přijmou mě v moravské farnosti, z níž pocházejí mí rodiče a také Vy, moje duchovní matka. Jásejte tedy, stará dobrá tetinko, neboť osmdesátiletý hustopečský farář letos koncem podzimu složí úřad a já doufám, že se už v adventu stanu jeho nástupcem. To všechno je už sepsané a zpečetěné, a to by v tom musel být rohatý, aby se znovu všechno pokazilo jako tak často v mém životě. Ale těšme se a chvalme Boha a zapomeňme na všechny minulé hořkosti! Vzpomínáte si ještě na tu krásnou starou faru v našem městečku? Bude se muset dát do pořádku - můj stařičký předchůdce byl prý nepolepšitelný špindíra - zavést elektrické osvětlení a tekoucí vodu a telefon a zřídit koupelnu. Na venkově to všechno nakonec nemůže stát jmění. V tomto domě však chci skončit své dny, tam chci pěstovat slunečnice a krásné keře rudých růží a chovat včely. Ale hlavně, tetinko, poslyšte: až budete mít dost té věčné práce a konečně si budete chtít odpočinout, přijedete ke mně, tedy k nám, do Hustopečí. Budeme tam žít bok po boku, dokud Bůh jednoho z nás neodvolá. Pak přijde ten vytoužený čas, kdy o Vás budu smět vděčně pečovat a hýčkat a rozmazlovat Vás. Odpusťte mi, není to pro mne lehké, otevřít toto nejměkčí místo svého bojem ztvrdlého srdce. Ale sním, jaké to bude, až se po více než třiceti letech uvidíme po tak dlouhé společné cestě životem, která nás však nikdy nesvedla dohromady… Napište mi prosím obratem, co si o tom myslíte…“

„A co si o tom opravdu myslíte, Teto,“ zeptala se Livia Arganová, když služebné vrátila dopis. Laskavý a současně prohnaný úsměv přelétl mongolskou tváří staré ženy:

52$

„Ale ne, s dovolením, milostivá, Teta může ještě zaplať pánbůh pracovat, přes ty bolavý nóhy… A dokud si mě milostpanstvo nechá a dokud to se mnou nepůjde z kopce, to ne, nebudu nikomu na obtíž…“

„Myslím, Teto, že máte docela pravdu,“ řekla Livia po krátké úvaze.

Stará služebná však s váhavě prosebným gestem zdvihla dopis a řekla:

„Ale krásně to napsal, ten Mojmír, nemyslíte, milostpaní?“

Livia mi většinu výše uvedených událostí předestřela svým nenapodobitelným způsobem, směsí účastného přibližujícího líčení a rozkošného výsměchu, který všechno zase vzdaloval. Tento rys po ní podědila Doris. Slunce začalo znovu ostře pálit. Jak se v srpnu často stává, stará bouřka přeskupila kulisy a chystala se k repríze svého představení.

„Jenom se divím,“ řekl jsem, „kolik si toho ten kluk dovolí… Žene to až na ostří nože… Když odhlédnu od všeho dřívějšího, cožpak by nevybouchla už ta historie s misií do Ohňové země, kdyby se Teta ve Svatém Gabrielu opravdu pořádně vyptala?… A potom, co se stane, jestli si jednou řekne a odjede do Hustopečí, aby se tam nastěhovala ke svému miláčkovi na faru?…“

„Theo, sám přece víš,“ namítla Livia, „že každý opravdový hráč vyhrocuje situaci až do krajnosti a že právě tohle je rozkoší všech podvodníků… Na Línka se můžeš slepě spolehnout. Jakmile bude mít peníze na opravu fary v kapse, ta koupelna je vážně kolosální drzost, pak se už jeho úhlavní nepřátelé postarají, aby na poslední chvíli to místo nedostal. A při své troufalosti si nechává chytře otevřená zadní vrátka, vždycky se může docela vypařit, kdyby to začalo být nebezpečné, ne…“

„A to se říká, že je Teta nedůvěřivá, blázen stará…“ „Počkej, Theo,“ skočila mi Livia do řeči, „tomu mužský nemůže rozumět, takovému rozporu. I ty nejnedůvěřivější ženy

53$

mají nějaké svoje nepochopitelně důvěřivé místo, které je většinou i jejich místem bolavým. Cožpak se nejsnadněji nepodvádějí zrovna ty nejpodezíravější žárlivky? Každá žena má určitou lehkověmost, bez které by nemohla být, protože do ní vložila celý svůj životní kapitál… A jenom si uvědom, milý příteli, jak blízko sousedí Tetina lehkověmost s její hlubokou vírou.

Chvíli jsem mlčel a hleděl do prázdného šálku od kávy, než jsem otevřeně přiznal:

„Tobě, Livie, však rozumím vůbec nejméně. Tobě ta uzavřená Teta dala důvěru. Ty jsi jí to přece měla zavčas vysvětlit, varovat ji a zachránit před tím upírským synovcem, chudáka.“

V Liviiných tmavých očích přibylo zlata. Podívala se na mne s vážným úsměvem:

„Tohle obvinění jsem od tebe čekala, Theo… Zrovna ti nejufňukanější lidé, kteří se bojí zubaře, bývají těmi nejneúprosnějšími moralisty. Dovol mi tedy obhajobu: Když za mnou Teta poprvé přišla s těmi neslýchanými dopisy, bylo už podle mého pozdě na to tvoje ,zavčas’. Ona do toho synovce od jeho deseti let investovala nejen svoje úspory, ale už i celý svůj životní kapitál, myslím duševní. A potom, já sama jsem potřebovala spoustu času, abych si byla jistá. A ani dnes si v některých bodech ještě jistá nejsem. Dokončil ten synovec studia? Je duchovním, nebo ne? Představuje ta fotografie nad Tetinou postelí jeho, nebo někoho jiného? Copak ty máš v těchhle bodech docela jasno, milý Theo? Tak co jsem měla dělat podle tvého názoru? Předat snad tu záležitost nějakému detektivovi? Zachránit další Tetiny úspory před synovcem, aby o ně přišla při státním bankrotu nebo při nějaké nové inflaci? Dopomoci pravdě k vítězství, jak tomu velkolepě říká mužská morálka? Zničit takzvanou životní lež své kuchařky? Čím jsem starší, Theo, tím fanatičtěji se hlásím k těmto životním lžím. To je naprosto nesprávné označení. Mělo by znít životní víra nebo nutná iluze nebo co já vím… Vy jste nám bohužel zničili naši životní víru, vy všichni, s tou svojí

54$

pravdou, která je taky jenom lež a iluze, a k tomu ještě horší… Tetě bude brzy sedmdesát. Nebude jí tedy už dlouho hrozit nebezpečí, že ji někdo poučí a ona se dozví pravdu. Pokud to záleží na mně, chci udělat všechno pro to, aby toho zůstala ušetřena. Důvěřuji přitom Bohu a tomu povedenému synovci, který se nikdy nezhmotní, jak doufám a jak ho znám. Ať klidně jednou po tetince všechno zdědí, jako poděkování za to geniální předivo lží, které už tři desetiletí udržuje Tetin životní plán. Ať ty peníze dostane raději on než některá z těch odporných sester, které už číhají na pozůstalost.

Vstal jsem a políbil své přítelkyni ruku:

„Odpusť, Livie, byl jsem osel… Nemohla jsi jednat jinak.

I s tou pravdou a životní vírou máš stokrát pravdu… Našinec jistě může za mnohé, myslím nás moderní autory. Můžeme puknout uspokojenou ješitností, když zredukujeme nějaký jev nebo jednání na mikroskopické prvky a rozložíme je na prvočinitele. Náš osvědčený realismus spočívá v tom, že zázraku skutečnosti neustále dokazujeme, že neexistuje. Premianty tohoto ducha jsou páni Bichlerové a jejich společníci, a tak tomu je od nepaměti. Spravedlivý trest se však odehraje v politice… Víš, co je na téhleté Tetě veliké? Má nejenom víru, ale i nezlomnou vůli stát se nesmrtelnou a blaženou.“

Slunce zmizelo. Terasu tížilo šedomodré dusno. Nejrůznější křídlatá havěť rejdila jako vrtulky sem a tam, čmeláci, vosy a velké kovově lesklé mouchy. Přes ubrus táhlo cílevědomým pochodem vojsko červených mravenců.

„Bůh ví,“ promluvila Livia hlubokým hlasem, „myšlenka na smrt, to je ono, to nás naplňuje, tebe i mne i Tetu, ta neutuchající myšlenka všech myšlenek, kterou si ze studu nechceme přiznat. Podívej se na tyhle mravence, Theo, kde je rozdíl mezi nimi a námi? Když jim vlevo zahradíš cestu, poběží doprava. Tady máš celou lidskou politiku. Tak čím se naše já liší od toho jejich? A odkud bereme nárok na nějakou obzvláštní protekci?

55$

Mrtvý mravenec zmizí ze života úplně stejně jako člověk, jen čistotněji. Jestli pro nás existuje nějaké Potom, pak musí i mravenci mít to svoje, prosím pěkně, voňavé mraveniště z duchovních smrkových jehliček v nebeské modři… Ach, Theo, když tak někdy v noci myslím na svoje báječné svěží děti a představím si, že i je to jednou hodí na tahle příšerná jatka přírody, potom mi připadá opravdu těžké věřit v Boha…“

„Bůh,“ řekl jsem, ,je přesně ten prostor v nás, který smrt vynechává.“

Livia se však tvářila nespokojeně a smutně.

„Možná,“ připustila. „A možná Teta ve svém nitru celou smrt proměňuje v Boha… Jenže my ostatní, myslím jenom na sebe, já jsem, jak se říká, obstojná katolička, a přece, když jdu do kostela, připadá mi, jako bych nedělala něco dobrého pro sebe, ale pro pánbíčka. Je to, jako když navštěvujeme chudáka starého nemocného příbuzného… Nejspíš se při tom stydíme za to bohaté příbuzenství, tu vědeckou osvícenost v nás…“

Pokrývka mraků se zcela uzavřela. Vlaštovky rozčileně poletovaly bleskovou rychlostí. Přemýšlel jsem, jak mohu Livii bez zkreslení doznat následující:

„Já sám,“ prohlásil jsem po chvíli, „mívám v některých velmi vzácných, ale šťastných chvílích velice silnou dispozici k víře… Dokonce k víře v přísném slova smyslu…“

„Dispozici,“ zasmála se bývalá pěvkyně dost ironicky, „s tou dispozicí to je jako se zpěvem. Hlas má skoro každý. Ten dostává darem z nebe. Ale co si počneš s hlasem, když se nenaučíš zpívat a nebudeš cvičit a dřít, aniž bys jediný den vynechal?

I umění víry je určitě nutné se učit a cvičit a cvičit a učit se, stejně jako umění zpěvu, myslím…“

Přes stůl se přehnal poryv větru (mirv1). Doris a Philipp se vraceli z tenisu. Děti objaly a políbily podle starého zvyku nejen matku, ale i mne. Pocítil jsem otcovskou radost z jejich vydařené krásy a mládí. Nikdy jsem to nevnímal silněji než teď, kdy mi ještě

56$

zněla v uších Liviina slova o jatkách přírody. Současně jsem si však jasněji než kdy předtím uvědomil, nakolik dospívání mladých lidí znamená odcizení a téměř nepřátelské oddálení. Livia vyskočila. Bylo pozdě. Očekávali jsme spoustu hostí. Leopold pro ně odjel do Liezenu na rychlíkovou stanici. Blížil se sváteční sedmnáctý srpen. Ženy odspěchaly do domu, aby připravily pokoje pro hosty. My s Philippem jsme zahájili šachovou partii. Už hřmělo. Příběh Tety a jejího synovce se potopil v mém vědomí jako mnoho jiného, co přinesl den a co se už nikdy nevzkřísí.

57$

«Kapitola třetí»

Bez předznamenání

Ze všech večírků sedmnáctého srpna, kterých jsem se během let v Grafeneggu zúčastnil, byl tento nejbouřlivější a nejdelší. Každý z nás cítil nevím proč nutkání až do krajnosti přepínat svou schopnost k družným radovánkám. Dnes mi připadá, jako bych v té noci velkého rozloučení, už když jsem ji prožíval, zřetelně cítil, že celé to radostné opojení bylo zdeformované chorobným nádechem až k prehnanosti a nucenosti. To však může být jen dodatečná zatemňující korektura mých vlastních vzpomínek.

Za zmínku však stojí, že Livia na mne ráno onoho sedmnáctého s bledou a upřímně ztrápenou tváří vyjela, že už toho má dost, dělat nám pořád blázna. Dnes že se bude tato vyzývavá slavnost konat neodvolatelně naposled. Narozeniny s tak vysokým číslem jako ty její nejsou žádným důvodem pro lampióny a halas, nýbrž pro shovívavé mlčení. Jestli budeme mít příští rok znovu ty naše hloupé dětinské nápady, ať si pro ně vybereme jiný letní den, jenom ne sedmnáctého. A nechala Philippa, Doris i mne dál s horečnou horlivostí připevňovat papírové lampióny na šňůry napjaté mezi stromy. Polekal jsem se, neboť jsem znal Livii příliš dobře, abych nevycítil, že odešla tak rychle a zlostně jen proto, že nedokázala potlačit slzy. Jako příspěvek ke svátečnímu kabaretu jsem mimochodem připravil scénku, kterou měly sehrát děti a kterou jsme teď ještě jednou rychle zkoušeli.

59$

Začalo to jako vždycky dlouhou a slavnou večeří, Tetiným svátečním příspěvkem. U stolu sedělo přes dvacet lidí. Kromě nás pěti - jako věčný host se počítám k domácím - přišlo několik mladých lidí ze sousedství, známí dětí, a ony usedlejší osoby, které Leopold přivezl z nádraží. Divil jsem se, že mezi nimi postrádám staré dobré přátele Arganových, zato však nacházím několik nových tváří. Vysvětlení bylo nasnadě. Moučnivka politického vývoje se kladla na všechny mezilidské vztahy, a protože Leopold zastával rozhodný a jednoznačný postoj, názoroví akrobati, kteří tvoří devadesát devět procent všech tříd národa, nepovažovali ani za důležité, ani za užitečné zdůrazňovat dlouho trvající přátelství s lidmi, kteří se přece nikdy „nedali brát vážně“. Heliotropie lidského oportunismu se chopila svého práva. Ti zdatní obraceli hlavy k novému slunci, i když ještě stálo v sinavém příšeří pod obzorem. Většinou ani netušili, že páchají zradu, neboť zmíněný pohyb hlavy je zcela přirozený proces bez intelektuálního uvědomění a člověk se rodí tak slabý, že je ochoten s důvěrou přijmout jakýkoliv „světový názor“, jen když zavládne a neomezí člověku krmení. Tento druh lidí by klidně pobil své vlastní děti, kdyby to od něj mocí stvrzený a vědou okrášlený světový názor požadoval. Jak snadné tedy bylo nenápadně se odvrátit od přátel.

Pokud však jde o nové tváře, souvisely s velkodušnou nevybíravostí v Leopoldově povaze. Když se připozdilo a on seděl u osmé whisky a duše v něm narůstala, hostil všechny, kdo se nacházeli v jeho blízkosti, docela cizí lidi a někdy i číšníky, kteří ho obsluhovali. Měl tedy po světě hodně dobrých známých, na jejichž obličeje si skoro nevzpomínal a na jména už vůbec ne. Nikdy však na sobě nedal tuto nevědomost znát, a když ho někdo z těchto mysteriózních kamarádů někde zdravil jadrným „Nazdar, Poldi!“, odpovídal na takové uvítání se stejnou vřelostí a ještě neznámého bratra ze zapomenuté prohýřené noci přátelsky poplácal po rameni. Není třeba zvlášť poznamenávat, že

60$

takové sbratřovací zvyklosti se pro vyššího úředníka v diplomatické službě nehodily. Od diplomatů se neočekává otevřená náruč, nýbrž snobsky vylučující a omezující prosívání známostí. Není divu, že Leopoldova kariéra touto velkorysou nevybíravostí trpěla, protože on i Livia se navíc bránili navštěvovat nudné společnosti, neboje dokonce hostit u sebe. Arganovi byli prostě Arganovi, žádné stíny vržené okamžitým osvětlením na stěnu dobových okolností, ale přirození lidé žijící ze svého vlastního světla. Jak málo je takhle nezávislých lidí, kteří nepotřebují a nechtějí hrát nějakou roli, bažit po vlivu a přetahovat se o úspěch. Je téměř logické, že tajemný osud světa, který chce všechny svobodné, bezstarostné a vyčnívající zarovnat s automatickou masou, právě po této hrstce nezávislých lidí pase jako po svých úhlavních nepřátelích.

Když Leopold před několika dny dovezl auto plné svých „nových přírůstků“, Livia na mne pobaveně mrkla: copak z toho bude? Naštěstí nic, co by naše společenství rušilo nebo nějak příliš namáhalo. Kromě manželského páru, s nímž se už dlouho přátelili, přivezl Leopold jednoho bezejmenného herce, jednu hezkou dámu, která si už jméno udělala, jednu vtipnou hlavu trpící nervózním tikem v obličeji a konečně mužíčka ve štajeráckém kabátě a s kulatou holou hlavou, který vypadal jako venkovský obecní radní nebo zestárlý kantor. Právě z tohoto mužíčka se však vyklubal báječný přírůstek. Říkali jsme mu Smíšek. Jako zosobněné vděčné publikum ovládal tento zakrslík umění smíchu, s jakým jsem se dosud nesetkal. Smál se jako z partesu, ve všech hlasových polohách, v jakémkoliv taktu, tempu, vázanými tóny, rychlými koloratúrami a vždy bez rozmyslu a zhluboka. Tak svou neočekávanou účastí nemálo přispěl ke zdaru naší slavnosti.

U Arganových patřilo k dobrým neformálním zvykům, že se nápoje nepodávaly až ke druhému chodu, ale již k polévce. Doris a Philipp stáli u dvou obřích terin se švestkovou a mařinkovou

61$

bowlí a neponechávali sklenice našich hostí nikdy prázdné. Když jsme se konečně dostali k mokka, likérům a whisky, byli už všichni plní nadšení a chtěli považovat život za bezchybný boží dar. Herec rozezněl svůj prozatím bezejmenný hlasový orgán. Vtipálek jiskřil s živými tiky v obličeji. Zdálo se, že svoje pointy sype do našich stolních hovorů jako ze solničky, nebo ještě spíš z pepřenky, kterou si potají přichystal. Krásná dáma s uznávaným úsměvem se shlížela dílem ve všech pohledech a dílem v zrcátku, které pilně vytahovala z kabelky. Mladí vzrušeně štěbetali jeden přes druhého. A starý Smíšek se bez ustání řehonil.

Potom Livia ukončila stolování. Se sklenicemi a láhvemi jsme se odebrali do parku za domem. Tam už byly na rampě velké terasy, která představovala jeviště, postavené židle pro diváky. Najednou tu bylo slušně velké publikum. Služebnictvo totiž napodobilo uvolněné zvyky domácího panstva a pozvalo na představení svoje přátele z okolí. Veliký úplněk se vznášel nad našimi pestrými lampióny. Mezi vrcholky modřínů jako kosti prosvítaly skalnaté stěny Mrtvých hor.

O první číslo se postaral Leopold, dobrák, protože začátek znamená pro umělce vždycky největší přemáhání, nejen publika, ale ještě více své vlastní trémy. Bylo to ostatně jedno z jeho mistrovských čísel. Posadil se ke křídlu, které vyvezli na terasu, a požádal, aby mu někdo navrhl ke „zpracování“ některý moderní šlágr. Většina vybrala šlágr roku, jehož nápěv doprovázela hloupě vlezlá slova:

„Já bych chtěl mít tvé foto,

ve zlatém rámečku…“

Leopold Argan proměnil tuto šantánovou písničku doslova obratem ruky v těžký balvan bachovské fúgy, v bublavé pasáže Lisztovy, do uší se zarývající arioso á la Puccini, soumračná oblaka Debussyho a konečně v letmé disonantní girlandy jednoho z našich nejodvážnějších novátorů. Jeho úhozy a akordy byly

62$

tak mocné, že přemohly i toho, kdo nechápal nic z tajů hudby, a tedy ani tyto skvělé parodie. - Nyní následovala moje malá scénka. Považoval jsem ji za zdaleka nejslabší bod celého programu. Přestože jsem byl už trochu opilý, potil jsem se studem a špatným svědomím. Vysvobodilo mě, když přišla na řadu Doris. Zpívala, doprovázena Livií, „Čardáš“ a „Hlasy jara“ Johanna Strausse. Jaké pokroky to děvče za poslední dva roky udělalo! Málokdy jsem slyšel hlas, na který by se tak hodilo označení „lehký soprán“. Bez námahy ztékala všechny výšky, rozpustile si pohrávala s krkolomnými staccaty a ozdobami a beze strachu a bez tíže se vznášela v těch nejdelších trylcích. Přitom ten hlas vyjadřoval i zvláštní humor spočívající v podstatě dívčiny bytosti, graciézní, chladnou, zdánlivě klidnou převahu, jejíhož zlověstného smyslu si nikdo z nás nikdy nepovšiml. Radil jsem, aby Doris už letos poslali do Milána, aby tam její zpěv dopilovali. Livii, neúprosné v úsudcích, se to zdálo příliš brzy. Ach, kdyby tak to dítě poslala na příští léta do Itálie, snad by potom… Ale k čemu to? „Kdyby“ a „snad by“ jsou gramatické formy naší nejneplodnější lítosti.

Philipp dělal konferenciéra. Udivil mě, skoro polekal. Takového jako dnes jsem toho chlapce ještě neviděl. Dobře jsem znal jeho temperament a divoký rytmus při muzicírování, dvě vlastnosti, které jsou ostatně vlastností jedinou. V běžném životě byl tenhle plavovlasý vytáhlý Philipp - vzor mladého člověka - rozvážný, pozorný a skoro odměřený. V hovoru dával přednost zvláštnímu suchému patosu, se kterým odíval ideální předměty do triviálních slov, jako například: „Co nevidět vystrouhám nějakou píseň nebo sonátu,“ a naopak všednost pozdvihoval uměleckými pojmy: „Slečna Teta se dnes hněvá, a proto modulovala štrúdl bez rozinek do a-moll.“ Za těmito Philippovými šprýmy se stejně jako za tichou ironií jeho sestry skrývalo něco, co nechtěl dávat na odiv. Mně někdy po ránu onikal: „Absolvovali dnes dostatečně dobrý spánek?“ Mohlo se stát, že mě přímo

63$

neoslovil i celý den. Často jsem s ním chodil na procházky a bavili jsme se jako lidé, kteří se znají a uznávají od nepaměti a mají více méně stejné názory. Blahovolně mi pak naslouchal, a dokonce mě tu a tam požádal o poučení. Mnohem častěji se však stávalo, že se Philipp cítil jako můj ochránce a srdečně mě bral kolem ramen, neboť jsem byl o něco menší než on. Zdálo se, že ve mně vidí nesoběstačné stvoření pocházející ještě z velmi nešikovného prasvěta, nad kterým se smiloval a jehož kroky musí řídit. Přes jeho příchylnost jsem však ani jednou neměl pocit, že se mi opravdu otevřel. Připisoval jsem to životnímu zákonu, který neúprosně odděluje jednu generaci od druhé, tím spíš v této době, kdy desetiletí délkou kroku odpovídá možná století nějaké klidnější epochy. Tolik jsem však pochopil, že ve Philippovi je cosi nespoutaného, co zakrývá pomocí své šroubované mluvy, aby nevypadl z role moderní suchosti a věcnosti.

Té noci se Philippova nespoutanost jasně projevovala, samozřejmě ve formě jeho skvělých talentů. Aniž by se skutečně opil, byl jako bez sebe bláznivým živým puzením. Z jeho krásného obličeje spadla důstojná maska a konečně uvolnila místo plameni. Nenapodobitelně hrál horlivého konferenciéra z předměstského varieté. Aniž by se na to sebeméně připravoval, hýřil při představování a uvádění účinkujících nápady; překonával se ve skvělých improvizacích, komických slovosledech, pronikavých postřezích. Herec jen zíral s otevřenou pusou, Smíšek se kácel smíchem a strhával tím všechny ostatní. Jedno z čísel bylo svěřeno panu Bichlerovi, který projevil přání předvést se jako kouzelník. Se sobě vlastní pohrdavou strnulostí a číhavou urážlivostí neuměle provedl pár nejobyčejnějších kousků s kartami. Ať už se podařily nebo ne, uzavíral je vždy hrdým „voilà“ opravdového artisty, načež rozpřáhl ruce a uklonil se. Philipp zahrál jeho pomocníka, vyhladovělého sklíčeného výrostka, který ustrašenýma očima sleduje svého neschopného mistra, očekávaje každou vteřinou, že se něco musí ostudně pokazit a že

64$

začnou létat shnilá jablka. Bylo to opravdu úchvatné. Pak ohlásil svůj vlastní výstup jako „Arganův symfonický jazzband“. Kdosi přisunul spojenou bicí soupravu pro jazzovou hudbu, na jejíž velký buben a činely se dalo hrát pedálem. Philipp se k ní posadil, v pravici saxofon, na klíně snižcovou trubku a vedle sebe tahací harmoniku. Leopold vypomáhal na klavír. Pak propuklo peklo. Člověk si mohl myslet, že se tu rozparádila velká černošská kapela. Buben neustále duněl. Činely řinčely. Chvíli kňoural saxofon do noci svoji nespokojenost. Pak ho vystřídala hašteřivým nadáváním trubka. A mezi tím ještě supěly akordy harmoniky. Ohromeně jsme zírali, že jediný člověk dokáže vyluzovat toto rytmické řádění a vřeštění celého jazzového orchestru. Na Philippově zmítajícím se obličeji se však rýsoval bezdechý fanatismus, o jehož přítomnosti jsem dosud přes všechno jeho muzicírování neměl tušení. Právě tehdy mě zachvátil onen úlek. Philippovo číslo však ještě nebylo hlavním bodem. Ten přišel, až když znovu předstoupil jako ohlašovatel a s hlubokou vážností oznámil:

„Jako další, dámy a pánové, vám předvedeme umělkyni, kterou všichni znáte a oceňujete. Přednese roztomilou lidovou písničku a sama se přitom doprovodí. Jen za cenu největších obětí a po zdlouhavém vyjednávání, které už málem hrozilo ztroskotáním, se nám konečně podařilo pohnout tuto hvězdu k účinkování na naší slavnostní akademii. Musím si se svým uváděním pospíšit, neboť zpěvačku - druhou Gretu Garbo, pokud jde o ostych a citlivost - drží venku dva pomocníci, aby neutekla a nezrušila smlouvu…“

Philipp se předklonil a zašeptal:

„Chtěl bych vás ještě upozornit na zvláštní půvab nadcházejícího hudebního čísla. Umělkyně se svou charakteristickou umíněností hraje a zpívá bez předznamenání, tedy úmyslně vynechává všechny křížky a béčka různých tónin, čímž dosahuje určitých neobvyklých účinků, které by jí mohl závidět leckterý

65$

moderní skladatel. Prosím panstvo, aby naši stydlivou atrakci okamžitě povzbudilo hromovým potleskem a odvrátilo ji od myšlenky na útěk.“

Po těchto slovech vrazil do domu a vrátil se až po napínavé pauze, za ruku vedl vzpírající se Tetu. Když došli doprostřed terasy k připravenému stolku, Philipp s rytířskou úklonou slavnostně ustrojenou služebnou pustil a přisunul jí citeru s podloženým notovým listem. Hlasitě a s rozpaky se zasmála, udělala svoje svérázné pukrle a omluvně zamumlala:

„Když si to teda mladej pán tolik přál… tak s dovolením… A pro milostpanstvo…“

Potom se usadila, upravila si brýle s kovovými obroučkami, pozorně se pohroužila do not a váhavě položila sukovité, upracované prsty na struny. A začala zpívat. Jestli se dobře pamatuji, byla to slavná Koschatova píseň:

„Opuštěn, opuštěn, opuštěn jsem já,

Jako ten kámen na cestě…“

Tenhle k smrti smutný, srdceryvný doják ze starých šťastných dob si Teta vybrala. Její repertoár se nejspíš skládal ze samých smutných kousků. Tvrdá slovanská výslovnost jejího přednesu však píseň zbavila vší sentimentality i charakteru opuštěnosti skuhrající sama nad sebou. A k tomu ještě ta věc s chybějícími znaménky. Jako hudebnímu samoukovi zůstal Tetě skryt smysl a účel půltónů, které se na strunách citery musí vytvářet zvláštními hmaty. Zpočátku jsem se bál, že to bude velmi komické a že Smíšek dá neodolatelné znamení, takže se služebná dočká výsměchu. Už jsem se na Philippa začínal zlobit, jak si s Tetou zahrává. Ale nebylo to komické, nýbrž přesně podle slov konferenciéra zvláštní a neobvyklé. Smíšek a jeho družina se nesmáli, ale přihlíželi s překvapeným výrazem. Teta nezpívala jako stará žena. Měla chladný a jasný hlas mladé dívky, ba dítěte. Tenký hlásek, světlý jako sláma, dalo by se říct. Když jste zavřeli oči, mohli jste si myslet, že slyšíte holčinu pasoucí

66$

dobytek na zapadlé obecní pastvině. Ne, tak to úplně nebylo. Její zpěv měl v sobě cosi namáhavě a nepoddajné postupujícího kupředu, protože klopýtající prsty nestíhaly nacházet předepsané struny. Tak byla hledající hra a současně tenký jasný zpěv vážnou prací, do které byla Teta pohroužena, jako by se svou citerou seděla docela sama na místečku pod staletými lipami.

Druhá sloka však ještě neskončila, když se ze tmy ozvalo chraptivé kňučení a štěkání, vášnivý dech, a mezi diváky se prosmýklo chundelaté psí tělo. Jedním skokem se Klučík vyhoupl na terasu. Dlouhý jazyk mu visel z tlamy. Za sebou táhl řetěz. Byl to Philippův klukovský žertík, Bichlerova pomsta, nebo se Wolf z vlastní roztoužené vůle utrhl, když musel poslouchat hlas své hudební družky, na kterou nikdo jiný kromě něho neměl nárok? Žárlivě vrčel a mrtvý mléčný opál jeho očí nepřátelsky civěl do publika, které se dalo do pohybu.

Teta vstala. Zanadávala:

„Co je to, Klučí, ty neposlucho! No tohle! Co tu chceš? Jen počkej! A teď kušuj!“

Nato se jí vlčák nikoliv nespokojeně a s velkým očekáváním natáhl k nohám. Ona však udělala další pukrle, rozpačitě se zasmála a řekla:

„Prosím za prominutí za to zvířátko… On zkrátka nesnáší řetěz…“

Potom natáhla ruku po citeře, aby ukončila své vystoupení a odešla. V tom jí však zabránil hromový aplaus. Lidé volali: „Bis, bis!“ „Ještě!“ „Přidat!“ Teta zaváhala, znovu se zasmála, vrhla dlouhý pohled na Livii a potom řekla:

„Prosím pěkně, když milostpanstvo přikáže…“

A už si znovu sedala a pozdvihla svůj jasný dívčí hlas, aby odzpívala třetí sloku „Opuštěn, opuštěn, opuštěn jsem já“ se stejným pracovitým soustředěním jako předtím. Musel jsem myslet na její životní plán a začal jsem chápat její povahu i podle tohoto důsledného zpěvu. Klučík se tentokrát projevil jako velkomy—

67$

siný soupeř. Prokázal kritickému shromáždění tu čest a vyrušil sólo své paní jen dvakrát krátkým duetem.

Potom vystoupil k Tetě na terasu pán domu a podal jí plnou sklenici se slovy:

„Mnohokrát vám děkuji, slečno Teto… Je to od vás milé, že jste tolik přispěla ke zdaru naší slavnosti… Připíjím na vaše zdraví…“

„No tohle,“ řekla Teta, „milostpanstvo,“ a usrkla bowle. Philipp jí nabídl rámě a vedl ji po schodech z terasy mezi společnost. Všichni ji chválili a povídali si s ní. Mezitím - bylo už dlouho po půlnoci - začali mladí tančit. Tetu přitáhli k jednomu ze stolků rozestavených v parku. Seděla tam s námi, upíjela malými, ale pozornými doušky kmínku a chroupala pečivo, které jí servírovala Livia. Mluvila málo a jen, když byla tázána. Pokusil jsem se navázat rozhovor:

„Nebyl to dnes veselý večer, ta naše slavnost, slečno Teto?…“

„Moc veselej a moc zábavnej,“ řekla.

„A měli jsme štěstí s počasím… Taková krásná noc!“ Obdivné zavrtěla hlavou a zopakovala refrén:

„Je to vážně nádhera, taková noc..

Měla na sobě staromódní černé šaty sloužících - nejspíš vánoční dárek od Livie - a na hlavě svůj bílý kanýr, znak služebného stavu, který neodložila ani dnes večer; k rozhořčení pana Bichlera, který se producíroval v hnědém sametovém kabátě a bílých jachtařských střevících. Seděla vzpřímeně, ruce sepjaté v klíně, pozorně jako nedoslýchavá se rozhlížela jasným pohledem a naslouchala duchaplným žertům Vtipné hlavy, že nikdy není pozdě naučit se něco od chytrých, vzdělaných a výše postavených. Z takových úst obohacovala i slova, kterým člověk nerozuměl. Já však věděl, že tahle Vtipná hlava je ubohá bezmocná bludička ve srovnání se služebnou, která si prozřetelně stavěla život podle časomíry, na jakou se rozum zaměřený na rychlý

68$

účinek nikdy nezmůže. Nyní jsem pochopil i Liviinu stížnost na „věčně cizí osobu v domě“. Teta se opravdu v ničem nepodobala zestárlým dobrým duchům domu, kteří se ve způsobné rodině rozplynou jako ingredience, jež zcela ztratí svou podstatu, aby za to získali laskavý hrob v nějakém ztraceném koutku paměti. Teta si uchovávala svoje Já stejně jako svoji komůrku, kde nikdy nenechávala klíče ve dveřích. Její účast byla podmíněná a odvolatelná. Přišla před dvaceti lety. Zítra by klidně zase odešla, aniž by její srdce a její život ztratily domov. Vina za tento stále patrný chlad nemohla být na Arganových. Seděl tu živý příklad velkého umění nebrat tak docela vážně pomíjivý, dočasný stav, nebo v něm alespoň beznadějně neutonout. Musela sice během té pomíjivé existence plnit své povinnosti, protože byly v nerozlučné souvislosti s existencí trvalou, ale jakmile to jednou skončí, bude to pryč a zůstane jenom ona sama. Pouze v případě matky a dítěte by se mohlo pomíjivé téměř dotýkat trvalého. Teta však byla naštěstí panna a synovec nebyl její dítě, ale jen pověřenec.

Povinnost však plnila i teď, když se stále ohlížela po své paní, jestli by nemohla nějak přiložit ruku a být jí k službám. Projevila překvapivý jemnocit a zůstala v našem kruhu jen přiměřenou dobu, potom rozhodně vstala a obrátila se k Livii:

„Prosím pěkně, už nesmím dýl zdržovat… Musím teď s dovolením milostpaní nachystat ty horký párky, chlebíčky a pivo…“

Ještě jednou jsme jí poděkovali a rádi ji nechali zmizet. Všichni jsme přece toužili po dobrém osvěžujícím doušku.

Obrátil jsem do sebe tři sklenice piva a potom dva panáky malinovice. Připadal jsem si tak lehký a šťastný, že jsem pocítil potřebu být chvíli sám, abych si svoje štěstí uvědomil a vychutnal. Šel jsem do svého pokoje, bez rozsvícení otevřel okno a daleko se z něho vyklonil, jenom jsem vdechoval noc a byl.

69$

Měsíc zapadl. Mrtvé hory s Velkým Prielem stály na západě jako bledé tušení. Zato hustě tkaná srpnová Mléčná dráha, tento svatební závoj vesmíru, se před mým pohledem klenula ve srovnání s nimi směšně jasně a blízko.

Servus, Mléčná dráho! Sděluji ti, že se mám mimořádně dobře, protože vím, že se bezpochyby zajímáš o moje blaho. Vím taky, že tebe vyjadřují bilionová čísla a já jsem jenom lehce podnapilý mravenec, abych rovnou neřekl veš. Ale co to je velký a malý? To jsou nesmyslná srovnávací měřítka. Musím být přece větší než ty, když se tvoje biliony světelných let vejdou do mého mravenčího pohledu. Abychom se nezačali hádat o svůj význam, navrhuji ti smírnou formulaci: ty jsi uložená ve mně a já jsem uložený v tobě… Já jsem ostatně uložený moc dobře. Arganovi jsou moji přátelé. Berou mě takového, jaký jsem. Mne, tak snadno rozladěného, skoro nikdy nerozladí. A tenhle pokoj mi patří. Je to můj pokojíček a nikdo mi ho nesmí vzít. A své nové práci jsem rozhodně ukřivdil. Livii připadá slibná a můj nakladatel mi píše, že na rukopis už netrpělivě čeká. Musel jsem být vážně blázen, že jsem o té skvělé látce pochyboval. Zítra si k tomu znovu sednu. Před půlkou října se rozhodně nebudeme vracet do města. V říjnu je v Grafeneggu nejkrásněji. Ta hořící barevnost alpského podzimu! To je ještě nejméně šedesát dní. Šedesátkrát ráno, dopoledne, odpoledne, večer, noc. Daří se mi opravdu dobře. Nakonec jsem v pětačtyřiceti letech jako umělec ještě na začátku. Tolstoj je dobrým příkladem. A přirozeně Goethe. Opačné příklady jsou ovšem ještě početnější, ale je nutné dívat se na život a dílo člověka jako na celek; relativní věk záleží na celkovém počtu let. I když budu počítat opatrně a připustím, že se dožiju jenom pětašedesátky — proč bych se neměl dožít pětašedesátky? -, zůstává mi ještě celých dobrých dvacet let. Dvacetkrát léto v Grafeneggu. Budu sem napříště jezdit už v dubnu, tím získám dalších dvacet pracovních měsíců, to jsou do těch pětašedesáti skoro celé dva roky. Třeba

70$

se však dožijú osmdesáti tří, to není pro starého mládence moc příjemné, ale Philipp a Doris mě jistě neopustí. Philipp a Doris. To je směšné, doufám jako příživník, že skončím na synovské lásce cizího potomstva…

Ze zahrady ke mně nahoru nepřetržitě doléhala hlasitá taneční hudba z gramofonu. Co chvíli byl slyšet Philippův jasný rozesmátý hlas, který nestrpěl žádný odpor. Jako by stál na kapitánském můstku této slavnostní noci. Přecházel jsem po svém temném pokojíčku. Letmo jsem přejel rukou hřbety svých knih. Zplna jsem nasával své stárnoucí duchy, kteří vedle mne přecházeli pokojem. Ještě jednou jsem konstatoval: mám se dobře. Současně jsem se však trochu lekal toho tak často opakovaného zjištění. Opravdové zdraví o sobě neví. Potom jsem sešel zpátky do parku.

Služebnictvo šlo spát. Většina hostí se rozešla do pokojů. Bůhví kolik mohlo být hodin. Přátelé a přítelkyně dětí ještě odolávali. Tanec na terase pokračoval. Jenom hlas gramofonu mi připadal nakřáplý únavou. Našel jsem Livii a Leopolda u stolu se Smíškem, jehož pleš se jako měsíc vznášela ve tmě. Mužíček už vyplýtval většinu svého pokladu. Už se jenom spokojeně usmíval.

„Pojď sem, starouši,“ zavolal na mne Leopold, „a napij se! Takhle mladí si už spolu nikdy nesednem…“

„Nechce jít už dnes v noci do postele,“ smála se Livia, „a má pravdu…“

Leopold mi nalil čistou whisky. Jeho dobrý široký obličej už byl silně zbrunátnělý nočním sluncem alkoholu:

„Samozřejmě, že mám pravdu, Theo… Takhle mladí už zítra nebudem… Stáří totiž nechodí po kapkách, jak říkají ti pitomí doktoři, postupně, nepozorovaně, ne ne, hochu, to přijde jedním rázem…“ Praštil pěstí do stolu. „Jako v Raimundově Sedlák milionářem“, vzpomínáš si, dveře se rozletí, dovnitř zavane studený vítr a vstoupí chrchlající revmatický dědek v kožichu a bačkorách, Stáří.

71$

„Bratříčku můj, bratříčku můj, jednou ty se rozlučuj,“ prozpěvoval Smíšek a kýval úplňkovou hlavou.

Leopold náhle přikryl dlaní sklenici. Bylo to obranné gesto.

„To je jedna z největších scén světové literatury,“ řekl, „alespoň pro mne, jak se nejdřív loučí Mládí v baletní sukýnce a pak vstoupí Stáří v zasněženém kožichu. To se blíží Shakespearovi. Laskavý, dětinský, vídeňský, a přece docela komplikovaný Shakespeare… Nakonec žilo jen pár géniů, jako ten chudák Ferdinand Raimund… A my ostatní žijeme jenom proto, abychom přijímali jejich dary… Na zdraví, Theo…“

Pili jsme a mlčeli.

Najednou se objevil Philipp.

„Panstvo dovolí?“

Otec mu přistrčil sklenici. On ji však odmítl a zůstal stát: „U prohlášení, které musím vydat,“ začal se svým nejšroubovanějším patosem, ,je nutné, abych stál a doložil tím svou ničím nezkalenou střízlivost. Pane Leopolde Argane, paní Livie Arganová, musím vám složit poklonu. Říká se, že si nikdo nemůže vybrat rodiče. Kecy! Já jsem si vás vyhledal, jinak bych…“

Udělal malou pauzu a zrudl jako oheň, protože se před námi zastyděl. Potom však z něj vyhrklo přiznání plnou silou:

„Já jsem totiž tak hrozně rád na světě!“

„To je opravdu ten největší kompliment, jaký kdo mohl svým pánům zploditelům udělat,“ zářil Smíšek. Leopold však důkladně zkoumal baterii láhví, stojící na stole:

„Na to se musíme spolu napít něčeho silného, ty starý střízlivý hlupáčku…“

Philipp však už zase zmizel. Gramofon, který si mohl na pár minut oddechnout, znovu zavyl. Všiml jsem si, že Livia si s námi nepřiťukla, když jsme pili na jejího syna a jeho radost ze života.

72$

Najednou se tma, v níž jsme se hovoříce nebo mlčky protahovali jako ve vlažné lázni, zabarvila šeříkově. Grafeneggští cvrčci - podle síly hlasu pořádné bestie - umlkli jako na znamení. Příroda zařadila jasné meziaktí, jako by potřebovala chvíli na přestavbu a nové naladění. Tato pauza s proměnou, doprovázená nenadálým ochlazením, trvala, ještě když blednoucí šeříkovou probleskly první zelenkavé náznaky, noční nebe s většinou hvězd se rozpustilo na vodnatou látku a na štítech na západě, jakoby vysátá z nitra Mrtvých hor, vystupovala nevýslovně duchovní fialová. Avšak při příštím posunu barevné ranní rafie toto přírodní meziaktí skončilo a jedním rázem spustili ptáci. Najednou se rozpoutala rozčilená, ba sprostá hádka. Zdálo se, že ptáci nezdraví vycházející slunce, ale rozhořčeně pokračují ve svých včerejších rozmíškách, přesně tam, kde je přerušili. Po nočním kosmickém ochrnutí vřeštěla v tom ptačím křiku veškerá banalita, nízká umanutost života s jeho maloměšťáckou závistí a hašteřením, s nímž teprve se ta hrůza naší existence ve veškerenstvu pozemských bytostí zdá být trochu snesitelnější. A Leopold měl pravdu. Velké proměny se neodehrávají ponenáhlu, nýbrž jedním rázem. V rozporu se známým učením dělá příroda skoky všude, kde může.

My jsme však v narůstajícím dni pociťovali zvláštní hrdost. Nejen že jsme prohýřili noc, ale zdatně jsme se podíleli na tomto rozednívání svou vlastní přirozeností, celým svým tělem. Krátký chlad před východem slunce nás zastihl vyčerpané i odpočinuté, tiché i radostné, bezmyšlenkovité i uvážlivé.

„Přece jen je to krásné,“ řekla Livia, „zase jednou si takhle prožít ráno. Když předtím člověk spal, není to ono…“

Přivolala Doris a její přítelkyně a šla s nimi dovnitř připravit snídani. Už za čtvrt hodiny bylo prostřeno. Podávala se horká silná káva, chleba a koláče, máslo a med, vajíčka a šunka. S vlčím hladem jsme se na to vrhli, neboť ztracený spánek bylo potřeba nahradit jídlem a pitím. Smíšek, který s námi vydržel i přes

73$

svůj pokročilý věk, uměl také chválit. Takovou hospodyni jako Livia ještě nepotkal, prohlašoval.

„Jen si pomyslete,“ řekla Livia, aby se o chválu spravedlivě podělila, „Teta už byla vzhůru a měla všechno nachystané..

Ještě jsme neměli prázdné šálky s kávou, když Philipp znenadání vyjádřil úmysl okamžitě vyrazit a vystoupit se svými přáteli na Schröckenspitz. Tak se jmenoval nejbližší horský vrchol patřící do hájemství Mrtvých hor, vysoký asi 2 300 metrů, takzvaná „obtížná túra“, protože k němu vedlo několik nezajištěných lezeckých míst. Livia se na syna letmo podívala:

„Vždycky jsem si myslela, že nesnášíš jakýkoliv amatérismus,“ řekla.

„Co to znamená, milostivá panímatko,“ řekl.

„Třeba ti to vysvětlí Theo..

Věděl jsem, že Livia jen nerada něco zakazuje, o Leopoldovi ani nemluvě. Proto jsem se ujal tlumočení.

„Tvoje matka má na mysli, že jen amatér se odváží na takovou túru nevyspalý a unavený. Opravdoví horolezci jdou jak známo v osm do postele, šetří si údy a zdrží se před túrou alkoholu. Vy se budete muset určitě vrátit domů hned od bemeggerského statku se zbytečnou, ale hodně zaslouženou porážkou, pokud nás nebudete chtít ošulit nějakou tou horalskou latinou.

„Ale tak sakra,“ vzdoroval Philipp, „nesnáším…“

A obrátil se k mládeži:

„Cuká mi to nohama… Musíme mít přece nějaký dojezd po našem svátečním kabaretu, po takových triumfech, no ne, pánové?!“

„Dojezdu kolik chcete,“ vmísil se Leopold. „Třeba na Kroatenkogel to máš odsud taky hezké dvě hodinky, opovážlivý synu, a nahoře dostanete v hostinci i docela slušný oběd… Okázalá vitalita téhle nové generace je prostě odporná.

Philipp si položil ruku na srdce a uklonil se ve stylu artisty Bichlera:

74$

„Voilà,“ udělal, „skromná, ale moudrá rada. Vidíte, umění diplomacie spočívá v kompromisu… Kroatenkogel je zasněná večerní procházka pro slečnu Tetu s panem chotěm… Všimněte si prosím, že zase jednou obětuji svoje vzletné a radikálni plány romantické malomyslnosti naší starší generace…“

Philipp měl pravdu. Na Kroatenkogel, blízký lesnatý vrch, vedia široká promenáda, zdobená na každé obrátce lavičkami pro courající se výletníky a milovníky přírody. Já sám jsem dvakrát třikrát do roka vystoupal serpentinami až k oblíbenému hostinci. Byla to opravdu vycházka pro starší lidi nebo usedlé duše, postrádající jakoukoliv alpinistickou ctižádost. Dokonce i kardiaci se směli tohoto mírného a udržovaného stoupání odvážit.

Poté co ještě několikrát poukázali na zneucťující povahu tohoto příliš lehkého a nízkého cíle, slíbili mladí, že výstup na Schrockenspitz nebo ještě lépe na Velký Priel odloží o několik dnů, protože si nechtěli nechat nadávat do amatérů. Amatér znamená milovník. Moderní člověk však není milovník, spíš cílovník. Na dojezd jim tedy musel stačit Kroatenkogel. Brzy odpoledne chtěli být zpátky doma.

Philipp nám lehce zamával na rozloučenou. Potom vyrazil a natahoval dlouhé nohy, aby předehnal ostatní. Dívali jsme se za nimi, jak nechali bokem bránu parku a přeskakují plot.

75$

«Kapitola čtvrtá»

Musíme se rozloučit

Tvrdě jsem spal, když mě probudila Doris:

„Pojď dolů za mámou, Theo… Čeká na tebe..

Jen s námahou jsem se vymanil ze strnulosti, která mě přepadla v té samé vteřině, kdy jsem se vrhl na pohovku, bůhvíkdy to bylo. Byl do jakýsi dvojitý spánek, v němž se prchavá denní siesta trýznivě zahustila zameškaným nočním odpočinkem. „Co se děje,“ vytrhl jsem se ze spaní, „stalo se něco?“

I Doris vypadala hodně unaveně a měla černé kruhy pod očima.

„Nic hrozného, díky bohu,“ řekla, „volali, že si Phili podvrtl nohu… Táta už pro něho jel…!“

Pomalu jsem přicházel k sobě, odhodil pokrývku a posadil se: „Podvrtl nohu?… Kde?… Nahoře na Kroatenkogelu?.

„Ne, představ si, Theo… Vůbec ne nahoře, ale u cestářského domku, tam kde začínají serpentiny, zrovna běželi dolů z kopce, asi poklusem, kluci pitomí…“

„A to se chtěl dnes škrábat na Schröckenspitz,“ zívl jsem. „Kdyby se radši vyškrábal do postele…“

Rozhlédl jsem se po pokoji. Před očima jsem měl narudlý soumrak. Myšlenky jsem měl lepkavé a nechtěly se pohnout z místa. Nevěděl jsem, jestli je ještě dopoledne, nebo už podvečer. Jako existuje pocit závrati v prostoru, tak je i v čase, totiž

77$

když nevíte, ve kterém bodě jeho běhu se právě nacházíte. Z této časové závrati se mi točila hlava:

„Pomoz mi, Doris… Jsem celý zpitomělý… Kolik máme hodin…“

Podala mi ruce, aby mi pomohla vstát. Ty hubené dívčí ruce, krásné a s dlouhými prsty jako u její matky, byly ledově studené přílišnou únavou:

„Už jsou čtyři… tak pospěš, Theo… Máma je celá neklidná…“

Livia přecházela po velkém pokoji. Byla dnes oblečena do městského kostýmu, jakoby připravena kdykoliv ukončit pobyt v Grafeneggu.

„Je to hloupé,“ zvolala, „že mám zrovna dneska v domě ty cizí lidi… Teď ale vím, proč mi ta vaše slavnost připadala celou dobu tak podezřelá.

Ještě napůl ochromený jsem padl do fotelu a nesoustředěné na ni civěl bolavýma očima. Cítil jsem, že mám zanícená víčka.

„Prosím tě, Livie,“ mínil jsem dost lhostejně, „podvrtnutá noha, natažená šlacha, za tři čtyři dny to bude zase dobré, taková lapálie… Co budeš dělat, až Phili, ten velký mužský, už nebude bydlet u vás, ale někde v cizím městě a bude třeba doopravdy nemocný a ty o tom nebudeš mít ani tušení..

Livia se zastavila u okna a přitiskla pravou ruku na sklo:

„Věř si tomu nebo ne, Theo, dělám si výčitky, že jsem Philiho dnes ráno zrazovala od té velké výpravy… Opravdu, vážně si to vyčítám… Na Schröckenspitzu by se to nestalo, nevím, proč to vím, ale vzala bych na to jed… Ne, schytal to na té směšné procházce, zrovna tam a nikde jinde… Už kolik dní jsem tušila, že se něco pokazí…“

Lovil jsem v různých škatulkách a dózách a hledal cigaretu. Žádnou jsem nikde nemohl najít. Zklamaně a nervózně jsem zabručel:

78$

„Moje milá Livie, poprvé v životě na tobě pozoruji mateřské přehánění…“

Tvář měla trochu opuchlou, hrubší než jindy a zažloutlou. Tvrdě a zle se na mne podívala:

„Ty to máš lehké, nepřehánět, člověk bez vztahů jako ty…“ Připisoval jsem tuto ostrou, ač ne nespravedlivou charakteristiku stavu jejích nervů. Potěšilo mě, že jsem v kapse našel zmrzačenou cigaretu, kterou jsem si s pocitem velkého ulehčení hned zapálil.

„Jestli to považuješ za nutné, Livie,“ řekl jsem, „zavolám do Liezenu doktorovi a hned ho sem zavolám.

Zřejmě zalitovala své kousavé poznámky, v níž zaznělo tolik svrchních tónů velmi osobní kritiky. Vzala mě za ruku a pohladila ji:

„Ano, prosím, buď tak hodný, Theo, a zavolej do Liezenu… Jestli doktor přijede, uklidní mě to…“

Usedlost Arganových ležela dost daleko od obce Grafenegg. Všechno potřebné pro dům se bralo většinou z Liezenu, blízkého okresního městečka. Tam žil i obvodní lékař dr. Kohlfuß, starší pán, velmi oblíbený u domácích obyvatel i letních hostí. Za všechny ty roky navštívil dům v Grafeneggu jen pětkrát nebo šestkrát. Dvě z těchto návštěv ovšem patřily mně. Já jsem totiž na rozdíl od lehkomyslných Arganových značný hypochondr. Doktor Kohlfuß nebyl doma. O deset minut později jsem u něho zvonil znovu. Ještě pořád se nevrátil. Bylo mi však sděleno, že mezitím přijali jiný, naléhavý telefonát, a sice z našeho okolí, nemohou mi říct přesněji odkud. Hledají teď pana doktora ve městě. Jakmile ho seženou, přijede neprodleně autem do Grafeneggu. Zpráva o druhém naléhavém volání mě zarazila. Když jsem se však vrátil do obývacího pokoje, nic jsem o tom Livii a Doris neřekl.

Mezitím se tam už shromáždili hosté k čaji. Na Livii nebyl vidět ani náznak neklidu. Vůbec se o nehodě nezmínila. Přívě-

79$

tivě nalévala šálky, nabízela máslo a toasty a vedla zábavu, jako by neměla žádné vedlejší myšlenky. Zdálo se, že ji zcela opustily přehnané starosti, které projevovala předtím. Zábava byla samozřejmě povadlá a vleklá. Entuziasmus sváteční noci ležel mezi zbytky popela a nedopalky cigaret na smetišti minulosti. Velký smíšek se proměnil v malého nemluvu, sledujícího nezajímavé hovory s přičinlivým, ale nechápavým pomrkáváním. Ze včerejší krásky byla nyní nevrlá předvčerejší odkvetlost. Tady už nepomohlo zrcátko ani rtěnka, i když je tasila dvakrát tak častěji než během jiskřivé slavnostní noci. Dávno spřátelení manželé tu posedávali šediví a sklíčení a byli plně zaměstnáni polekaným potlačováním vzájemně nakažlivého zívání. Vtipálek s tikem ztratil svůj vtip, zato tik si zachoval. Jen občas v bezvětří rozhovoru prskla jako fádní bublina matná pointa, k jejímuž dodání se cítil povinován. Vzduch v pokoji byl dusný a šedý jako my sami. Jako by na všem zařízení ležel tlustý prach únavy. Už několik hodin po nebi bezradně hřměly vzdálené bouřky. Neměly dost síly a mládí, aby propukly.

Když se od brány parku konečně ozvalo auto, Livia vstala a usmála se:

„Musím vás požádat, abyste mě na pár minut omluvili…“

Hosté seděli bez hnutí v kruhu, zšeřelé stěny za zády. Zdálo se, že nejsou úplně plastičtí, ale tvoří jakýsi poloreliéf. S Doris jsme se také namáhavě usmáli na omluvu a následovali Livii.

Teprve když jsme Philippa zvedali z vozu, poznal jsem, že je v bezvědomí. Měl otevřená ústa a trochu vyplazený jazyk. Jeho opálený letní obličej si zachovával dobrou barvu. Pouze zavřená víčka byla modře vystínovaná. Leopold vypadal mnohem nemocněji než raněný. Z čela mu tekly potoky potu. Košili měl mokrou, že by se dala ždímat, a těžce lapal po dechu. Zanesli jsme Philippa do jeho pokoje, vysvlékli ho, položili do postele. Na jeho dosud dětsky bílém a čistém těle nebyla nikde vidět sebemenší odřenina, zhmoždění ani modřina. Zeptal jsem se

80$

jednoho z jeho kamarádů, který přijel s ním, Benno se jmenoval, jak a co se to proboha stalo.

„Sám nevím…,“ přiznal se zavřenýma očima a plačtivým hlasem zcela zničeně, „závodili jsme z kopce dolů… Phili se celý den choval jako blázen. Předběhl nás a pořád se smál a hulákal… Když jsme proběhli kolem poslední zatáčky u cestáře, koukám, že uklouzl, pozadu jako na náledí, a skutálel se ze svahu, snad tři metry, určitě ne víc… Je to přece docela mírný svah. Znáte to tam, posečená louka, žádný strom, žádné kořeny, žádný kámen, ani malé děcko si tam nemůže nic udělat… Phili však zůstal ležet, mysleli jsme, že je to jeden z jeho dnešních hloupých žertů, a házeli jsme po něm šiškami. Pak jsme dokonce šli dál, protože jsme si mysleli, že si zase vymyslel nějakou ztřeštěnost a blufuje… Až o hodně později jsme se vrátili a seběhli k němu a třásli s ním a zjistili jsme, že není při sobě… A ještě pořád se neprobral… Když pomyslím, jak je ta cesta rovná a široká jako dálnice… Tak jsem hned utíkal do nejbližší vily a zavolal panu Arganovi. Snad to není nic nebezpečného…“

I já jsem si ještě dost dlouho myslel, že to nemůže být nic nebezpečného. Livia rozlila celé lahvičky ostrých esencí a toaletních vod, jimiž Philippovi třela obličej a prsa. I Teta přinesla různé svoje odvary a domácí prostředky. Divoký tísnivý pach se rozšířil v chlapeckém pokojíku s bílým psacím stolem, poličkou na knihy a spoustou všeumělcových hudebních nástrojů. Otevřel jsem okno. Nic nechtělo bezvědomého vrátit k životu. Jen občas se jeho ústa široce rozevřela a prsa se rychle zdvihala a klesala.

Konečně přirachotil dr. Josef Kohlfuß ve svém otřískaném vozítku. Vykázal všechny z pokoje, i Livii a Leopolda. Jenom na mne mrkl, abych zůstal. Krátká prohlídka. Pár pohledů a lehkých hmatů. Zdálo se, že starý lékař s důvěru vzbuzující doktorskou bradkou, který sám působil dojmem těžce nemocného, už všechno ví. Při pohledu na jeho zbrázděný obličej jsem ustrnul. Sotva jsem se odvažoval položit otázku:

81$

„Když mladý muž v běhu zakopne a upadne, co zlého se mu může stát, pane doktore..

„Musíme postel odsunout od stěny,“ odpověděl Kohlfuß.

„Tak dlouhé bezvědomí. V devatenácti letech. Nejspíš otřes mozku, co,“ sondoval jsem.

„Pomozte mi,“ nařídil lékař. „Musí ležet úplně rovně… Vezměte ho pod zády. Oběma rukama, prosím. Velice opatrně, slyšíte… Tak…“

S velkou jemností vsunul pravou ruku pod Philippovu hlavu, jako se berou kojenci, rychlým trhnutím vytáhl polštář a odhodil ho na podlahu.

„A vaše diagnóza, pane doktore,“ zašeptal jsem zcela strnule.

Chvíli se na mne nepřítomně díval. Pak vytáhl z kapsy kalhot poniklované pouzdro. A zatímco piloval vršek jedné z ampulí a začal plnit injekční stříkačku, zamumlal ne mně, ale do prázdna:

„Poranění spodiny lební…“

Ta slova mnou projela až ke kořínkům vlasů, jako bych se dotkl vysokého napětí:

„Ale to je… To je přece moc vážné,“ řekl jsem.

„To tedy ano, milý pane… řekl on.

„Beznadějné?“ dostal jsem ze sebe sotva slyšitelně.

Lékařova tvář byla stále vrásčitější. Zašeptal do vzduchu:

„Kdyby se dal odvézt záchrankou do Liezenu do špitálu… Ale já se neodvážím… I nejslabší pohyb..

„Beznadějné?“ zeptal jsem se ještě jednou nezvučné.

Hledal ve svém niklovaném pouzdře nějaký další medikament. Posunul si brýle nad čelo a zahučel:

„Bylo by v každém případě dobře, kdybyste jako rodinný přítel…“

„To je naprosto nepochopitelné… To přece nejde… Upadnout na rovné cestě… Přece ho musí jít zachránit, pane doktore…“

82$

Kohlfuß neodpovídal. Zabodl injekční jehlu. Potom přiložil hlavu na Philippova prsa, aby zkontroloval srdce a dýchání. Po pár minutách se s povzdechem zdvihl a načmáral pár hieroglyfu na lístek, který mi podal:

„Budeme potřebovat dvě kyslíkové bomby… Dýchací centrum není v pořádku… Někdo musí co nejrychleji zajet do Liezenu… Lékárník ať s tím pošle tady ty věci… Snad je má v zásobě… Nechejte mi sem nahoru poslat všechnu sodovku, která je v domě… Musím si sám vyrobit kysličník uhličitý…“

„Potřebuji tvůj vůz,“ řekl jsem pak Leopoldovi, ,je potřeba něco obstarat z lékárny…“

Leopold jenom přikývl, aniž by ode mne odvrátil zrak. Nikdo nic neříkal. Dole mě naprosto vyhaslí hosté prosili, abych je vzal autem do Liezenu. Chtěli nenápadně zmizet, aby rodině nebyli při takové strašné události na obtíž. Podle neporušitelného přírodního zákona všechno prchalo od neštěstí. I já jsem prchal. Když pod dotekem mých prstů naskočil motor a já mechanicky řídil vůz z brány, uvědomil jsem si, že jsem schválně neposlal do Liezenu Bichlera nebo Benna, abych se alespoň na chvíli zbavil tlaku tížícího Grafenegg. Byla to mrzká slabost, která mi nezůstala utajená. A co horšího: v nějakém pochybném koutku mého vědomí se ozýval tichý, ale podlý hlas: Je to syn tvých přátel. Ale není to tvůj syn. Buď rád, že jsi na světě sám, jako věčný host. To neštěstí tě míjí…

V lékárně jsem musel dlouho čekat. Kyslíkové bomby museli napřed vypůjčit z městské nemocnice. Když jsem jel nazpět, mířila stoupající silnice k pozdnímu a neuklizenému nebi, v němž se otevíraly jedovatě zelené tůně pod mraky podivného sublimátového zabarvení. Doris na mne mávala už od vjezdu: „Díky bohu, Theo… Philipp přišel k sobě… Promluvil… Teď spí…“

Bylo mi, jako by mi kolem prsou praskla nějaká železná obruč, a poprvé po několika hodinách jsem se mohl zase dostatečně nadechnout:

83$

„Co říkal,“ vykřikl jsem zbytečně hlasitě.

„Na nic si nevzpomíná… Neví, že upadl… Je docela veselý a dost rozrušený a pořád mluví o Velkém Prielu a že za pár dní chce s Bennem a ostatními určitě podniknout tu těžkou túru.

Philippův pokoj ležel vedle Liviiny ložnice. Tam jsem ji našel i s Leopoldem. Nemocného, který nyní spal, neměla na lékařovo přání rušit přítomnost rodičů. Mluvili jsme tlumeně. Leopold mě chytil oběma rukama za ramena a stiskl je:

„Kdyby nás to minulo, Theo, kdyby nás to tak minulo… Budu vděčný za každou další hodinu života a nic, vůbec nic už nebudu brát jako samozřejmost..

„Nemluv o vděčnosti, mlč,“ řekla Livia. Ta, jejíž obličej mi ještě před pár hodinami připadal opuchlý a zestárlý, teď vypadala jako mladá dívka. Oči se jí horečnatě leskly. Pleť měla napjatou a zarudlou jako od čerstvého větru. Seděli jsme a bez dechu mlčeli, dokud se docela nesetmělo. Každá uplynulá minuta byla jako získaný čas vyrvaný smrti.

Rychlé kroky lékaře, které prudce přervaly ticho, řekly všechno. Slyšel jsem, jak se snaží odkutálet těžké kyslíkové bomby z chodby do pokoje. Běželi jsme mu na pomoc. Philippův obličej se příšerně změnil. Široce rozevřená ústa bezvládně lapala po vzduchu. Oči byly zapadlé, náhle vyhublé ruce křečovitě zaťaté do pokrývky. Občas se z jeho hrdla vydraly slabiky a slova, kterým jsme nerozuměli. Mezi ním a námi se už otevírala poslední propast. Konečně do skleněné masky, kterou dusícímu se chlapci přidržel Kohlfuß, zasyčel kyslík. Nic už nepomohlo. Příliš pozdě. Rovnovážný bod na vahách života byl překročen. Jedna miska neúprosně klesala. Nemohli jsme už dělat nic než bezmocně přihlížet umírání tohoto mladého člověka jako zákonitě se odvíjejícímu přírodnímu procesu, z něhož byli vyloučeni i ti nejbližší. Příliš dlouho trvalo toto křečovité odcházení, tato tvrdá, neustálá, namáhavá cesta plná kopců a údolí, tento obtížný výstup, než dosáhl poslední útulny. Livia si klekla

84$

k synovi. Přes rty jí nepřešel žádný zvuk. Hleděla na něho s vášnivě odevzdanou pozorností, která byla mocnější než jakákoliv bolest. Vzpírání a záškuby horolezce visícího bez možnosti záchrany mezi skalními stěnami byly stále řidší. Tělo se protahovalo v agónii, v porodních bolestech smrti. Okamžik konce se vyjevil s obludnou ostrostí. Jako nůž ostrá hranice mezi něčím a ničím byla nesmírně jednoznačná.

Bolely mě svaly v celém těle, protože stejně jako rozednění dnes ráno jsem i tomuto dlouhému umírání věnoval všechny síly. Livia vstala a vyšla kolem nás z pokoje. Mnohem změkčilejší Leopold však začal mumlavě naříkat. Poznal jsem tu větu:

„Já jsem totiž tak hrozně rád na světě…“

V domě ležel mrtvý. My jsme však šli ke stolu jako každý večer. Jen málo slz vyteklo v těch hodinách. Livia seděla vzpřímeně a strnule. Obličej měla ještě pořád silně zarudlý a velmi hladký. Musel jsem myslet na obličeje studentů, kteří se stejně vyhlazenou a ohromenou červení na tvářích opouštějí zkušební sály. Každá jednotlivost tohoto večera se mi nezapomenutelně vštípila. Vidím, jak obsluhující děvče chodí po špičkách od jednoho ke druhému a podává mísy. Vidím, jak starý Kohlfuß hladově zírá na pokrmy, plní si talíř, posune si brýle na čelo a bezohledně nabírá a napichuje. Jako těžce pracující, který si tvrdou námahou zasloužil své jídlo a nelze ho nutit, aby kvůli dobrým způsobům předehrával bližním nějakou komedii. Také doposud vidím, jak Livia ostře pozoruje lékařův talíř, a jakmile je prázdný, kývne na dívku, ať tragickému hostu znovu nabídne mísu. Aby trochu zmírnil dojem ze svého divokého apetitu, Kohlfuß si hluboce povzdechne, než se podruhé vydatně obslouží, a filozoficky pokývá hlavou.

Ten hrozný večer v Grafeneggu byl vyplněn množstvím nic neznamenajících frází a gest, která jako by se všechna odehrávala za tlustým sklem. Snad bolest teprve někde vznikala. Protože

85$

však patřila k bolestem zánětlivým a jen pomalu stahovala krev ze všech stran do svého středu, bude potřebovat ještě dlouho, než dosáhne plné zralosti. A potom, tato dosud nezralá bolest se musela rozložit po celém matčině životě; to předpokládalo ponenáhlý růst bez rychlého vyčerpání. Na pořadu ještě nebyla bolest, nýbrž tupý, mnoho vrstevnatý údiv jako její předchůdce a herold. Toho údivu jsme byli plní až po okraj. Nikdo z nás, ani Livia, nebyl schopen Philippovu smrt dostihnout. Naše upachtěné vědomí za ní bezmocně klopýtalo. Každý stále znovu podléhal stejnému sledu myšlenek: Jak to jenom je? Předpokládejme, že je o několik hodin dřív, že je poledne nebo dnes ráno v pět hodin, když jsme tu ještě všichni společně tak vesele vysedávali! Zavřel jsem oči, a už jsme seděli u té famózní snídaně po prohýřené noci a nic se nestalo… Jak to jenom je? Rovná promenáda. Philipp se smeká a dělá kotrmelec ze svahu. Není to nějaký šprým? Cožpak hned nevstane, když nás dost vystrašil svým uměním předstírat?…

Tak jsme všichni místo opravdové bolesti podléhali udivené předběžné bolesti plné otázek, která nebyla ničím jiným než vyrušeným návykem v nás, couvajícím před námahou takové hrozné změny.

Během večera jsem jednou málem uvěřil, že nějaký ostrý plamen propálí ono tlusté sklo, za kterým žiji. Náhlý prudký cit k Livii mě přinutil vzít ji do náruče a opřít si tvář o její. Ona však neprepukla v pláč, jak jsem po tom toužil, ale zůstala při tom laskání chladná a odmítavá. Zahanbeně jsem se stáhl zpátky a cítil jsem, že moje hnutí mysli nebylo dost opravdově, nebylo dost nezištné a přiměřené a že jsem porušil nesmírnou vážnost její strnulosti. Suchá pravdivost Liviina postoje mi zůstávala hádankou. Působila skoro jako bezcitnost. Zato Leopold byl mnohem neklidnější a nedokázal se tak ovládat jako ona. Projevoval velkou potřebu se o mne opřít. Tu a tam krátce vzlykl, okamžitě se však vzpamatoval, jako by se bál, že svým přerušovaným

86$

naříkáním nedostačuje velikosti těchto hodin. Pořád vybíhal ven a po několika vteřinách se vracel v bezcílném zmatku.

Kolem desáté si mě dr. Kohlfuß vzal stranou:

„Musíme bohužel ještě dnes večer vyřídit několik smutných nezbytností,“ pošeptal mi makabrózně, ale věcně. „Navrhuji, abyste mě do Liezenu doprovodil vy… Ať tím neobtěžujeme pana Argana…“

Znovu jsem si uvědomil ten jistý pocit ulehčení, když jsem bral z garáže Leopoldův vůz, abych vyjel za doktorem. V okamžiku, kdy jsem chtěl nasednout, mi však zastoupila cestu Doris: „Theo, neopouštěj nás, dnes v noci..

„Nejpozději za hodinu jsem zpátky, Doris… Musíme s doktorem Kohlfußem ještě něco zařídit.

„Ale nesebereš se a neodjedeš, Theo… Jako ostatní?.

„Bože můj, Doris, co si to o mně myslíš?… Nikdy vás neopustím, nikdy.

Chytila moji ruku a přitiskla si ji k hrudi:

„Víš, tolik se bojím být dnes večer s rodiči sama… A taky se bojím…“

Přiblížil jsem tvář k jejímu útlému obličeji, který mi v té temnotě připadal bledý a strhaný. Plakala však stejně málo jako její matka:

„Čeho se bojíš, Doris… Řekni mi všechno…“ ,

Ucukla hlavou:

„To ti musím všechno říkat, Theo, vážně?…“

Nebylo pro mne lehké vyslovit jméno mrtvého:

„Bojíš se kvůli Philimu?…“

Dívka neodpověděla hned, ale zjevně bojovala o správný výraz:

„Dovedeš si přece představit, jaké to je, že už ho nikdy neuvidím, a jestli to tak je…“

Pohladil jsem ji po vlasech, které byly velmi suché a nabité elektřinou:

87$

„Podívej se nahoru na Mléčnou dráhu, Doris,“ řekl jsem, ale nebylo mi z té chlácholivé obecnosti vůbec dobře. „To je tak báječně důmyslný řád, viď… Pokud bys Philiho neměla už nikdy vidět, to by pak žádný smysl a žádný řád neexistoval, ale on přece existuje…“

„Mně ta tvoje Mléčná dráha připadá jenom děsivá,“ otřásla se Doris. „Vůbec se tam nechci dívat, protože jenom přivolává neštěstí a nikomu nepomůže… A to, co tady říkáš, Theo, stojí v každé učebnici pro dospělejší mládež, tomu už dávno vůbec nevěřím… Není to pravda, je to jako namíchaná heřmánková mast…“

S dlouhými ohnivými škrty spadlo dolů několik velkých létavic z hejna Leonid. Ale ani ty Dorisku nepřesvědčily:

„Tak teda jeď, Theo,“ řekla, „a zapomeň, že jsem tě zdržovala svými hloupostmi.

Kolem jedenácté jsem už byl zpátky. Všechna okna v domě jasně zářila. Člověk by si mohl myslet, že je včera, že zrovna probíhá naše slavnost a krutá skutečnost je jen zbytek snu z mého těžkého odpoledního spánku. Doris vlastnoručně porozsvěcovala ve všech pokojích v domě až nahoru do podkroví, odtud pocházela ta slavnostní záře, malující sytě zelené skvrny na smuteční čerň v korunách stromů. Zato Livia seděla u lůžka mrtvého a nepohnutě na něho zírala, jako by chtěla zplna nasát jeho obraz, aby jí vystačil až do konce života. Měla v úmyslu nehnout se od Philippa, dnes ani zítra, dokud ho tu ještě nechají. Kolem půlnoci ji však postihl záchvat mdloby. Poté apaticky strpěla, abychom ji odvedli do postele. Okamžitě usnula, neschopná se jinak vyrovnat s ohromeným údivem ve svém nitru. Její obličej byl ještě i ve spánku hladký a růžový a dívčí. Přinutil jsem Leopolda, aby se šel se mnou trochu projít do parku:

„Měl bych být nahoře,“ opakoval neustále, „měl bych držet stráž u svého mrtvého syna… Je to moje povinnost…“

„To vůbec není tvoje povinnost,“ namítal jsem. „Tvoje povinnost je vyspat se a sbírat síly na další dny…“$

Nazlobeně pustil mou paži a umíněně trval na svém:

„Ne, ne… Samozřejmě, že je to moje povinnost… Copak ty tomu rozumíš, ty, fantasta, který nikdy neměl děti?… Měl bych… Ale já nemůžu, přísahám ti, nemůžu a nemůžu…“

Schválně jsem se nezeptal proč. Ale on začal horlivě vysvětlovat a obviňovat se:

„Je to hrozné, Theo, ale já tam nahoře nevydržím… Nemůžu se na něho ani podívat… Ne proto, že je to moje dítě, ale proto, že to už není moje dítě, chápeš to, Theo?… Tam nahoře, to není moje dítě, to je někdo cizí… Tak cizí, tak cizí, tak smrtelně cizí, a to mi svírá srdce, že můj vlastní chlapec je tak cizí, tak smrtelně cizí… Pár hodin stačilo, aby mě už nepoznával, a já už nepoznávám jej… A to je ta nesmyslná smrt, to zákeřné, padoušské odcizení… A ještě dnes ráno jsem si přísahal, že Phili musí pryč z téhle smutné země, že tady nemá žádnou budoucnost, takový geniální hoch jako on, a chtěl jsem ho co nejdřív poslat do Anglie, přestože bych, ví bůh, náklady na anglickou college neplatil snadno… A teď se podívej, Theo, od poledne do půlnoci se z něho stal kdosi cizí, smrtelně cizí, a já se na něho nemůžu ani podívat, je mi dokonce hrozně nepříjemné dívat se na něho a nejraději bych sám odjel do Anglie nebo bůhvíkam, jen pryč odsud, pryč od Livie a od vás všech, a seděl ožralý v nějakém baru…“

Musím přiznat, že myšlenky Philippova vlastního otce na útěk mi dělaly morálně dobře, dokazovaly totiž, že i ty moje vyplývaly jen ze všeobecné lidské slabosti, a ne z osobní podlosti. „Pojď, Leopolde,“ řekl jsem, „trochu se něčeho napijeme!“ Nechal se ode mne odvést na terasu. Přinesl jsem láhev whisky. Jedním tahem vypil po okraj plnou sklenku. Po druhé sklenici čisté pálenky mu začaly neklidně svítit oči, neleskly se tak vesele jako jindy. Zdvihl vysoko pěsti a zařval se zraňující hlasitostí do noci, která obestírala jeho mrtvého:

„Víš, proč jsme my, moderní lidé, tak zatraceně hnusní?!…

89$

Se životem se umíme všichni skvěle vypořádat, nechutně skvěle… S jeho protikladem tam nahoře v pokoji se však vypořádat neumíme, milý Theo, nikdo z nás, nikdo…“

Nalil jsem mu ještě jednu plnou sklenici. Znovu ji vypil na jeden zátah. To mu ulehčilo. Už blábolil:

„Nemůžu se to naučit… Tu úlohu tam nahoře v pokoji… Nemůžu…“

Odvedl jsem ho do jeho ložnice, pomohl mu svléknout se a počkal jsem, než si lehne. Láhev whisky jsem mu postavil na noční stolek. Než jsem odešel, tiše jsem řekl:

„Můžeš být docela klidný, Poldi. U Philiho budu dnes v noci bdít já…“

Poslal mi naznačený polibek. Toto gesto kavalíra opilého whiskou a bolestí mě podivně dojalo. Už z usínání zamumlal: „Ano, já vím, Theo, ty jsi můj starý kamarád, můj jediný přítel… Moc ti děkuj i… „

Pokoj mrtvého bohatě vyzdobili květinami, hlavně zářivě modrými hořci na dlouhých stoncích, rozestavěnými ve džbánech a vázách. Vůně posledních bramboříků se mísila se zápachem esencí a medikamentů, který nechtěl ustoupit. Po stranách postele postavily starostlivé ruce svíčky v trojitých stříbrných svícnech. Tělo leželo na vysoko nastlaném lůžku, na prsou Liviin krásný ametystový kříž. Byl čas, kdy se obličeje mrtvých zašpičaťují a stahují do podivného, často jízlivého úsměšku. Zdálo se, že i Philipp drží pod tímto úsměvem jednu ze svých šroubovaně slavnostních, žertovných a výsměšných řečí, jen hrozně přehnaně a neodvolatelně. Zlý úsměšek zůstal, dobrá pravda pod ním však vymizela. Chápal jsem, že se jeho vlastní otec nedokázal na tento sardonický obličej dívat. I já jsem se odvrátil. Teprve teď jsem si všiml Tety, sedící u otevřeného okna v černých svátečních šatech a s bílým kanýrem jako včera. Na klíně jí ležela modlitební knížka a v prstech držela růženec.

90$

„Jděte klidně spát, slečno Teto,“ zašeptal jsem, „do šesti ráno tu budu bdít já

Vážně zakroutila hlavou.

„To není nic pro milostpána, prosím pěkně… Jen ať si jde milostpán lehnout… Mně to nic neudělá, zůstat tady u mladého pána vzhůru až do rána… Já už jsem vyspalá.

Protože Teta přes moje opakované prosby nechtěla ustoupit, přitáhl jsem si také židli k oknu a tiše jsem se posadil proti ní. Nenechala se rušit, nasadila si zprohýbané drátěné brýle a začala číst, pohybujíc u toho rty. Bylo vidět, že čte pomalu a pracně. Měsíc v úplňku se po zřetelné dráze posouval po nebi. Na chvíli ho zahalila mračna. V této světelné pauze z největší blízkosti, asi z červeného buku, spustil chřástal svoje nepříjemné chřestivé volání, věštící trápení. Teta vrhla pohled na mrtvého, jako by kontrolovala, jestli je všechno v pořádku, a dál si říkala v modlitební knížce, pomalu sklízejíc pohledem jeden řádek za druhým. Kradmo jsem pohlédl na hodinky. Zdálo se, že čas zůstal přilepen pořád na jednom místě. Ještě chvíli jsem bojoval s únavou. Pak mě však přemohl neodolatelný spánek a už jsem nevěděl, co se děje a kde jsem.

Když jsem se vytrhl z této příjemné nepřítomnosti, tvrdošíjný měsíc se už zase chopil vlády na nebi. Potřeboval jsem trochu času, abych se vzpamatoval. Můj první pohled padl na slonovinové hroty Velkého Prielu. Teta zrovna vyměňovala dohořelou svíčku. Teprve tehdy jsem si uvědomil, že mě vzbudil nějaký divný hluk. Bylo to dlouhé naříkavé vytí v různých polohách, podobné starodávnému žalozpěvu, jež bezostyšně pronikalo oknem. Zprvu jsem nepoznal zvířecí původ těchto zvuků.

„To je Klučík,“ řekla Teta, „s dovolením… Pláče pro mladýho pána.“

„Vzbudí panstvo,“ namítl jsem zlostně.

Nevěnovala této obavě žádnou pozornost, ale hrdě prohlásila:

91$

„Jo, takovej pejsek ví všecko… Ví a vidí všecko, Klučík…“

„Zvířata mají silnější čich než my lidé,“ poučoval jsem ji hrabě. Teta se však mojí vědou nenechala vyvést z konceptu: „Klučík má spoustu pocitů a myšlenek, ó jé, prosím pěkně… Já ho dobře znám, milostpane, Klučíka, toho já znám..

V tom okamžiku se od lůžka mrtvého ozval jasný zvuk. Trhl jsem sebou. Ametystový kříž sklouzl z pokrývky a spadl na zem. S mrtvolou se musela odehrát nějaká změna, protože jízlivý úsměv ustoupil a v polštářích ležel hezký, prázdný obličej voskové loutky. Nyní už Philipp nebyl člověk, ale odhozená věc, zběžně vymodelovaná figurína z panoptika, děsivé ztělesnění vší lhostejnosti. Teta zdvihla kříž a jemně ho položila na hraď mrtvého. Přitom jsem zaslechl její povzdech:

„Nechtěla bych umřít tak jako tady chudák mladej pán. Překvapeně jsem se na ni podíval:

„Co tím chcete říct, slečno Teto…“

Seděla už zase u okna, hlavu skloněnou nad knížkou: „Neopovážila bych se prosím s dovolením něco říkat… Jsem hloupá stará ženská…“

Teď jsem pochopil. Svým povzdechem trpce kritizovala Arganovy, nás všechny. Cožpak jsme neměli zavčas přivolat grafeneggského faráře, aby Philippovu duši opatřil spásnými prostředky milosti a takto dobře vyzbrojenou ji vyprovodil na cestu? Byli tohle milující rodiče, když svého jediného syna propustili do neodvolatelně konečného úseku jeho života beze vší pomoci a bez vší útěchy? Napadla mě Shakespearova slova:

{„Vzat v rozkvětu svých vin tak bez přípravy, bez posledního k smrti pomazání.“}&

[& W. Shakespeare: Hamlet. Překlad J. V. Sládek. Praha 1962]

Najednou jsem dostal na Tetu vztek:

„Pánbůh si vzal Philippa k sobě, aniž by si to uvědomil…

V nejbližších dnech chtěl vyrazit na túru do Mrtvých hor, o tom

92$

mluvil naposledy… Rád bych jednou umřel takhle bez nejmenšího tušení, jako tady náš milý Phili, slečno Teto…“

Její jasné oči na mě chvíli hleděly pátravě a s udivenou přísností. Neřekla už ani slovo. Přes své mírné rozčilení jsem však cítil, že jsem v tomto krátkém boji právě utrpěl porážku. Napadl mě Leopoldův hořký výkřik o nás „moderních“ lidech. Jediný člověk široko daleko, který se „uměl vypořádat se smrtí“, byla Teta. Jen pro ni měla smrt smysl a stála na svém místě v řádu věcí. Pouze ona si vůči ní zachovávala formu. My moderní lidé jsme však tváří v tvář největší události v našem životě ve formě rozhodně nebyli. Stáli jsme před stěžejním bodem všeho pozemského dění bezmocní, nepořádní, zpustlí, nejistí, neurčití, pasivní a zbabělí. Kdo se stavěl k otázce všech otázek oduševněleji, my, takzvaní intelektuálové, kteří ve smrti viděli jen rozklad, nebo tato prostá kuchařka, jež v ní poznávala nejpozoruhodnější stupeň jasné a zářivé stavby světa? Její představy o této světlé architektuře jsme označovali za dětinské a primitivní, jenomže my, my jsme neměli ani ty dětinské a primitivní představy, nýbrž jen duchovní Nic, jako zvířata. S vyhaslými dušemi jsme se upínali k tradovaným zvyklostem z oduševnělejších časů, abychom nemuseli své mrtvé zahrabávat mlčky a beze zpěvu, jak by si to zasloužili oni i my.

Toto poznání mě během dlouhého bdění u mrtvého pronikavě trýznilo. Kdy konečně přijde den, kdy se i my moderní lidé, neodsuzovaní už k hnidopišské bezduchosti, konečně bez výhrad a povýšených postranních myšlenek zařadíme do nějaké jasně zářivé stavby světa, sahající odzdola až nahoru? Cítil jsem se tak nemocně, zoufale a bezvýchodně! Co nás ještě čeká?! Jaké tresty na nás tato hrozná duchovní nedostatečnost ještě přivolá?! Teta vyklouzla ven, aby mi přinesla sklenici vína. Potom jsme až do svítání už nepromluvili.

Philippa jsme uložili k poslednímu odpočinku v Grafeneggu na osamělém venkovském hřbitůvku. Byly to však dva nabité dny,

93$

které nám pořád ještě nedovolily plně si uvědomit, co se stalo! Podobaly se stísněné slavnosti, třebas rozvláčné a těžkopádné, při níž nepadlo hlasitější slovo, a dům naplňovalo husté mlčení nebo šepot. Naposledy se projevila velká oblíbenost Arganových. Smrt jediného syna hlasitě přivolala i ty přátele, kteří už ochladli a zlhostejněli. Přispěchali z Vídně, ze Salcburku, z Čech, z Maďarska, ba dokonce i z Německa a z Itálie. Nejen dům byl plný až po střechu, ale i oba hotýlky v Grafeneggu. Jídelní stůl byl v těch dnech rozložený jako sedmnáctého srpna, protože se ke každému jídlu sešlo na třicet lidí. A bylo to dobře.

I když se Livia sama u stolu neobjevovala, přece se musela starat o tolik hostí a udržovat pořádek v domě. Dělala to všechno rozvážně ze svého pokoje, kde přijímala jen ty nejbližší. Mezi mrtvého a nás se blahodárně vsunulo toto hemžení, cizí i matně povědomé obličeje všech těch příbuzných, známých a přátel, zarmoucené vzdechy a laciná slova útěchy, pořád opakované otázky a pořád opakované vyprávěnky, které poháněly kupředu tíživý čas. Truchlící to neustále zdržovalo v jejich snaze dostihnout Philippovu smrt. Růst bolesti se nemohl dále rozvíjet. Jen na neustálé žasnutí a náhlé zděšení jsme si už celkem zvykali.

Potom však najednou všechno skončilo a dům byl krutě ještě prázdnější než předtím, protože v něm chyběl ten nejživější z nás. Ve svých vzpomínkách jsme Philippovu živost přirozeně ještě zesilovali. Leopold nechal odklidit jeho hudební nástroje. Byl to také on, kdo vydal příkaz k okamžitému odjezdu. Já jsem se rozhodl doprovodit své přátele do města a bydlet nějaký čas u nich. Dělal jsem to nejen proto, abych je nenechával samotné, ale i proto, abych nenechal samotného sám sebe. V nejbližších týdnech jsem stejně neměl na práci ani pomyšlení a už vůbec ne na práci v Grafeneggu.

Valník, který měl odvézt naše zavazadla na dráhu, byl objednaný na čtvrtou hodinu odpoledne. My sami jsme však měli v úmyslu jet automobilem až do Leobenu a tam nastoupit do

94$

rychlíku. Tetu jsme chtěli jako jedinou ze služebnictva přibrat do auta. Protože jsme vyjížděli už kolem poledne, měli jsme plné ruce práce, abychom si dali všechno do pořádku. Zatímco jsem házel do dvou tašek prádlo a obleky a ze všech písemností k nim přidal jen toho protivného trapiče, svou novou knihu, pocítil jsem najednou silné nutkání vytáhnout velký kufr a zabalit do něho celý svůj zdejší za léta nahromaděný majetek v knihách, rukopisech a ostatních věcech a poslat ho do města. Toto bezdůvodné hnutí mysli mě samého tak udivilo, že jsem se na chvíli nečinně zastavil s ponožkami a košilemi v ruce a zíral jsem před sebe, aniž bych něco viděl. Jakže? Je dům v Grafeneggu potápějící se loď? A jsem snad já krysa? Vrhl jsem pohrdavý pohled na svůj velký kufr, na který se už roky prášilo v koutě pokoje.

Rozhovor s Doris mi však ukázal, že jsem nebyl v domě jediný, kdo myslel na úplné vystěhování. Dveře jejího pokoje byly doširoka otevřené. Tak jsem vešel dovnitř. Od Philippovy smrti jsem pociťoval velkou potřebu druhému dítěti dvojnásobně dokazovat svoji starou něhu. I Doris byla zaměstnaná balením kufrů. Všechny skříně a zásuvky byly dokořán. Z jedné truhly se v pestrém nepořádku vyvalily dávno zapomenuté dětské hračky: množství menších i větších panenek, zařízení maličkého kupeckého krámu, nádobí do kuchyně pro panenky, překrásný sporáček s plotnou a pečicími troubami, který jsem jí kdysi věnoval, malý indiánský kostým s příslušnou výzbrojí, rokokový frak, který kdysi jako dvanáctiletá nosila v divadelním představení, jež jsme uvedli při jedné slavnosti sedmnáctého srpna. Tohle a ještě spousta dalších věcí.

„Promiň, Doris,“ ohlásil jsem se, „už jsi taková velká holka, osmnáct, viď… A to se tu jako dospělá přehrabuješ v relikviích svého dětství?“

Klečící ke mně obrátila útlou tmavou hlavu:

„Nepřehrabuju se v relikviích, ale balím… Chci všechny ty krámy odsud vzít do města nebo vyhodit.

95$

Taková životní bilance u tak mladého stvoření mě udivila: „Tomu moc nerozumím, Doris,“ řekl jsem. „Tady v Grafeneggu je přece dům tvého dětství… Nechej ty relikvie tady… Abys je zase vždycky našla, kdykoliv se sem vrátíš… Jednou tě třeba pobaví..

Aniž se na mne podívala, vytáhla z hloubi truhlice vzduchovku a malou plachetnici. Mluvila přerývaně, jako by se na to moc nesoustředila:

„Copak člověk může vědět, Theo, jestli se sem vrátí?… Když ani z Kroatenkogelu se nemusíš vrátit, i když je ti teprve devatenáct… Copak to musím vysvětlovat takovému mechem obrostlému filozofovi, jako jsi ty?“

Dost zuřivě jsem zdůraznil svoje přesvědčení:

„Já se určitě vrátím, Doris, protože nikde jinde než u vás nemůžu pracovat.

S lodičkou v ruce si mě změřila dlouhým kritickým pohledem. Byl to skoro Liviin pohled:

„Od mých osmnáctin se všechno změnilo… Úplně… Člověk musí nechat všech hloupostí… Nemám ráda zapomenuté věci… Už si spolu taky nikdy tak krásně nezablábolíme jako dřív…“

Blábolení, tak říkaly děti tomu, když jsem si s nimi sedl, tlachal fantastické nesmysly, komolil slova, vymýšlel absurdní rýmované přesmyčky a mluvil plynně neexistujícími jazyky. Děti blábolení milovaly a horlivě mě v něm napodobovaly. Bylo to naše dětinské tajemství, jež jsme skrývali dokonce i před Leopoldem a Livií. Ještě i toto léto jsme se v něm předháněli.

„V blábolení budu vždycky třída…,“ řekl jsem, „to ti slibuji…“

Vstala a vzala mě za ruku:

„Pojď, Theo, sedni si ke mně na postel… Teď ti musím ještě jednou rychle zablábolit něco hrozně pitomého… Dávej dobrý pozor…“

96$

Seděli jsme vedle sebe. Její ruka tentokrát nebyla tak studená jako jindy. Tiskla tu moji a nepouštěla ji. Kolem úst jí cukalo:

„Tak poslouchej. Ten osmnáctý srpen, co myslíš, co je tenhle osmnáctý srpen tisíc devět set třicet šest?… Je to nádražíčko jako v Grafeneggu, vidíš, vepředu dva záhonky, zářivé květiny, lavička, lampáma a tak dál, a malý zvoneček pořád vyzvání… Tam teď Phili stojí a zůstane tam navěky… Třeba je dokonce přednostou… Ale my nastupujeme do vlaku a máváme mu, on taky mává, velmi důstojně, vždyť ho znáš, mává plácačkou… Lokomotiva hvízdá, vlak už jede, my máváme, máváme, Philipp tam však stojí a je pořád menší… My ho ještě chvíli vidíme před jeho stanicí, co se jmenuje ,Osmnáctý srpen tisíc devět set třicet šesť… My ale stojíme u okna posledního vagonu a kolejnice za námi se propadají do země a mizí, my si toho vůbec nevšímáme… Chápeš, Theo, co je to malé nádraží?… A Phili se už nemůže hnout z ,Osmnáctého srpna’ a my se zase nemůžeme do toho , Osmnáctého srpna“ už nikdy vrátit, a tak se už nikdy nesejdeme, na tom nemůže nic změnit ani to takzvané nebe..

Vyprávěla tu pohádku dětsky zpěvavým hlasem, který jsme používali při svých hrách. Já jsem však žádnou tak hezkou pohádku vyprávět nedokázal, jen trochu scholastickou odpověď, abych protiřečil její nevíře:

„To je moc hezké blábolení, Doris, ale přece jenom blábolení… Tvůj nádražní domeček s Philim stojí u kolejiště času. Abychom však správně pochopili smrt, musíme si představit svět bez času…“

„Zase ta pitomá klasika,“ řekla a podívala se na mne podivně polekaně. Pak ale najednou tiše zanaříkala a její obličej zalitý slzami mi dopadl na rameno. Hladil jsem jí ruce a tiskl je ke rtům. Dlouho jsme tak seděli.

O pár hodin později jsme zimomřivě postávali kolem auta, my čtyři, Livia, Doris, Leopold a já. Při delších jízdách většinou

97$

řídíval Philipp. Dnes obtloustlý a nešikovný Leopold kontroloval, jestli jsou v pořádku pneumatiky a jestli pan Bichler zásobil chladič dostatkem vody pro náročnou horskou jízdu. Přes noc přišel předčasný podzimní chlad. Mrtvé hory si znovu nasadily sněhové šály a čepice, kterých se nezbaví až do příštího léta. Leopold si natáhl rukavice. Stál a kolébal se, přestože se od oné noci, pokud jde o whisky, přísně hlídal:

„Tak jedeme… Na co ještě čekáme,“ naléhal netrpělivě.

Livia se na něho podívala, aniž změnila výraz v bledé tváři, která více než kdy jindy připomínala průsvitnou kamej. Tento krásný, jindy tak živý obličej za poslední tři dny docela znehybnel. Nikdy se mi však zjev mé přítelkyně nezdál vyšší, uzavřenější, ba odmítavější. Měla na sobě tmavý kabát, ale jinak žádný smutek. Celá jako by byla zahalená stínem.

„Ty se ještě ptáš,“ odpověděla manželovi. „Copak to není každý rok při odjezdu stejná historie?… Kdo na sebe nechává čekat?… Přirozeně ta nejdůležitější osoba a největší egoistka v tomhle domě…“

„Nastupovat,“ zakřičel Leopold a sedl si rozčileně za volant. „Doris, zaběhni za Tetou a řekni jí, že odjedeme bez ní, jestli tu do dvou minut nebude…“

Doris se zdráhala tento úkol přijmout:

„Rozhodně bych nechtěla slečnu Tetu rušit, třeba při srdceryvném loučení s panem chotěm… Však uvidíte, že přijde obložená jako Mikuláš…“

„Každý, kdo nemá nikoho rád, to má dobré,“ řekla Livia. Leopold vztekle zatroubil. Já jsem však ještě jednou pohledem objal dům. Tak snad příští rok, pomyslel jsem si. Snad sem budeme všichni chtít už v květnu, Philipp přece čeká na svém nádraží. - Když už Leopold neodvolatelně nechal naskočit motor, se supěním se přikolébala Teta. Opravdu se podobala naloženému Mikulášovi. Pod paží nesla svůj krásný svatý ob-f raz. V každé ruce táhla koš. Záda měla ohnutá pod tíhou těž-

98$

kého ruksaku, ze kterého vykukovala ohromná kytice a nejrůznější byliny, pod nimiž se rýsovala citera. Zbožnou služebnou poslušně následoval její úhlavní nepřítel, volnomyšlenkářský soukmenovec Bichler, s převázanými lepenkovými krabicemi a balíky. Bylo jasné, že i Teta „odstrojila“ a úplně vyklidila svou komůrku, jako by si byla jistá, že se sem už nevrátí.

„Prosím za prominutí, milostpanstvo,“ zasténala, „ale bylo to trápení dneska… S dovolením jsem udělala velkej úklid… A ten chudák Klučík tak plakal…“

Zatímco Bichler s mnohomluvným úšklebkem nakládal do auta ruksak a ostatní krámy, všichni zlostně zírali před sebe a nikdo neřekl ani slovo. Teta se uvelebila na zadním sedadle. Wolf najednou zavyl a bylo slyšet, jak sebou škube a zoufale skáče a tancuje na řetězu. Na okna zavřeného vozu, skřípějícího po špatné okresní silnici, zabubnoval déšť. Uvnitř se skoro setmělo. Jen venku v dešti zářily dobře známé stromy a divizny u cesty jasnou, ale chorobnou barevností. Při této jízdě jsem naposledy viděl Tetu tělesnýma očima.

Jak neprobádaný je všemocný jev, kterému se říká zákon série! Třikrát v jednom a tom samém dni potkáte člověka, kterého jste celé roky neviděli. Do několika málo hodin se natlačí nejbláznivější náhody, pro které by jinak celý život nebyl dost dlouhý. Pak pocítíme s přeexponovanou jasností, co je to za hloupé slovo: náhoda. Stačí však mluvit o neznámém přírodním zákonu, snad tomtéž, který řídí běh kuličky v ruletě? Nebyly by spíš na místě pojmy jako předtucha, předurčení nebo nejvyšší úradek? Jistě, často se série projeví v tak směšných maličkostech, že bychom tyto patetické pojmy používali jen neradi. Mělo by snad s nevyšším úradkem souviset i to, že se jedno dopoledne řízneme do prstu, natáhneme si šlachu a zadřeme třísku? Kdož ví? Potom zase sledujeme, jak tento zákon nebo toto předurčení vybere nějakého člověka, rodinu, celou skupinu z humusu davu,

99$

aby na těchto strašlivě vyznamenaných prokázalo svoji moc. Nikdo pak nechápe, proč jsou ti lidé nebo ona rodina sraženi sofistikovaným řetězcem po sobě následujících ran osudu.

Mám podezření, že za neštěstí Arganových nemohl žádný slepý, nám neznámý přírodní zákon, ale pomsta ducha doby, toho času nejbdělejšího policejního orgánu božské prozřetelnosti. Myslím tím nejpodivnějšího a nejstrašlivějšího ze všech despotů, který způsobuje, že lidé určité epochy jsou jakoby z náhlého příkazu neústupní, tvrdošíjní, obrácení k temnotě a odvrácení od světla. Jako všichni tyrani, ani duch našeho času nesnáší nic hůř než svobodné duše a nezávislé mysli. Korunuje toho, kdo ho vyjadřuje nejotročtěji, a drtí ty, kdo mu nejupřímněji odporují. Protože musí plnit svůj úkol, nemůže potřebovat odbojníky a nonkonformisty, kteří se mu stavějí do cesty a zdržují ho. Tak v některých dějinných fázích vychází najevo paradoxní tajemství, že sám Bůh nechce, aby byl Bůh. Běda potom zbožným lidem a mystikům, kteří ho cítí a zvěstují. Zdá se, že se tím prohřešují na jeho záměrech. Stejně tak existují lidé, jejichž štěstí a radost jsou přestupkem proti onomu policejnímu orgánu.

V naší době, která je asi za trest odsouzena k hlučnému nepohodlí, musí být z cesty odklízeni lidé, kteří jsou sami od sebe šťastní a veselí. Příliš šťastní, příliš veselí z vlastní silné dokonalosti byli Arganovi, moji přátelé. Museli být proto odklizeni z cesty…

Zatímco škrábu na papír tyhle řádky, sedím na bulváru Montpamasse před kavárnou Coupole a mžourám do okolního nevyčerpatelného proudění. Přede mnou stojí sklenka pernodu, zelenkavě mléčná. Počmáral jsem celý papírový ubrousek výše uvedenou pěnou myšlenek, protože jsem nedokázal najít věty, které by byly dostatečně stručné a suché pro vyprávění nezbytného. Teď jsem se však vrátil domů do svého hotýlku a sedím u psacího stolu a koukám oknem do bezútěšného dvora. Zatínám zuby.

100$

Po návratu do města jsem ještě dva týdny bydlel u Livie a Leopolda. Potom jsem však viděl, že moje přítomnost tam nemá smysl. Jak řekla Doris, všechno se změnilo. Nastěhoval jsem se do jednoho hotelu v Hietzingu a pustil se zase do práce, kterou jsem však stejně jako v Grafeneggu nedokázal dovést do konce. V listopadu onemocněla Doris chřipkou, která ze začátku vypadala docela neškodně. Nevěděli jsme, že tou dobou Vídní obcházela epidemie, kterou úřady zatajovaly. Ta hrozná nemoc se jmenuje encephalitis lethargica. Je obecně nevyléčitelná, ale ne smrtelná; zničí většinou vědomí a životní sílu postiženého. Doris byla její obětí. Pomlčím o pohledu, který to nádherné stvoření, které tak miluji, nabízelo po několika měsících. Pomlčím i o mučivém sebeklamu, kterým se ukolébávali Livia s Leopoldem. Musel jsem také předstírat, že i já jsem přesvědčený o jejím úplném uzdravení. V poslední době se ostatně sám tu a tam přistihnu při této slepé víře. Není přece možné, že by bytost jako Doris měla být navždy zničená. Počátkem nového roku 1937 mí přátelé zrušili svoji domácnost, aby mohli žít poblíž léčebného ústavu, kde byla umístěna jejich dcera. Propustili i Tetu.

Pozdě na jaře jsem využil pozvání jednoho spolužáka do Ameriky. Moji tamní krajané mě zapřísahali, abych se nevracel do země, která byla podle jejich názoru ztracená a vydaná ďáblu. Nechal jsem se přemluvit a zůstal přes zimu v New Yorku. Se špatným svědomím. Potom mě to však mocně táhlo domů, především kvůli Livii, která toho musela tolik snášet. V Paříži mě zastihlo drzé uloupení Rakouska.

Hned v prvních dnech byl Leopold Argan jako otevřený nepřítel lupičů zatčen, zmučen a uvržen do vězení. Později byl odvlečen do jednoho z táborů, které navždy zůstanou nesmazatelnou hanbou německého národa. Dodnes, kdy navýsost nerad a s trýzní zapisuji tyto strohé řádky, ho ještě nepropustili. Zkoušel jsem všechno, co je v lidských silách, avšak neexistuje moc, která by mu mohla a chtěla pomoci. Žije. Jeho druhové

101$

v utrpení, kteří měli více štěstí a byli méně vydaní na pospas infernální pomstychtivosti než vysoký státní úředník, mi tady v Paříži vyprávěli, že Leopold nese svůj osud s podivuhodnou silou a neochvějnou důstojností, že je sice docela vychrtlý, ale zatím ještě zdravý a odolný. Je prý zaměstnaný na stavbě silnice a v kamenolomu. Když si ho představím v takové situaci, toho velkomyslného, veselého umělce a požitkáře, dělá se mi černo před očima. Vidím ho, jak jsem ho po Philippově smrti ukládal do postele a on mi dojemným kavalírským gestem poslal vzdušný polibek. Tímto polibkem se loučil se svým krásným životem.

O Livii jsem od oněch březnových dnů už nic neslyšel. Jako Leopoldova žena si nemůže dovolit psát dopisy do vyhnanství někomu tak proskribovanému, jako jsem já. Proto se ani nemám jak dozvědět, jak se momentálně daří Doris. Moje myšlenky jsou stále s nimi. S Livií, Leopoldem a Doris. Nyní se však musím rozloučit, s nimi a také sám se sebou…

Protože obracím pohled zpátky k Tetě, kterou jsem vždy považoval za součást domácnosti Arganových, u nichž jsem na své neuspořádané cestě životem našel nejen přístřeší, ale i domov. Když zůstanu u Tety, zdá se mi, že jsem tady v cizině spojen se svou vlastí. Právě vyklidila svůj pokojík v městském bytě Arganových. Zase nese pod paží svatý obraz. Sestupuje ze schodů. Bez ohlédnutí.

102$

««Část druhá»»

Zakoupeno u ďábla

«Kapitola pátá»

Poslední dopis

Bez ohlížení vychází Teta z domu. Zastaví se a oddechuje. Druhého března 1937 je ještě dost zima, ale ve vzduchu už leží hořké kořenné vůně předjaří. Nikde nevoní předjaří energičtěji než v tomto městě sousedícím z alpským předhůřím. Svá dobře zabalená zavazadla Teta už předem poslala k sestře, vdově po panu Cikánovi, vrchním revidentovi na privilegované Jižní dráze. Mezi těmito zavazadly se nachází i citera, která jí přirostla k srdci. Jenom svatý obraz nesvěřila posluhovi a samozřejmě ani mladistvou fotografii zasvěceného synovce, obojí nese s sebou. Stářím vetchou taštičku si tiskne k hrudi. V zapečetěných obálkách v ní má celý svůj poklad, celý a v hotovosti, hezkou kulatou sumičku. Už před lety Teta přestala důvěřovat státním i městským spořitelnám. Prokázala tím větší moudrost než největší finančníci, když svůj proutěný koš, zamykaný jen malým zámkem, považovala za spolehlivější než všechny ocelí pancéřované bankovní trezory, otevírané jen tajnými hesly a kouzelnými klíči. S tou hezky kulatou sumičkou se to však mělo takhle: včera Tetu zavolali k Leopoldu Arganovi. Vzal ji za obě ruce, požádal ji, aby se posadila, a takto k ní promluvil:

„Milá slečno Línková… Jenom nemoc mé dcery zavinila, že se musíme rozejít, jinak bychom zůstali pohromadě ještě dlouhá léta, myslím, že vaši skvělou kuchyni budu moc postrádat… Vy—

105$

pravujte mi, co máte v plánu. Chcete jít znovu do místa?… Už jste se porozhlédla?..

„Ty nóhy, milostpane barone,“ postěžovala si Teta, „ty nóhy j sou holt můj kříž… „

Leopold Argan chápavě přikývl:

„Jo, jo, každé povolání má svoje útrapy, slečno Línková… U nás úředníků to je nedostatek pohybu, u vás zase jeho přemíra… Vy byste však měla ty svoje křečové žíly určitě ukázat lékaři… A potom, sice to na vás není vidět, ale už vám přece bylo sedmdesát, viďte?…“

Pokud jde o věk, byla Teta citlivá jako každá žena:

„S milostivým dovolením, ještě ne, prosím,“ prohlásila. „Ale tydle Velikonoce mi sedmdesát s pomocí Boží bude…“ Pan Argan se útěšně usmál, jako by to byla žádoucí cifra a Teta si nic lepšího nemohla přát:

„Ale to byste už opravdu mohla odejít na odpočinek, slečno Línková, po tolika letech služby… Jenom u nás jste byla víc než dvacet let, šťastných let, a my i dětí… Děti s vámi žily celou věčnost… Teď dobře poslouchejte… Máte nárok na plnou penzi, kterou vám budu vyplácet prvního každého měsíce… Doufám, že toho budu trvale schopen…“

Teta poslouchala se sklopenou hlavou a nic neříkala.

„Ale je ještě jeden způsob,“ pokračoval pan Argan, „a možná vám to tak bude milejší… Jsem ochoten vyplatit vám odbytné, velkou částku, řekněme deset tisíc… To by byla přibližně vaše mzda za deset let… Vy budete doufejme žít mnohem, mnohem déle, milá Línková, ale velká částka vyplacená v hotovosti na ruku, to už má své výhody… Jeden neví, co se stane s námi všemi a co s Rakouskem…“

Teta nezvedala pohled pomněnkových očí. Prokazovala tím zaprvé náležitou pokoru služebnice. A za druhé tak neprozrazovala nenáležitý myšlenkový boj.

„Rozhodněte se prosím sama,“ řekl Leopold Argan po chvíli.

106$

Teta sklonila hlavu skoro do klína a stydlivě zašeptala:

„Já bych teda milostpanstvo poprosila o to odstupné.

Rychle zvážila obě nabídky svého bývalého chlebodárce. Jeho důvody, tak otevřeně vyjádřené, odpovídaly jejím vlastním přáním a pochybnostem. Deset tisíc v hotovosti na ruku - to byl pocit zdrcující blaženosti, jaký se nedal snadno odmítnout, ani kdyby byla doživotní penze plně zajištěná. Bylo však vůbec něco plně zajištěné v těchto zlých, tak těžko pochopitelných časech? A cožpak milostpán zrovna sám nezpochybnil svou stálou schopnost platit? „Doufám, že toho budu trvale schopen…“ Milostpanstvo - takoví hodní lidé, jak Teta zdůrazňovala při každé příležitosti - plýtvalo penězi na nevděčníky a nevraživce, jako například na rodinu Bichlerovu, nikdy nekontrolovali na groš domácí účty a nijak pilně nezkoumali skutečné prodejní ceny. Přes výhody čerpané z takové nepozornosti Teta takovou lehkomyslnost v hloubi srdce neschvalovala. Nemohlo to vzít dobrý konec, zejména když pohoršené nebe už tady na zemi začalo uskutečňovat strašlivý soud. Bylo proto chytřejší odejít naráz a už nezáviset na lidech, na které viditelně dopadalo božské procesní řízení. Zatímco Teta probírala tyto pozoruhodně nesentimentální úvahy, nemohla přece jen zabránit tomu, že jí vhrkly slzy do očí, a při myšlence na Philippa a Doris se jí z hrdla vydral krátký vzlyk. Otřela si obličej cípem zástěry.

Také pan Argan držel hlavu podivně dlouho sklopenou, než ze zásuvky psacího stolu vytáhl tlustý svazek bankovek, samé stovky, a odpočítal je před Tetou na deset hromádek.

„Nechcete si to přepočítat, slečno Línková,“ vyzval služebnou. Ona však prudce zavrtěla hlavou, třesoucími se prsty sáhla po tom pokladu a schovala ho do obou kapes zástěry, jako to vždycky dělávala s drobným spropitným. Potom udělala své nejlepší pukrle, políbila panu Arganovi ruku, slíbila, že bude milostpanstvo i slečnu Doris často navštěvovat, a odporoučela se. Ve své komůrce pak ovšem peníze přepočítala ne jednou, ale

107$

pětkrát, přičemž se jí ruce třásly stejně jako předtím. Potom však přišel ten velký okamžik, kdy odbytné přidala ke svým úsporám. A hleďme, dohromady to bylo víc než dvacet tisíc a tvrdá práce se vyplatila a ona už nebyla chudá služka, ale zámožná paní, nejen zbavená všech starostí, ale navíc vlastnice jmění, které může odkázat podle svého svobodného uvážení. Teta za zamčenými dveřmi na posteli s pestře vyšívanou přikrývkou držela celou tu spoustu peněz na klíně a z celé duše si užívala získaného bohatství, které jí mělo pomoci přes přechodný dostatek až k trvalému živobytí. Byl to okamžik nejhlubšího uspokojení, ani v nebi už nemohla očekávat o mnoho větší. Jenže tady je to přechodné, tam to bude trvalé. To zvěstovali zasvěcení, a ti to studovali.

Teď však, přesně den po tom velkém okamžiku, stojí Teta se svým tatarským obličejem a jasnýma očima statečně v městské tlačenici a čeká na tramvaj, která ji má přepravit na odlehlý konec Hlavní ulice v Ottakringu. Pod levou paží drží pečlivě zabalený obraz světce. Pravičkou však k sobě tiskne ohmatanou taštičku, jeden z nejstarších vánočních dárků od Livie. Bojí se, že by jí ji mohl nějaký „špatný člověk“ vytrhnout. Přechovává v ní nejen svůj pozemský poklad, ale i nadpozemský kontokorent, balík dopisů od Jeho důstojnosti synovce, ty sebrané doklady jejích přesně placených záloh na budoucí obydlí blaženosti.

Tetina sestra, vdova po panu vrchním revidentovi u Jižní dráhy, se jmenovala Kateřina a říkali jí Katy. Nebyla to obyčejná vdova, ale vdova velmi zkušená, získala totiž toto postavení trojnásobně při úmrtí příslušného počtu manželů. První, o hodně starší muž, ji před pradávnými časy zanechal samotnou jako statný padesátník; druhý, který jí věkem lépe odpovídal, jí byl odňat těsně po dosažení padesátin, zatímco pan vrchní revident Cikán, který mohl být jejím synem, to dotáhl jenom na čtyřicet osm let. Všichni tři Katyini manželé tedy připadli na stejnou myšlenku,

108$

že je na osudové obrátce mužského života lepší prásknout do bot.

Po prvních dvou ztrátách šla Katy vždy znovu do služby, ne jako prvotřídní kuchařka u prvotřídního milostpanstva jako její vážená sestra, ale jako posluhovačka nebo „děvče pro všechno“, a to výhradně u lidí sobě rovných, to znamená u samostatně žijících vdov starších ročníků. Kateřina se totiž osvědčila nejen v přežívání sobě svěřených manželů, ale v přežívání vůbec. Plným právem si mohla říkat rutinní dědička. Jako šikovné „děvče pro všechno“, jako upovídaná donašečka a bavička dokázala dvě ze svých osamělých vdov okouzlit natolik, že tuto věrnou domácí sílu, pečovatelku a povídalku na smrtelné posteli testamentárně obmyslely. Katy tak za svůj jednašedesátiletý život nasbírala pětinásobné dědictví. To se skládalo především z malého penzionu po panu vrchním revidentovi a z jeho výstavného bytu (dvě světnice, pokojíček a kuchyň), dále z vybavení domácnosti z tohoto i z dřívějších manželství a konečně z nespočetného nádobí, růžově a blankytně malovaných porcelánových šálků, zlatě zarámovaných barvotisků, ozdobných maličkostí všeho druhu, deček na opěradla pohovek, ozdobných polštářů, hodin, figurek a dalších honosných tretek, jež vesměs pocházely z pozůstalosti po opečovávaných kolegyních ve vdovském stavu. Ve městě nebyl druhý byt tak naplněn „zařízením“ jako byt paní vrchní revidentové. Jeho bujná přezdobenost ztělesňovala vzestup z hustopečské chudoby do měšťanské sféry metropole. Dokonce i stěny kuchyně byly vydlážděné povznášejícími obrazovými díly jako Dantovo setkání s Beatricí na mostě přes Amo nebo Mouřenín Othello, objímající plavovlasou Desdemonu na balkoně pod benátským nebem.

Řečné sousedky Cikánových ve velkém starém domě číslo 315 na ottakringské Hlavní ulici si mnohokrát lámaly hlavu nad tím, kdo toto věrně shromažďované zařízení jednou zdědí. Katy Cikánová totiž zůstala bezdětná. Nikdo z jejích tří manželů, ve—

109$

směs neduživých a stonavých, zejména pan vrchní revident, nedokázal sobě a své budoucí vdově zplodit přirozeného dědice. Ta nenechávala nikoho na pochybách, že na této politováníhodné okolnosti neměla vinu ona, nýbrž dotyčná mužská strana. První byl revmatický stařec. Druhý upsal svůj volný čas i sílu mladému vínu. A pokud šlo konečně o vrchního revidenta Jižní dráhy, Katy se svého času slitovala nad osamělým mužíčkem s plicní chorobou, protože o takového tělesně slabého člověka by se jinak nikdo nepostaral, protože jí byl tak vděčný za každý úkon a protože podle svých vlastních slov trpěla přílišnou měkkosrdcatostí. Sousedky už dávno došly k závěru, že úžasné zařízení po Cikánové nemůže zdědit nikdo jiný než Míla, nejmladší ze sester Línkových. Tahle Míla byla padlá na hlavu ne v přeneseném, nýbrž v doslovném smyslu slova, a to jako malé dítě ještě v Hustopečích. Slabomyslná žena zaostalá v růstu, stižená vodnatelností mozku a vadou řeči rejdila jako čiperný, přičinlivý mrzák po bytě a pracovala za dva. Kateřina Cikánová s ní zacházela velmi přísně a často důrazně vykládala, jak pan vrchní revident říkával, že Míla je vlastně „případ“ a nepatří do „společenského života“, ale do opatrovnictví státu. Slabomyslné ženě připadalo docela v pořádku, že se kvůli pochybnému živobytí musí dvojnásob lopotit, a nikdy neztrácela dobrou vůli a náladu, která je tak často vlastní pastorkům života, chudým duchem. A lopoty bylo hodně, neboť do svého velkého bytu brala Cikánová na byt dva podnájemníky. Celkem vzato lze sotva předpokládat, že by Mílin krátký rozum vůbec kdy přišel na myšlenku, že by ono nádherné zařízení mohlo kdy patřit jí samotné. Všechny ty křehkosti z porcelánu, skla, sádry, alabastru jí vždycky jen naháněly ohromný strach, protože když se tu a tam něco z toho rozbilo, zavládl v domě pláč a skřípění zubů. Ani Cikánová však nikdy nepomyslela na to, že je nejen dědičkou, ale jednou bude muset fungovat i jako zůstavitelka. Statnou vdovu, zkušenou v přežívání druhých, vůbec nenapadlo, že někdo by mohl přežít ji. Po-110$

dobně jako její sestra Teta Línková si i paní vrchní revidentová pěstovala silný pocit nezpochybnitelného trvání své osobnosti. Snad tento pocit tajně souvisel s bezdětností nebo naopak bezdětnost s tímto pocitem. Rozdíl však spočíval v tom, že Teta, dotýkaná paprskem milosti, ten pocit neprůstřelnosti směřovala do nadpozemských sfér, zatímco Katy bez ponětí jakékoliv zbožnosti se hodlala zvěčnit v tomto ordinérním světě. Tento rozdíl dokazuje, že o člověku nerozhoduje prostředí a výchova. Stejná vlastnost se ve dvou duších vyvíjela docela protikladné i za stejných sociálních podmínek. A teď je nutné vyzradit naprosto jasnou pravdu. Paní vrchní revidentová si dělala velmi vášnivé naděje na dědictví po Tetě, o kterém měla přemrštěné představy. Sestra byla o devět let starší. Bylo proto přirozené, že se ona, Kateřina, při náležité obezřetnosti dříve nebo později musí stát majitelkou Tetiných tajuplných úspor. Kdyby se však někdo zeptal, co ještě chceš, pochovala jsi tři muže, dostala jsi pět dědictví, tobě, neotesané služce, říkají „paní vrchní revidentová“, pobíráš penzi a vlastníš svoje pověstné zařízení - jízlivě by se zasmála. Všechny její plány a tužby kroužily kolem Tetina naspořeného majetku. Sestra se k ní vždycky chovala domýšlivě, vzájemné styky omezila na několik málo setkání do roka a nesklonila se ani před Katyiným závratným vzestupem do světa státních úředníků. Pokud jde o lakotu, starší dokonce daleko předčila mladší. Teta určitě rok co rok ušetřila celé měsíční výplaty, pokud, ano, pokud nebylo ve hře jisté nebezpečí, o němž si vdova ani horlivým přemítáním nedokázala udělat jasno. Často v noci nemohla usnout, když myslela na peníze sedmdesátileté sestry, které přece podle lidského právního řádu patřily jenom jí, protože Míla, vyvrženec společnosti, nepřipadala v úvahu. Netušila, co si s tím bohatstvím - Katy se před očima míhaly cifry jako sedmdesát či osmdesát tisíc - počne, vždyť měla jen potřeby zestárlé služky a dospěla k hranicím toho, čeho si ještě mohla užít. Měkké srdce, na něž podle svých vlastních slov trpěla,

111$

jí nezpůsobovalo žádné zbytečné výdaje a koupit si hedvábné punčochy, láhev vína nebo drahé mýdlo, to by ji nikdy ani nenapadlo. Její jediná nerozvážnost spočívala v neúnavném nakupování losů. Má však žádostivý sen o ještě větším majetku cokoliv společného s takzvanou „rozumnou potřebou“? Je součástí pudu k trvání. Neboť co chce setrvat věčně, to se musí také věčně rozmnožovat. Tak Kateřinina hamižnost dokazuje proti Darwinovi, že boj o existenci je formulován nedostatečně a měl by se nahradit novým pojmem: bojem o zvětšení existence. A dále dokládá, že chtivost zisku a posedlost vykořisťovat nejsou důsledkem proměnných sociálních příčin, nýbrž jsou samy o sobě neměnnou příčinou. Podle toho všeho můžeme nyní posoudit, jaké posvátné zděšení se paní vrchní revidentové zmocnilo, když obdržela nečekanou zprávu, že se Teta u ní chce na nějaký čas ubytovat.

Státně úřednický byt byl nyní po třídenním přísném úklidu vycíděný, vymetený a napastovaný, takže se proslulé zařízení jen blyštělo. Míla, „chudák blbá“, jak ji sestra obvykle s povzdechem nazývala, neměla celé tři dny opravdu žádný důvod ke smíchu. Cikánová postávala už půl hodiny celá rozčilená na schodišti přede dveřmi a čekala na Tetu, kandidátku nového odkazu, se slavnostním přivítáním. Konečně vytoužená osoba pomalu, těžce oddechujíc a znovu a znovu odpočívajíc vystoupala po nepohodlných schodech. Kateřina jí napřáhla vstříc kostnaté paže. Byla větší a hubenější než Teta, měla však podobně široký obličej, jen zhrublejší a na levé tváři zohyzděný bradavicí. Neměla ovšem ani pozoruhodně jasné a velmi krásné oči starší sestry. Ty její byly vybledlé, zarudlé a pořád mžikaly, jako by tím chtěla vyjádřit: nic z toho, co říkám, panstvo, nemyslím tak úplně vážně. Už zdálky vrhla na Tetu příval řečí jako laso:

„Tak jsi konečně tady, Tetuš, Tetičko, sestřičko… Tak nás život zase svedl dohromady… Pořád v jednom městě, a vidíme se jenom o Vánocích a o Velikonocích. No ne?!… Já měla svoje

112$

a ty taky svoje. Já to ale měla těžký, móc těžký. Tetuš, svobodná ženská jako ty si to nedokáže ani představit. Tři muže pochovat, a pana vrchního revidenta dokonce v první třídě se dvěma vozy pro pozůstalé, jak se sluší a patří, a to byl ještě takový mladý, jemný člověk, jemný a vzdělaný, ale stonavý, já to věděla hned od začátku, srdce mi to mohlo utrhnout, a ty jsi ho ani pořádně neznala, sestřičko, bohužel… Ale nemluvme o takových smutných věcech, já holt pořád někoho potřebuju, proto jsem byla tak ráda, když jsi mi zavolala, Tetuš, a jednoho podnájemníka jsem už vyprovodila a nachystaly jsme ti krásný pokoj, ten chudák blbá a já, a už tě odsud nepustím… Mílo, kde trčíš?… Vem přece sestře ten balík a tu tašku a okamžitě dones to horký kafe, u Meinla jsem ho koupila, a ty ořechový rohlíčky…“

Míla kývala těžkou šedou hlavou v radostné touze po senzaci a poskakovala jako dítě, zatímco sahala po Tetiných věcech. Ta však svatý obraz ani taštičku nepustila, pevně je tiskla k sobě a klidně řekla:

„Teď v jedenáct kafe nepiju, nejsem zvyklá, a děkuji ti, sestro, s dovolením u vás pár dní zůstanu, než se porozhlídnu dál…“

„Porozhlídneš, porozhlídneš,“ zanaříkala Cikánová, „pro koho se chceš ve svých letech ještě dřít? A horký kafe se dá pít pořád…“

Dotlačila ji do velkého pokoje, jehož obvyklý zatuchlý zápach přehlušily pronikavé pachy voskové leštěnky a politury. Mezi nimi byl cítit ještě i prášek proti hmyzu. Stůl byl bíle prostřený. Teta si musela sednout na rudé plyšové kanape, jehož opěradlo zdobil nástavec s věžičkami a cimbuřím, takže se podobalo jakémusi hradu. Z cimbuří kynuly staroněmecké cínové poháry, korbele a jakýsi bronzový lancknecht, hrdé symboly pěti dědictví. Cikánová nalila kávu:

„Proč říkáš, že jen na pár dnů, Tetuš… Chceš mě trápit?… Starý člověk potřebuje péči a já jsem přece svou péčí známá; no

113$

ne?! Vrchní sestra z druhýho štoku vždycky říká, že neviděla lepší pečovatelku, než je paní vrchní revidentová, ani žádná zkušená to tak nezvládne… Jsi spokojená s tímhle pokojem?“

Teta mrkla na širokou postel, která patřívala nebožtíkovi: „A ty budeš spát kde, sestro?“ zeptala se.

Cikánovová se usmála se svatou shovívavostí:

„Já? O to se nestarej. Mně to nevadí. Dám si slamník do kuchyně, k tomu chudákovi blbému…“

„A máš ještě toho druhého podnájemníka v pokojíčku?“ zapátrala Teta po chvíli přemýšlení.

„Poslala jsem ho taky pryč, sestro, dala jsem mu k prvnímu výpověď, abys věděla… Nebyl zrovna solidní, no jéžišmarijá, co tři týdny si sem nějakou přitáhl, takovou šlapku, takovou poběhlici, tos někdy slyšela přes zeď věci, no, to by ses pěkně poděkovala… Katy, řekla jsem si, naštěstí se ti ohlásila sestra, starší a pobožná, vždyť je to zapsaná členka Katolických panen, a ty ses přece naučila, co se sluší a patří a co ne, a nemůžeš přece Tetu nechat na pospas tomu nesolidnímu chlapovi s těma jeho courama, aby ji nakonec v noci rušili tím svým jucháním a tlacháním, no to se nesluší, a tak jsem mu dala čtrnáctidenní výpověď, i když mně ještě dluží nájemný včetně snídaně… Stojí mě to šedesátku hotově, ale Teta mě zná a ví, že nejsem žádná taková a že mě pro tu trochu peněz neubude, a přece jsem tady pořád prokrmovala toho chudáka blbého a nikdo ze sourozenců mi nepřidal ani děravěj groš, když přitom nebožtík pan vrchní revident pořád říkal, že Míla nepatří do společenského života, nýbrž do veřejné péče, ale já svému nebožtíkovi řekla, milej pane vrchní revident, ten chudák blbá je moje sestřička a já svou sestřičku nepošlu pryč ze společenskýho života a nedám ji do městský péče, do těch příšernejch ústavů, dokud mám ještě sama dvě ruce na práci…“

Teta s přivřenýma očima nechávala to nekonečné žvanění proudit kolem sebe. Z šálku kávy upíjela jen zdánlivě. Zato

114$

Míla, když slyšela starou známou písničku a opětovné ujištění, že nebude vyvržena ze společenského života a smí se dál lopotit v domácnosti, tleskala rukama a vesele se smála. Nejstarší sestra se na ni ani nepodívala. S výjimkou Klučíka neměla žádné sympatie pro mrzáky, blázny, neduživce a jiná nepodařená boží stvoření. Po chvíli však oznámila rozhodnutí, k němuž v duchu dospěla:

„S dovolením, sestro, chtěla bych se uložit do pokojíčka.

Paní vrchní revidentová projevila velké zděšení:

„Ale ten krásnej velkej pokoj, Tetuš, a ta velkopanská postel s primisima pérovou matrací, v té přece umřel pan vrchní revident…“

„Já nejsem zvyklá na velkopanský zařízení,“ prohlásila Teta rozhodně a vstala.

Pokojíček s kalným oknem do dvora se jako vejce vejci podobal maličkým komůrkám pro sloužící z jejích začátků. Postel tvořila rozviklaná železná kostra s proleželými matracemi. Teta spokojeně přikývla. Zato početná umělecká díla na stěně zkoumala se zřejmým nesouhlasem. Od jedné vdovy, jejíž manžel sázel na koníčky, Kateřina podědila množství hipologických rytin, které nyní zdobily pokojíček. Kromě nich tu byla ještě jablečná scéna z Viléma Telia a nádherně bouřlivý býčí zápas.

„Jestli smím prosit, tohle všechno musí pryč,“ nařídila Teta. Jen jediný obraz se v jejích očích dočkal milosti. Byla to tabákově hnědá krajinka s inkoustovým alpským jezerem a nad ním ledovcová hora bez vzduchu a perspektivy, podobající se okoralé čokoládové koblize, z níž napořád vytéká nažloutlý krém.

„Ten může zůstat,“ rozhodla Teta a myslela možná na Grafenegg, kde strávila tolik letních pobytů. K malé neshodě došlo teprve kvůli skříni.

„Kde je klíč?“ zjišťovala Teta.

Paní vrchní revidentová vysvětlovala, a nos se jí při tom nápadně protáhl, že podnájemníci zatím nikdy klíč nevyžado—

115$

vali. A to byl mezi nimi dokonce i jeden velevážený příslušník kriminální policie.

„S dovolením, sestro, já ten klíč ale musím mít,“ prohlásila Teta, na kterou to neudělalo žádný dojem.

Cikánová se rozhodla uposlechnout až po krátké, nebezpečné pauze:

„To je tím, Tetuš, že se tak málo známe,“ oznámila se smířlivou lítostí, „a protože jsme se kvůli tobě vídaly vždycky jen na Vánoce a na Velikonoce… Ale pro mě jsi jako máma… Má Míla hned zaskočit pro zámečníka?“

„Ať jde,“ rozhodla Teta naprosto klidně. Potom obrátila jasné oči na sestru:

„Za pokojíček ti budu samozřejmě platit stejnou cenu jako podnájemníci, sestro, a jídlo taky dáme do vyúčtování…“

Nepomohly žádné protesty ani zapřísahání zoufalé paní vrchní revidentové, která si přece nepřála nic jiného, než aby se Teta co nejdřív stala její dlužnicí.

V dalších dnech se dělo pořád totéž. Přesně v devět hodin dopoledne a ve čtyři odpoledne, v době, kdy po domovních schodech stoupal nahoru listonoš, se Teta vyplížila z pokojíčku do předsíně, aby případnou poštu vlastnoručně převzala hned u dveří bytu. Škvírou v kuchyňských dveřích Cikánová s prudkou zvědavostí a rostoucím neklidem pozorovala toto pravidelné, a proto podezřelé dění. Konečně se rozhodla, že už nebude déle čekat a otevřeně se postaví tajemnému nebezpečí. Svůj plán založila na dvou Tetiných slabostech, o kterých věděla ze starých dob. Jedna spočívala v sestřině úsměvné zálibě ve skleničce likéru, slaďoučkého, vylepšeného anýzovou nebo skořicovou trestí. Druhou Tetinou slabostí pak byla hudba. Když se u Arganových zpívalo a hrálo, vždycky měla pootevřené dveře, aby k ní ty rytmické zvuky doléhaly. Do taktu jí šlo válení nudlí nebo šlehání sněhu mnohem lépe od ruky. Hudba také hrála důležitou

116$

roli v její neotřesitelné víře v nebe. Tam ji obstarávali andělé. Ti se ovšem nezabývali jenom vznešeným kostelním zpěvem, ale vytvářeli i četné dechové kapely a čtyřhlasé smíšené sbory světského ražení, pořádající nepřetržitě od rána do večera promenádní koncerty ve stále zelených parcích a vzdušných sálech věčné Pensionopolis. Kateřina Cikánová měla z dědictví číslo tři, to byl její druhý manžel, trochu ochraptělý, ale jinak zdatný gramofon. Věrný milovník mladého vína a vídeňského šramlu si ho svého času pořídil i s několika deskami, z nichž nejkrásnější dávala k lepšímu světoznámou píseň:

{Fajn, fajn, víno je fajn,

když je ti dvacet a jsi zamilován.

…

Když pak zestárnem, když pak ochladnem,

chutná nám zas jen vína džbán.}

Cikánová položila na gramofon tuto desku, poté co odzátkovala láhev anýzovky za celých dvanáct šilinků a posílila ji přidáním čisté pálenky. Bylo něco po páté. Dole se táhla prázdná nedělní ulice. Skrovný kousek nebe ve výřezu okna se už slavnostně červenal. Katy zatáhla Tetu do velkého pokoje:

„Jen pojď do salonu, Tetuš,“ naléhala, „proč by si chudáci dvě starý ženský nemohly udělat hezkou neděli? No ne!? Něco jsem nám nachystala.

Nalila plná štamprlátka. Nasadila jehlu. Tenor nosově zaskřehotal. A hle, ta nepřístupná Teta pokyvovala hlavou a s potěšením zalétla pohledem z otevřeného okna na klidné večerní nebe. Nejprve se likéru dotkla jen špičkou jazyka, aby ho ochutnala, potom však skleničku vypila na jeden hlt. Jago v sukních jí okamžitě nalil další. „Fajn, fajn, víno je fajn,“ ozvalo se znovu. Po třetím štamprleti viděl Jago, že přišla ta pravá chvíle:

117$

„Slyšela jsi něco novýho o našem synovci?“ zeptala se paní vrchní revidentová. Teta se vrátila pohledem z nebe a okamžitě zpozorněla:

„O jakým synovci?“ zeptala se bez rozmýšlení.

„Nechceš si ještě jednou poslechnout tu desku, Tetuš, nebo nějakou jinou…?“

Teta vrhla na gramofon nepřátelský pohled:

„Ne, stačilo… Zastav tu mašinérii…“

Zatímco Cikánová plnila tento rozkaz, řekla lhostejně: „Myslím přece Mojmíra, toho kluka od našeho bratra Mojmíra…“

„A co já s Mojmírem, s tím klukem od našeho bratra Mojmíra?“ zavrčela Teta.

„Mně po tom nic není, sestřičko,“ usmála se paní vrchní revidentová dobromyslně. „Ale holt jsem si tak myslela, že o něm budeš něco vědět… Kdopak j inej?“

Teta prudce obrátila hlavu k sestře:

„Proč říkáš: Kdopak j inej?… Proč já?“

Kateřina Cikánová zdvihla láhev:

„Ještě jednu štamprličku, Tetuš… Měla jsi přece teprv dvě… A ten šnaps je dobrej pravej Mikuláš, láhev stojí dvacet šilinků a je lehoučkej jako pro děti.“

„Už jsem měla tři, sestro,“ řekla Teta, aniž hnula brvou. „Můžeš mi ale dát čtvrtou… Mně to nevadí… Proč jsi ale řekla: Kdopak j inej?… Pročpak já?“

Kateřina držela Tetinu sklenku proti slábnoucímu světlu a opatrně ji až po okraj naplnila jako voda průzračnou anýzovkou. Přitom zamyšleně utrousila:

„Sama jsi mi o tom přece tenkrát vykládala… Už je to hrozně dlouho… Ten čas tak letí..

Tetin hlas zůstával velmi tichý:

„Co jsem ti vykládala?… A kdy jsem ti to vykládala, tenkrát…?“

118$

„Ale copak si už na to nevzpomínáš, sestřičko?… Tenkrát jsi přece vykládala, že na vlastní náklady necháš našeho synovce vyštudovat na doktora.

Teď Teta vyskočila a oči jí skoro zčernaly.

„Vzpomínám si docela dobře,“ vykřikla. „Na všecko si přesně vzpomínám, nikdo ze mě nebude dělat pitomce… Nic jsem ti tenkrát nevykládala, vůbec nic…“

Ženský Jago poznal, že nepostupoval dost rafinovaně a odhalil své citlivé místo. Rozhořčeným gestem ruky Teta odmítla pátou skleničku.

„Tak to jsem se musela prostě mýlit, Tetuš,“ povzdechla si paní vrchní revidentová,,já nemám tak dobrou hlavu jako ty… No tak mi to tehdy říkala švagrová nebo někdo jinej z naší rodiny… Zrovna jsem si tenkrát vzala svýho prvního, víš přece, prvotřídní svatba v Meidlingu a potom hostina pro dvaadvacet lidí u Zlatýho jelena, za sedm padesát na osobu, on byl kavalír, dá se říct, Alois, jenom ten revmatismus, nemohl se vůbec hýbat a já ho musela oblíkat i vysvlíkat a zvedat z postele jako děcko a potom tu ležel a sténal a mně bylo teprv devatenáct a co vůbec taková svobodná ví… Mě se to netýká, Tetuš, mně je po tom houby… Já byla holt jenom ráda, že je to od tebe takový hezký…“

Katy se jemnocitné vysmrkala. Teta však seděla pohodlně opřená a s přivřenýma očima. Usilovně přemýšlela, kam až by mohla zajít, aby na jednu stranu nevypadala nevěrohodně, ale na druhou stranu jednou provždy špiclování Cikánové zaťala tipec. Že se sestra, i když nepřesně (doktor), dozvěděla její tajný životní plán, to v ní vzbuzovalo velice nepříjemné pocity:

„Tak abys věděla,“ řekla zlostně a oči měla pořád temné,, je pravda, že jsem za toho Mojmíra platila dluhy a živobytí v Olomouci a taky později… To ti ale švagrová nevyprávěla, jakej to byl kříž, že ten kluk neudělal nic pořádně a že mě to jenom stálo peníze a peníze a že jsem musela milostpanstvo prosit o zálohy a že jsem si za celej život nedokázala nic naspořit…“

119$

Teta se neklidně zavrtěla v křesle a otřela si čelo:

„Jestli spolu máme vycházet po dobrým, sestro, už o tom se mnou nemluv a s jinejma taky ne… Já už o tom synovci Mojmírovi nechci ani slyšet… Tak, a teď to víš..

Kateřina Cikánová přikývla plna rozhořčení, soucitu a porozumění:

„A já hloupá husa,“ povzdechla si zádumčivé, ,jsem si pořád myslela, že čekáš na dopis od našeho synovce Mojmíra…“ Teta na ni vrhla krátký ostrý pohled, nebyla si jistá, jestli její mlhavé vysvětlení nebezpečnou sestru přesvědčilo, nebo ne.

„Nečekám na dopis,“ zavrčela pohrdavě, „čekám na balík, co má za mnou poslat panstvo… Věci, co jsem zapomněla na venkově v Grafeneggu…“

Po tomto nerozhodném souboji, který ji silně rozčílil, se Teta v příštích dnech vracela z ranní mše domů vždycky až po deváté a těsně před čtvrtou odcházela „na malou procházku“, jak říkala. Dělo se to ovšem kvůli listonošovi, kterého si chtěla beze svědků vyčíhat u domovních dveří. Tak se jí podařilo, bylo to jednou v pátek, získat očekávaný dopis. Přečetla si ho v blízkých městských sadech, kde si s mocně bušícím srdcem sedla na lavičku.

„Toto je, jak doufám,“ psal důstojný pán Mojmír, „poslední dopis, který Vám musím napsat, milá tetinko. Než budete číst dál, vezměte prosím do ruky obálku a podrobně si prostudujte poštovní razítko. Na něm rozluštíte jméno, které Vám musí být od dětství důvěrně známé: Klobouky! Ano, hážu tento dopis do schránky v okresním městečku Klobouky, slabou hodinku cesty od Hustopečí. Psal jsem ho však v našich Hustopečích, když jsem tam v hostinci obědval. Jistě pochopíte, že jsem nepřijal pozvání svého zatím ještě úřadujícího předchůdce. Nemůžu přece osmdesátiletého pána, který se mimochodem jen těžce loučí se svým stádečkem, ještě ke všemu přepadnout při jídle. Od své-

120$

ho posledního psaní, v němž jsem Vám sděloval náhlý posun ve svých záležitostech, jsem úmyslně udělal delší přestávku. Jsou to velmi těžké a hodně bolestivé časy, jež za mnou leží. Měla jste naprostou pravdu, tetinko, že jste převod peněz nutných na úpravu fary podmínila mým definitivním nástupem do úřadu.

Znovu se ozvala moje stará smůla, ta ďábelská nepřízeň osudu, která mě odedávna pronásleduje. Považovala byste za možné, že takový bezvýznamný služebník boží jako já musí snášet nepřátelství jednoho vysoce postaveného pana kanovníka, ostatně mizerného kněze, který žije v konkubinátu s hanebnou ženštinou z takzvané lepší společnosti? To jen tak na okraj. Nyní však, jak vidíte podle poštovního razítka a odesílací adresy mého dopisu,

jsem se svého úřadu v Hustopečích již prakticky ujal. Abych byl docela přesný, ujmu se ho během nejbližších tří týdnů, abych celebroval již posvátné úkony pašijového týdne. Toto malé prodlení je pochopitelné, starý pán si je takto vyprosil, a takového ctihodného kněze přece nejde jen tak vyhodit na ulici. Za to jsem si od něho vymohl dovolení, aby se už nyní začalo s nejnutnějšími pracemi. Malíři a natěrači se už dali do práce. Dnes Vám chci učinit nabídku, abychom náklady na obnovu našeho budoucího bydliště nesli stejným dílem. Na Váš díl by podle přiloženého rozpočtu připadalo devět set osmdesát sedm ve Vašich tamních

penězích, což přibližně odpovídá pěti tisícům korun v české měně. Prací se laskavě ujal můj dobrý přítel tady, to znamená v Praze, pan architekt Karel Fasching. Zařídí tu přestavbu ze starého přátelství levněji než kdo jiný, přirozeně jen za čisté vlastní náklady. Přesný návrh jeho rozpočtu spolu s plány přikládám. Já sám jsem mu svůj podíl již předal. Nejpraktičtější bude, když mu ten váš poukážete prostřednictvím banky. Bůh Všemohoucí trestá svět, a hlavně ten měšťanský, devizovými předpisy v jistých zemích. Ale Vy, moje chytrá tetinko, vy přece už znáte cestu do banky, odkud se sem dá pár stovek poslat bez potíží. Je to jen

možnost, nic víc. Ty peníze nejsou určeny pro moje slabé ruce,

121$

nýbrž pro náš společný život. Nechci s nimi tedy osobně mít nic společného a nechtěl bych je přebírat sám. -

Vyhlížím ven na starou hustopečskou silnici. Už jsem hostinskému zaplatil za venkovské, ale velmi chutné jídlo. Brzy do mé znavené duše vstoupí mír širých moravských obilných lánů a střídmost prostého života zasvěceného Bohu ve společenství s mou starou dobrodinkyní a opravdovou matkou. Spěchám se závěrem, protože chci tento dopis hodit do schránky v Kloboukách, aby Vás co nejdříve dostihl rychlíkovou poštou. Dáli Bůh, nebude po něm následovat už žádný další, měl by být poslední, a věrný synovec, kterého jste třicet jeden rok znala jen písemně, se brzy změní ve skutečného pátera Mojmíra, který Vám žehná. Pokud byste už neobdržela žádnou známku života, budete vědět, kde ho najdete a kde Vás dříve nebo později toužebně očekává…“

S Mojmírovými dopisy to bylo pořád stejné. Četla je čtyřikrát, pětkrát, a vždycky aspoň část jejich významu pořád zůstávala nejasná. Závratným způsobem proplétaly praktické s ideálním. Byly příliš vznešené pro Tetinu ubohou hlavu. Jenže právě tím, jak byly vznešené a jako by nepozorovatelně povznášely i svou příjemkyni, působily na „milou tetinku“ podivným hadím kouzlem. Už začátek, pokud jde o časovou posloupnost, jí způsoboval nepřekonatelné obtíže. Tak jak to bylo? Synovec sedí v hostinci v Hustopečích a současně, jak píše, háže dopis do schránky v Kloboukách. Kdyby tak měla po ruce milostpaní Arganovou, aby jí ten rozporný postup vyložila. Ale milostivá sedí u lůžka svého na smrt nemocného dítěte, ve dne v noci, a nehne se od něho. Není možné ji obtěžovat. Po šestém přečtení však Teta zjistila, že ji dopis zbavil hlodajících pochyb a naplnil prudkou radostí. Byl doopravdy pravdoucí napsaný v Hustopečích a hozený do schránky v Kloboukách, okresním městečku, to jí nevyvratitelně dokázalo zřetelné razítko. Malíři a natěrači se dali do práce. Přiložený rozpočet firmy Karel Fasching

122$

byl napsán úhledným strojopisem a na impozantním kancelářském papíře a vedle kolku za dvě koruny se nad tím vším skvěl jako titul nápis velkou stojatou červenou latinkou: „Přestavba a instalace fary v Hustopečích. - Pro Jeho důstojnost, slovutného pana faráře Mojmíra Línka.“ - Zde to bylo černé na bílém, nebo spíše červené na bílém, a bylo to skoro tak hezké jako ono osvědčení na úředním papíře pražského arcibiskupského ordinariátu. K tomu se navíc přidávala důvěru vzbuzující přesnost jednotlivých položek ve vyúčtování, z nichž každá zacházela až do haléřů. V navrhované koupelně tak byl uveden dokonce bidet v ceně čtyř set třiceti osmi korun čtyřiceti sedmi haléřů. To tedy bylo vážné! Teta strčila „poslední dopis“ do taštičky k ostatním, převázaným bleděmodrou stužkou. Bylo jí lehce a radostně na duši. V příštích dnech se odhodlala ke třem důležitým pochůzkám. První vedla do Pražské banky v Herrengasse, která vyřizovala převody menších částek, povolených devizovým řádem. Tam se dozvěděla, že po vyřízení různých formalit se smí do Československa odeslat nejvýše pět set šilinků. Vyplnila svým šikmým dětským písmem všechny možné lístky a nechala povolenou částku odeslat firmě Karel Fasching, sídlící ve stejné ulici jako dosavadní Mojmírův byt.

Její druhá pochůzka vedla k lékaři nemocenské pokladny, u níž byla jako pomocnice v domácnosti vedená. Tuto pochůzku však musela po několikahodinovém marném čekání několikrát opakovat, než ji konečně vpustili do ordinace, neboť v úzké předsíni se tísnily desítky hrubých a sobeckých pacientů. Když konečně přišla na řadu, nevrlý doktor se jí zběžně podíval na nohy:

„No, paní,“ zadrmolil, „s těmihle křečovými žilami se teda chlubit nemůžete.

Teta rychle zahalila svoji nahotu a poníženě požádala:

„Kdyby mi pan doktor s dovolením napsal nějaký recepis…“

123$

Lékař už seděl za psacím stolem a netrpělivě zabručel: „Dám vám žádanku do Všeobecné nemocnice… Ty cévy se musí slepit… Pak budete mít pokoj…“

Teta podezíravě zamžourala na psací stůl:

„To je operace, s dovolením?“

Lékař urputně pátral po kolébce se savým papírem:

„Docela neškodný zákrok,“ zahučel, jako by už dávno vyčerpal míru času náležejícího jednomu pokladenskému pacientovi. „Pár dní budete muset nosit obvaz..

Plnicí pero při podpisu zle zaskřípalo. Teta si však tichým hlasem dovolila ještě jednu otázku:

„A bez toho zákroku, s dovolením, to bych mohla mít klid jak dlouho?“

„Já nejsem věštec, ale pokladenský doktor,“ obořil se na ni lékař nazlobeně a podal jí lístek. „Nemůžu vědět, jestli v roce 1940 nedostanete trombózu nebo zápal plic nebo co… Další prosím…“

Teta odešla s veselou. Ani ji nenapadlo chodit s lístkem do Všeobecné nemocnice. Doktor mluvil o roce 1940. Do té doby zbývaly ještě tři dlouhé roky. Letopočet ji uklidnil a rozveselil, přestože ji nohy už kolikrát nechtěly unést. Tato oprava tedy má na rozdíl od fary v Hustopečích podle odborného posudku ještě dost času.

Třetí Tetina pochůzka vedla do brašnářství. Sehnala tu dost levně kufřík z imitace kůže. Nechtěla se s Jeho důstojností synovcem setkat s nedůstojným zavazadlem. K tomuto nákupu došlo po Květné neděli. Cikánová spráskla ruce, když se sestra objevila v bytě s tímto zbrusu novým kouskem:

„Ale Tetuš… Na co to máš? Jéžišmarijá.

„Zejtra na pár dní odjedu, s dovolením,“ prohlásila Teta suše.

„Ty zejtra odjedeš,“ vykřikla paní vrchní revidentová a obličej se jí stáhl, až vypadal jako čínská maska. „Co jsme ti udělaly,

124$

ten chudák blbá a já, že jsi se na nás začala zlobit… Proč jsi na mě, na svou sestřičku, taková?“

„Vůbec nic jste mi neudělaly,“ opáčila Teta klidně, „a vůbec na vás nejsem taková… Vrátím se hnedle po Velikonocích.

„Ty se nevrátíš,“ brečela Cikánová a slzy jí tekly po zažloutlé tváři s chlupatou bradavicí a nos jí ohnivě zrudl. „Zmizíš si odsud a už o tobě nikdy neuslyšíme, když jsi teď stará, a já o tobě nebudu nic vědět a nikdo na světě nebude vědět, že jsi byla moje sestra…“

Zdálo se však, že Teta tyhle vše prozrazující věty neprohlédla. Laskavě pětinásobnou dědičku uklidňovala:

„Ale proč s tím děláš takovéhle cavyky, Katy,“ usmála se. „Vždyť odjedu jenom na pár dní… A dřív jsem přece taky nebydlela u tebe…“

Cikánová s tragickým výrazem popotáhla nosem svou bolest a zeptala se, stále ještě vzlykajíc:

„A kam ode mne odcházíš, sestro, kam?“

Teta zalhala bez lži:

„Porozhlídnu se po venkově,“ vysvětlovala s určitostí. „A pokojíček si nechám v nájmu… A nechám tu u tebe všechno, co mám, svůj svatý obraz, tu krásnou pokrývku na postel a oba kufry, abys viděla, že se zase vrátím zpátky.

Toto vysvětlení důkladně změnilo stav věcí. Z Katyiných rysů se rychle vytratilo špatné počasí a udělalo místo vesele tklivému aprílovému nebi:

„Jen když se brzy a ve zdraví vrátíš, Tetuš,“ drmolila plačtivě, „protože já si o tebe budu pořád dělat takový starosti, jsme sestry a já jsem si už na tebe zvykla, a dá-li pánbůh, umřu klidně dřív než ty, a to jsem o moc mladší, protože už toho mám dost, pořád chodit za pohřebním vozem, a jsou na mě psaný tři drahý hroby a musím se o ně sama starat, to si nikdo nechce pálit prsty, a svíčičky tam rozsvěcím vždycky o Dušičkách, tam a tam a tam, to pak jeden ani neví, kde mu hlava stojí… A za

125$

tu dobu, co budeš pryč rajzovat po venkově, si žádný nájemný nevezmu, to si vyprošuju, a ty si tady můžeš nechat, co chceš, oba ty zamčený kufry a to, co máš v tý zamčený skříni, a já ti to budu hlídat a chránit jako svoje zařízení, protože ty jsi pro mě jako matka…“

Ještě než skončil proud ujišťování, Teta zmizela ve svém pokojíčku a otočila za sebou klíčem, potom otevřela jeden ze dvou proutěných kufrů a vytáhla své nejlepší věci, dvě černé hedvábné blůzy a sváteční šaty, ušité z posledního vánočního dárku od Livie Arganové. Všechno to přišlo do nového kufříku a k tomu pár kytiček levandule, jaké se prodávaly po ulicích. Ani svoje šperky Teta nezapomněla, stříbrnou brož, dvě šňůrky korálů a tyrkysový prsten. Její poklad však i nadále zůstal v taštičce. V noci si ji dávala pod polštář. I přes den však taštičku nedala ani na minutu z ruky. Slyšela už sice, že se přes hranice smí převážet jenom malé částky peněz, ale se vší odvahou své nevinnosti, pokud jde o současný život, si kvůli tomu nedělala žádné starosti. Měla ostatně pravdu. Kteréhopak celníka by napadlo, že se v taštičce staré sloužící skrývá takové bohatství?!

Brzy ráno v den odjezdu se Míla tajně vplížila do Tetina pokojíčku:

„Dones mi něco z venkova, Tetuš, dones mi něco,“ zašeptala a zrudla až k šedým vlasům jako pivoňka. Teta opatrně vybrala z taštičky desítku a dala ji své nejmladší sestře:

„Co bych ti tak asi mohla z venkova donýst?… Tady se toho přece dostane víc než na venku… Kup si, co chceš, sestro…“ Zmrzačená žena zírala na peníze ve své ruce překvapeným hladovým pohledem:

„To je vážně moje?“ zeptala se nábožně.

„Příště zase něco dostaneš,“ prohlásila hrdě dárkyně spropitného, v niž se Teta proměnila z dřívější příjemkyně, „ale neříkej to Katy…“

Obličej slabomyslné se zakabonil námahou:

126$

„Ne, to nejde,“ zamumlala přesmutně hrdelním hlasem, „paní vrchní revidentové se musí říkat všecko, všecičko…“

Teta na ni rozzlobeně spustila:

„Cožpak nejsi dost stará, hlupačko… Proč jí musíš všechno říkat?…“

Oči ubohého kreténa se zděšeně upíraly na sestru:

„Lhát se nesmí,“ vylinulo se ze znetvořených úst, Jinak mě pošlou pryč ze společenskýho života…“

Teta se rozčileně přiznala k hlavnímu principu svého života:

„Mlčet ještě neznamená lhát… Na to má právo každej…“ Slabomyslná však stále prudčeji vrtěla těžkou hlavou:

„Kdo neřekne všecko, přijde do péče..

Tetu zalil krátký pronikavý soucit. Snad poprvé od dávno uplynulých dnů. Zatím se o ubohou slabomyslnou sestru pramálo starala a její stav brala jako úradek boží. Že však nějaká lidská bytost, a dokonce její vlastní sestra, nemá sílu ponechat si nějaké to malé tajemství, taková bída všech bíd jí otřásla hůř než jakákoliv nemoc.

127$

«Kapitola šestá»

Farář z Hustopečí

Na pohraničním nádraží v Břeclavi Teta přestoupila do ubohé lokálky jezdící po trati, která se u obcí Pavlovice a Hustopeče ztrácela v zeleni oseté moravské země. Velikonoce byly letos hodně pozdě, v poslední třetině dubna. Horko však předstihlo duben o několik týdnů a odpovídalo zářivému červnovému dni. Kromě dvou sedláků, kteří spěšně vzali do zaječích, vystoupila ze špinavého vlaku jedině Teta. Zhluboka se nadechla, jako by chtěla pozorně ochutnat vzduch domova, jestli si na něj ještě vzpomene. Potom o holi, kterou si z opatrnosti koupila ve Vídni, odkulhala nádražní branou na cestu vedoucí asi kilometr do Hustopečí, protože zastávku tu zřídili mimo obec. Teta neměla cestovní oblečení, nýbrž slavnostní černé, a na hlavě hnědý klobouček, který Livia Arganová nosila snad před deseti lety. Taštičku se svým pokladem tiskla jako vždy pevně k hrudi. Zato nový kufřík svěřila na malém nádraží nosiči, který ho měl později na požádání donést na místo. Kam přesně, to neuvedla, ani když si na zavazadlo nechala vystavit potvrzení a po jistém zaváhání vtiskla muži do dlaně spropitné.

Silnici lemovaly kvetoucí ovocné stromy. Stály jako růžové obláčky na kovově ztuhlém nebi. Po pravé ruce se táhla řepná pole a žlutě kvetoucí řepka, po levé vzrostlé osení. Na východním obzoru široké roviny se rýsovalo předhůří Bílých Karpat

129$

jako slabý dým na hranicích vzdáleného Slovenska. Vzduch se ani nepohnul. Po kraji byly rozházené skvrny malých lesíků. Před jednotlivými domky u silnice stály topoly, kaštany, akáty a tu a tam předčasně probuzený keř šeříku. Listy kaštanů už nevypadaly jako ochablé dětské ručičky, ale byly zcela rozvinuté. Byla to krajina bez jakýchkoliv zvláštností, nedala se srovnávat ani s proslulými místečky v grafeneggském parku, ani s hrozivými vrcholky Mrtvých hor. Přesto Teta každou chvíli zavrtěla hlavou a řekla si nahlas: „Je to ale nádhera,“ přičemž tento výraz obdivu ještě posílila zasyknutím. Ve vesnicích odbíjelo dvanáct.

V půli cesty Teta cítila, že už brzy nebude moci dál a že si musí odpočinout. Bylo také trochu nevhodné vpadnout panu faráři do domu takhle kolem oběda. Nesla si s sebou vlastní jídlo, kus chleba, klobásku a tabulku mléčné čokolády. Prošla kolem maličké výčepní boudy, před kterou se krčilo pár neohoblovaných stolů. Teta tam však nezašla, jenom si koupila láhev piva a odcupitala s ní na mladou louku, kterou protínal potok. Na tenhle potok si vzpomínala. Musel ústit do Svratky. Na jednom vyvýšeném místě na břehu rozkládala větve mohutná stará hrušeň. Byla tak přetížená bělostnými květy, že pod sebou rozprostřela velký měkký stín. Teta velmi milovala velké stromy a ničeho si nevážila víc než hodin svého odpočinku pod staletými lipami v Grafeneggu. Jako věrná milovnice přírody uměla přesně rozlišovat mezi listovým a květovým stínem. Jeden je hustý a plný a chladný a modročerný, a kdo si v něm odpočine, vrací svou duši zemi. Avšak ten druhý, kterého si můžeme užívat jen vzácně, prchavý jarní stín kvetoucích stromů, je řídký a něžný a průsvitný a světle fialový, a kdo v něm odpočívá, tomu se dostane snové předtuchy nebeského spočinutí, které na něj čeká, pokud jednou všechno půjde, jak náleží.

Teta si pod hrušní rozprostřela kabát. Potom se posadila, otevřela balíček, nakrájela si klobásu na tenká kolečka, ulamovala housku a začala pomalu a zamyšleně žvýkat. Protože měla

130$

velkou žízeň, vyprázdnila láhev piva několika loky. Z vyvýšeného místa, na kterém se utábořila, viděla podél silnice až do blízké obce, a na druhé straně od cesty až do mizícího nekonečna osetých polí své vlasti a svého dětství. Už padesát pět let na této zemi neseděla. Připadalo jí zvláštní, že si celá ta desetiletí myslela, že už na všechno zapomněla, a přece ve skutečnosti nezapomněla na nic. Vzpomínala si na každou věžičku v chvějivém poledním světle, každou skupinu stromů vznášející se v dálce, poznala staré statky tam dole a přesně rozlišovala, co tu kdysi bývalo a co nově přibylo. Chudý domek svých rodičů, který Mojmír Línek senior tak brzy propil, odsud vidět nemohla, a možná už byl dávno zbořený. Přesto se jí jeho došková střecha a okénka ozdobená květinami nesmírně jasně zjevovala před vnitřním zrakem. V trávě kolem ní sílilo rozčilené letní bzučení hmyzu. Odkud se jen bere tolik včel? To bzučení, vůně květů a pivo ji uspávalo. Natáhla se na kabát, drahocennou taštičku si však nezapomněla uložit pod hlavu. Bolest nohou polevovala. Bylo jí moc dobře u srdce.

Nebyl to však hluboký spánek ani příjemné snění, co ji zde v květovém stínu navštívilo, nýbrž něco nesmírně odpudivého, co lze jen stěží vypovědět. Vzpomínka jí nepřinesla rodiče, které na těchto nivách kdysi opustila, nepřinesla pana faráře, který ji biřmoval jako nevěstinku Kristovu v bílých šatičkách a závoji, a vůbec nic milého ani jenom všedního. Místo toho se objevila velmi stará žena z počátků jejího života, které v Tetině mateřštině říkali „stařenka“, což znamená tolik jako babička. Babiččina role však nebyla moc jasná. Teta už zapomněla, jestli ta stará žena, jejíž stín sídlil v kterémsi nepřesném výměnku paměti, byla její vlastní babička, drobná postava, jaká vždy sedávala u kolébek, rozdávala rozmanité rady, za soumraku vyprávěla pohádky a uměla léčit čerstvé boule přitlačením velkého kulatého stříbrňáku. Horší však bylo, že se tento více méně dobrý duch neobjevil v čisté formě, ale pomíchaný s duchem vyslo-131$

veně zlým. Teta dobře znala jeho jméno, Polednice. Polednice utekla z jedné básně a všechny děti se jí kdysi bály, když přišla její horká hodina a ona číhala mezi obilnými klasy. Teta už dávno nevěděla, že naposledy tuto Polednici vyvolal právě její synovec Mojmír, tenkrát, když onu starou báseň přednášel v kuchyni dvorního rady Slabatnigga. Dnes, kdy ho chtěla navštívit na jeho faře, jí zřejmě tohle strašidlo vyslal naproti, aby ji doprovodilo. Stejně jako celé tyhle Velikonoce i Polednice daleko předběhla svou roční dobu, léto, a odvážila se ze svého živlu až k hrušni za výčepní boudou a nyní tu stála jako babička. Neměla vlastně ani zlý obličej, jenom strašně rozcuchané vlasy a špičatý hrb sahající až nad hlavu, kuřecí hrudník a velmi dlouhé ruce kývající se skoro u země. Teta se sbírala, aby babičku pozdravila. To už se však Polednice podle svého zvyku uvelebila Tetě na ramenou - byla tak nepříjemně lehká! - chytila hůl a popoháněla ji:

„Jedem, ty mrcho líná… Co se tady povaluješ?… Za panem farářem, za panem farářem, aby nám neutekl.

„Nech mě, babičko,“ sípala Teta, „pozítří na Zelený čtvrtek mi bude sedmdesát… A ještě nejsem slepená… Nemůžu utíkat tak, jak chceš…“

„Nelži, mrcho líná,“ nadávala čarodějnice. „Náš pan farář na tebe nebude čekat…“

Jezdkyně byla stále těžší. Teta se bez přestání křižovala. Volala Matku Boží a všechny svaté. Nic nepomáhalo. Musela se svým hrbatým břemenem utíkat prachem cesty. Najednou ji napadlo, že pod hrušní nechala ležet taštičku se svým pokladem: „Babičko, smiluj se,“ vykřikla, „moje úspory a moje odbytné…“

Babička Polednice se nesmilovala. Teta se v běhu stále znovu pokoušela odbočit ze silnice a vrátit se pod hrušku. Pokaždé ji však její vlastní hůl jako bič udeřila přes lýtka, až zanaříkala.

„Co je mi po tvém odbytném,“ spílala jí můra, „všechno to patří panu faráři…“

132$

Teta využila kamene, aby zakopla a upadla. Byl to vynikající nápad. V tom okamžiku se probudila ze zlého snu. Posadila se, dlouho vrtěla hlavou a začala se vrkavě smát: „Ale ne, no tohle!“ Potom si posbírala věci a odpotácela se z louky. Nezapomněla si ve výčepu vyzvednout malou zálohu za pivní láhev. Bylo dvacet minut po jedné. Věrna varování babičky Polednice vrávorala za pomoci hole po silnici dolů k osadě.

A tohle byla doopravdy prastará hustopečská fara. Nestála jako jiné jí podobné na náměstí u kostela, ale kousek za kostelem, stranou od ostatních domů, skoro už ve volné krajině. Slunce ostře pálilo. Teta si musela staré oči zastínit dlaní. Prsa se jí těžce zdvihala námahou cesty. Snad ale bušení jejího srdce vyvolalo radostné leknutí. Na první pohled totiž poznala, že Jeho důstojnost pán synovec nelhal. Nedávno se tu nepochybně činili malíři a natěrači. Zdi domu ostře zářily čerstvou vápennou bělobou až ke střeše, která byla vyspravená podle rozpočtu firmy Karla Faschinga, jak dokazovaly nové eternitové desky mezi starými ztmavlými dřevěnými šindeli.

Teta přistoupila k domovním vratům, k nimž stále ještě vedly tytéž dva kamenné schody s trávou a mechem ve spárách jako kdysi. Nade dveřmi rozeznala letopočet Anno Domini 1625 a pod ním zvětralými gotickými písmeny latinský nápis: „Fide vide cui.“

Kromě Ave Maria a Credo to byla jediná latinská slova, jejichž smyslu Teta rozuměla. Pan farář tehdejší hustopečskou školní mládež poučil, že varování „Věř, ale hleď komu“ obsahuje velice zapamatování hodnou zásadu pro lidský, a zejména venkovský život. Teta tomuto Fide vide cui zůstala po celý život do značné míry věrná. Nyní však zjevně teprve nedávno nainstalované elektrické osvětlení nad nápisem dokládalo, že někteří lidé a věci by měli stát nad onou příslovečnou nedůvěrou. Teta už zvedala ruku ke klepadlu. Najednou ji však zase spustila, sešla

133$

z vysokých schodků a rázně se vydala kolem zdi farní zahrady. Po pár krocích se dostala k otevřené brance, kterou srdnatě prošla. Taková zahrada, říkala si Teta uctivě, pravá farní zahrádka, no jistě. A jak se musel důstojný pán Mojmír za těch pár dnů svého zdejšího působení činit v té zahradě, kterou mu jeho osmdesátiletý předchůdce jistě předal v hodně zdivočelém stavu. Cestičky byly vysypané čistým žlutým pískem. Nádrž fontány uprostřed, teď ještě prázdnou, nějaká horlivá ruka vyčistila a vymetla. Celý regiment růžových keřů tu stál ve vzorném šiku, jeden každý láskyplně ořezaný a vyvázaný lýkem. Z některých poupat se už tlačila sladká červeň a růžová a bílá a žluť a líbala světlo. A co teprve zeleninové záhony s nádherným narezle hnědým humusem. Jejich přesné nakypřené obdélníky byly jako vyříznuté ze země ostrým nožem. Dlouhá gumová hadice, ze které je někdo zrovna pokropil, ještě odkapávala. Raná zelenina slunečné moravské země se již bujně rozrůstala. Z dalších záhonů teprve vykukovaly nad hroudy zvědavé výhonky hlávkového salátu, mrkve a kedluben. Velká úspora pro domácnost, usoudila Teta, nebude se muset moc nakupovat, a s uspokojením poslouchala kdákání slepic, které sem doléhalo z nějaké oddělené části zahrady. Jen něco jí vadilo. Dvacetiletá služba u Arganových nemohla nezanechat stopy na jejích estetických potřebách. Nad vší tou krásou a užitečností totiž viselo na šňůře mezi dvěma platany schnoucí prádlo pana faráře, zejména staromódní venkovské spodky, větrem nadouvané do povážlivé korpulence. To musí být jinak, rozhodla Teta, a vyhlížela v zahradě nějaké diskrétnější místečko pro spodní prádlo Jeho důstojnosti. Pohled jí při tom padl do nejodlehlejší části farní zahrady a zarazil se.

Tentokrát to však nebyl radostný úlek, co jí projelo až do morku kostí. Teta se doslova zapotácela. Tam, na nejvzdálenějším konci zahrady, stál před několika živě obletovanými včelími úly samotný pan farář, tak jak si to kdysi přál a vyjádřil v jednom ze svých dopisů. Měl na sobě ještě sutanu, nejspíš

134$

zrovna přišel z kostela a ještě nevešel do domu. Přes hlavu měl nataženou jakousi šermířskou kuklu, jakou nosívají včelaři při své práci, a ruce měl schované v mohutných palčácích. Ještě je čas utéct, popadla Tetu zbabělá úzkost. Neutekla však, nýbrž se drobným cupitáním velmi pomalu blížila k hlavní osobě svého života, která se najednou stala tělem. Zahaloval ji temný varhanový zvuk rojících se včel. Nyní si však farář něčeho všiml, otočil se a pod maskou dutě a varovně vykřikl:

„Pozor, matičko, počkat, stát… Ty mršky jsou dneska jako divé… Mají svůj velký den.

Teta stanula, jako by jí nohy vrostly do země. Neměla sílu jít dál. Upírala oči na důstojného pána. Jeho postava, vysoká a štíhlá, na vlas odpovídala představě, kterou si o něm udělala podle fotografie a dopisů. Ani slovo pozdravu ze sebe nedostala. On však, aniž se ohlédl, ji nabádal skrytým hlasem, který jako by vycházel ze země:

„Jděte do domu, matičko… Hned budu hotový, pak vám budu k službám…“

Teta se jako oslněná vším tím naplněním otočila a vrávorala po zahradní cestičce mezi zeleninovými záhony k zadní straně malé fary. Přes úzkou terasu vešla dovnitř, kde se skromně zastavila ve velmi stísněné a tmavé chodbě. Bylo jí nadobyčej divně a mamě se snažila v srdci zpracovat, že došlo k tomu, co už ani nepovažovala za možné a k čemu se přesto ze všech sil upínala. Synovcova neuspořádaná, avšak ohnivá duše konečně uzavřela smír s Bohem, to množství obětí, už od onoho vzdáleného odpoledne v kuchyni dvorního rady, tedy nebylo marné. Mojmír Línek, o kterého se tak strachovala a kterému tak nedůvěřovala, jí teď bude „k službám“, sám to řekl. Poslední a trvalé služby, o které u tohoto „k službám“ šlo především, ty chtěla nadále odměňovat a oplácet, nejako věřitelka a pěstounka, ale jako to, čím vždycky byla a je, jako hospodyně a kuchařka. Mnoho rychlých myšlenek se křižovalo v Tetině pomalé mysli. Ještě že dů-

135$

stojný pan farář má ještě co dělat u svých včeliček. Jen ať probůh nepospíchá! Neměla dost času, aby si ty minuty vychutnala. Řekl jí „matičko“. V myšlenkách hladila něžnost toho slova, které si nezasloužila a které znělo laskavě i přes včelárskou masku. Současně však splynul z úst autority příkaz, který musela uposlechnout: „Jděte do domu, matičko!“ Zdálo se jí, že tím nejkrásněji předznamenal celý budoucí život. Služba a poslušnost na její straně, něžná autorita na jeho. To, že byl synovec během příliš dlouhých tovaryšských let toulavý student, budižkničemu, marnotratník a zběhlý misionář, to pro ni nyní naprosto pozbylo významu. Zůstal jenom posvěcený muž, člověk bezpochyby hezký a skvělý, velká útěcha duše v blížící se hodině umírání, bytost, která ji nezměrně převyšovala, víc než všechno milostpanstvo na této zemi. Po dokončené práci - a přitom v sobě cítila mladistvou tvůrčí sílu - by se v letních večerech a v zimních soumracích mohla se sepjatýma rukama těšit z toho, že jen a pouze díky její tvrdé námaze a vytrvalosti teď před oltářem stojí dobrý kněz, který před Božím trůnem právem patří jenom jí.

Přes tyto vznešené sny Teta pozorně čichala všechny pachy domu. Páchlo to tu čerstvým nátěrem a zednickými pracemi. Zato tu nebyly cítit žádné kuchyňské vůně, jak Teta s nelibostí zjistila. Tomu je potřeba odpomoci. Duchovní, který musí unést tíhu strázní tolika duší, potřebuje chutnou, posilující a dostatečnou výživu. Kromě toho vybrané jídlo a kultivované pití - jak Tetě nebylo utajeno - pomáhá muži dosud kypícímu mládím přemáhat jisté útrapy, kterých bohužel ani kněz nezůstává ušetřen, a ženské jsou přece všechny poběhlice, když jim kyne něco zakázaného. Nejraději by Teta hned našla kuchyni, postavila se k plotně a začala vyvářet a péct. Velikonoce byly za dveřmi. Byl tedy nejvyšší čas zadělat těsto na pletánky, uplést je a napíchat do nich rozinky a proužky mandlí. Zrovna když dost ustaraně myslela na pletánky, které se musí upéct, vešel farář spěšně do

136$

domu, všiml si ve tmě čekající Tety, rychlým pohybem otevřel dveře po levé straně a zavolal:

„Tudy, matičko, jen račte… Už jenom pár minut.

Stála v pokoji se dvěma okny. A tento pokoj byl přesně takový, jaký měl být. Velká knihovna přes celou stěnu. Krucifix a pod ním hořící olejová lampička. Vesele barevný obraz Panenky Marie. Uprostřed stůl pokrytý zeleným suknem. U jednoho okna sekretář s vysokou hromadou úředních papírů. Hodně prachu a trocha vystydlého zápachu po dýmce. Bylo vidět, že tu ještě schází ruka přísné hospodyně, která ráno otře nábytek a nesmlouvavě otevře okna. Ale když kněz po malé chvilce vešel, projel Tetou potřetí posvátný ochromující úlek. Mojmír Línek, kterého nikdy neviděla jako dospělého, se totiž tomu vysněnému synovci na vlas podobal, nebo spíš na chybějící vlas, protože jak jí často psal, za lysou hlavu a snědou barvu kůže nevděčil zdejšímu slunci, nýbrž pralesům Ohňové země. Nohu sice za sebou netahal, jak hned s velkým uspokojením zjistila, ale to bylo nejspíš tím, že se mu během let ono bodnutí ďábelského hmyzu vyhojilo. Důstojný pán se na Tetu laskavě usmál a zamnul čerstvě umytýma rukama:

„Jojo, velikonoční týden,“ pokývl, „týden svatých nesnází, jak říká básník… Svaté nesnáze i pro takového hrubého venkovského faráře, všechno má být čisťoučké a krásné a slavnostní a klapat tak, aby si páni strýcové a sousedé mohli namlouvat, že sedí v Římě u Svatého Petra, a ne v Hustopečích… Ale posaďte se přece, matičko, jenom si sedněte…“

Teta se usadila na okraj židle a jen se dívala a dívala. Nemohla se dost vynadívat na synovcův hrdý vzhled a naposlouchat se mužné hudby jeho hlasu. Farář cosi urovnával po pokoji, zatímco pokračoval v humorných stížnostech:

„Velký úklid v kostele… velký úklid doma… velký úklid v zahradě… Nikdo není, kde má být, je to tu turecké hospodářství, nic není na svém místě… Pozítří je Zelený čtvrtek a lidi

137$

do poslední chvíle nedají pokoj… Moje posluhovačka mě dnes opustila, jen si to, matičko, představte, uprostřed všeho toho zmatku, prý do Klobouk k nemocné sestře, a já jsem od snídaně ještě nedostal do žaludku ani sousto, ani doušek…“

Konečně našel, co hledal, starou termosku. Odšrouboval ji, naplnil šálek odstátou bílou kávou a začal usrkávat, přikusoval k tomu velké kusy černého chleba, až se mu nadýmaly tváře.

„Nemějte mi to za zlé, matičko,“ omlouval se Tetě s plnou pusou. Ta se však už nedokázala déle ovládat a poprvé promluvila k urostlé tělesnosti toho, kvůli komu si vytrpěla tolik strádání a neklidu:

„Důstojnej pan farář musí s dovolením dostávat jinej oběd,“ kárala ho třesoucím se, ale přísným hlasem, „něco takovýho, to přece nejde, jenom kafe a trochu suchýho chleba, to je dost špatný i pro žebráka.

„Ano, to se musí opravdu změnit, matičko,“ souhlasil s ní kněz, ,je to vážně mizerná domácnost… Mám to smůlu s tou novou posluhovačkou, pořád cosi má s těmi svými drahými příbuznými, a já musím hladovět…“

Teta prohlásila velkomyslně, ale ne bez výtky:

„Důstojnej pán musí mět v poledne silnej bujón s nudlema nebo krupicí a v neděli paštičky s ragů nebo pstruha na modro a potom pořádnou pečeni nebo upečený kuře s novým bramborem a hráškem a míchanej salát a nakonec delikátní moučník, soufflé s meruňkovou příchutí nebo čokoládovej nákyp nebo tak.

Farář sledoval ten výčet požitků s vyvalenýma očima: „Bravo, bravo, matičko,“ zazubil se nadšeně, „mohl bych vás poslouchat celé hodiny… Sbíhají se mi sliny v puse z toho vašeho menu…“

Teta ukryla radostné pohnutí za vážným plánováním, které již věnovala chátrajícímu hospodaření na faře:

„Všecko je to přeci venku na zahradě,“ řekla. „Zelenina a kuřata a vajíčka a máslo přijde na venkově lacino a panský jídlo se tu

138$

dá pořídit skoro zadarmo… Jenom maso, to je potřeba si pohlídat a koukat pánům řezníkům na prsty, na to já jsem zvyklá..

Zdálo se, že hustopečského faráře účastná horlivost jeho návštěvnice velmi rozveselila. Přešel ke kredenci a naplnil dvě skleničky selskou režnou:

„Tak na to si přiťukneme, matičko,“ zasmál se laskavě a obrátil do sebe skleničku na jeden hlt. Když ho Teta poslušně napodobila a také vyprázdnila pálenku jedním lokem, farář se na ni zkoumavě zadíval, jak tu sedí s holí a taštičkou vzpřímená, ale zřetelně rozrušená:

„Přijela jste zdaleka, že…,“ zeptal se.

„Samozřejmě z Vídně, s dovolením,“ opáčila.

„Asi se podívat na starou vlast a navštívit milé příbuzenstvo,“ ptal se.

„Ale důstojnej pán přece ví…,“ odpověděla.

Farář na to neodpovídal a vypadalo to, že přemýšlí. Potom si odkašlal a zvolil pracovní tón, poprvé v tomto rozhovoru:

„A čím vám mohu posloužit já, paninko…“

Teta nechala chvíli uplynout mlčky. Nejen obličej zarudlý pálenkou, ale i hlas jí začal pomalu ztrácet barvu:

„Já jsem s dovolením přijela z města, sloužit důstojnýmu panu farářovi, jak to důstojnej pán sám chtěl..

Hustopečský vikář překvapeně zamrkal. Ostrý sluneční paprsek mu rušivě zatápal po obličeji:

„Mně sloužit?“ zeptal se a zastřel si oči rukou. „Jak jste probůh přišla na takový nápad, a až ve Vídni?… Jakpak se vůbec jmenujete, matičko?“

Nyní si i Teta zastřela oči před slunečním paprskem, přičemž si rukou zakryla půlku obličeje:

„Důstojnej pan farář přece ví, jak se jmenuju,“ zakoktala a rty se jí najednou roztřásly.

„Jak bych to měl vědět, moje milá,“ řekl duchovní a do jeho dobromyslného vesnického tónu se vmísila první netrpělivost.

139$

Teta sklonila hlavu jako málo nadaná školačka, která se jen s námahou soustředí, aby pochopila učitelovu otázku. Potom tvrdými, úsečnými slabikami řekla:

„Důstojnej pan farář Mojmír Línek mně, svý tetě jménem Teta Línková, přece s dovolením napsal do Vídně dopis na adresu mýho milostpanstva Arganovejch, ještě to nejsou ani tři týdny…“

Zatímco se přidušeným hlasem snažila ze sebe dostat tato slova, její roztřesené prsty vytáhly z taštičky synovcův neodvolatelně poslední dopis. Farář vážně zavrtěl hlavou a natáhl se pro něj. Než však začal číst, přejel si palcem a ukazovákem špatně oholenou farářskou bradu, až bylo slyšet štětinaté zachrastění: „Ale já se přece vůbec nejmenuji Mojmír Línek,“ řekl konečně, po jistém váhání, jako by to nebylo jasné hned od začátku, „nýbrž Otokar Janků, a do Vídně jsem nikomu žádný dopis nepsal…“

Teta vyslechla ta slova bez hnutí. Seděla pořád ještě strnule a vzpřímeně, jak se patří v přítomnosti posvěcené osoby. Dvakrát nebo třikrát pohnula rty, které však nedokázaly vyslovit žádné slovo. Farář se na ni tázavě podíval. Ona však jeho pohled opětovala ještě mnohem tázavěji, lze-li to tak vyjádřit, jako by zbývala alespoň maličká naděje, že Otokar Janků se ponenáhlu rozpomene a připustí, že je Mojmír Línek. On však pomalu, ale neustále vrtěl hlavou, přivřel oči, rozladěný slunečním paprskem stejně jako touto záměnou. Zasněně a roztržitě snad desetkrát zamumlal: „Línek… Línek… Línek…“ Protože však nenásledovalo žádné vysvětlení, pozdvihl s hlubokým povzdechem ten nádherný kaligrafický dopis a dočetl si ho se svraštělým čelem, pozorně, ale viditelně nechápavě, až do konce. Když byl hotový, položil epištolu na stůl a přihladil ji velkou bílou rukou, jako by chtěl z papíru setřít všechno podezřelé:

„Pomozte mi, matičko,“ poprosil, jako by byl unavený marným hádáním. „Co je to za divného duchovního, ten pán…

140$

Jakého osmdesátiletého předchůdce myslí?… Můj předchůdce umřel v padesáti a já sám jsem v Hustopečích farářem už dvanáct let… Nerozumím z toho všeho jedinému slovu, milá paní… To bude nějaká zatraceně trapná historie… Jo jo, mezi našimi kolegy jsou všelijací ptáčci, s tím jsem už taky udělal zkušenost, bohužel…“

Teta beze slova natáhla ruku po dopisu, vzala si ho a jako drahocennost ho opatrně uschovala do taštičky k ostatním. Janků však zamyšleně vstal a pevným krokem přecházel sem a tam po své farářské světnici. Husté černé obočí měl svraštělé a špulil dolní ret. Zdálo se, že úplně zapomněl na návštěvu, která strnule a bez hlesu seděla u stolu. Až v poslední chvíli si všiml, že tělo staré paní se naklání stranou a jen jen spadnout ze židle. Přiskočil, zachytil Tetu a odvedl, nebo spíše odvlekl ji k pohovce, na kterou ji uložil. Bránila se té pomoci:

„Důstojný pane… S dovolením… Ne, ne… Už to bude dobré… Tolik se stydím… Hned půjdu… Nebudu rušit…“

Ale ani Tetina mocná duševní energie nestačila překonat slabost, kterou vyvolal úder poznání. Na pár okamžiků ji opustily smysly. Ale ještě ze mdlob horlivě zašeptala:

„Moje taštička… S dovolením… Důstojný pane.

Janků přinesl z ložnice lahvičku kolínské a svlažil trochu Tetino bledé čelo. Chtěl jí také uvolnit vysoko upnutou blůzu, ale to se mu nepodařilo, protože se začala bránit. Dojímala ho stříbrná brož a šňůrka korálů, kterou měla stará paní kolem krku. Zatímco se o ni staral, jeho rty se neustále pohybovaly. Slova se nedala rozpoznat. Znělo to jako „najít“ a „chytit“.

Po třech minutách se její dech uklidnil a Teta Línková usnula vyčerpáním. Tak se tedy stalo, že si mohla na krátkou odpolední hodinku odpočinout na faře v Hustopečích, kde doufala konečně najít dlouhý čas spočinutí, zatímco vedle ní seděl vysvěcený kněz a pečoval o ni. Jenže to nebyl ten pravý.

141$

Farář Otokar Janků zavedl Tetu do místního hostince, aby jí zaprvé nechal přinést horkou kávu s mlékem a koláčem a za druhé aby zahájil dotazování na toho pochybného božího muže a autora podivných dopisů. Teta samozřejmě nebyla nijak nadšená veřejným projednáváním svého bolestivého tajemství. Naplňoval ji palčivý stud. Nejraději by zmizela z Hustopečí i z celého světa. Současně ji však, v rozporu s palčivým studem, trýznilo temné nutkání „najít ho“ a konečně si po věčnosti úzkostných nadějí a rozmazlovaného sebeklamu zjednat bezohledné jasno.

V tu dobu se tu v odděleném salonku obvykle scházívali hustopečští notáblové na pivo a partičku taroků nebo mariáše. Dnes se ovšem vzhledem k zajímavé události, která se tu z ničeho nic objevila, vzdali hry a obklopili stůl pana faráře a jeho hosta. Hostinský ochotně poukazoval na různé stopy. Před několika týdny se prý do této místnosti dostavila k obědu společnost duchovních a seminaristů z blízkého Brna. Pánové byli na pěší výpravě po kopcích, projevili velký apetýt a do posledního zbytku vyjedli veškeré zásoby uzeného s knedlíky a zelím v domě. Jeden z nich, veselý čtyřicátník s pleší a kostěnými brýlemi, třeba mohl být tady matiččin synovec. Jako nejstarší a nejchytřejší měl hlavní slovo a nepochybně byl vedoucím výpravy. Zatraceně zábavný člověk, to mu tedy musí hostinský přiznat, přestože nečekal, že zrovna z jeho úst uslyší takové vtipy a anekdoty. Ale papír, pero a inkoust, jak se ptá tady náš pan farář, to si nikdo z těch pánů u stolu nevyžádal. Tyhle psací potřeby chtěl jindy, ne o mnoho později, jeden pán, který tudy projížděl sám, a to po obědě, měl hovězí gulášek s bramborem a masopustní koblihy. Jestli byl ten dotyčný klerik, to hostinský nemohl zjistit. Ten pán neměl kolárek, ale podle ostrých rysů v obličeji mu připadal spíš jako nějaký umělec, hudebník nebo herec. Třeba to byl spisovatel, když během jídla popsal nejméně tři celé stránky. Rozhodně však zasmušilý člověk, uzavřel hostinský své líčení. Teta

142$

mlčky poslouchala. Její jasné oči pozorně spočívaly na každém mluvčím a putovaly dál, jakmile se slova chopil někdo jiný. Ve vylíčení hostinského se zdál synovec někdy docela blízký, potom se však zase stáhl do neurčitá a neuchopitelná, jak bylo jeho starým zvykem.

Shromážděná hustopečská honorace - byl tu i starosta, lékárník a učitel Hvižď - patřila vesměs k mladší generaci. Nevěděli už nic o rodině Línkových, jež tu před desetiletími sídlila. Tetina švagrová, synovcova matka, zemřela již za světové války, která vyryla nepřekonatelný příkop mezi dávnověkem a dobou historickou. Pro většinu hustopečských obyvatel začínaly světové dějiny až založením nového státu ve Versailles a všechno předcházející patřilo do šera legend a pověstí, přestože jejich dozvuky ještě sami zažili. Honorace se tedy na radu mladého učitele Hviždě rozhodla přivolat na pomoc pana Markuse Prossnitzera.

Markus Prossnitzer býval majitelem jediného a velmi výstavného obchodu smíšeným zbožím na náměstí. Nyní již dlouho vedl obchod jeho vnuk, i ten už zešedivěl, protože Markus Prossnitzer měl devadesát tři let. Svůj obchod otevřel ve válečném roce 1866, a vytvořil tak jakousi patricijskou starožitnost, na kterou byli v Hustopečích patřičně pyšní. Čiperný stařík stále ještě za hezkého počasí půl dne vysedával před obchodem nesoucím jeho jméno a poznával všechny kolemjdoucí podle chůze, protože světlo jeho očí už téměř vyhaslo. Postavení veledůležité osoby mu však nepropůjčovala jen vážnost nejstaršího muže a obchodníka v obci. Měl k tomu takřka zázračnou paměť a znalost lidí. Markus Prossnitzer byl živou kronikou, pozemkovou knihou, matrikou i úmrtní knihou Hustopečí. Bylo by však chybou myslet si, že byl po způsobu starých lidí stále jen obrácen do minulosti; ba ne, nepovažoval za zbytečné ranní noviny z blízkého zemského hlavního města ani rozhlasové zprávy z celého světa. V obci ani v širším okolí nemohlo upadnout stéblo, aby se

143$

o tom slepý a nedoslýchavý kmet nedozvěděl, nezařadil tu událost do skladiště svých vědomostí a řádně ji nezakatalogizoval.

I dnes v tuto hodinu slunil svůj holý hnědý želví obličej před obchodem se smíšeným zbožím, který stál na skromném rynku naproti hostinci. Mladý učitel byl vyslán, aby starce pozval z jeho lavičky do salonku. Hvižď, čiperný chlapec, byl rebel, jak odedávna vyžaduje rozdělení rolí na venkově, a jeho podání, radikální stížnosti a lidumilné projekty zaměstnávaly různé úřady. A jak tomu často bývá u buřičů a spiklenců, byl současně i velmi zvědavý. Opravdu potěšen přerušením venkovské jednotvárnosti proto přičinlivě spěchal k protějšímu krámu se smíšeným zbožím. Chodící kronika Hustopečí milovala nade vše, když ji lidé využívali. Za chvíli se už kmet zavěšený do rozčileného učitele šinul do salonku. Hostinský mu přisunul pohodlnou lenošku a přinesl čtvrtku červeného vína:

„Pane Prossnitzer,“ zakřičel hlasitě, „copak víte o rodině Línkových… Rozumíte mi?… Línek, L jako Ludmila.

Slepcovy zamžené oči zatékaly okolo. Potom se dutým, pisklavým hlasem zeptal:

„Jak to, Línek, jakýpak Línek?… Kdopak z těch Línkových ještě žije?“

Učitel bažící po senzaci vysvětloval:

„Nějaká Línková přijela z Vídně, pane Prossnitzer, dneska poledním vlakem…“

Prossnitzerův želví obličej nazlobeně zestonásobil síť svých vrásek:

„Že dnes přijela poledním vlakem nějaká dáma, to mi nemusíte říkat, pane Hvižď, to já vím… Ta dáma je Línková?… Moment, prosím… Musím si ty Línkový vypočítat.

Řekl to, jako by vzpomínání nebyla intuitivní, nýbrž matematická duševní činnost a paměť byla nějaký mechanický počítací stroj, který je potřeba jenom správně nastavit, aby došel k požadovanému výsledku. Začal pokyvovat hlavou a vsedě

144$

přešlapoval z nohy na nohu jako tkadlec u stavu. Po třech soustředěných minutách vytasil ze zásobníku celý případ:

„Línek, Línek,“ zazpíval hrdě, „ten barák stával mezi Kašparem a Schubrtem… Dnes tam stojí hasičáma… Myslím ještě v osmdesátých letech… Deset jiter polí, ječmen, oves, zemáky, nic zvláštního, tři krávy… Starý Línek si vzal Kašparovu třetí dceru a věnem nedostal nic… Šest dětí měli, samé holky, ne, pardon, taky jednoho kluka… Špatný hospodář, pil, prodal pozemky obci, tenkrát v pátém roce, špatně prodal, córes, dluhy, mizerné hospodaření..

Farář Otokar Janků, který tomu prozpěvování naslouchal s napjatým výrazem, se nyní vmísil:

„A ten Línek měl jediného syna, pane Prossnitzer, viďte?“ Devadesátník se uraženě zaklonil a ohradil se:

„Já nepotřebuju pomáhat, důstojnosti, Bohu chvála… Já mám ještě všech pět pohromadě…“

Souhlasné mručení odměnilo tento namyšlený projev kroniky. Tisíc záhybů v Prossnitzerově tváři se poskládalo a zase uvolnilo. Jako by celá síť vrásek dýchala. Kmet si zřejmě vypočítával Tetina synovce, abychom použili jeho slov. I bezzubá ústa se při tom pohybovala. Pojednou však jeho hlásek triumfálně vypískl: „Línkův syn… Študent… Podporovaný vysokou protekcí… Docela přesně ho vidím… Takový mladý člověk v dlouhém taláru, nebo jak se to jmenuje…“

Jeho zamžené oči zatékaly kolem. Síť vrásek se pokusila o úsměv. Markus Prossnitzer je ještě jura. Neexistuje žádná otázka ze současnosti nebo minulosti, která by v jeho paměti přišla vniveč.

„Seminarista, nebo kněz?“ zakřičel mu farář do ucha. Prossnitzer se rozčileně zakolébal a přešlápl na neviditelném stavu:

„Jak to mám vědět,“ odsekl. „To není moje náboženství…

V tom já se nevyznám

145$

Teď si poprvé vzala slovo Teta:

„A milostpán Prossnitzer viděl synovce Línka osobně a znal ho, s dovolením…“

„Co znamená znal,“ zamlaskala kronika. „Chodil k nám do kšeftu a nakupoval a neplatil… Takové duchovní osobě se nesmí říkat ne… V naší pokladní knize z té doby ještě budou ty pohledávky zapsané…“

Teta se zachvěla novou nadějí. Obchodník Prossnitzer neodmítal dát jejímu synovci zboží, protože duchovní osobě se nesmí říkat ne. Jestli Mojmír přijal svěcení, není ještě všechno ztracené. I ona se teď ptala hlasitěji, než obvykle mluvívala:

„Pan Prossnitzer teda ví, že synovec Línek je duchovní…“ Hustopečská kronika vyprázdnila svou čtvrtku červeného. Stařecká hlava unavená pitím i námahou se skláněla čím dál hlouběji. Nohy se zklidnily. Neviditelný stav zmizel. Markuse Prossnitzera se zmocnilo zasněné přemítání. Začal nejasně a plačtivě blábolit: „Madam ať požádá o audienci u císaře… Podání k civilnímu kabinetu… Znám tu cestu od minulého týdne… No jestli znám tu cestu, ve fraku a s klakem… Císař madam pomůže. Učitel Hvižď vyskočil, jako by ho kousla tarantule:

„Ale pane Prossnitzer,“ vykřikl rozhořčeně, „vám se to plete… Pletete si časy… Nežijeme už v monarchii, máme demokratickou republiku a brzy se dožijeme republiky sociální, kdybyste dovolil…“

Na to však kmet zneklidněl a začal se zlobit:

„Dovolil… Dovolil,“ mumlal si vzdorovitě. „Nic se mi neplete… Já vím, co vím, na to nepotřebuju žádné advokáty ani učitelské… Jestli znám tu cestu ve fraku a s klakem… Napřed podání na kabinetní kancelář a potom audience… Copak jsem nebyl na audienci minulý týden ve čtvrtek?“

„Pane Prossnitzer, co to tady povídáte, takový vzdělaný člověk jako vy,“ naříkal učitel Hvižď. Hlava kroniky však už klesala na prsa:

146$

„Já chci domů,“ řekl Prossnitzer.

Starcova únava učitele usmířila. Starostlivě devadesátiletého muže převedl na druhou stranu a předal ho jeho obstarožnímu vnukovi a nástupci. Notáblové si však povzdechli.

„Taky už stárne, náš pan Prossnitzer.

V Tetině duši, která se rychle zotavila, probíhal podivný proces. Slova prastarého muže o „duchovní osobě“ se v ní ujala s překvapivou klíčivou silou. Markus Prossnitzer synovce opravdu viděl v kněžském rouchu, takže její velký životní plán ještě není zničený. Dokonce se do určitého stupně naplnil, neboť vysvěcení představovalo nejen její vlastní zásluhu, ale navzdory špatnému charakteru vysvěceného ponechávalo stále ještě otevřené možnosti šťastného konce. K takovým myšlenkám se nezdolná Teta upínala ze všech sil. Zdálo se, že již překonala zdrcující zklamání toho dne. Hodný pan farář Otokar Janků ji potom odvedl na dráhu. Během dlouhé chůze Teta neustále koktala pokorné omluvy kvůli námaze a nesnázím, které důstojnému pánovi připravila svou neočekávanou návštěvou. Veškerému hovoru o svých skutečných úmyslech se však s velkou obratností vyhýbala. V tom byla už zase jako dřív, nestrpěla ničí účast na svém svatě mrzkém tajemství. Farář si toho zřejmě brzy povšiml, protože ani on už nestáčel hovor na svého pochybného kolegu a spolubratra. Když už byli poblíž malého nádraží, Janků se obrátil na Tetu:

„A vy se teď chcete vrátit zpátky do Vídně, matičko..

Teta se zastavila. Až v tom okamžiku si docela jasně uvědomila, že se nesmí ostudně vrátit a všechno zbaběle zastírat a že už musí zjistit plnou pravdu:

„S dovolením,“ řekla, ,já nepojedu do Vídně, ale do Prahy…“

Otokar Janků na tu volbu povzbudivě kývl, jako by věděl, že jeho návštěvnice stojí na obtížném rozcestí:

„Chápu vás, matičko,“ mínil. „Do Prahy máte navíc rychlejší spojení a přímý přípoj.“

147$

Ve stoje napsal pár slov na svoji vizitku. Ať ji Teta odevzdá v Praze u uršulinek. Představená jí obstará slušné ubytování. Ještě patnáct minut museli čekat na vlak. Když už se k nim po vedlejší trati přibližovala podsaditá supící lokomotiva, vzal Janků Tetu za ruku a řekl:

„Buďte rozumná, matičko, tam v Praze… V mém povolání člověk klopýtne snáz než v jakémkoliv jiném, a nejsou to ti nejhorší, kteří klopýtnou… Ale když se někdo upřímně snaží pozvednout, bude mu pomoženo.

Teta naprosto sdílela jeho mínění.

148$

«Kapitola sedmá»

Otec lži

Teta dostala v pražském klášteře uršulinek maličkou komůrku. Matka představená byla dokonce tak dobrotivá a poskytla ji audienci, při níž se staré služebné vyptala na její záležitosti ve městě a laskavě jí nabídla pomoc. Teta poděkovala po svém způsobu pukrletem a se sklopeným pohledem řekla, že její záležitosti jsou čistě privátní a rodinné povahy. Nepotřebuje při tom využívat pomoc důstojné matce představené. Zatímco skromně mumlala toto odmítnutí, moc dobře věděla, jak si tím ztěžuje svou úlohu. Bělovlasá řeholnice - impozantní milostpaní v klášterním oděvu - by mohla během jediné hodinky zjistit, jestli se v různých diecézích po republice nenachází duchovní pastýř jménem Mojmír Línek a kde nyní vykonává službu. Ale to bylo právě ono. Ničemu se Teta nepřála vyhnout toužebněji, než aby se duchovní místa zabývala výše zmíněnou choulostivou otázkou. To jí přece opravdu nelze zazlívat. Jestliže synovec zhřešil proti církvi neméně než proti své tetě, ona sama by upadla do podezření, že je jeho spřeženkyně, ba že schvaluje takové strašlivé náboženské rouhání. Komu by mohla vysvětlit, že pracovitá žena třicet let lehkověrně drží nad vodou podvodníka, jen aby si zajistila šťastné pokračování svého života na nebesích? V očích přísně smýšlejících lidí by byla nepochybně zavržena spolu s ním, laskaví by ji zase považovali za tu nejsměšnější hlou-149$

pou husu, jakou kdy země nosila. Musela by pak volit jen mezi pohoršeným ohrnováním nosu a hlomozným výsměchem. Když pomyslela na ty strašné chvíle na faře v Hustopečích, prudce se začervenala až po kořínky vlasů a na čele jí vystoupily krůpěje potu. Sama už nechápala to zmatení smyslů, které jí z Otokara Janků vykouzlilo Mojmíra Línka, když přitom Otokar Janků neměl očividně ani tu nejmenší podobnost s Mojmírem Línkem, jestliže vzala v úvahu vzpomínku na chlapce a na fotografii mladého kněze.

Tak nyní Teta každé ráno v brzkou hodinu vycházela z domu hledat svého synovce. Ale toto její hledání mělo ještě i teď protismyslný a odročující charakter. Začala totiž své vyptávání na Mojmírově nejstarší adrese, tedy v obráceném pořadí. Dělala to hlavně proto, aby se jí potvrdilo Mojmírovo kněžství, k čemuž se jí stará bydliště zdála bůhvíproč užitečnější.

Za pomoci hůlky se kolébala a cupitala dlouhými ulicemi hlavního města až do vyčerpání. Hluboko zadřená spořivost (na co ještě šetřit!?) jí dovolovala použít tramvaj nebo autobus jen pro ty nejvzdálenější trasy. Často byla tak unavená a nohy ji pálily tak pekelně, že by se uprostřed proudu lidí nejraději posadila na dláždění. Současně však cítila nad tou únavou a bolestí podivné uspokojení, jako by tím začínalo splácení onoho nebesky vysokého dluhu, který synovec i jejím jménem navršil. Vešla do vrat mnoha domů, nových i starých, klepala na domovníky i domovnice, stoupala po schodech do pátých a šestých pater, hledala jména Mojmírových dávných domácích a žádnou z nich už nenacházela. Bylo to bloudění labyrintem synovcova dávno minulého života, v němž se už nedalo najít ani jediné zastavení. Teta přesto tu a tam zazvonila u cizích dveří. Nikdo nic nevěděl. S bušícím srdcem se přemohla a vešla do farní kanceláře kostela ve Strašnicích, poblíž velkých hřbitovů. Bylo to Mojmírovo první místo mladého kooperátora, v některých dopisech si trpce stěžoval na spoustu pohřbů a řečí nad hrobem i na ústrky

150$

od starších pánů. Bože můj, vždycky a všude si trpce stěžoval a nikde nenašel místo, kde by nenarazil na zarputilé nepřátelství a vychytralá spiknutí proti své osobě. Ve strašnické farní kanceláři dostala odpověď, která oživila její kolísající naději. Je prý docela možné, že v posledních dvaceti letech působil u zdejších oltářů a při pohřbech nějakou dobu mladý kněz toho jména. Muselo by se začít hledat ve starších zápisech, které momentálně nejsou po ruce. Ať si paní přijde za dva dny. Teta už nepřišla.

Pusté narozeniny, hořký velikonoční týden, zlé velikonoční svátky přešly, než Teta udělala, co měla udělat hned. V úterý se vypravila navštívit dům v jedné ulici v předměstské čtvrti Nusle, odkud jí došel předposlední synovcův dopis. Na rozdíl od tristních obstarožních činžáků, v nichž pátrala doposud, to byl docela nový dům, odpudivě slučující nejmodernější architekturu s předměstskou ubohostí. Toto synovcovo poslední známé bydliště vypadalo jako zmateně seskládané z několika dlouhých a úzkých betonových škatulí. Hrdopyšně se blýskalo holým kovem a sklem. Nejvíc však Tetě vadila okna, která nebyla stojatá, ale tvořila nízké ležaté obdélníky, podobající se neupřímným štěrbinám úzkých očí. Copak za takovými okny mohl bydlet kněz?

Vrátný se přesně hodil k domu. Nevypadal jako ti samorostlí domovníci, šourající se v pantoflích, ale nosil sportovně upnutou uniformu a jakousi úřední čepici. Na Tetiny ostýchavé dotazy odpovídal se strohou přísností, aniž by se na ni podíval:

„Kdože, Línkovi… Pokoj, kuchyně, šestý patro… Výpověď už přede dvěma měsíci… Odstěhovali se.

Že se jeden synovec v ústech vrátného najednou proměnil v množné číslo, to byla nová rána do Tetiných prsou, kterou její vědomí nedokázalo hned zpracovat:

„Kam odstěhovali, s dovolením…,“ zeptala se.

Pohyb vyšportované ruky do prázdna:

„Co já vím… Možná na druhou stranu… Nenechali žádnou adresu… Asi vědi proč.

151$

Teta vytáhla minci a vtiskla ji domovníkovi do dlaně. Ruka mechanicky sevřela peníz, muž však jako by to nebral na vědomí. Nebyl ani o fous příjemnější. Teta se lichotivě zeptala:

„Mohla bych se přece jenom nějak dozvědět nový bydliště toho pána, je to moc důležitý, jestli můžu prosit.

„Jděte na policii,“ poradil jí jednoslabičný strážce neméně jednoslabičného stroje na bydlení a odvrátil se. I ono pochybné slovo „policie“ znamenalo jen další tupý úder. Teta však už nad ním dlouho nehloubala a spěchala s hluboce rozbrázděnou tváří ulicí o pár domů dál, až k onomu číslu, kde se podle rozpočtu, který svého času dostala, musela nacházet stavební firma Karel Fasching. Před pár týdny tam nechala přes Vídeňskou banku poukázat celých pět stovek. V tmavé chodbě vytáhla zohýbané brýle a s horečnatým zanícením četla tabulky partají od začátku do konce a shora dolů. Ani stopy po nějakém architektovi Karlu Faschingovi. Vysíleně se opřela o zeď a přemýšlela, jestli by nebylo lepší odjet nejbližším vlakem domů. Nepřekročitelné hradby ležely mezi ní a synovcem a ona při budování těch hradeb pomáhala vlastníma rukama. Nebylo na čase přiznat si prohru a trpělivě čekat na přísný boží odsudek? V mysli jí znělo slovo policie. Dobře věděla, že policie má všude úřadovny, kde se dá zeptat na bydliště kteréhokoliv občana ve městě. Cožpak ale přísný domovník té bezcitné výstavnosti nenaznačil i druhý a nebezpečnější význam slova policie? Možná je synovec něco víc než jen rouhač, proti kterému zahájili soudní řízení před božskou spravedlností. Možná patří k lidem, o které má policie živý zájem, a ona, odpovědná příbuzná, by se dotazem zapletla do nějaké ošklivé historie. Kdo by se tváří v tvář takové možnosti odvážil zajít na policii? Opravdu jí nezbývalo nic jiného než se s tím smířit, vzdát se, vrátit se domů, navždycky opustit svůj velký životní plán. Teta už nemohla ani jít. Poprvé v životě si vzala taxík. Tato lehkomyslnost byla nejenom symbolem rezignace, ale dala se už považovat za příznak morálního rozkladu, který následuje po zhroucení plánu.

152$

Příštího dne však znovu stála v téže ulici, sama nevěděla proč. Tentokrát však jako by jí spadly šupiny z očí a ona se divila, kam včera ty bystré oči dala. Zlatým hůlkovým písmem na Tetu civělo jméno „Karel Fasching“, a to z vývěsního štítu krámu s koloniálním zbožím a lahůdkami, nacházejícího se v domě, kde včera hledala stejnojmenného stavitele. Váhavě vešla do obchodu. Ostrý zvuk zvonečku na dveřích jí varovně zaklinkal do uší. Majitel měl maličký knírek a ohromné břicho, které hrozilo odtlačit prodejní pult. Jeho baryton melodicky přivítal zákaznici:

„Kompliment, madam, jdete si koupit svačinku… Docela čerstvá šunčička, dámo, nakrájíme vám ji… Nádherné velikonoční počasí letos, zato v máji bude ošklivo… Madam je tu u nás cizí…“

„Tak teda deset deka šunky,“ zamumlala Teta v rozpacích. Kolos začal o sebe brousit dva dlouhé úzké nože:

„Já tu nemám žádný mašiny,“ oznámil, „všecičko ručně… Já to dělám s citem, to pak hned lepší chutná…“

Teta trochu sklonila hlavu a pokračovala nejistým hlasem: „A pán je sám pan Fasching?“ zeptala se docela tiše. Břicháč zafuněl:

„K službám, madam… Já jsem svůj vlastní personál… Samotnýmu to jde nejlíp, to já vždycky říkám…“

Teta se povzbudivě usmála, jako by plně sdílela jeho přesvědčení:

„Ale tady v domě bydlí ještě pan architekt Fasching, viďte, nějakej příbuznej tuhle pana Faschinga, nejspíš pan bratr…“ Fasching dotčeně přestal brousit a sonorně vysvětloval: „Omyl, dámo… Já jsem sám na světě, jak mě tu vidíte… Žádná žena, žádný děti, žádnej bratr, žádná sestra, stoprocentní starej mládenec… Jenom jednoho synovce z druhýho kolena mám v Chicagu, to je poslední Fasching na světě kromě mne…“

153$

Po tomto přiznání našpulil lahůdkář odulé rty, jako by chtěl zapískat. Teta však odvrátila hlavu a zašeptala:

„Tak žádnej pan architekt Karel Fasching tady v domě není…“

Fasching, který elegantně jako cellovým smyčcem přejížděl nožem po šunce, nechápavě vzhlédl:

„Co to pořád máte s tím architektem Faschingem, dámo…? To jste si ho našla ve snáři…?“

Teta zdvihla hlas a úsečnými slabikami řekla:

„No dovolte, poslala jsem peníze panu architektovi Faschingovi… Já jsem totiž Teta Línková z Vídně..

Odložil nůž a přerušil ji:

„Tak to jste vy, milá dámo, to jste vy…“

Teta na to, aniž vzhlédla:

„Můj synovec, totiž Mojmír Línek, mi kvůli tomu napsal a poslal mi zároveň plány a účet od pana architekta, tak jsem holt zašla ve Vídni do banky kvůli tý záloze pět stovek na opravy…“

„Tak to račte dál, madam, jestli smím prosit,“ zafuněl kolos a břichem drobnou Tetu postrkoval do vedlejší malé místnosti, až po strop zaplněné láhvemi vína a konzervami. Zatuchle to tu páchlo po muškátovém oříšku a octě. Teta se musela usadit na stoličku, zatímco hlasitě odfukující muž se nad ní tyčil jako pohoří: „Tak to jste vy, dámo, to vy jste tu záležitost urovnala… Podívejme, teta pana synovce, a není to žádnej švindl, ona opravdu žije, aspoň pro jednou nelhal… Kdyby ty peníze nedošly, na mou duši bych ho nechal hned další den zavřít… Kvůli podvodnýmu vylákání, nebo tak něco…“

Teta hleděla na Faschinga se zakloněnou hlavou jako člověk, který stojí příliš blízko nějaké věže: „Synovec nezaplatil svoje nákupy u pana Faschinga,“ zeptala se vzpomínajíc na to, co se dozvěděla od Markuse Prossnitzera. Pan Fasching se však s pobavenou ironií zachechtal:

154$

„Nákupy, milá paní…? O tom bych vůbec nemluvil… Já mám pro svoje zákazníky slabost… Kolika hospodyňkám tady z okolí dávám na futro!… Chodějí si pro zboží na knížku a já se neptám na peníze třebas rok, když to jinak nejde… Ale pan synovec, milá paní, to nebyly obyčejný dluhy, to bylo vylákání, podvodný sliby a tak… Já jsem samostatnej mužskej, bez příbuznejch, ale pořádek musí bejt a blbce ze sebe dělat nenechám a už vůbec ne od takovýho chytráka a namyšlence, od někoho, kdo má sám máslo na hlavě…“

Poslední slova Tetě hnusně doznívala v uších. Pořád ještě se zakloněnou hlavou se nesměle zeptala:

„A za co, s dovolením, dostal synovec od pana Faschinga ty peníze…?“

Faschingův tučný obličej nabyl výrazu chlípného pohoršení. Odulé rty pod maličkým knírkem se znovu vyšpulily. Zamrkal a zeslabil hlas:

„Paní Línková, já se vás neptám, co to bylo za historii s architektem, nechci o tom nic vědět, nechci se do ničeho zaplíst… A vy se zase neptejte mě na moje příhody, jestli můžu prosit, já jsem člověk bez rodiny a každej mužskej má svoje slabosti a svoje libůstky… Váš synovec si myslel, že si s mými slabostmi a libůstkami může zahrávat, a já jsem mu naletěl, člověk jako já však naletí jenom jednou v životě… Už o těch slibech a vylákání nebudeme mluvit, ty patří do kriminálu…“

Fasching mluvil jako někdo, kdo ze studu skrývá v temnu pochybné plány, kterým sedl na lep v jinak bezúhonném životě, současně však nedokáže docela skrýt skličující pocity, kterými ho myšlenka na ony sliby naplňuje. Teta vstala:

„A teď je u pana Faschinga všecko vyrovnaný,“ povzdechla si a byla v obličeji celá rudá.

„Ještě malej zbytek, vážená,“ řekl opatrně, „ale s tím vás nebudu obtěžovat, takovej já nejsem…“

155$

„Možná bych mohla i tohle…,“ zaváhala Teta, „kdyby mi pan Fasching sehnal synovcovu adresu…“

Kolos pokrčil rameny.

„Vlastní teta tu adresu nezná, tak jak bych mohl já… Takoví lidi se najednou ztratí jak voda v kanále… A Praha je velký město…“

Teta se přemohla, aby její hlas zněl docela bezelstně:

„Pan Fasching by to třeba mohl nějak zjistit.

Tlusťoch zabalil šunku do voskovaného papíru:

„Já vám něco povím, paní Línková… Je to pravda, já vidím spoustu lidí, celej svět chodí k Faschingovi, a nejenom nakoupit zavináče… Podívám se, co pro vás můžu udělat… Zítra se za mnou zase zastavte.

Teta chodila v příštích dnech do krámu vždycky ve stejnou hodinu. Všeho ostatního pátrání zanechala. Obchod byl pořád plný zákazníků. Fasching na ni pokaždé odmítavě zakýval. Když se však vrátila potřetí, odtáhl ji navzdory četnému zákaznictvu do sousední místnůstky:

„No co byste řekla, moje milá? Včera se tu ke konci otvírací doby objevil osobně, pan synovec, a zkusil ze mne zase něco vydyndat… Dělal jsem, jako by mě to zajímalo, a nějakou maličkost jsem mu dal, na váš ctěný účet, prosím… Pak jsem ho doprovodil domů, abych si byl tou adresou jistej, protože ústně mu nevěřím…“

Fasching podal Tetě lístek, na kterém byla čitelně napsaná Mojmírova ulice a číslo domu. Ona mu za to zaplatila jeho zálohu.

Té čtvrti se neprávem říká Nový Svět. Leží na návrší prastarého hradního okrsku na druhé straně řeky, uhnízděná mezi takzvaným Pohořelcem a bývalým posádkovým soudem. V minulých dobách se tu jarní vůně šeříků mísila s marciálními pachy blízkých kasáren, s kvasícím aromatem komisárku, olejovaných

156$

kůží a koňského hnoje z otevřené jízdárny. Tenhle Nový Svět dosud neustoupil ničemu novějšímu. Křivolaká zákoutí zchátralých domů jako by se tlačila ke zbourání. Daleko do kraje směřující rozvoj města přehlížel tuhle trouchnivinu s hrbatými střechami, červotočivými pavlačemi, špinavými dvorky a vyšlapanými dřevěnými schodišti. Na Novém Světě je nejlevnější nájem, protože i bydlení tady je jen do odvolání a ke zbourání, ačkoliv na historické půdě. Pražský lid na rozdíl od cizích obdivovatelů města nemá moc smyslu pro romantiku. Prchá od barokních průchodů a opěrných oblouků starodávných čtvrtí a dává přednost rozlehlým světlým předměstím s naskládanými betonovými krabicemi, z nichž jedna nedávno vzbudila Tetin nesouhlas. V nevysušených bažinách minulosti, jako tady na Novém Světě, žili už jen ti nejbezvýznamnější, zamračení maloměšťáci, pár bláznivých podivínů nebo ztroskotanců a zchátralců, kteří si nemohli dovolit lepší příbytky.

V jednom z těchto křivolakých domů Teta právě vystoupala po chatrných dřevěných schodech. Konečně stojí před těmi správnými dveřmi. Po desetiletích. Matným sklem proniká do chodby špinavé světlo. I bez brýlí však může přečíst dílo mistrovské kaligrafie, připevněné hřebíky na dveře:

„Redaktor M. Línek - odborník na propagandu.“ A pod tím menším písmem: „Zde se přijímají objednávky na verše k narozeninám, slavnostní proslovy, prospekty, inzeráty, náhrobní nápisy všeho druhu. - Astrologická poradna. - Žertovné předměty pro veselou společnost.“

Teta čte s velkou pozorností a podivným klidem v duši všechny ty artikly, které firma M. Línek nabízí. Tak, a teď ví všechno. Doposledka čekala s houževnatou vírou na zázrak, že se ze synovce nakonec vyklube kněz sice nehodný, ale přece jenom kněz. To dětinské očekávání se nyní jednou provždy zhroutilo. Tváří v tvář odborníkovi na propagandu, astrologickému poradci a prodavači žertovných předmětů pro veselé společnosti

157$

už nevěří na uskutečněné vysvěcení. Proč by ještě měla zdvihat ruku a uvádět do pohybu starodávné táhlo zvonku? Copak jí ještě něco je do tohohle redaktora M. Línka, syna opilce a nějaké cizí ženské? Do bezvýznamného kluka, kterého viděla jednou jedinkrát jako výrostka! Má se s ním nějak vypořádat!? To je právě ono. Neexistuje vypořádám po třiceti promarněných letech. Slova ani výčitky nikomu nic nevrátí a věřiteli ublíží víc než dlužníkovi. Od Zeleného čtvrtka jí táhne na jedenasedmdesátku. Není nejvyšší čas zachránit, co se dá? Nebyla by ještě někde nějaká možnost, jak se zajistit pro svou poslední hodinku a pro to, co přijde po ní? Hlavně pryč odsud! A zapomenout! Snad zapomene i pánbůh. Nebo přimhouří oko. Přes tyto chvályhodné pohnutky, které jí varovně tanou na mysli, nedokáže žádná síla na světě zastavit Tetinu ruku, která už pevným hmatem uchopila šňůru od zvonku a energicky za ni tahá. Za dveřmi se rozléhá vyzývavé zvonění.

Po malé chvíli jí otevírá žena. Je dost mladá, ještě ne třicetiletá, nedbale oblečená, trochu kulhá. Přes svoje nijak ošklivé rysy vypadá jako ztělesněná zatrpklost. Rukou nepouští kliku dveří, jako by byla urputně odhodlaná ne vpustit přes práh žádné věřitele ani soudní exekutory.

„Přejete si…?“ ptá se ostrým tónem, který zní zároveň zneklidněně i výhrůžně.

„S dovolením, chtěla bych navštívit pana Línka,“ říká Teta klidně a směle kolem ní projde do malé tmavé předsíně. Tak to je tedy druhá část „těch Línkových“, myslí si, tahle ubohá coura kulhavá, a možná mají čtyři děti. Slovo „navštívit“ mladou ženu zjevně uklidní. Otevře dveře a křikne nevlídně: „Kunčoft!“ Potom nechá Tetu vejít. Je to nízký, ale dost dlouhý pokoj. V okně na druhém konci se tísní překrásná vyhlídka, změť starodávných střech a štítů, přerušovaná vznosnými kvetoucími korunami, a za ní v modravé strašidelné říši jako mlžné obrazy kopule a věže matičky Prahy. Kdyby na to měl člověk náladu,

158$

musel by o tomto výhledu říct: „To je ale nádhera!“ Zato pokoj nádherný rozhodne není. Nemá skoro žádné „zařízení“ a ženě očividně nezáleží ani na čistotě. Pár rozviklaných holých židlí. U podélné stěny vpravo rozházená postel, ještě ani teď, v jedenáct hodin dopoledne, neustlaná. U druhé podélné stěny dva hrubé dřevěné stoly pokryté skladem zboží odborníka na propagandu, kaligrafickými nápisy, šprýmovnými pohlednicemi v dryáčnických barvách, obscénními obrázky, jaké se po nocích nabízejí v kavárnách a laciných lokálech, a oněmi na dveřích inzerovanými žertovnými předměty pro veselou společnost, jako jsou vybuchující cigára, pouzdra na cigarety, z nichž vyskočí čertík, třaskavé bonbony, magické zápalky, masky, papírové kloboučky a spousta podobných věcí. Dřevěná přepážka v jednom koutě svědčí o propagandistových fotografických zvětšeninách a podle štiplavého pachu i o pyrotechnických pokusech. Pravděpodobně se v temné komoře vyrábějí explozivní žertovné předměty. Z vedlejší kuchyňky však do pokoje proniká příval zápachu mizerného tuku, který přeráží všechno ostatní. Zhýčkaná Teta, pamětlivá čisťoučkých kuchyní svého života, ledově čerstvého čajového másla a bezvadného sádla, s nimiž byla zvyklá pracovat, se nemůže ubránit lehké nevolnosti. Ale ani na chudobu ještě nezapomněla. Jenže tohle tady není ani chudoba, nýbrž něco mnohem nebezpečnějšího, děsivějšího, čemu nerozumí.

Žena jí přisune židli. Potom se odklidí do kuchyně, z níž i přes zavřené dveře dál proudí mastný puch. Teta tiše sedí a pozoruje široká záda muže, pohrouženého do psaní u stolku před oknem s krásnou vyhlídkou. Ta záda a skloněná hlava dokonale přenášejí rozmach osvědčeného krasopisu. Právě takhle kreslil i dopisy pro mne, uvažuje Teta, tu spoustu dopisů. Vůbec se nediví, že mužova hlava není lysá, ale pokrytá hustými hnědými vlasy, které se v týle trochu kadeří. Tak ani ta pleš nesouhlasí, myslí si. Napsal mi, že za sebou vleče nohu, kvůli tomu hmy-159$

zímu bodnutí v Ohňové zemi. Tahle lež ho napadla, protože ona kulhá. Proč, proč? Bůh mě opustil!

Píšící muž, aniž by se otočil, se ozve příjemným, ba lichotivým hlasem:

„Promiňte, prosím… Jenom dvě minutky, hned budu hotový… Nemůžu to přerušit, nebo ztratím nit.

Mumlá si zpola zabraný do práce, zpola proto, aby zabavil návštěvu:

„Starověké perské město, biblické ženské jméno, čtyři slabiky, vyhynulý savec, moderní americký tanec… Sestavit takovou křížovku není lehké… Po dvanácté ji musím odevzdat do redakce novin pro hospodyňky, honorář deset korun. Máte vy vůbec ponětí, milostivá, když luštíte křížovku, kolik studia a školného to stojí, než se člověk naučí něco takového vymýšlet… Slavný přírodovědec, důležitá mírová smlouva na B, pět slabik.

Kdo jiný než Teta by měl mít ponětí o tom, kolik školného tohle zbytečné vzdělání stálo? Mlčí a trpělivě čeká, dokud muž konečně nestrčí křížovku do obálky a nevstane. Je dost velký a urostlý. Na rozdíl od ženy a bytu se zřejmě snaží o určitou umělecky nedbalou eleganci. Je dobře oholený, nosí hezkou, něžně šeříkovou košili a k tomu hedvábnou kravatu z těžkého hedvábí téže barvy s čínským vzorkem. Mužův zevnějšek dokazuje, že je zvyklý na sobě nešetřit. Jeho domácí oblek je z hnědého vroubkovaného sametu a vypadá docela nově. Teta nemůže pochopit, že ji jistá fotografie mohla kdy tolik oklamat. Neboť tohle tady je opravdu on, ten malý synovec v kuchyni u dvorního rady Slabatnigga, se vzpurně neposlušnými vlasy, klukovsky ohrnutým nosem, opuchlými štěrbinami úzkých očí. Hlavně ty opuchlé štěrbinovité oči! Čas tento poznávací rys ještě zvýraznil. To jenom Teta, nejhloupější z hloupých, si mohla myslet, že onen popotahující chlapecký obličej se může díky jejím příspěvkům na výchovu změnit ve svatého poustevníka, k němuž se sklánějí andělíčci, nebo i jen v bodrou farárskou tvář Otokara Janků.

160$

„Kdopak ke mně madam doporučil,“ ptá se nyní muž. „Jestli se nemýlím, bude madam pravděpodobně potřebovat nějaký pěkný nápis na hrob… Nebo se jedná o horoskop?…“

Ukáže pěstěnou rukou na astrologickou mapu visící nad tou neslušně zválenou postelí. Vypadá jako sluneční hodiny s nepřehlednými značkami a šipkami:

„To bych ale musel poprosit o přesná data,“ říká.

Ano, je to i ten hlas, který tenkrát tak skvěle deklamoval básně, ten hlas, který vlastně všechno zavinil.

„Nikdo mě k vám nedoporučil,“ říká stará kuchařka a sotva u toho pohybuje rty. Muž k ní přistoupí blíž. Jeho pohled, zprvu lhostejný, se začne pomalu plnit údivem a rychle pádícími myšlenkami. Teta z něho nespouští pomněnkové oči. Vtom muž najednou semkne nateklá víčka a odvrátí hlavu, jako by si chtěl něco nerušeně a poslepu domyslet.

„Tak ty jsi ten synovec,“ říká Teta stručně a jasně.

Jí, která jindy hovoří k celému světu pokorně ve třetí osobě, vyhrkne z nitra holé a tvrdé „ty“. Není to však žádné příbuzenské „ty“, nýbrž soudcovský zvuk, přísný a svrchu. Co se nyní děje, netrvá déle než třicet sekund. Muž nemůže mluvit. Začíná se potit. Velké kapky se mu perlí na čele a stékají po obličeji. Za několik okamžiků je mokrý, jako by přišel z lijáku. Jakmile však sáhne po kapesníku a utře si tváře, už se zase ovládá. Jenom koutky úst se mu ještě škubou jako ochromené hrůzou, oči však už jsou spokojené, začínají se usmívat, smát, zářit a svůdný hlas, plný už naprosto bezmračné nálady, radostně vyhrkne:

„Tetinka… Cože, tetinka… Já se snad zblázním… No ne, to je překvapení!“

Aby získal čas, aby přivolal pomoc, i když nejistou, otevře dveře do kuchyně a křičí:

„Pojď sem, Mášo… To bys neuhodla, kdo mě to navštívil… Moje tetinka, o které jsem se ti toho tolik navyprávěl…“

161$

Kulhavá se zastaví na prahu. Oči se jí lesknou pobavenou zlomyslností zeleně jako kočce:

„To je ale opravdu překvapení,“ volá, „tvoje tetinka tě přijde navštívit, a ty jsi jí sdělil naši vzácnou adresu… Ale promiňte, nebudu vyrušovat milující příbuzné, to se přece nedělá, že…“ Máša práskne dveřmi. Je však cítit, že se těsně za nimi zastavila a tiskne k nim ucho, aby škodolibě poslouchala. Mojmír šeptá: „Nic zlého si o mně nemyslete, tetinko… Jenom moje hospodyně, přirozeně…“

Teta moc nechápe, proč synovec považuje život na psí knížku za méně povážlivý než sezdané manželství. Chce jí pořád ještě něco předstírat? On se však zoufale rozhlíží po nějakém lepším sezení pro tetinku. Když nic nenachází, vytáhne z postele zmuchlaný polštář, natřepe ho s komickou horlivostí a vystele jím jednu ze židlí, kterou pak Tetě nabídne. Ta ho chladně odmítne: „Nebudu sedět, synovče,“ řekne.

„Jestli chcete stát, tetinko, pak já musím klečet,“ odpoví jí. „Nemluv nesmysly a řekni mi úplnou pravdu.“

Muž zalapá po dechu a chytne se za srdce, jako by to s ním zamávalo:

„Smilujte se, tetinko… Dopřejte mi trošičku času… Tohle radostně překvapení je příliš velké..

„Máš přestat s těmi nesmysly a říct mi pravdu, synovče,“ opakuje Teta neúprosně. „Čím jsi, synovče?“

Zajede rukama do kapes, jako by hledal nějaké vysvědčení o své existenci. Nic nenachází:

„Já, tetinko, já… začíná a hned zmlkne, neboť jeho pohled padne na obscénní fotografie, povalující se na jednom ze stolů. Jako zkušený jevištní umělec se přehraje ke stolu a překryje nemravné obrázky ranními novinami. Snad si tetinka ničeho nevšimla. Všimla, bohužel.

„Já jsem…,“ začne znovu, „vidíte přece, že nelenoším, že se starám o živobytí… Nemůžu za to, že jsou časy tak mizer—

162$

né a zejména pro duševní profese… Člověk nakonec dělá, co může…“

Širokým máchnutím ruky zahrne všechno to zpropadené zboží na stolech a povzdychne si:

„Myslíte si, že je to nějaká zábava, každou noc do pěti do rána hauzírovat s těmi krámy po kavárnách?“

Tetin obličej, ještě tatarštější než jindy, nepohnutě zírá na synovce. Podobá se tibetskému mnichovi:

„Já se přece s dovolením ptám, synovče, čím jsi… Jestli jsi vysvěcený, se tě ptám…“

Synovec se pousměje a prohrábne si bílou rukou husté vlasy:

„Na to není tak snadné odpovědět, tetinko,“ prohlásí zamyšleně, jako by to jemu samotnému nebylo docela jasné.

Teta z něho pořád nespouští oči.

„Chci vědět, jestli jsi zběhl předtím, nebo až potom?“

V tomto bodě rozhovoru se Mojmíru Línkovi vrátí veškerá obratnost a výřečnost. Několika pohyby se vyšvihne z jámy, kam ho uvrhlo leknutí, do oné nenapadnutelně nadřazené pozice, jíž se vyznačují jeho matoucí dopisy. Už se nepotí. Vezme Tetinu pravici do obou rukou. Vmáčkne Tetu něžně do židle, ta si toho málem ani nevšimne. Její oči teď visí na jeho velkých ústech: „Jestli chcete vědět pravdu, tetinko, tak mě musíte poslouchat, musíte mě nechat, abych se vypovídal…“

Zbytečný požadavek. Ani ji nenapadne ho přerušovat. On udělá několik kroků sem a tam, pohodí hlavou a ne bez půvabu potřese svou hřívou. To venkovské nemehlo z něho za moje peníze vyhnali důkladně, pomyslí si Teta. Potom se před ní zastaví, skloní se a tiše, skoro něžně promluví:

„Vy mě přirozeně máte za docela sprostého lháře a prohnaného podvodníka… Ale tetinko, ať tomu věříte nebo ne, naprostý opak je pravdou… Stojím tu teď před vámi jako lhář a podvodník, protože moje duše byla příliš upřímná, protože neumím

163$

lhát tak dobře jako stovky ostatních… Kdybych uměl lhát jen o trochu lépe, viděla byste mě teď v kolárku, tetinko, v černém hábitu, s vyžraným páterským ksichtem, a měl bych pětkrát denně co jíst a žádné starosti a nemusel bych se dřít a vy byste byla spokojená s takovým synovcem.

„Takže jsi zběhl ještě předtím,“ konstatuje Teta ledově. Mojmír Línek prosebně zdvihne obě ruce:

„Buďte spravedlivá a nechejte mě to vysvětlit, tetinko… Vy jste to tenkrát na mne s mojí nebožkou mámou ušila a poslala mě na olomoucké gymnázium a platila jste všechny ty roky studia. Svými vlastními penězi jste tedy zaplatila, co se ze mne vším tím učením stalo, vzdělanec čili intelektuál, jak se říká… Věda po mně vztáhla svoji přísnou ruku a také moderní myšlení, a to díky vaší vlastní podpoře, tetinko… Já jsem byl hlava otevřená, bohužel, to věděl už učitel v Hustopečích… A tak jsem se najednou ocitl na velké křižovatce svého života. Měl jsem přistoupit k oltáři - teď mě dobře poslouchejte -, měl jsem oplatku z pšeničné mouky a doušek mešního vína proměňovat v tělo a krev Kristovu, po všechny dny, v šest nebo v sedm hodin ráno… Kdybych byl lhář, tetinko, jako tolik jiných, byl bych to dělal i bez víry, proč ne, povolání jako povolání, a jestli člověk žije z vykořisťování práce nebo z hlouposti svých bližních, v tom není velký rozdíl… Ale vidíte, to je právě to pozoruhodné, já nejsem žádný lhář.

Zde se zvučně udeří v prsa a oči mu jiskří zpod opuchlých víček:

„Byl jsem mladý, byl jsem volnomyšlenkář, proč bych vám to měl zatajovat, vším tím učením jsem ztratil svého Boha, oběť mše svaté jsem považoval za čarodějnický zvyk z dávno překonaných dob, nemohl jsem prostě kvůli korytu dělat to, co dělají ostatní, aniž je za to někdo považuje za podvodníka jako mne.

Na váhajícího posluchače by Mojmírovo dokazování možná udělalo dojem, Tety se však ani nedotklo. Ani stín se nepohne

164$

na jejím jasném obličeji. Na dialektiku tohoto druhu ji dobře připravil pan Bichler. Stroze říká slova, kterým se nedá upřít jistá velikost:

„Nenaučil ses to správný, synovče, ale to špatný.“

Mojmír Línek se vzdáleně a unaveně usměje:

„Možná, tetinko, možná.

Zakryje si oči, jako by musel přísně zkoumat své svědomí: „Dnes jako zralý muž,“ říká zasněně, ,jsem někde úplně jinde… Ale pomyslete přece, mladá krev a horoucí, hloubavá slovanská duše… Ach bože, proč jste mě nenechala být prostým sedlákem, vedlo by se mi teď lépe. Vy jste ale ze mne za spoustu peněz udělala vzdělance. A vzdělanec je jako nevinná louka, po které někdo rozházel velké špinavé cáry novin… Není to pěkný pohled… a dá se přitom umřít hladem..

Teta ho nechává vymluvit a nehýbá se. Teď se však trhaně a velmi pomalu zeptá:

„Jestli nejsi podvodník, proč jsi mi nenapsal pravdu hned tenkrát, ale jenom lži a zase lži, ještě před třemi týdny?…“

On si k ní přisune židli, posadí se a těžce položí své velké měkké ruce s pečlivě upravenými nehty Tetě na kolena:

„Tetinko, to jsem dělal pro vás, z lásky,“ řekne hlubokým hlasem.

Teta se opře a odtáhne kolena, až mu ty svůdnické ruce sklouznou dolů. Jeho hlas však zůstává nadále žalostně hluboký:

„Proč jste přijela, tetinko? Proč jste mě vyslídila? Teď, po tolika letech? To od vás nebylo moudré… Měl jsem vás přece z hloubi srdce rád, tetinko, a jenom proto jsem vám tenkrát nic nepsal o svých těžkých vnitřních bojích. A protože jsem vás z lásky chtěl všeho ušetřit a nic jsem vám nenapsal, neštěstí bylo hotové, později jsem tu pravdu nemohl už vůbec dohonit. Cožpak nechápete, že to byla láska… Jsem přece slovanská duše, zasněná. Ona přece musí mít pořád toho svého zbožného sy-165$

novce zasvěceného Bohu, říkal jsem si, nějakého lepšího a čistšího Mojmíra, než jsi ty, ona si to přece zasloužila prací svých rukou, ta hodná tetinka, svou věrností, svou důvěrou v Boha.

V jejích myšlenkách budeš beránek a prostý kněz, každý den budeš sloužit mše a křtít a zaopatřovat a ona se bude za tebe modlit a věřit, že ty se modlíš za ni, a bude ráda… Tak jsem si to myslel, přísahám, a byl to podvod z vděčnosti k vám… Ona bude spokojená, když bude vědět, že jsi v Hustopečích, ve vlasti. A nebude tě špehovat a nebude se dotýkat věcí, kterých se nedotýkala třicet let…“

„V Hustopečích jsem byla minulé úterý,“ vyhrkne Teta. On spráskne ruce a zanaříká:

„Tak to jste všechno pokazila, tetinko, vy sama..

Teta vyskočí, až se židle překotí a ušmudlaný polštář spadne na zem. Lapá po dechu. Ten krásný měkký hlas ji ovíjí jako vlákna bource hedvábníka, omotává ji ta spousta slov, berou jí sílu, i když někdy ani nechápe jejich smysl:

„Ve všech dopisech,“ vydechne, „pořád jenom peníze, peníze, tohle je pravda, a nic jinýho… Peníze, peníze, peníze, to byla ta tvoje láska… Připravils mě o moji mzdu… a ještě o mnohem víc…“

Synovec se na několik okamžiků zarazí. Zdá se, že neví, kudy kam:

„A co jsem měl dělat,“ zašeptá unaveně. „Jsem chudý… A kromě tetinky už nemám nikoho na světě…“

Potom se však příliš prudce a bez jakéhokoliv přechodu vrhne před Tetou na kolena a začne nahlas žalostně vzlykat: „Odpusťte mi, proboha vás prosím… Neměl jsem jinou pomoc než vás, tetinko…“

Teta k němu beze slova shlíží. Hlava jí třeští bolestí. Hlasitý pláč toho muže ji naplňuje ošklivostí. Kdyby jen nikdy nebyla přišla do tohoto domu, aby zvážila celou hloubku podvodu, do něhož je zapletená. Synovec pořád ještě pláče. Dělá se jí z toho

166$

špatně. Vtom se nezvučné otevřou kuchyňské dveře a v nich stojí Kulhavá se zelenýma kočičíma očima:

„Aha, už je u pláče,“ zasměje se hystericky, „a slovanská duše tu už taky byla, viďte… Ten program známe nazpaměť… Jenom se nenechte obměkčit, paní teto, jenom mu neustupujte… On není žádná slovanská duše, on je ďábel… Od ďábla jste si kupovala podíl na blaženosti… Vás to stálo jenom peníze, ale mne to stálo celý život…“

Synovec se vzchopí. Obličej má zrůzněný vztekem:

„Nech nás být! Běž do kuchyně!“ syčí.

Máša ale zdvihne ruce a spustí:

„Běž do kuchyně,“ křičí, „běž do kuchyně, oškrábej brambory, ustel, skoč pro pivo, na to ti jsem dobrá… Žít s chlapem, který neřekne ani slovo pravdy, paní teto, ani jedno slovíčko… Když venku svítí slunko, říká, že prší, a vytáhne z tebe poslední groš a poslední kapku krve a celou duši… Já musím ležet na slamníku, a on si chrápe v tý svý zatracený posteli každou noc s jinou kurvou a ještě mě budí, abych dala ohřát vodu… Od ďábla jste kupovala…“

Synovec se znovu vzpamatuje:

„To je ta vděčnost,“ odsekne, „že jsem se ujal takové, na kterou si nikdo jiný ani neodplivne…“

Máše přeskočí hlas:

„Paní teto, nevzdávejte se! Zničte ho! Žalujte ho! Budu vám svědčit. Vím o všem. Všeckno odpřísáhnu… On už jednou seděl, půl roku. U soudu ho už znají, už má vroubek… Zničte ho! Osvoboďte nás od toho zloducha!“

Teta pravičkou sevře hůl. Levou si tiskne k srdci taštičku. Zoufale se rozhlíží jako člověk, který neví, jak se suchou nohou dostat přes rozblácenou cestu.

„Už půjdu,“ řekne.

Máša udělá dva kulhavé kroky do pokoje. Třese se po celém

těle:

167$

„Nic mu nedarujte, paní teto,“ ponouká ji, ,já bych se zeptala advokáta…“

Synovec pokývne, jako by mu byl najednou jasný hlavní problém jeho života:

„Tak to vidíte, kam jsem to přivedl s celou vaší pomocí, tetinko… k téhle ženské tady, co ve dne v noci spekuluje, jak by mě mohla zničit…, a já se nad ní slitoval, já a nikdo jiný, protože jsem takový zloduch a ďábel…, a je to pravda, že jsem prohrál proces, a proč jsem ho prohrál, protože jsem byl zloduch a nechtěl jsem kohosi podrazit…“

Při slovech, já se nad ní slitoval“ Máša zavzlyká, jako by ji udeřil do obličeje:

„Za soudcem, paní teto,“ zasténá, „běžte za soudcem, ještě dneska…“

Synovec jde k psacímu stolu a začne se hrabat v papírech jako někdo, kdo má dost obtěžujících nesmyslů a chce se vrátit k vážné práci:

„Za soudcem, no prosím,“ říká velkoryse. „Jenže co vám soudce může vrátit, tetinko… Nic, vůbec nic… Jenom já vám můžu něco vrátit… jednou… možná…“

V těchto slovech pomrkává nový zvuk, krčí se v něm vzdálená naděje. Teta podruhé opakuje:

„Už půjdu…“

Synovec se postaví těsně před ni. Z opuchlých štěrbin očí, v nichž se člověk nevyzná, na ni bolestně shlíží, bolestně a současně s důvěrou:

„Teď chcete odejít, tetinko, když je všechno úplně špatně, teď, když náš starý dobrý vztah je úplně zničený?… To nesmíte! Zůstaňte! O všem si promluvíme a dáme to do pořádku, viďte? Přes všechnu tu bídu tu stojím plný sil, tetinko… Jenom se na mne podívejte, hlavu mám plnou plánů, vynikajících plánů, můžu vám je prozradit. Všechno napravím, budu žít a umírat jen pro vás…“

168$

Znovu to spěšné přádlo bource hedvábníka, které člověka zahalí, zbaví síly, vlídně udusí. Máša stojí skloněná ve dveřích do kuchyně, kratší nohu ve vzduchu, tělo sehnuté, obě pěsti mačká proti žaludku a brečí a brečí:

„Když tohle slibuje, to je úplně nejhorší, paní teto,“ blábolí. „Nic nemůže napravit, vůbec nic, já si to vytrpěla… Jenom vy to můžete napravit… Vysvoboďte nás!“

Synovec s mírným pohybem hlavy k plačící ženě, této ztělesněné obžalobě před Bohem:

„Pane Bože, odpusť jí,“ říká a při zvuku jeho hlasu by si člověk mohl myslet, že je opravdu vysvěcený a zkušený kněz. „Pane Bože, odpusť jí, je velice ubohá… Ale pomůže nám oběma, tetinko, já to vím…“

Teta se s viditelnou námahou pohne z místa. Tři rychlé krátké kroky ke dveřím. Stiskne kliku. Za sebou ten ohavný zápach omastku, Mášiny přerývané vzlyky, obscénní obrázky, žertovné zboží na stole, celý ten pokoj se zpustlou postelí a k tomu ještě ten měkký lichotivý hlas, který ji lechtá v zátylku:

„Nechoďte ještě, tetinko… Dopřejte nám tu čest… Lžíci polévky…“

Ona se však už opírá o hůlku a ztěžka schází dolů po trouchnivých schodech.

Klikaté uličky Nového Světa. Kam vedou? Teta cupitá pryč, jako by její křečové žíly i sedm křížků byly jenom pohádka. Chtěla by se dostat k tramvaji, ale pořád na to zapomíná. Bez cíle jde a jde liduprázdným labyrintem, bez nějakého určitého směru. Její černá hůlka klepe na kočičí hlavy dláždění. Jak se má vypořádat s takovým setkáním, s takovým zmatkem! Po dlouhém životě v pořádku, s přesným rozvrhem, den co den se probudit, obléknout, ranní mše, rozdělat oheň, uvařit snídani, uklidit, jít nakoupit, připravit oběd, umýt nádobí, odpolední čaj nebo káva, spočítat vydané částky, nachystat večeři, umýt nádobí, uklidit

169$

f

kuchyni, jít spát. Jen někdy v neděli krátká vycházka, skromné popovídání s kolegyněmi, malá oslava ve Spolku katolických panen. Člověk leccos uslyší, jak to v životě chodí, krčí nos nad zápachem zkaženého omastku a je rád, že se ho to netýká. Jenže teď, v sedmdesáti, se poprvé děje něco, co se příšerně týká i jí samotné. Je to, jako by si osud uvalený na veškeré ženství vyhrabal temnou chodbu, kterou by ji, nedotknutelnou, svobodnou, nemilující, obměnou konečně dostihl těsně před cílem. Hle, prostřednictvím synovce! Tak například jedna manželka dlouhé roky tak nějak napůl věděla, že ji muž podvádí, nikdy se však do toho nepletla, ale obratně uhýbala, dokud ji život nakonec proti její vůli nedonútil manžela špehovat, a nyní stojí v odporném setmělém pokoji nad párkem hříšníků v posteli a všemu je konec. Tu se jedné dívce narodilo nemanželské dítě a ona ho musela dát na vychování na venkov, šetřila a doufala, že ji chlapec jednou uzná za matku, bude ji ctít a milovat; je to však zmetek, zločinec a nemiluje ji a nectí, nýbrž ji vyrabuje, vyloupí a přivede ji do nesmírné hanby. Takové nebo podobné to je. Ne, podobná nejsou ta přirovnání, ale jen Tetino rozrušení se podobá zhroucení zde vylíčených žen. Neumí se vyrovnat s hodinou, kterou teď má za sebou. Nebyl synovec, kterého dnes viděla v hlubším slova smyslu poprvé, opravdu nic jiného než zmocněnec jejího životního plánu? Opravdu byla ošizena jenom o nebe, a ne také o zemi? Bylo třicet let péče víc než jen nutná horlivost, aby měla jednou prostředníka před Božím trůnem, a po smrti vysvěcence, který bude každoročně s věrností sloužit zádušní mši svatou za ohroženou duši, aby nebyla zapomenuta a ztracena zde na zemi, než získá své trvalé místo? Nevplížilo se třeba do té chladné horlivosti přece jen něco dobrotivého, něco teple prýštícího? Po všechny doby se to přece opakovalo tak pravidelně, to čekání na dopisy, to bušení srdce, když obdržela psaní, to desetkrát opakované čtení každé řádky, ty pochyby, ta víra, ten hněv, ta radost, to vyplňování a odesílání poštovních poukázek, ten pohled na foto-170$

grafii krásného mladého kněze ráno i večer, a všechno, všechno to v dobrém i ve zlém znamenalo jen jedno: nějaký člověk je tady na světě pro tebe. A ty jsi na světě pro nějakého člověka.

Jak se to předtím odvážil pojmenovat, ten člověk, ten lump, ten netvor? „Náš starý vztah, tetinko!?“ Ano, teď je opravdu navždycky zničený, ten starý dobrý vztah, ten zatracený, Boha prznící vztah, zničený pravdou a pohledem. Ba i v Hustopečích ještě zůstával celý, ještě i v oné strašné minutě, kdy se Mojmír Línek proměnil v Otokara Janků a Teta ztratila vědomí. Žil dokonce ještě včera v hokynářství pana Faschinga. Teprve teď, před několika minutami se plán a obsah třiceti let na věky věků zhroutil. Vyšla z větrem pokřiveného domku a už kolem ní byla ta nová hrozná prázdnota, kterou nyní pospíchá ve stohlasém hluku pražského poledního vyzvánění.

Teta se pokouší v ubohé vetché lebce přivolat zpět všechno, co v onom neblahém pokoji slyšela a říkala. Ach, vždyť skoro nemluvila. Nic z těch ničemností nemohla, jak si předsevzala, bod za bodem objasnit, ani švindl s primicí, ani původ fotografie, ani historii s misií do Ohňové země, ani poslední, nejsprostší klam, faru v Hustopečích, zálohu pro pana Faschinga a nesmírně opovážlivé pozvání pro ni, aby tam dožila svůj život. Teta to nikdy nepochopí a všechny jeho řeči to dělají jen ještě nepochopitelnějším. A přece, neslyšela v duchu dostatek varovných hlasů, které ji chtěly od této cesty odvrátit? Ještě u dveří M. Línka se takový hlas ozval. A cožpak ji synovec právě proto neoznačil za provinilejší, než je on sám, protože těm varovným hlasům nevyhověla? Synovec!! Taškář a podvodník, musela to očekávat už od onoho úterý v Hustopečích. Že to však byl tenhle podvodník, právě tenhle a žádný jiný, to jí stahuje hrdlo. Lhát, podvádět, zpronevěřovat, šidit, napalovat, to umí skoro každý člověk, synovec však vytáčí lež na vrčícím soustruhu svých řečí, dokud se z ní nestane pravda. V tom neblahém pokoji často sama nevěděla, jestli její hřích není větší než jeho, protože mu konec kon-171$

ců zaplatila vzdělání, kterým ztratil svého Boha a kvůli kterému nyní musí nejsvětější svátost oltářní považovat za obyčejnou pšeničnou mouku rozmíchanou s vodou. Ani teď v bouři poledního vyzvánění Teta neví, jestli nenese větší vinu než on. Do čeho ji to bourec hedvábník zapletl? Chtěla přece jenom to nejlepší pro sebe, a tím i pro něho. Pomoz, Nejsvětější Trojice! Kdyby jen na něho mohla zapomenout, na skutečného a ďábelského synovce, a znovu uvěřit v toho neskutečného kněze na fotografii! Kdo posbírá střepy její naděje na nebe? Co teď? Kam teď? Hřmění poledních zvonů doznívá.

Teta vzhlédne a vyděsí se. Cesta ji zavedla nazpět. Poznává špinavý dvoupatrový dům, z něhož předtím vyšla. Okna na ni potměšile mrkají. Teta spěšně překlopýtá na druhou stranu ulice a pokouší se uniknout Novému Světu opačným směrem. Hůlka vedle ní hlasitě udává takt. Vtom se do bezdechého ťukání vmísí lehké kroky. Ještě jsou za ní. Nyní však už jdou vedle Tety. Synovec má veselý panama klobouk s červeno-bílou jarní stuhou a k tomu žluté rukavice. Očividně se na procházku ve spěchu převlékl a nádherně upravil. Dá se asi pochopit, že takový pohledný muž je každou noc nevěrný té ubohé kulhající trosce. Jeho kanárkové boty mají bílé štěpování. Jsou to zjevně velmi drahé boty, jaké se dostanou jen v obchodech ve středu města. Podomní obchodníci s žertovnými předměty a neslušnými obrázky se oblékají ošuntěleji. Dlužníkův pohled nahání věřitelce dusivý strach. Je přece tak malá a ztracená v tomto Novém Světě. Nikdy se ho už nezbavím, ďábla, myslí si a málem se dá do běhu:

„Já vás neopustím, tetinko,“ žvaní synovec, „už jdu za vámi hezkou chvíli… Nenechala jste mě předtím domluvit, to nejdůležitějším jsem vám nestihl říct… Dojem, který jste získala, je docela nesprávný, čestné slovo… Máša mě miluje, chudák, skočila by pro mne do ohně. Je jenom trochu popletená z těch věčných starostí a z těžkého života… Nebude pro nás žádnou

172$

překážkou, naopak, udělá všechno pro to, abych znovu dosáhl spásy své duše, zůstane, nebo půjde, jak přikážete.

Teta může pořád ještě zrychlovat krok. Nikdy by nevěřila, že má ještě tolik mladistvé síly. Synovec však má dlouhé nohy a její námahu vůbec necítí. Jeho měkký hlas znovu souká svůdná vlákna kolem jejího vědomí:

„Já jsem to v posledních dnech cítil,“ začne svým lehkým, ale upřímným vyprávěcím tónem, „přesně jsem věděl, tetinko, věřte nebo ne, že přijedete, na hodinu přesně… Něco v tom bude. Doba dozrála a také já jsem dozrál. Bůh mi vás posílá, abyste mi dala ještě jednu šanci… Poslyšte, já už nejsem ten volnomyšlenkář jako v mládí, Bůh to ví, a musel jsem za to zaplatit a teď mi nic nezbylo… Pták má hnízdo, liška noru, katolík kostel, komunista stranu, jen syn člověka nemá, kam by hlavu složil. Já jsem jako ten syn člověka, tetinko, a nemám, kam bych hlavu složil… Jak já toužím něco mít… Vy jediná, jako moje matka, mě můžete přivést zpátky. Podívejte se na mne, tady jsem a jsem připravený… Pomyslete na tu zásluhu, k níž vám teď mohu dopomoci ještě víc než dřív, víc než tenkrát, když jsem byl neotesaný venkovský kluk…“

„Chtěla bych na elektriku,“ řekne Teta udýchaně.

Synovec ji něžně chytne za loket. Je příliš slabá, příliš unavená, než aby se bránila. Ten nápomocný dotek jí navíc dělá dobře. On se k ní při řeči sklání. Teta si všimne, že šeříkový hedvábný kapesníček v jeho náprsní kapse je silně navoněný. Nejraději by se rozplakala nad touto neslušnou vůní u člověka, kterého určila za kněze.

„To vám znám jednoho plukovníka,“ rozkládá synovec, „Smetánka se jmenuje, ten byl bez vyznání a teď, v pětapadesáti, konvertoval, vstoupil k františkánům a předevčírem ho vysvětili, psalo se o tom ve všech novinách… A mně je přece teprve jedenačtyřicet a mám skoro absolvované studium teologie. Potřebuji si to jen trochu osvěžit, rok, půl druhého, dva roky,

173$

co to může stát, a potom dostanu svěcení a můžu vám všechno vynahradit, tetinko, jako zralý, životem zkoušený muž, který už není v nebezpečí… Víte přece, že nebije kající se hříšník milejší než deset spravedlivých, na to je spolehnutí…“

„Jde se tudy na elektriku?“ supí Teta, která cítí, že se brzy zhroutí.

Synovec jí s poníženou důvěrností stiskne loket:

„Tak co, tetinko…? Mášu pošlu pryč, přece je to jenom moje hospodyně, moje farská kuchařka, dalo by se říct, a vy se nastěhujete ke mně, abyste mě mohla hlídat, aby mě znovu nepremohla slabost, abych ruku v ruce s vámi konečně dospěl ke spáse… Nebe nás určilo jednoho pro druhého, to je nesporné, já budu rovnat cestu vám a vy mně… Rozhodněte se rychle! Řekněte ano! Tady je zastávka…“

Teta se zastaví, zapotácí, lapá po dechu. Konečně dokáže promluvit, drsně a trhaně:

„Běž pryč, synovče,“ říká, „už nikdy na mě nemluv, nikdy mi nepiš. Už tě nechci nikdy vidět…“

Tato prostá slova, nepostrádající jistou velikost, vyhrkne s tak nesmírnou rozhodností, že synovci odumře hlas v ústech. Na několik vteřin musí odvrátit obličej, aby si zachoval sebevládu. A vtom už k zastávce drkotá tramvajový vůz, červený a bílý. Ten jarně vystrojený člověk má najednou uspěchaný a plachý pohled, pohled žebráka. I když se to při jeho vzdělání a nadřazenosti zdá neuvěřitelné, Tetina slova ho během vteřiny promění v hauzírníka z nevalných nočních lokálů. Tak vypadají zchátralí umělci, obcházející s tužkou a slohou výkresů od stolu ke stolu a nabízející hostům portrétování. Ještě sedmkrát vydechne a nevyčerpatelná dojná kráva jeho života mu navždycky unikne. Opuchlé štěrbiny očí se zalesknou a musí potlačovat skutečné slzy. I lichotivý svůdnický hlas zní docela povadle a rezivě: „Tak mi alespoň ještě jednou pomozte, tetinko… Jinak mi nezbude nic než provaz nebo hadice od plynu…“

174$

Teta vykutá ztuhlými prsty z taštičky bankovku. Pak předá ďáblovi poslední splátku za ztracený ideál.

175$

«Kapitola osmá»

Znamení

Cikánová měla slzy v očích:

„Tak strašně jsme se o tebe strachovaly, Tetuš,“ volala, ,já i ta chudák blbá… Už jsem chtěla jít na policii ohlásit, že ses ztratila… No vždyť jsi nerajzovala jen pár dní po venku, ale skoro čtrnáct dní…“

Výpočet odpovídal. Bylo půl osmé ráno v sobotu po Velikonocích, když se Teta objevila v bytě paní vrchní revidentové. Cestovní brašnu vlastnoručně vynesla po schodech tři patra nahoru. Nyní zavazadlo nechala padnout na zem, rachotivě oddechovala a nemohla mluvit.

Míla potřásala hlavou a rozčileně tancovala kolem: „Gratuluju, sestřičko… Gratuluju… Gratuluju…“

Teta na ni obrátila zle zamračený pohled.

„Gratuluje ti k sedmdesátým narozeninám,“ vysvětlovala s úsměvem Cikánová, „to je přece velký svátek v lidském životě a my ho nemohly oslavit, když jsi rajzovala po venkově… Ale teď pojď do salonu, Tetuš! A Míla přinese kafe a čerstvé pečivo, je ještě teplé…“

Salon se kvůli spoustě zařízení říkalo úmrtnímu pokoji pana vrchního revidenta. Teta se bez odporu nechala usadit pod hradní cimbuří plyšového kanape. Musela sebrat všechny síly, aby na sobě nedala znát noční jízdu strávenou vzpřímeně na tvrdé lavi—

177$

ci. Dychtivě vypila kávu a snědla dva rohlíky, porci, na jakou Kateřina nebyla u své nájemnice zvyklá. Po snídani předala Tetě jeden z nejnevzhlednějších kousků ze svých dědictví jako dárek k životnímu jubileu, jak vzletně prohlásila. Byla to pomalovaná sádrová figurka představující svatého Antonína:

„Musíš ho jenom poprosit, Tetuško, a najdeš všechno, co jsi ztratila..

Teta dárek přijala bez velkých díků. Antonín, patron zapomnětlivých, nebyl jejím svatým.

„Moc sis neodpočala,“ mínila Cikánová s ustaraně odhadujícím pohledem,, jsi po tolika dnech odpočinku celá bledá a nevrlá…“

„Jak jsem si taky měla v takovejch dnech odpočinout,“ odsekla Teta temně.

Druhá nevinným hlasem vyrývala další podkop:

„Ty jsi se zase někde dřela, sestro, já tě znám… asi na výpomoc přes Velikonoce u nějakýho milostpanstva… Někde tady na venkově…“

„Co to povídáš,“ vytáčela se Teta, „u žádnýho milostpanstva jsem se nedřela…“

Paní vrchní revidentová rozevřela velkou hranatou pusu k srdečnému zívnutí:

„Tady u nás to byly nudný Velikonoce,“ postěžovala si. „Krásný počasí, ale taková nuda… Ty nám ale Tetuš budeš určitě o tý svý cestě vyprávět spoustu zábavnejch věcí…“

Teta se zarazila, pozdvihla trochu hlavu, pokrčila rameny: „Co zábavnýho bych měla vykládat?… Krátká cesta, s dovolením… Vy dvě jste byly ve městě, a já na venkově…“

Paní vrchní revidentová, oblečená ve vybledlém lila kimonu z vdovského dědictví číslo dvě, se usmála s opatrnou laskavostí:

„Jestli jsi dorazila kolem sedmý, tak to jsi musela vyjet už v noci… No ne!?…“

178$

Teta zírala na drobečky vedle svého šálku a nic neříkala. Cikánová však po těchto přípravách přešla k frontálnímu útoku: „Určitě budeš mít co vyprávět… O našem domově, o Hustopečích, po padesáti letech…“

Teta se opřela, na pár vteřin zavřela oči. Byla příliš unavená, než aby se rozčilovala. Zasténala jenom:

„Odkud to víš? Slídila jsi? Špehovala jsi mě?“

Obranné gesto uražené nevinnosti:

„Já nejsem žádný slídič, Tetuš, ani čmuchal,“ prohlásila plná ušlechtilého odpuštění, „a ty mi můžeš nadávat, jak chceš, pro mne budeš pořád jako máma… A mně po tom nic není a nezajímám se o to, ale na tvý tašce venku jsou přece nalepený cedulky z hranic a z nádražní úschovny… A nemusíš mi vykládat nic zábavnýho a já nechci nic slyšet o našem synovci, nic mi do toho není, i když to je stejně tak můj synovec, a já jsem ti přece dala slovo, že už o tom nebudu mluvit, a jako paní vrchní revidentová vím, co se sluší…“

„Dneska jsem unavená,“ řekla Teta.

Odešla do svého pokojíčku. Zavřela za sebou dveře. Posadila se na starou rozvrzanou postel. Byla nešťastná jako ještě nikdy v životě, tolik se netrápila ani v těžkých dobách svého mládí, kdy každá duše musí trpět nesnázemi a nespravedlností a ponižováním. Tohle neštěstí však bylo jako velikánský svět, v němž se ještě nevyznala. Musela se v něm napřed naučit stát a chodit, jako osleplý člověk ve svém světě. Nyní poznávala, jak hladce a mírně probíhal celý její život, jakoby bez uzlů a bez jediného smítka. Na různých místech, kde sloužila, ji nikdy nepotkalo nic horšího než tu a tam vyhubování od milostpanstva, drobný podraz od ostatního personálu, zlobení s panem Bichlerem a různé podobné nepatrné mrzutosti. Když se neshody nahromadily a už jí příliš přetékala žluč, zamkla se ve své tiché komůrce. Tam se mohla dívat na svého svatého poustevníka, tam se pohroužila do pohledu na onoho éterického mladého kněze, který byl jejím

179$

synovcem a svěřencem; krev se jí tu rychle zklidnila a všechno bylo zase v pořádku. Ano, to bylo to slovo, o něž se opíralo její životní štěstí. Pořádek. Všechno se zdálo být uspořádané a dohodnuté a předvídatelné, co bylo i co přijde, co přechází i co zůstává. Všechno se točilo kolem jediného stěžejního bodu, ano, kolem toho ušlechtilého jinocha z portrétu, který patřil jenom jí, a kolem neohroženě horlivého ducha jeho dopisů, který ji sice vždycky děsil a vykořisťoval, ale současně naplňoval její myšlení až po okraj. A teď? Co tak zlého se jí vlastně přihodilo? Mojmír Línek to přivedl až k žebrácké holi. Ona byla dost bohatá, aby své poslední roky prožila v nezávislosti. Mohla dokonce s trochou odvahy pomýšlet na to, že si najde nějakého vhodnějšího seminaristu, kterému vypomůže několika šilinky, aby si zavázala nového kněžského prostředníka a ještě nějak nouzově sflikovala svůj ztroskotavší životní plán. Tohle si mohla myslet, jenomže si to nemyslela. Stalo se jí to nejhorší: přehledný pořádek se proměnil v hrůzostrašný nepořádek. Ona však neměla dostatek rozumu a duševní síly, aby ho proměnila zpátky na pořádek. Bylo to bezmocné tonutí a sklouzávání kamsi dolů, přičemž skutečný synovec v panama klobouku a šviháckých střevících jí zasazoval další a další rány, kdykoliv se chtěla vysoukat zpátky nahoru. Nyní tu seděla po probdělé noční jízdě a byla jen a jen nešťastná. Jak naplňující zaměstnání je být takhle nešťastná! Nebylo to však neštěstí sedmdesátileté stařeny, nýbrž neštěstí sedmnáctileté dívky prožívající první zmatky.

Teta rozhodně nepatřila k ženám, které přijímají nesnáze se sepjatýma rukama. Naopak. V jejích tvrdých a upracovaných dlaních byla neklidná vůle něco podniknout, obnovit nějak narušený pořádek. Z taštičky - to bylo první, co udělala - vytáhla svůj poklad a několikrát ho přepočítala. Ne bez zvláštního uspokojení, naprosto odporujícího její lakotné povaze, zjišťovala značné výlohy pražského pobytu. Bylo jí, jako by se tím o pořádný kus zkrátila nejen její hotovost, ale i její pozemské

180$

živobytí. (Existují sebevrazi, kteří si otevřou žíly a se sladkou škodolibostí pozorují odtékající život.) Tupým špačkem tužky, tím okousaným pisátkem všech starých sloužících, si utracenou částku zanesla do knížečky, nešikovně malovala cifry, které pro všechny její bývalé velitelky představovaly nesrozumitelné hieroglyfy. Potom však - a to byl druhý krok na cestě k pořádku

- vytáhla opatrovanou a chráněnou fotografii svého idolu. Ještě jednou se pohroužila do pohledu na mladistvě čistého vysvěcence, který na ni tázavě hleděl krátkozrakýma mystickýma očima v chlapecky přísném obličeji. Ještě jednou oblaka za ním svraštila čelo. Tetina hruď se zajíkavě zdvihla a poklesla. Bylo to tady, měla vlastníma rukama zavraždit toho neskutečného, zbožného průvodce svých dnů, věrného strážce spánku svých nocí, ušlechtilou nádobu svých nadějí, z níž se vždy znovu občerstvovala v hodinách pochybností. Od nepaměti přebýval v její mysli a zářil v ní s velkou vytrvalostí jako přímluvce její duše, jako opora jejího budoucího skonu, jako tajný, v čistotě přijatý syn. Nepřitiskla obrázek, chladný jako portrétovaný mladík, ke rtům, ale na čelo. Tento dotyk však nepřivolal Neskutečného, ale Skutečného a jeho pokoj na Novém Světě, odporný mastný puch z kuchyně, kulhavou ženskou se zoufalýma zelenýma kočičíma očima a hlavně pořád jeho, výrobce křížovek, žertovných předmětů a mistrovských dopisů, jak tam tak seděl se širokými rameny, jak výřečně přecházel tam a zase zpátky, jak ji ovíjel kokonem svých řečí, jak se ponižoval prolévaje krokodýlí slzy a jak na ní ještě i na rozloučenou žebral jako mizerný hauzírník. Ach, jak by si Teta přála, aby se ze synovce vyklubal nudný těžkopádný ničema, který teď po všech podvodech kdesi žije jako tlustý měšťák s nic netušící manželkou a čtyřmi dětmi a odpočívá po svých zločinech. Jenom ne tenhle, tenhle, pro kterého ani nemá slov. A zrovna ten jí musel zbýt, když zmizel Neskutečný. Na tlustého otce rodiny by mohla zapomenout, ne však na toho, kdo s bezcitnou silou a hlasem uvyklým vítězství dál hospoda-181$

ří v její ubohé duši. Sňala si chladnou fotografii Neskutečného z čela a roztrhala ji na tisíc útržků. A vstala a hodila těch tisíc útržků svého idolu do železných kamínek v pokojíku.

Další krok na cestě k pořádku patřil schraňovaným dopisům od Mojmíra Línka. Teta rozvázala nebesky modrou stužku a celou vysokou hraničku si nechala sklouznout do klína. Bezmocně hleděla na to množství a její ruce váhaly začít s vražděním, i když bylo mnohem zaslouženější než vražda éterického Neskutečného. Chtěla však ještě jednou ochutnat té sladké hořkosti. Nasadila si brýle, hrábla do starých papírů, vytáhla jeden dopis jako los a začala číst:

„Když jsem dnes přistupoval k oltáři, z celé své duše jsem myslel na Vaši věčnou spásu, milá tetinko..

Hrozné, příšerné, nemyslitelné! Ale právě tímhle dopisem, který ji kdysi tak obšťastnil, nechtěla zahájit ničivé dílo. Nějaký jiný!

„Musím Vám oznámit, nejdražší tetinko, že jsem byl včera o slavné Svatodušní neděli při vzývání sv. Ducha velmi nepozorný. Místo abych viděl jeho sedm darů a ohnivé jazyky ve slunečních paprscích, které protínaly náš malý kostelík, zachvátil mě najednou podivný strach o Vás. Necítíte se, pro živého boha, dobře, snad jste se nachladila, naložili vám příliš mnoho práce? Ach, proč nepatříme k bohatým milostpánům, ale k chudému služebnictvu!? V této základní otázce mé pozemské existence mi často nepomáhá ani útěcha našeho náboženství. Kdybych tak měl jednu přebytečnou stovku, nic by mě nezadrželo a spěchal bych k vám, abych Vás konečně směl obejmout, abych o Vás pečoval, když jste nemocná jako snad teď. Nemám na světě nikoho kromě Vás, která neustále naplňujete moje srdce starostí a neklidem. Ihned mi napište a uklidněte svého synovce…“

Pomalým pohybem ruky Teta přiložila i tento dopis k ostatním. Jestliže nyní obnovovala narušený pořádek, byl to jen pořádek těchto dopisů, těch záludně podivínských milostných do—

182$

pisů, jediných v jejím životě. Každý z nich, utříděný podle data, přišel zpátky na své staré místo. Bylo to těžké selhání, ostudná porážka, když dopisy znovu ovazovala nebesky modrou stužkou. Teta se neobelhávala. Neměla už sílu k úplné prázdnotě, neměla odvahu k úplně novému začátku. I když tato hranička obsahovala nesmírnou, nejsprostší zradu, jakou kdy viděl svět, nechtěla se s ní úplně rozloučit, neboť to, co si sama do všech těch dopisů vmyslela a vesnila, to nebyla žádná zrada, ale ze stovek lístků vylisovaný růžový olej její třicetileté oddanosti Bohu a jednomu člověku.

Kdo Tetu Línkovou viděl jindy, mohl ji považovat za čipernou pracovitou osobu zralého věku, ale rozhodně ne za ženu jejího stáří. Kdyby ji však nějaký svědek zahlédl nyní, jak hluboce předkloněná sedí na ubohé železné posteli a civí do prázdna, nepochyboval by, že má před sebou zlomenou stařenu. Tento zdrcený stav ovšem samozřejmě netrval dlouho. Teta klouzala pohledem po šedých stěnách pokojíčku. Ano, tamhle je obraz zasněžené hory, který jí připomínal Grafenegg. Byly to u Arganových krásné, dobré roky. Připadalo jí skoro, že její vlastní neštěstí se rozpoutalo spolu s ještě větším neštěstím milostpanstva. Neboť bez oněch ran osudu by to báječné místo jistě neopustila. Letmo si vzpomněla na obličej mrtvého Philippa, podobající se loutce, a na křečovitě zkřivený obličejík nemocné Doris. Milé děti, vyrůstaly jí před očima. Se sobě vlastní tvrdostí, která byla zároveň strachem z citů, se Teta rozhodla, že si bude vzpomínky na Arganovy vyvolávat co nejméně. Byli to jen jedni z jejích pánů. Cizí lidé, co víc? Obraz s horou však ještě dnes nechá sundat ze zdi.

Najednou se její pohled zarazil. Pomněnkové oči zfialověly. Ten větší proutěný kufr! Vidí dobře? Zamrkala. Železná tyč provlečená poutky kufru se jí zdála trochu prohnutá. Někdo vložil ruku na její majetek! Zapomněla na únavu i na všechno ostatní. Jedním skokem jako mladice přiskočila ke kufru, vytáhla klíček a otevřela zámek. A tuhle, no jistě, to je důkaz…

183$

V Tetiných zavazadlech se opravdu nenacházely žádné cennosti, nic, co by stálo za jedinou slzu, nýbrž jen obvyklé ubohé krámy, jaké se tak za celý život nasbírají služebné, která nemůže přenést přes srdce vyhazovat opotřebované věci: především množství hrubého prádla, stokrát zašívaného, moly prožrané šaty a zvetšelé zástěry a rozšmajdané boty a nespočet krabiček a škatulek, naplněných stužkami a zbytky látek a hadříky a špulkami nití a spínacími špendlíky a rezatými náprstky a zlomenými pletacími jehlicemi a půlkami nůžek. Takový kufr je faraónským hrobem laciné každodennosti. I tento faraónský hrob však prohrabaly loupeživé ruce, i když své stopy setřely lépe než hanobitelé hrobů v Egyptě. Teta okamžitě věděla, co se stalo. Paní vrchní revidentová vyhrabávala poklady a znesvětila její posvátné vlastnictví. Poznala to podle změněného vrstvení, cítila to podle narušeného pachu. Tu se stalo to, k čemu nedošlo v synovcově pokoji. Tetu přepadl záchvat zuřivosti, křečovitý pláč a křik. Jak je možné, že lidé, dokonce spříznění lidé, jsou takové bestie!? Rozdupou ti tvoje já, prohrabou špinavými pazoury tvé malé výsostné území. Loupí a vraždí, a když se na vteřinku zadíváš jinam a nebráníš se, jsi ztracený. Dá se v takovém světě žít!? Co je to vůbec za svět, který zničí i pobyt v nebi?! Teta se otřásala hnusem, který hraničil se šílenstvím. Pronikavě křičela:

„Vlámali se do kufru… Okradli mě a vyloupili… Vlámali se…“

A pořád znovu: „Vlámali se!!“ Klečíc u kufru bušila pěstmi do prádla. Některý její úder zasáhl citeru, jež ležela hned navrchu a harmonicky zasténala. Teta plakala málokdy. Nyní se jí však z očí valily proudy slz, jako by musela v několika minutách dohonit, co za celý život zanedbala. Obličej měla zrůzněný vztekem.

To už se však ozvalo bušení na dveře a dovnitř pronikl syčivý hlas Cikánové:

184$

„Co tady křičíš, sestro, marijájosef, co chceš… Buď potichu… Celej barák se už sbíhá…“

Teta dále jako šílená bušila do nevinného prádla, jako by si chtěla vyzuřit život z těla:

„Vlámali se,“ běsnila, „vlámali se mi do kufru…“

„Cože jsem?… Nikam jsem se nevlámala… Já jsem vdova po státním úředníkovi a nikam se nepotřebuju vlámat… A ve svým vlastním bytě…“

I Cikánová teď chraplavě zdvihla hlas. Ten nepříjemný zvuk však zuřící Tetu okamžitě uklidnil. Znenadání ztichla. Za dveřmi najednou nebylo slyšet vůbec nic.

„Jako o vlastní matku jsem se o tebe starala,“ naříkala paní vrchní revidentová už tlumenějším tónem hluboké bolesti. Když se však mrtvé ticho v pokojíčku stále protahovalo, dostala strach a začala znovu klepat a šeptat:

„Otevři, Tetuško,“ lákala ji. „Pusť mě dovnitř… Už jsem ti odpustila, co jsi řekla… Nikdo se nevlámal… Co ti chybí, nahradím… Jenom proboha otevři, sestro…“

Žádná odpověď. Jak se ale Cikánová vylekala! Nerada by se stala pošesté dědičkou v důsledku očividné sebevraždy. Vrhla se na dveře, lomcovala klikou, přikázala pofňukávající Míle, aby donesla všechny klíče v domě, některý se snad bude hodit. Když začala zkoušet první, dveře se samy otevřely a vyšla z nich Teta v klobouku a kabátě, svatý obraz pod levou paží, taštičku přitisknutou k prsům. Obličej jí hořel. Jasné oči se však už dívaly pokojně:

„Prosím pěkně, sestro,“ řekla chvějícím se, a přece klidným hlasem, „teď se z tvého bytu s dovolením vystěhuju… Stejně jsem tě chtěla obtěžovat jenom na pár dnů, a musím proto poprosit o prominutí…“

Nyní však Cikánová zavyla, zasažena do hloubi srdce:

„A to ještě k tomu, že jsi mě urazila tím svým policajtským podezíráním…“

185$

„Jestli jsem tě urazila, prosím o odpuštění,“ odpověděla Teta smířlivě, „bude ale lepší, když to uděláme jako dřív, sestro, a budeme se spolu vídat jen v počestnosti při návštěvách… A ty za mnou pošleš moje věci, viď, na moje náklady.

Vymáčkla ze sebe zdvořilý úsměv a podala Cikánové ruku, jako by se nic nestalo, jako by to byl jeden z těch dávno minulých dnů, kdy sestru v dřívějších dobách navštěvovala. Tu zatím nenapadlo nic, čím by mohla odcházející zadržet.

Teta se kvůli ubytování obrátila na Spolek katolických panen, za jehož ctihodnou a uznávanou členku se považovala. Spolek měl ve čtvrti Lerchenfeld vlastní zaopatřovací ústav, nesoucí název Theresienruh. V tomto domě Teta našla za drobný obnos nocleh a stravu. Byla pevně přesvědčena, že taková bezúhonná a vytrvalá panna jako ona musí dostat vlastní pokojík, skromný odraz a chudobnou předehru nebeského obydlí, po kterém tak horoucně toužila právě proto, že ho synovcova zpronevěra tak krutě zpochybnila. Na rozdíl od nebeského penzionového města, které každé zaslouženě získané nesmrtelnosti přidělí příjemně bílou a kytičkami vyzdobenou jednolůžkovou světničku, však měl ústav Tereseinruh jenom pět jednolůžkových pokojů, a ty byly v současné době obsazeny. Jeden z nich, sliboval správce budovy, se dříve nebo později úmrtím obyvatelky uvolní. Ta však, povahy stejně robustní jako zbožné, se prozatím navzdory vší víře v nebe ještě brání proti přesídlení pod věčnou ochranu nájemníků. Paní Línková tedy musí mít strpení.

Teta tak byla poprvé v životě nucena sdílet ložnici se třemi dalšími ženami. Neviděla v tom proto žádný obraz a předehru nebeské definitivy, nýbrž znamení svého pozemského úpadku, jehož kořistí se stala, jakmile opustila dům Arganových a vydala se na tu prokletou výzkumnou cestu. Právo na osamělý spánek bylo poctivě získaným a žárlivě střeženým statkem, který ji pozdvihoval vysoko nad šedivou masu těch nejchudších a nej-186$

nižších. Možná se teď ptáte: Teta má v taštičce poklad slušné velikosti. Proč nejde a nenajme si někde pokoj, který by mohla v klidu obývat? Odpovědí na tuto jasnou otázku mohou být jen domněnky. Ten rozpor vycházel nejenom z Tetiny povahy, ale i z jejího povolání. Na jedné straně měla obavy, že by se jí poklad mohl rozplynout pod rukama. Na druhé straně však navzdory své touze po nezávislosti nebyla nikdy samostatná. Její život se vždy odehrával v rámci jiných, nadřazených existencí. Byla zvyklá být „v domech“ a pravděpodobně nikdy ani nepomyslela na možnost nějaké vlastní domácnosti. Současně však hluboce trpěla svým úpadkem, tím trpkým dílčím hlediskem svého neštěstí, které jí ďábelsky způsobil skutečný synovec. Jestlipak za všechna ta desetiletí vůbec někdy zapochybovala o tom, že bude dny svého stáří trávit na nějaké útulné faře po boku duchovního prostředníka a syna? Nyní si s velkou zatvrzelostí namlouvala, že o této idylické budoucnosti nepochybovala nikdy ani na chvíli.

Musela tedy spávat se třemi starými škatulemi a podřizovat se takzvanému „domácímu řádu“, který neurčovaly jako v dřívějších dobách její povinnosti vůči milostpanstvu, nýbrž natištěná vyhláška ředitelství. Vedlo se jí málem podle slov paní vrchní revidentové: společenský život ji vyvrhl a bez okolků strčil do lepšího starobince. Nejhorší však byly noci. V noci své spolubydlící horoucně nenáviděla. Nedůvěřovala jim a ležela strnulá a bdělá, svůj poklad pod polštářem, a naslouchala šelestivému, chroptivému nebo bublavému dechu nepřítelkyň. V tomto životě byli jen nepřátelé. Kdo něco má, kdo něco skrývá, toho všichni lidé pronásledují jako nepřátelé. A zase kdo nic nemá, tomu nikdo nepomůže, ten skončí vepsí. Člověk je zachycen mezi dvěma mlýnskými kameny. To nebyla přepjatost, že se v dřívějších dobách večer vždycky zamykala. Jenže kdo byl důvěřivý, ten si zakupoval blaženost u ďábla, po třicet let, a pánbůh ho neochránil, neboť zná lidi a zřejmě jimi pohrdá. A kdo podnikl cestu

187$

a uschoval si zavazadla u své rodné sestry, tomu byl znesvěcen majetek a pánbůh ho neochránil, neboť zná lidi a zřejmě jimi pohrdá. Lidstvo se skládá jen ze dvou druhů: z podvodníků a z hlupáků, a podvod a hloupost jsou zřejmě stejné hříchy. Hloupost je však potrestaná už tady dole, zatímco fajnovější podvádění bude voláno k zodpovědnosti až tam nahoře. Ona, Teta, se podílela na obou formách hříchu. Od setkání na Novém Světě se totiž nemohla zbavit intenzivního dojmu, že se jakýmsi zapeklitým způsobem stala komplicem velkého podvodníka. Synovec jí svou sebeobranou sám zasel do hlavy zárodek této myšlenky, který se hlavně v noci bujně rozrůstal. Cožpak nebyla povinna na něho po celá ta léta dohlížet, místo nepochopitelně lenivé a nedbalé snahy, aby jeho podvádění nenarazilo na žádné těžkosti? I když si nyní připomínala nemožnost vzdálit se ze služby i okouzlující účinek dopisů, její svědomí se nevzdávalo. Byla zástěrkou tohoto rouhání a nejvyšší instance ji neomilostní a všechno je zpackané. Proč jsi čekala celých třicet let? Na tuto soudcovu otázku neměla obžalovaná odpověď. Ležela tedy v bezesných nocích pod tíhou takového duševního břemene, naslouchala dechu svých přirozených nepřítelkyň a byla přesvědčena, že i ony, nespavé jako ona, poslouchají ji. Byly mezi nimi i lepší dámy, paničky, dokonce sestra bývalého generála. Ale co to bylo platné? Noc se podobala politickým mocnostem po válce, příšerné, nesväté. Neuznávala žádné stavovské rozdíly. A Teta byla sama mezi nepřáteli. To se muselo změnit.

Rozhodla se, že se vzdá nebezpečného nicnedělání a půjde znovu do služby. Za tímto účelem vyhledala pana a paní Arganovy, aby si vyžádala „vysvědčení“, které předtím nepovažovala pro svou další životní cestu za potřebné. Protože se v oněch dnech Dorisce dařilo lépe a nová kúra zdá se přinášela překvapivé pokroky, našla své bývalé milostpanstvo v naděje plné a štědré náladě. Napsali jí vysvědčení, jaké svět neviděl: kuchařská umělkyně, která se vyrovná každému šéfkuchaři prvotřídního hotelu,

188$

jednadvacet let věrnosti, píle, poctivosti. Teta s tímto skvostným dokumentem začala obcházet zprostředkovatelny domácího personálu, onen zaprášený trh s lidmi, na který nevstoupila od šerého dávnověku a kterým jako držitelka životního postavení pohrdala. Hůlku nechala doma a vstupovala dovnitř jako čilá padesátnice, které nenažene strach ani ta nejrozlehlejší kuchyně a nejpohostinnější stůl. Říkala - a byla to sice podivná, nicméně čistá pravda -, že jí víc záleží na tom, aby našla nějakou práci, než na dobrém výdělku, a že bude ráda pracovat i pod cenou prvotřídní panské kuchařky, která se podle vysvědčení vyrovná každému šéfkuchaři prvotřídního hotelu a má za sebou dvacetileté postavení v urozené rodině. Tento dumping, k němuž se Teta nechala strhnout, však nebyl zrovna chytrý. Lidé nikdy nechápou ušlechtilost, jež může spočívat v tom, že se někdo podbízí. Kdo sám sebe nehodnotí dost vysoko, ten určitě stojí ještě za míň než dav. Ale ať je to jak chce, Tetino báječné vysvědčení mělo jednu velkou vadu na kráse, která se nedala vymazat. Bylo to její datum narození. Kdo by si v dobách nezaměstnané mládeže a tísnivého přebytku lidí vzal do domu sedmdesátnici?

V posledních letech také zatraceně ubylo domů, které si mohly dovolit „perfektní kuchařku“. Nastala doba „posluhovaček na půlden“ a „děvčat pro všechno“. Všichni Tetu utěšovali. Brzy by se mohla objevit možnost v nějaké rodinné nebo kuchařské škole. Budou na ni také myslet, kdyby někdo sháněl výpomoc na velkou svatbu nebo domácí ples. Neobjevilo se nic. Teta se však se svou starou známou tvrdošíjností nevzdávala. Vždyť jak měla žít bez práce?

Hned v neděli po svém odstěhování z bytu Cikánové dostala návštěvu. Teta zrovna vzpomínala na svůj pokojíček a že je ho možná škoda a že to tam vlastně měla docela dobré. Vtom jí důstojný podomek ústavu Theresienruh ohlásil, že ji dole ve společenské místnosti očekává nějaká ženská osoba. Bylo po páté hodině a letité obyvatelky panenského domu byly na vycházce,

189$

až na několik těžce pohyblivých, které dřepěly ve svých pokojích. Společenská místnost byla prázdná a Teta pocítila ulehčení, že nikdo nevidí toho ubohého slabomyslného mrzáka, její sestru Mílu, která k ní okamžitě přiběhla, chytila a políbila jí ruku a hlasem jedenáctileté školačky přednesla pozdravení:

„Prosím taky pěkně za prominutí, sestřičko, a už se nezlob..

„Proč bych se měla na tebe zlobit, Mílo,“ řekla Teta a přinutila bázlivě se vzpírající sestru, aby se posadila, „ty jsi mi přece nic neudělala…“

Paní vrchní revidentová Mílu znamenitě vystrojila. Na velké šedé hlavě měla klobouček s ošuntělou kytičkou fialek, nejspíš relikvii z některého dědictví; bezmocně se natřásal na odulé hlavě nešťastné ženy. Starodávný šeříkový slunečník nepříjemně vyzývavé ustrojení nijak nevylepšil. Mílino čelo se námahou stáhlo do hlubokých vrásek. Široké rty nad řídkými zuby se jí pilně pohybovaly. Zjevně měla přednést celý veršík. Po delším vzpomínání ze sebe dostala celou nerýmovanou básničku:

„Prosím pěkně za prominutí, sestřičko, protože vinna jsem já sama, a ne paní vrchní revidentová, a já jsem se ti vlámala do kufru, jenom abych se podívala… Ale já jsem přece jenom chudák blbá a nemůžu za to… Proto se už nezlob a vrať se k nám…“

Když odhrkala tato udivující slova, s ulehčením a triumfálně se rozhlédla kolem sebe. Zdálo se, že si vůbec neuvědomuje to těžké sebeobvinění, že cítí jenom hrdé uspokojení, jak pěkně se naučila a přednesla svoje říkání. Teta však zakaboněně hleděla z okna na kvetoucí kaštany. Takové zneužívání duchem chudé sestry, to byl ryzí nápad její sestry Kateřiny Cikánové. Ne ona, nýbrž Cikánová byla teta hodná takového synovce a smýšlející stejně jako on. Poslat ubohého kreténa, aby vzal na sebe vinu, to už málem odpovídalo nejkrásnějším Mojmírovým dopisům. Jakou hanebností oplývalo její pokrevní příbuzenstvo! Nemusela snad z toho dostat také svůj díl? Měla přece jen pravdu, že

190$

se téhle příšerné chásce vždycky vyhýbala. Teď se však Tetino srdce plnilo hnusem a žalostným podezřením, že je nějakým způsobem zapletená do těchto příbuzenských hanebností a že se do nebe nedostane ani ona se vší svou cílevědomostí, ale jen a pouze Míla. Přitom ještě ani ne před hodinou v duchu zvažovala, že by se nastěhovala zpátky do pokojíčku u Cikánové. Bolestně se nadechla a nahlas řekla:

„Ne, Mílo, nic z toho není pravda… A ty přece víš, že lhát se nemá, i když to někdo přikáže…“

Mílina těžká hlava zděšením klesla málem až na desku stolu:

„Sestřičko, sestřičko, jenom neříkej paní vrchní revidentové, že to není pravda,“ naříkala s podivnou logikou všech, kdo nemají svůj vlastní život, a proto ani vlastní pravdu a vlastní lež. Míla znala jen jedinou pohnutku: strach. Atento strach pro ni nebyl ničím nepříjemným, ale dokonce oporou, silou, která duševně zaostalé ženě dopomáhala k životaschopnosti a zvyšovala její pracovní výkony nad obvyklou míru. Z téhož důvodu podléhají otrocké národy diktaturám, aniž by se přitom cítily nějak zvlášť špatně. Míla teď k sestře vztáhla velké, kloubnaté dělnické ruce: „Pojď k nám, sestřičko, pojď hned se mnou,“ žadonila. „A já budu taky vždycky držet s tebou… Pojď hned, jinak se bojím…“

Teta zavrtěla hlavou. Ani neopatrný smělý slib, že Míla bude vždycky na její straně, ji nemohl přemluvit:

„Přijdu k vám na návštěvu, už pozítří,“ řekla, aby mezi ní a nebezpečnou vdovou po státním zaměstnanci nevznikla otevřená roztržka a aby se Míla nevrátila domů úplně s prázdnýma rukama. Slabomyslná sestra však zoufale šilhala a veliká hlava se směšným fialkovým kloboukem se na stonku tenkého krku kolébala sem a tam. Aby jí poskytla nějakou útěchu, zavedla ji Teta do malé cukrárny na rohu ulice a poručila jí ovocnou zmrzlinu a pěnové cukroví. Tváře ubohého kreténa hned přehnaně

191$

zčervenaly lačným štěstím. Na všechno ostatní už zapomněla. Třesoucí se levou rukou si bázlivě chránila talíř, aby jí z toho báječného požitku nikdo ani kousek nesnědl.

Teta ji však pozorovala s hlubokým zármutkem, který jejímu dosud tak klidnému srdci připadal docela nový a cizí.

Horší než světský zmatek byl však pro Tetu zmatek duchovní. Jed podvodu neušetřil ani tuto dosud tak zabezpečenou část jejího života. Jako maličká inkoustová kaňka na pijáku se v jejích myšlenkách šířil stále dál. Nezavinila to ani tak synovcova svůdná hadí řeč - nedokázala se docela upamatovat na její smysl - jako holá skutečnost, že musela připustit, že Bůh beztrestně strpí takový výsměch a takové zneuctění, zatímco bez rozpaků ničí takové nevinné děti jako Philipp a Doris.

Teta téměř šedesát let nevynechala jedinou ranní mši. Těch šedesát let života současně znamenalo šedesát let církevních. Církevní rok je nadpřirozeným zrcadlem a půvabným protějškem roku pozemského. Tak jako v jednom má svůj čas rozkvět stromů, sklizeň klasů, vinobraní a sněžení, ve druhém se nezadržitelně opakuje krásné procesí svátků. A jako se přírodní člověk tělem i duší podílí na průběhu pozemského roku, tak se zbožný věřící podílí na věčně stejném chorovodu roku církevního. Oba rozkvétají a zrají a vadnou v různých fázích pozemského a nadpozemského slunečního koloběhu.

I když Teta nechápala celou hloubku mše, všechny vnější postupy jí během těch šedesáti věrných let přešly do těla a do krve. Takové ovládání vnějších věcí však současně znamená značnou účast na věcech vnitřních. Tak sedlák chápe tajemství růstu, aniž kdy co slyšel o biologických zákonitostech. Teta například věděla, že první neděle po Velikonocích se jmenuje Bílá neděle, že jejím světcem byl mučedník Pancratius, a vůbec se nemusela dívat k hlavnímu oltáři, aby se přesvědčila, že kněžské ornáty září bíle jako sníh. Ano, bílá barva zůstávala až do dne Nanebevstoupení, aby ji pak o vigilii před Letnicemi vystřídala

192$

červeň svatého Ducha. Jak se každý rok těšila na tu červenou, svou nejmilejší barvu, která odívala letní kostel úchvatným a zneklidňujícím ohněm. Díky šedesátileté zkušenosti znala každý názvuk liturgické modlitby a veškeré latinské floskule, kterým nerozuměla, mohla opakovat slabiku po slabice. Z jednotlivých kázání důvěrně znala evangelium a epištolu pro každý den a jednotlivé úseky cesty ke spáse vítala s přátelsky hrdým poznáním, tak jako každoročně zdravila stoleté lípy v Grafeneggu v květu i v pestrém podzimním šatě. To všechno byl do jisté míry její vyšší život, její umění, její literatura, její krásno, její nepomíjející radost ze slavností, její sladká jistota.

To vše se však nyní jedním rázem změnilo. Tak možná prožívá milovník lesa a přírody napadený záludnou nemocí, že na něj nejmilovanější stromy najednou zírají šedé a lhostejné. Překvapeně si pak říká: co se to děje? Příroda už ke mně nepromlouvá. - K Tetě už nepromlouvala ta druhá krajina, kterou se po celý život pokojně a bezpečně procházela. Nyní sedávala v kostele zamračená, lhostejná, ba nazlobená, uprostřed ostatních chovankýň ústavu Theresienruh, nedokázala se ubránit jalovým postranním myšlenkám, bázlivě si tiskla na prsa taštičku, cítila závistivé pohledy, a dokonce - hrozný důsledek otravy synovcem - zapomínala pokleknout při Proměňování. V noci pak zase ležela a nemohla usnout a týrala si mozek a nevěděla kudy kam. Blížila se smrt. Desetiletí se rozplynula v dým. A ona byla připravena méně než po prvním přijímání.

Teta věděla, že je jenom jediný způsob, jak se zachránit z tohoto sestupu, vedoucího nevyhnutelně do nejspodnější, ohnivé propasti. Musela se plně vyzpovídat jako spoluvinice, jako synovcova spolupachatelka. Beze všeho studu musela otevřít svoje nitro nějakému duchovnímu. Nesměla se však o tom dozvědět žádná z jejích spolubydlících. Za tím účelem si v pozdní hodinu vybrala malý středověký kostelík v centru města, který se zavíral vždycky až po setmění.

193$

Venku panovalo letně neklidné májové odpoledne. Uvnitř byla tma, prázdno a skoro mrazivo. Z jedné zpovědnice probleskovalo slabé světlo. Teta viděla, jak při zvuku jejích klapavých kroků do zpovědnice vklouzl mladý štíhlý kněz. Měla dojem, že v bledé temnotě zahlédla jeho obličej. Byla bych, ptala se v duchu trýznivě, byla bych i v něm poznávala synovce? Ach jak ráda, ach jak vděčně bych v něm synovce poznala. Za zeleným závěsem zpovědnice se ozvalo nabádavé zakašlání. Teta si klekla, zamumlala formuli.

Potom však, když se chtěla sebrat a obvinit, uvědomila si, že si předsevzala něco naprosto nemožného. Scházela jí vhodná slova. Příliš zřídka, příliš málo toho v životě namluvila. Chyběl jí pořádný cvik, potřebný způsob vyjadřování, aby dokázala v rychlém vyprávění důstojně vylíčit ten spletitý, choulostivý, potupný a nechutný příběh. Kde by měla správně začít? Kde skončit? Co musí prozradit? Co smí zamlčet? V mysli jí zela černá a zatvrzelá díra. Opravdu to byl jen nedostatek správných slov? Taštička byla stále těžší, jako by váha dopisů v ní nabírala tíhu kamene. A znovu slabé odkašlání za závěsem. Teta cosi zakoktala. Uklidňující hlas ve zpovědnici zamumlal:

„Jenom nespěchejte, dcero…“

Takový hlas! Zařízl se Tetě do srdce. Přesně takový hlas musel mít mladý duchovní na její bohužel zničené fotografii, po které se jí každé ráno a každý večer stýskalo. Jenom hlas? Nyní klečela před Neskutečným, měla se vyzpovídat a nedokázala to. Současně se však za jejími zády ozvaly dlouhé rozléhající se kroky a blížily se ke zpovědnici. Zmateně ji zachvátila úzkostná obava, ba prudký stihomam, že by Skutečný a Ďábelský mohl přijet za ní kvůli penězům a vypátrat ji za pomoci sestry Cikánové. A teď je tady v tom tmavém kostele a objevil ji ve zpovědnici a čeká tam vzadu u křtitelnice, aby ji chytil. Za zavřenými víčky zřetelně viděla veselý jarní panama klobouk s červeno-bílou stuhou, který si ten nestydatý rouhač nechal na hlavě. Ona však

194$

byla bez naděje na záchranu sevřená mezi Neskutečného ve zpovědnici a Skutečného vzadu za zády. Hlasitě zasténala:

„S dovolením… Jestli smím prosit… Nemůžu..

Zastřený, ale vřelý hlas za závěsem ji uklidňoval:

„To se stává, dcero. Běžte si na chvilku na čerstvý vzduch… Počkám tu na vás, až se vrátíte… Ale nemusíte se vracet dnes… Třeba zítra nebo některý další den to pro vás bude lehčí… Počkejte na ten pravý okamžik a přijďte až potom…“

Ten hlas! Teta cítila, jak se jí krátce a horce sevřelo hrdlo. Zmateně vstala, rozhlédla se, jestli na ni doopravdy nečíhá pronásledovatel v panama klobouku. V hlavě jí hučelo. Co se to stalo? Ztratila schopnost vyzpovídat se, a nabýt tak čistoty, přijmout svátost oltářní. Kdyby ji teď zastihla smrt, byla zbavena vší ochrany.

Teta se vyplížila z kostela. Venku ji přivítal modrozlatý soumrak. Obloukové lampy už bzučely. Lidé spěchali přes náměstíčko. Jejich tváře byly vesměs zakaboněné a nepříjemné. Změnila se nejen Teta, ale i celé lidstvo. Vnímala to se zvláštním údivem. Než zažila tu porážku ve zpovědnici, jevil se jí svět a lidé jinak než teď. Na terase před kostelem uviděla, jak se jí u nohou cosi zalesklo. Byl to stříbrňák, šilinková mince. Zdvihla ho. Bůh jí, nehodné služebnici, hodil pohrdlivě spropitné. Za co? Protože třicet let neplnila svou povinnost? Křečovitě šilink sevřela v ruce a sestupovala po kostelních schodech, přes náměstí a k nejbližšímu nároží. Potom se však obrátila, protože se rozhodla z tajené hrdosti nalezenou minci, pohrdlivé boží spropitné, nepřijímat, ale vhodit v kostele do pokladničky pro chudé. Zatímco se však vracela, nohy jí těžkly a bolely a srdce hrozilo selháním. Dvanáct stupňů venkovního schodiště teď znamenalo téměř nepřekonatelný horský výstup. Když však lapajíc po dechu znovu otevřela malé dřevěné dveře v průčelí kostela, měla ruku tak slabou a strnulou, že jí šilink vypadl. Výsměšně se zakutálel do škvíry pod prahem. Teta

195$

se sklonila, aby ho našla. Jak se však nakláněla, celé tělo jí zesláblo a strnulo, až upadla. Samotné jí nebylo jasné, jestli po něčem uklouzla, nebo prostě jenom klesla na zem. Ležela na velkých kamenných dlaždicích terasy a těžce dýchala. Tam dole spěchali přes náměstí lidé se zakaboněnými a nepříjemnými tvářemi. Nikdo k ní ani nevzhlédl. Nikdo jí nepomohl. Nikdo jí neměl pomáhat. Napřed jí Bůh hodil spropitné. Potom však Bůh odhodil ji, jako se odhazuje něco, co už nemá žádnou hodnotu. A ze starého světa se stal nový svět, poprvé za Tetin dlouhý život. A tento svět byl plný Kateřin a Mil a vládl mu Mojmír a nebylo v něm už místo pro její vlastní pokojík. Přestávka mezi smrtí a tou smrtí, které se říká život, ztratila veškerý smysl. Teta tu ležela a nechtěla vstávat, neboť bylo dobré dotýkat se země jako zvíře. Z kostela vyšla nějaká dáma. Považovala ležící ženu za zmrzačenou žebračku, která se nemůže pohybovat po vlastních nohou. I tento peníz dopadl mimo a odkutálel se kamsi do ztracena.

Konečně se Teta vzchopila. Vrávoravě vstala, obličej otočený k ostění portálu. Její pohled dlouze spočinul na oznámení v proskleném rámu, které tam viselo ve výši očí:

„Přihlášky na letošní svatodušní pouť do Říma se přijímají nejpozději do 10. května ve farní kanceláři. Cestovní náklady na osobu 200 šilinků, případně 400 šilinků s delším pobytem v Benátkách, Boloni, Florencii, Sieně atd.“

Zatímco Teta ještě četla tyto řádky, z nejvzdálenějších vzpomínek jí mocně vyvstal příběh, který slyšela od babičky, od té, která se jí zjevila jako polednice pod hrušní v Hustopečích. Jedna moravská vesnice se spácháním těžkého zločinu obtížila hříchem a všichni včetně žen a dětí putovali kvůli pokání do Říma, k tehdejšímu Svatému otci, který se jmenoval Pius stejně jako ten dnešní. Tento příběh o houfu poutníků v žíněných košilích a o zcela opuštěné vesnici, kde se skoro celý rok neselo a nežalo, na ni v dětství zapůsobil hlubokým dojmem.

196$

Hned příštího dne se Teta na ohlášenou pouť do Říma přihlásila. Ptali se jí, jestli si chce vybrat skromnější, nebo dražší cestu. Ta druhá trvala o několik dnů déle a zahrnovala velmi podrobnou prohlídku posvátných míst i profánních pamětihodností Itálie. Teta se rozhodla pro dražší cestu, ne kvůli podrobným prohlídkám, ale aby přinesla zřetelnější oběť. Neboť kde je oběť, tam vždycky ještě zbývá naděje. To Teta věděla už jednatřicet let.

197$

««Část třetí»» Pouť

«Kapitola devátá»

Madony a hřebíčky

Bylo to docela jiné než v babiččině příběhu o hříšné moravské vesnici. Netáhli tu s kvílením a zbožnými zpěvy bosí poutníci s mušlí na klobouku po prašných cestách a neukládali se na holé zemi, aby tělesnými útrapami konali pokání a připravili se na odpuštění svých hříchů. Tak jako hříchy, i pokání se přizpůsobilo moderní technice a neumělo se vzdát soudobého pohodlí. Na poutníky čekaly elegantní rychlíky s jídelními vozy, svižné autobusy a velké hotely s bezvadnou obsluhou. Moderní pouť tak vypadala docela jako luxusní společenská cesta pro zábavu, vrcholící slavnostní audiencí u Svatého otce Pia XI. Teta dostala natištěný program, v němž bylo předem podrobně popsáno každé zastavení, každé místo noclehu, všechny doby odjezdu a příjezdu, zkrátka celý časový rozvrh poutnické cesty. Byla to první velká zahraniční výprava v jejím životě. Zachvátilo ji radostné očekávání, dětské rozčilení. Ani nyní nemohla v noci usnout, byla to však jiná nespavost než včera, nespavost dráždivá a plná očekávání. Staré babky v ústavu Theresienruh jí najednou vadily mnohem méně a její zatrpklá nedůvěra polevovala. Když si malovala, co přijde, Itálii s azurovým nebem, o které už tolik slyšela, prostupovalo ji zvědavé zanícení, jež pomalu zatlačovalo smrtící myšlenky na synovce, na nezdar jejího životního plánu, dokonce i na nepřekonatelnou duchovní nejistotu. Bylo jí, jako

201$

by na ni už nyní dopadal modravě chladný stín spásy a vyřešení nejdůležitějších otázek, které od této pouti rozhodně očekávala. Přesto však neopomenula ve zprostředkovatelnách práce uvést své italské adresy přesně podle plánu cesty. Neboť ať bude očekávaná záchrana jakákoliv, vždy bude spojena jen s prací, tím si byla jistá. Nepochybovala, že jako široko daleko známá prvotřídní panská kuchařka dřív nebo později nějaké místo najde. Od té doby, co zaplatila čtyři sta šilinků za poutní cestu, cítila se znovu úžasně mladě. Sedmdesát let, to byla konec konců jen prázdná cifra. Když pozorovala jiné staré panny z Theresienruh, z nichž leckterá měla na hřbetě méně křížků než ona, připadala si ve všech směrech mladší, čipernější a pracovitější. Ostatně si před nástupem do nové služby nechá podle lékařské rady „slepit“ ty svoje nešťastné žíly a potom bude čiperná a jako znovuzrozená a bez mrknutí oka zvládne den co den připravovat slavnostní diner o osmi chodech pro třicet osob. Cožpak to ještě minulé léto nepředvedla při oslavě narozenin milostpaní Arganové? Od té doby sice skutečný synovec zasadil tvrdou ránu její duši, její tělesné zdraví však zůstávalo beze změny. Lidé ještě budou žasnout nad její silou a vytrvalostí. Takovou sebedůvěrou posilovala po zhroucení u kostelních dveří radostné očekávání své první velké cesty.

Den po Nanebevstoupení Páně se v sedm hodin ráno sešli na Jižním nádraží. Teta se hned ulekla a ztratila řeč. Skupinu cestujících po čtyřech stech šilincích tvořilo devadesát šest lidí. Byla to dost malá, ale o to vybranější společnost poutníků, postavením vysoko převyšující chudou služebnou. Na to Teta nepomyslela, když se rozhodla přinést tu větší oběť. Bylo by pro ni lepší připojit se k té druhé, obyčejnější skupině poutníků, za dvě stě šilinků na osobu. Tam by našla několik sobě rovných a cítila by se méně ztracená. Skromně a nenápadně si stoupla na nejzazší okraj veselého shluku lidí, kteří si navzájem skládali poklony a komplimenty, neboť téměř všichni se tu zřejmě

202$

navzájem znali nebo o sobě alespoň věděli. Shromáždilo se tu bezpochyby samé milostpanstvo; a jestli snad tu a tam někdo patřil k obyčejným lidem, nedával to pro tuto cestu na sobě znát. Střed tvořil vysoký prelát s hedvábným kloboukem a fialovým kolárkem, impozantní zjev podobající se pyramidě, pro kterého muselo být radostí vařit. Vedle preláta stál drobný pěstěný pán v šedém cestovním obleku. Oslovovali ho „pane ministře“. Všichni se k němu chovali uctivě a s okolky. Jestliže ho nějaký opovážlivec s podlézavým šklebem oslovil, mužík k němu lehce naklonil své nóbl ucho a napjatě se díval do země, jako by nebyl schopen vnímat nic jiného než státní tajnosti a kvitovat je s mnohoznačným „aha“ a „ale neříkejte“. Teta sklíčeně sledovala hemžení, které se točilo kolem těchto dvou jader. I když cesta mířila ke Svatému otci, který spravuje klíče k nebi pro všechny katolíky, stejně ji trápilo, že se ona, služebná, připojila k drahé panské skupině, a to jen proto, aby potrestala své spořivé srdce. Patřila k „obyčejným lidem“, tím slovem sama vyjadřovala svůj pocit sociálního odstupu, protože „vrchností“ nerozuměla úřady, ale onu společenskou třídu, která nesloužila, nýbrž se nechávala obsluhovat. Tak to měla v krvi. A přesto se v tom nápadně lišila od paní vrchní revidentové, která by to přece také měla mít vrozené.

Byl tu však ještě jeden obzvlášť slavnostní pán, potící se přičinlivostí a radostí ze života, který přebíhal od jednoho ke druhému, kladl otázky, na jejichž zodpovězení nečekal, a podával odpovědi, na které se ho nikdo neptal. Byl to velký silný muž s obličejem červeným jako krocan, s vyholenými tvářemi a šedými licousy. Na mohutné holé lebce měl trochu těsný tvrdý klobouk a v ruce mával dlouhým seznamem. Že byl tak veselý a dobře naložený, to svědčilo o jeho pevných nervech, neboť na něm podle všeho spočívala starost o zdar poutní cesty a o tělesné blaho devadesáti šesti lidí. Nijak si to neusnadňoval. Od začátku se v účastnících snažil probudit veselé kamarádství.

203$

Ty, kdo se ještě neznali, horlivě navzájem představoval, vysoce velebil znamenité vlastnosti jednoho každého, zběhle uváděl tituly, hodnosti, vyznamenání a řády, jeho paměť zaznamenala i ty nejmenší. Dalo se říci, že obcházel a rozdával pocty. Vtíravě, všem a všechny. Tak došel i k Tetě, stojící stranou s kufírkem a rozpačitě pokukující po houfu poutníků. Rozmáchle smekl tvrďák a radostně rozzářený se zeptal:

„Také poutnice do Říma, madam…?“

Teta spěšně přikývla a podala mu jako na omluvu své cestovní doklady. Vrhl krátký rutinní pohled do seznamu a potom Tetě srdečně potřásl rukou:

„Dovolte, já jsem komerční rada Josef Eusebius Kompert… A vy jste tedy paní Línková… Těší mě, těší mě… Už jsem paní Línkovou vyhlížel… Bude to moc krásná poutní cesta, paní Línková… Jeho Svatost přislíbila, že nás poctí vlastní delší audiencí… Ale teď vás představím monsignorovi, paní Línková, a panu ministrovi…“

Teta se vší silou bránila. Rozšafný pán ji však vzal za ruku a vtáhl vyděšenou Tetu do víru lidí, kde ji představil oběma veličinám:

„Pane ministře, monsignore,“ oznámil řízně, „tohle je naše paní Línková…“

Jeho trochu chraptivý hlas hrdě vytroubil toto jméno, jako by ho každý musel znát, a protože neuměl představovat jinak, na místě titulu a hodnosti rozzářeně dodal:

„Aktivní členka Spolku katolických panen…“

Teta udělala svoje hluboké služebnické pukrle. Avšak i ti vznešení páni se uklonili a podali jí ruku. Po tomto letmém dotyku s vedením poutnické karavany se Teta s velkým spěchem stáhla zpět na své dřívější místo na nejzazším okraji dění, kde trpělivě vyčkávala na znamení k nástupu do již připraveného vlaku.

Josef Eusebius Kompert však toto znamení pořád nedával. Rozmáchle a neúnavně kroužil kolem, znovu a znovu přepočí-

204$

tával přítomné podle svého seznamu, přivolával k sobě železničáře, kladl naléhavé dotazy, vydával důležité pokyny, běhal dopředu k zavazadlovému vagonu a zpět k uzávěru nástupiště a co půl minuty vytahoval se svraštělým čelem hodinky. Byl organizátorem z čirého nadšení. Byla to čestná funkce, stejně jako řada dalších čestných funkcí, spočívajících na Kompertových silných, mužných ramenou. Čestné funkce jsou jak známo hodnosti bez odměny, ledaže by někdo chtěl vidět odpovídající odměnu v jednání s vysoce postavenými osobnostmi a otitulovanými jmény. V tomto ohledu byl Josef Eusebius za všechnu svou čestnou námahu odměněn opravdu značně. Znal v okolním světě každou osobnost veřejného významu, a co bylo mnohem neobvyklejší a důležitější, ony znaly jej. Stačilo ho jenom poslouchat, když zvučně ohlašoval: „Jeho Excelence, pan ministr X, můj dobrý přítel,“ nebo „Jeho Eminence, důstojný pan kardinál, můj mimořádný příznivec,“ nebo „Jeho biskupská Milost, můj starý kamarád, skvělý člověk.“ Říkal to řízným tónem vojáka, který má vůči nadřízenému při nejpřísnější poslušnosti také vztah důvěrného respektu. Protože však byl Josef Eusebius Kompert dobrotivý člověk, nenechával si svá čestná přátelství a vztahy pro sebe. Přízeň, kterou si „nahoře“ vysloužil nejrůznějšími službami a laskavostmi, bohatě rozséval „dolů“ ve formě velkomyslné protekce. Za ztracený považoval den, kdy nemohl za někoho intervenovat u svých excelencí, eminencí nebo biskupských milostí. Na rozdíl od ostatních sběratelů vznešených protekcí se vůbec neostýchal naléhavě obtěžovat dotyčné pány kvůli obyčejným chudákům. Dokonce to pro něho byla vzrušující zábava. Hlavně když něco uvedl do pohybu a svedl dohromady nějaké lidi. „Tady se musí něco udělat“ a „Kompert to zařídí“, tak zněla jeho oblíbená úsloví. S ještě větší vášní než světským vrchnostem sloužil vrchnostem duchovním. Jak napovídal jeho obličej i jméno, nepatřil k církvi odevždy. Jenže nové koště dobře mete a konvertité většinou horlivostí předstihují sta-205$

ré věřící. Nedostali ji přece do kolébky. Proto si nemohou dovolit liknavost, nebo dokonce nedbalost. Žádný obřad jim ještě nezní unaveně a opotřebovaně, všechno je dosud čerstvé a nejisté a jejich ješitná srdce je popohánějí, aby vynikali v tom, co je pro většinu ostatních často už jen fádním zvykem. A tak se Josef Eusebius přes svůj usedlý věk a rozsáhlé obchody ani tentokrát nevzdal možnosti vyniknout a vzal na sebe obtížný úkol organizátora tohoto putování. Kvůli poctivé pravdě však nemůžeme přehánět čistotu Kompertovy nezištnosti. Jestliže tato cesta proběhne šťastně a přijetí ve Vatikánu bude uspokojivé, nebylo vyloučeno, že mu kyne nějaká ta hvězdička nebo křížek papežského řádu, třeba ten nádherný Božího hrobu třetí třídy. Po tom jeho srdce toužilo už dávno a on by ho rád přidal k ostatním čestným odznakům na svém řády vydlážděném hrudníku. Myšlenka na toto vyznamenání dávala křídla jeho neúnavné svědomitosti a on se potil jak z čirého nadšení, tak i s ohledem na svůj privátní cíl. Nikdo nemůže popřít, že taková šťastná směs obecného a vlastního užitku představuje vzácný, ideální případ.

Konečně bylo všechno hotovo a mohlo se nastupovat. Organizátor každému oznámil vagon, kupé a číslo místa, které mu bylo vykázáno. Přísně dohlížel na pořádek, to se mu muselo nechat. Nakonec ještě každému poutníkovi vlastnoručně připevnil kolem paže znak této poutě, bílou pásku s černým křížem. Teta trpělivě čekala, až nastoupí všichni ostatní. Patřilo se to tak, věděla, že jako prostá služebná je poslední a nejmenší ze všech poutníků. Nástupiště se už docela vyprázdnilo a jen průvodčí pobíhali sem a tam. Nyní i Teta s námahou zdvihla své cestovní zavazadlo na plošinu vagonu a chopila se madel, aby se vyšvihla na stupátko. To však bylo hodně vysoko a nohy ji čertovsky bolely, několikrát zašmátrala ve vzduchu, aniž dosáhla do potřebné výšky. Najednou ucítila, jak ji podepřely silné ruce a ona se lehce a svobodně zdvihá nahoru. Zasupěla poděkování a otočila se po pomocníkovi, který nastoupil za ní. Byl to mladý muž,

206$

spíš pomenší, v šedém listrovém sáčku, k němuž však jakoby na omluvu nosil vážnou černou kravatu. Kaštanově hnědé vlasy se mu hezky vlnily na spáncích ostře zkoseného čela a jeho jasné modré oči se nápadně podobaly Tetiným. Vůbec na něm nebylo vidět, že je duchovním. Smál se celým obličejem. Nebyl to však obvyklý mechanický, bezúčelný anebo nervózní úsměv, nýbrž jako by se smál z jakýchsi bohatých zásob vnitřní radostné nálady. Stiskl Tetě ruku:

„Spolupoutník,“ řekl a ještě: „Jsem kaplan Johannes Seydel.“ „A já jsem Línková,“ odpověděla Teta, a protože se už od pana organizátora naučila, že člověk musí uvést nějaký titul nebo charakteristiku, aby obstál ve světě milostpanstva, dodala: „Aktivní členka Spolku katolických panen…“

„Bravo, bravo,“ pochválil ji pan kaplan za tento údaj, jako by jím byl nadšen, chytil Tetin kufřík a uložil ho do síťky v jejím kupé, než mu v této nenáležité úsluze stačila zabránit. Potom se na ni znovu usmál svěžím chlapeckým obličejem s jasnýma očima a bílými zuby a řekl:

„Přeji vám šťastnou cestu, slečno Línková… A vy mi popřejte totéž.

Teta uposlechla způsobným hlasem školačky:

„Přeju důstojnému pánovi šťastnou cestu.

Potom se však i ona musela zasmát a bylo jí tak zvláštně na duši, jak tu seděla na svém místě a dívala se otevřenými dveřmi za mladým mužem, mizejícím v chodbičce vagonu.

Hned ji však vyrušila čtyřčlenná rodina tlačící se hlučně do kupé s mnoha saky a paky. Byli to velmi vážení poutníci. Otec vážil nejméně cent, měl třesoucí se trojitou bradu a ohnivě červený čtyřnásobný zátylek. Kypré dcery byly po něm. Jenom energická žena si díky své povaze uchovala kostnatou linii. Spustila okénko a zaječela na celé nástupiště:

„Bagáž pana okresního chudinského rady Fleissiga, prosím…“

207$

Okresní chudinský rada, jehož postava byla v tak pronikavém rozporu s jeho úřadem, si otřel čelo, hvízdavě vyfoukl proud vzduchu a rezignovaně kývl na Tetu:

„A co teprv tam dole v Itálii, tam bude horko..

Nosiči přitáhli nabubřelá poutnická zavazadla a mistrovsky je navršili do polic, až pod nimi Tetin malý kufřík dočista zmizel. Najednou jedna z tlustých dcer vykřikla. To nejdůležitější nechaly doma. Krabici na klobouky, v níž byly černé krajkové šály, předepsané ženám ve Vatikánu jako pokrývka hlavy. Pozdě. Vlak se rozjížděl. Dcery seděly celé zničené, neboť to byly drahocenné staré krajky, znamenitá příležitostná koupě. Paní Fleissigová střídavě naříkala a vysmívala se jim. Zato pan okresní chudinský rada, který naprosto nesnášel domácí katastrofy, chlácholivě bručel, že dole v Itálii dostanou koupit ještě krásnější papežské šály, že to je přece ta pravá a proslavená země pro takové textilie.

Teta své spolucestující pozorně sledovala. Sloužila v různých domech, vznešených i méně vznešených, a s léty získala cit a jisté oko pro různé společenské stupně a odstíny. Jako většina sloužících ze staré školy byla zvlášť citlivá a netolerantní k hrubosti a nekultivovanosti maskované rychle nabytým bohatstvím. Stačilo jí jen počkat, dokud si paní okresní chudinská radová Fleissigová nestáhla lila rukavičku s manžetou a neodhalila kvalitu svých rukou, aby si byla docela jistá. Ano, tahleta pocházela z „obyčejných“, stejně jako ona sama a jako Kateřina Cikánová. Tento poznatek však Tetu rozhodně nenaplnil kolegiálním ulehčením, nýbrž odmítavou nelibostí. Když beze zbytku prohovořila neštěstí se zapomenutými krajkovými šály, obrátila se paní Fleissigová k Tetě. Černě oblečená sousedka s klidným a pozorným obličejem zřejmě vzbudila její zvědavost. Tak nenápadně, tak zdrženlivě často vypadají dámy, z nichž se později vyklubou nóbl známosti. To si alespoň myslela paní Fleissigová, která v žádném případě neměla Tetinu sociální bystrost. Okamžitě

208$

upadla do protahovaného, unaveného tónu, přičemž si špičkou jazyka pořád navlhčovala rty, což zřejmě považovala za nenapodobitelně vybrané:

„Teď není sezóna na Itálii,“ začala, „nemyslíte, milostivá…“

Teta souhlasně přikývla. Slovo „milostivá“ ji však silně podráždilo. Fleissigová žvanila dál, olizujíc si rty:

„Měli jsme jet do Říma už o Velikonocích s poutí pana kardinála. Jeho Eminence nás osobně pozvala… Ale můj muž se absolutně nemohl uvolnit, prosím vás, ty obchody o svátcích, na nikoho se nemůžete spolehnout… A potom nás monsignore tak prosil, abychom se zúčastnili o Svatoduší… Na to přece nemůžete říct ne, viďte, vy to jistě chápete, milostivá.

„S dovolením, já nejsem žádná milostivá,“ uklouzlo Tetě skoro mimovolně. Paní Fleissigová se polekala a našpulila pusu:

„Jak prosím?… S kým mám tu čest?“

„Já jsem Línková,“ řekla Teta najednou váhavě, když se zapletla do pravdy jako do smyčky,, jenom pomocnice v domácnosti…“ A aby tu škodu trochu napravila, zašeptala: „A aktivní členka Katolických panen, prosím.

Po tomto přiznání paní okresní chudinská radová neprodleně ochladla. Pan Josef Eusebius Kompert, dobrý přítel, se měl postarat, aby velevážená rodina Fleissigová, výkvět měšťanského živnostenstva, putovala do Říma v lepší společnosti než v jednom kupé se starou služkou. Zašeptala manželovi cosi do ucha, ten udělal chlácholivé gesto, jeho tři vypolštářované brady však zůstaly nepohnutě viset. Také na dcery matka přísně mrkla. Na Tetu už nikdo nepromluvil. Ta však tímto mlčením ani v nejmenším netrpěla, nýbrž jenom opět zalitovala, že si nevybrala tu lidovější poutní cestu, kde bylo méně novopečeného milostpanstva, kterému by vadila její nevhodná účast. Aby nerušila, zůstala klidně sedět, když přičinlivý organizátor pobíhající

209$

od jednoho kupé ke druhému začal jako zprávu o vítězství vyvolávat, že je čas k jídlu. Ani když oznámil druhou směnu oběda, nepohnula se z místa.

Vtom se však před ní najednou objevil mladý kaplan Johannes Seydel a usmál se na ni:

„Co je s vámi, slečno Línková?… Vystydne vám polévka…“ Lekla se a zrudla jako mladá žabka:

„Sám důstojný pán,“ vykoktala, „no tohle… Jestli smím prosit… Nemám hlad…“

„To nejde, milá slečno Línková… Naše dnešní cesta bude velice dlouhá… Je potřeba se posilnit… A potom, copak to má znamenat, vždyť jste si to jídlo už zaplatila…“

Podal jí obě ruce, aby se jí lépe vstávalo, a vedl ji dlouhými chodbičkami do jídelního vozu. Teta se však musela v duchu znovu zasmát, tak jí bylo zvláštně a veselo na duši.

Johannes Seydel měl pravdu. Cestování bylo toho dne nekonečně dlouhé. Teta viděla, jak se za oknem míhají vysoké hory, mraky, korutanská jezera a hrady a potom bílé řečiště Piavy a jinak tvarované domy a nová krajina. Chvílemi nasávala všechny ty obrazy řítícího se světa, který ji míli za mílí tak blahodárně vzdaloval od toho jejího. Potom zase seděla se zavřenýma očima, apaticky schoulená do jízdy. To se k ní však znovu přibližoval opuštěný svět a prolínal se s tím, který ležel před ní. Hlas Cikánové vyhrožoval v nebezpečném rachocení tunelu: „Co křičíš, Tetuš? Co je moje, to je i tvoje. Co je tvoje, to je moje.“ Dokonce i prastarý pan Prossnitzer se vynořil a proměnil se v organizátora Josefa Eusebia Komperta. Za vším ale pořád vězel synovec, skutečný a ďábelský, a ještě podlejší od něho bylo, že se neukrýval někde v sousedním kupé, ale veřejně se ukazoval v krémově žlutém obleku s šeříkovou kravatou. V horách kolem Gemony je zastihla noc. Úplněk v okně putoval spolu s nimi. Jinak bylo v tom světě všechno prázdné. Unavení lidé se kolébali a spali. Ani Teta už nevěděla, kde je.

210$

Ještě potřetí toho dne přišel unavené poutnici na pomoc její ochránce. Vlak konečně zastavil v rušné nádražní hale v Benátkách. Už v Mestre rozdával ustaraný organizátor po všech kupé pokyny, ať si každý naloží svých pět švestek na velké vozíky nosičů zavazadel, dál se o ně nestará a co nejrychleji spěchá k východu. Benátky jsou jak známo město na vodě a všichni se musí shromáždit u přístaviště parníků poblíž nádraží. - Rodina Fleissigova s velký vzrušením zabrala okénko kupé a podávala svá ohromná zavazadla nosičům. Tlusté dcery stály na sedadlech, nenávistně jedna druhé nadávaly a s funěním sundávaly těžké kufry z polic, což se jim dařilo vždy až po několika neúspěšných pokusech. Paní Fleissigová pořád dokola přepočítávala kusy, vždycky se spletla a pokaždé se s hrozným křikem dožadovala toho či onoho pohřešovaného cenného předmětu. Unavený a ustaraný okresní chudinský rada stál nečinně vedle ní a zčásti káral, zčásti popoháněl nešikovné pracovnice. Teta se pořád nemohla dostat ke svému kufru. Čekala trpělivě a lhostejně, jak byla zvyklá, až se rozměrná poutnická rodina Fleissigových konečně s blahosklonným pozdravem vytratí. Když pak se svým zavazadlem stála na nástupišti, zůstala dočista sama a ztracená. Tamhle uháněli pryč Fleissigovi a nestarali se o ni, a ti už byli poslední. Nosiči na ni volali slova, kterým nerozuměla. Bála se dát kufřík z ruky a navíc se to i ostýchala udělat. Nosiči odváželi vysoko naložené vozíky pryč a vyměňovali si posměšné poznámky. Teta cupitala a ztěžka vlekla kufr po beznadějně dlouhém nástupišti. To jí však už přibíhal naproti Seydel a vytrhl jí břemeno z ruky. Zastavila se a oddychovala:

„To přece nejde… To se přece nehodí, aby sám důstojný pán…“

Kaplan se napřímil a přísně se na ni podíval:

„Víte co, slečno Línková,“ řekl přehnaně hlubokým hlasem, „uzavřeme spolu dohodu, já vám nebudu říkat velevážená členko Spolku katolických panen a vy mi nebudete říkat důstojný

211$

pane… Všichni poutníci jsou ubohé duše, žádné důstojné ani velevážené… Stačí kaplan Seydel nebo kaplan Johannes nebo jak chcete…“

Zasmál se. Teta však dál zoufale bojovala o kufr:

„Můžu ho nýst sama, pane kaplane… Já jsem přece zvyklá tahat věci, jémináčku..

„Mně se zdá, že nemáte ani ponětí o tom, jak jsem silný,“ prohlásil Seydel a zatvářil se velmi upjatě, „málem jsem se stal atletem z povolání, jednou jsem dokonce dostal jakousi cenu… Koukejte, slečno Línková…“

Položil si kufr na dlaň, vyhodil ho do vzduchu, zase ho chytil a to celé pětkrát nebo šestkrát zopakoval, pokaždé výš a výš. Lidé se zastavovali. Ozval se potlesk a veselé výkřiky.

„No ne, pane kaplane, to je ohromný,“ žasla Teta a najednou se rozesmála a nemohla přestat.

„Takže když budete zlobit, slečno Línková, chytím vás úplně stejně jako tenhle kufr a zahrajú si s vámi házenou…“ Smích naplňoval Tetu až do posledního koutku. Všechno ji z něj bolelo a současně těšilo. Únava byla pryč. Kaplan ji vzal za loket a zlehka, a přitom silně ji podpíral, takže měla dojem, že se vznáší. Vyšli na prostranství před nádražím. Voda kanálu tancovala černá a olejnatá, špulila tisíce zářivých rtíků. Gondoly s ostrými stříbrnými kýly se pohupovaly v úplňku, pod sebou střípky světla. Vodní taxíky spěchaly kolem po ševelícím hustém proudu a lodníci vyráželi krátké, chraplavé, ustarané výkřiky. Kupole kostela naproti byla ozářena jedovatou zelení. Křiklavý mramor ukrýval za každým výstupkem a v každém výklenku ostře narýsované stíny, jako vyřezané z ebenu. To byly Benátky, jak je Teta znala z pohlednic, které jí před lety posílali milostpáni Arganovi. Támhle na pontonu však už mával organizátor Josef Eusebius Kompert a dělal rozhořčené posunky. Pořád ještě se Seydelovou podporou Teta nastoupila na loď.

212$

Rodina Fleissigova a také jiní se podivovali tomuto nerovnému páru. Mladý kaplan však nedělal nic jiného, než co učil jeho Mistr, který k sobě zval zkrušené a utiskované. Mezi těmito měšťáckými poutníky byla Teta nejspíš jediná, kdo měl nárok na tento čestný evangelijní titul. Kaplan Seydel věděl, co dělá.

Ona však nevěděla, jak to tak přišlo…

Den začal hodně brzy.

Po ranní mši, při snídani v hostinci - podávala se jako všechna jídla u třech dlouhých, hustě obsazených tabulí - zacinkal Josef Eusebius Kompert na svůj šálek a povstal. Organizátor cesty, mistrovský řečník, si nenechal ujít žádnou příležitost, aby se chopil slova, i kdyby to měl být jenom denní rozkaz:

„Pane ministře, monsignore, poutníci a poutnice,“ začal břitce a řízně, „opustili jsme dunajské rusalky, abychom navštívili vodní víly v lagunách…“ Mytologie ho zavedla do úzkých, proto udělal velké gesto k prelátovi. „Takové vyznamenání a štěstí, že je s námi monsignore, jeden z největších uměnovědců a znalců Itálie, jak víme… Tedy omluvy se nepřijímají, únava neomlouvá, musíme dnes zvládnout následující program.“ Nasadil si brýle a předčítal památky, které mají navštívit, jako bitevní sestavu:

„Náměstí svatého Marka, bazilika, dóžecí palác, Akademie krásných umění, Scuola San Rocco, kostely Frari, Maria della Salute, San Trovaso… V poledne se přemístíme na Lido, na pláž u Jaderského moře…“

„Budete to chtít ,zvládnout’ všechno, slečno Teto?“ zeptal se s pomrkáváním kaplan, který seděl proti ní. „Cítíte se dost svěží po té včerejší cestě?“

Horlivě přikývla. Nechtěla přijít ani o jediný koutek. Byla to přece vzpomínka na celý život, který jí další poutní cestu už jistě nepřinese. Její nohy to budou muset vydržet, ať chtějí nebo ne. Nebyla jako Fleissigová a několik dalších fňukalek, které ještě

213$

ležely v peřinách a vzkázaly, že se tentokrát nezúčastní, protože Benátky přece znají z dřívějších cest, a kromě toho si musí po té dlouhé cestě vlakem nechat umýt vlasy.

Teta statečně šlapala a pomáhala si hůlkou. A nikdo si neuvědomoval, ani ona sama, jak obrovitou sílu vůle a přemáhání ji stálo udržet krok s ostatními, zdravými. Co pro ně bylo zajímavou prohlídkou a příjemnou procházkou, to pro Tetu znamenalo strašlivou kajícnou pouť, skutečnou křížovou cestu, jako by musela po kolenou obejít všechna početná zastavení kalvárie. Každý krok byl palčivým utrpením, při němž se jí svíralo unavené srdce. A pak, nesměla na sobě dát nic znát, ani hnout brvou, ani odkašláním vyjevit, jak trpí. Dlužila to této poutní cestě za čtyři sta šilinků i sobě samé. Dalo se tu mluvit o obráceném „noblesse oblige“. V tomto případě zavazovala „obyčejnost“. To by tak ještě scházelo, aby ona, poslední v tomto houfu poutníků, byla ufňukaná, dělala ciráty se svým starým utahaným tělem a rušila panstvo při požitcích z benátských pamětihodností. Takže zatnout zuby a vpřed!

Divoké slunce bičovalo náměstí, k nepřekonání velké, a silou se vpíjelo do Tetiných černých šatů, až byly těžké jako oděv tonoucího. Jak daleko byl zlatý a pestrý portál kostela, lemovaný obrovskými vlajícími praporci! Teta k němu pochodovala nezadržitelně jako smělý voják v dešti kulí. Tvář měla široce rozšklebenou a ke všemu odhodlanou. Povrchní pozorovatel by ji mohl považovat za zlou stařenu. Mládež mezi poutníky se pustila do krmení holubů. Teta však nevěnovala proslulým ptákům svatého Marka, kteří se v hejnech zdvíhali a zase spouštěli jako okřídlený závoj v imaginárním větru, ani jediný pohled. Díky tomuto žádoucímu zdržení se jí podařilo nezůstat pozadu a do chladné předsíně dómu vešla dokonce mezi prvními. Šero jí přineslo zmírnění bolestí. Dav tu navíc postupoval jen pomalu, což bylo pro její nohy výhodné. Teta se ohlížela po nějaké lavici. Tu na ni kývl monsignore, pyramidální prelát, a vlídněji zval k sobě:

214$

„Jen pojďte sem, milá paní,“ usmál se, „a držte se mě.

Prelát se osobně ujal provádění. Byl to opravdový znalec umění a vynikající historik. Jak je zvykem všech zasvěcených lidí, prahl po tom, aby neučeným umožnil čerpat z pramene svého vědění. Obracel se s vysvětlivkami především na Tetu a kvůli ní je odíval do dětinsky lidového šatu. Jeho důkladná povaha přikládala nejvyšší hodnotu úplnosti. Ničeho pozoruhodného tak jeho doprovod nezůstal ušetřen. Každé tři kroky se prelát zastavoval, což Teta velice vítala. Nevítané naopak bylo neustálé otáčení a zaklánění hlavy, jak je vyžadovalo prohlížení mozaik v kopulích a klenbách. Člověk se zakloněnou hlavou měl pocit, že ztratí vědomí, zatímco učený pán podrobně vysvětloval orientálně-byzantský charakter postavy Krista a poukazoval na obrazové znaky, jimiž se v Ráji odlišuje Strom života od Stromu poznání. Večeře pro dvacet osob by proti tomu byla hračkou. Prelát se chytře usmíval a vybral si z nejblíže stojících menší skupinku, v níž se samozřejmě nacházela i ubohá Teta. Musela s tímto neústupným průvodcem dolů do krypty a klenotnice a po děsivě příkrém schodišti nahoru na okružní galerii. Tam se opřela o kamenné zábradlí a měla pocit, že jí vír vroucí vody oderve nohy od těla. Pomalu a slavnostně se kolem ní otáčel Kristus a Adam a Eva a patriarchové a zlato a malachitová zeleň a lazuritová modř a hlaholivé šero. Monsignore měl přes svou pyramidální postavu lehký pružný krok. Vědomosti dávají korpulenci křídla. Šikovně se protáhl každou škvírou, bez závratě se vykláněl daleko nad hlubinu, prováděl hluboké podřepy, po dlouhé minuty zůstával v obtížném předklonu, když bylo potřeba nějaký skvostný detail posunout do světla správné interpretace

- a vždy požadoval od Tety, aby to dělala spolu s ním. Mohla se snad odvážit chovat se k duchovnímu, a navíc duchovnímu takového formátu, nezúčastněně, netečně či neposlušně? Teta se tedy protahovala, vykláněla nad hlubinu, prováděla hluboké podřepy, zůstávala po dlouhé minuty v obtížném předklonu a neodvážila

215$

se ani přivřít oči, navzdory bolesti a závratím. Strnulá obdivem neustále opakovala „no ne, no tohle“ a kývala a potřásala hlavou, aby si ani monsignore, ani ostatní nepovšimli, že její duch se zabývá jen a pouze tím, aby udržel v chodu neduživé tělo.

Když pak byli chválabohu konečně zase venku, ve sluncem prozářeném portiku plném lidské vřavy, přistoupil k Tetě svižný Josef Eusebius, lstivě zamrkal, oběma rukama si přihladil krátké šedivé licousy a triumfálně se zeptal:

„No tak, co říkáte, slečno Línková, na našeho monsignora? To jsou mi znalosti, že, nechybí tam ani tečička, to jsme se zase naučili něco pro život… A jak se vám líbí Benátky?“

Teta souhlasně přikývla a obdivné zavrtěla hlavou, jedno po druhém:

„Jo, je to nádhera,“ přitakala.

„No to bych řekl,“ potvrdil organizátor a výrazem obličeje vyjádřil, že je sám se sebou navýsost spokojený, že umí všechno tak krásně zařídit, že poutnické cesty mu jak známo vycházejí lépe než jiným pořadatelům, včetně Jeho Eminence, neboť u něho se správně křesťansky nerozlišuje mezi vrchností a obyčejnými lidmi.

Teta však musela toho dne své staré rčení o nádheře opakovat ještě mnohokrát. Říkala to při pohledu na Piazettu a dóžecí palác barvy vanilkového krému, i když ten jí připadal dost divný. Jakoby obrácený. Těžká horní část spočívala na lehké a prolamované dolní. Jako kdyby někdo postavil pěnový dort vzhůru nohama. Ale nic naplat. Musela se vléct zrcadlově hladkými sály paláce a poslouchat monsignorovo neustálé poučování o dějinách Benátek, o tajemné Radě deseti i o kamenném lvím chřtánu, který byl poštovní schránkou pro anonymní dopisy. Nebyla ušetřena ani Mostu vzdechů a vězení pod olověnými střechami, kde bylo opět mnoho lezení, dřepání a ohýbání. Bolavé nohy jí při tom podivně zkameněly. Ale bylo to dobře. Chodila teď jakoby na těžkých tuhých sloupech, které však už nepáli-216$

ly a nepíchaly. Někdy pohledem vyhledala kaplana Johannesa. Zdálo se však, že na ni zapomněl, už se o ni nestaral. Proč by se měl ten hodný důstojný pán o tebe starat, hubovala sama sebe, ty huso hloupá, stará, obyčejná?

Baterie v San Giorgio vystřelila polední salvu. Ta přinesla vysvobození. Monsignore přerušil výklad. Poutníci, všichni s křížkem ozdobenou páskou na paži, se shromáždili na lodičce vyjíždějící na ostrov Lido a Teta se směla posadit. Zrychleně dýchala samou blažeností. Bylo jí, jako by mohutná ruka odtáhla z jejího zorného pole ohnivě se vzdouvající oponu. Svět byl rázem lehčí a veselejší. Bez pamětihodností tu toho bylo najednou tolik k vidění. Jak laguna, toto široké ocelově šedé jezero, drobnými vlnkami troufale tančí kolem lodi jako stádo, vlnité stádo vzpurných poskakujících zvířat. Jak kolem nich defiluje chvějivé město se svými nábřežími, každý dům rozpuštěný, každý chrám, každá kampanila, náplava střech, obdélníkové lodžie, všechno roztavené, Benátky jako tekutý oheň řinoucí se z vysoké pece poledne. Jak zde ženy s černými krajkovými šály nosí děti jinak než ženy doma ve vlasti. Jak jsou zde lidé mnohem ochableji staří a mnohem toužebněji mladí než doma. Ach, Teta měla vždy jasné oči, aby mohla ostře pozorovat, a milostpáni Arganovi bývali často překvapeni, co všechno viděla a odívala do skoupých slov.

Znovu seděli u jídla u několika stolů, natěsnaní jeden vedle druhého. Stolovali na vzdušné terase a Teta měla před sebou moře. Viděla je poprvé v životě a zpočátku se jí úzkostí sevřelo srdce, ještě víc, než jak ji kdysi děsily strmé skalnaté formace Mrtvých hor. Tady venku byl parný den a najednou nastalo úplné bezvětří. Hladina ležela bez pohnutí, jako zrcadlo pokryté tu a tam matným sraženým dechem. Hranice mezi nebem a mořem neexistovala. Byly z jednoho kusu. Moře bylo zkapalněné nebe a nebe odpařené moře. Obě vytvářely jedno nekonečné stříbrné nic, které se nikde nedalo rozdělit vedví. Lec-217$

kdo by si tváří v tvář tomuto letargickému nekonečnu pomyslel: může být opravdu tak špatné rozpustit se, zmizet v tomto stříbře, vzdát se bolavého těla, které se povětšinou skládá z pálících křečových žil, z dýchacích potíží, bolestí žlučníku a všelijakých zmatků? Ztratit se jako ospalé nic v ospalém nic? Leckoho by něco takového mohlo napadnout, jen Tetu ne. Nebyla stvořena k takovým slabošským záchvatům pohodlného pantheismu. Trvala se vším důrazem na věčnosti své jednou stvořené osoby a na jejím plném zachování až do konce všech věcí. Synovcův podvod ztížil jen provedení jejího životního plánu, ne však jeho smysl a cíl. Byla unavená až k smrti, ale nebyla zas tak unavená, aby chtěla ztratit sama sebe, aby se bezmocně vydala všanc přísně stanovenému průběhu záhrobních událostí, které ji čekaly. I když byla zasněná a horečnatě malátná, své svaté Já - co je nesmrtelné, to je i svaté - si v každém okamžiku pevně držela železnou vůlí. Pojedla jen velmi málo a opatrně špagety, malé pečené rybičky a trochu sýra. Zato vypila dvě sklenice sytě rudého veronského vína a ty jí dodaly odvahu s klidem hledět vstříc odpoledním úkolům. Kaplan Johannes Seydel seděl u jiného stolu.

Mistr řečník Josef Eusebius už zase vstal a z jeho rtů se rázně ozvalo:

„Únava neomlouvá… Omluvy se nepřijímají…“

To znamenalo znovu se bez milosti sebrat, vyrazit, nastoupit do elektriky, potom na loď a zase na jinou loď, aby konečně přistáli před Akademií umění. Tentokrát však Teta chytře zůstala pozadu, unikla monsignorovým osvíceným komentářům a zůstala klidně sedět na kruhové pohovce uprostřed jednoho velkého sálu. Vyděšenýma očima sledovala obrovitou malbu, na níž se svatý Marek svržený katovskýma rukama z věže, s vykloubenými údy, kolem kterých plápolalo roucho, v pádu vznášel kus nad zemí, nyní a pro všechny časy. Lhostejné skupiny Benátčanů na tomto obraze postávaly okolo, sledovaly krutou

218$

popravu jen na půl oka a zdálo se, že se nedají ničím vyrušit ze smlouvání svých obchodů.

Teta tu lhostejnost vyobrazených postav nechápala. Nechápala ani lhostejnost diváků, kteří s červenými knížkami průvodce v ruce netečně procházeli kolem takového zvěrstva. Je velký rozdíl v tom, jak umělecké dílo vnímá vzdělaný člověk a jak nevzdělaný. Vzdělaný dává okamžitě najevo, že zobrazený předmět pro něj nehraje žádnou roli. Ihned tasí znaleckou pravici, aby vzletně obepsal nejdůležitější křivku kompozice. Při pohledu na padajícího světce hovoří o mistrovském zkrácení těla, zvaném prý scurzo. Když pejsek na obraze chňapá po mučedníkově vyříznutém jazyku, chválí nanášení barev a hravou manýru tohoto detailu. Být vzdělaný znamená stát jako štamgast mezi kulisami a pozorovat divadlo života a umění jakoby zezadu. Vzdělání se nazývá onen krušně nabytý stav, který určité skupině lidí dovoluje nenechat si ničím imponovat, protože si myslí, že sami nejlépe vědí, jak se co dělá. Vzdělání je stejný záchranný kruh jako každý jiný. Kdo si ho připne, ten už nepatří k těm vydaným na pospas, kteří musí duchovně bojovat s vlnami. Tak i tento snobismus stejně jako jiné vychází z prapůvodního lidského snažení uniknout jakýmkoliv způsobem nestvůrné odevzdanosti existence. Nevzdělaný je však vydán napospas absolutně. Beznadějně propadl předmětnosti života, a pokud má duši, i předmětnosti umění. Při pohledu na vyříznutý jazyk, po kterém chňapá pejsek, se mu udělá špatně. Není také schopen jako vzdělanec spolykat sedmdesát pět maleb za půl hodiny. Už když se pohrouží do jediné z nich, zatočí se mu hlava.

Ach, jak bylo Tetě špatně, jak ji chytaly závratě! A přesto pořád odmítala přiznat porážku. O něco později v kostele Frari, kde visí nad oltářem Tizianovo Nanebevzetí, stál vedle ní najednou kaplan Johannes Seydel a vzal ji za ruku:

„Tak co, slečno Línková, pro dnešek to stačí, myslím… Nechtěl jsem předtím panu prelátovi fušovat do řemesla… Ale

219$

teď si musíte odpočinout… Pojďte, něco jsem pro nás objevil…“

Usmál se na Tetu svým jasným chlapecký obličejem a odvedl ji do tiché boční kaple, kde usedli do lavice. Sakristián tyčí roztáhl oponku před trojdílným oltářním obrazem. Z prostřední tabule na ně shlížela nejlíbeznější Madona starého Giovanniho Belliniho.

„Vsadím se, že i vy máte ráda takovéhle obrazy, slečno Línková,“ řekl kaplan zamilovaným hlasem.

Teta si vzpomněla na modlícího se poustevníka na nádherném barvotisku nad úzkou postelí ve své ztracené služební komůrce a horlivě přitakala:

„S dovolením, já vždycky mívala strašně ráda svatý obrázky…“

Seydel si zastínil očí dlaní a zamumlal:

„A tohleto je jeden z nejkrásnějších obrazů, které na světě vůbec jsou…“

Teta přikývla s plným přesvědčením, přestože její unavené oči ve slabém světle vnímaly jen jemnou modř pláště, slézovou barvu roucha a sladký odstín dětské pokožky. Kaplan, jinak žádný snílek, nýbrž veselý silný muž, hleděl okouzleně. Mluvil zamyšleně, jako by vedle něho neseděla stará služebná Teta Línková, ale vědoucí, jemu rovná duše:

„Jen se podívejte, milá slečno Línková, tohleto, to je opravdu panna, nedotčená a nedotknutelná. Takovéhle ruce, tak jemné, tak dlouhé, tak průhledné, s útlými prsty, takové dnes nemá žádná lady, žádná hraběnka, žádná kněžna, proto se takové ruce už ani nedají namalovat. Kdysi se však malovaly prostě proto, že malíři pro ně nacházeli předlohy… Na těch rukou se ukazuje celá naše zkaženost a sprostota, ach, my chudáci, s naší tvrdou prací, sportem, shonem. Naše mladé ženy si nehty pokrývají lakem, ale to nepomůže, nemohou skrýt, že jejich ruce jsou ohmatané a že se zabývaly vším a všeho se dotýkaly… A přece, člo-220$

věk docela jasně cítí, že i ruce téhle panny dělají těžkou práci, přebalují děťátko, perou plenky, vaří a šijí… Tato panna je plně pannou, a přece i plně matkou… Je to, jako by mohl být matkou modrý kosatec, jako by to dítě vzešlo z lůna květiny…“

Teta shlédla na své scvrklé, zahnědlé ruce skoro vyděšeně. Seydel to zahlédl a zasmál se:

„Ty vaše jsou docela v pořádku, slečno Línková.“ Potom vstal:

„Ostatní jsou už určitě pryč,“ řekl, „a my máme klid..

Teta pořád ještě seděla a zdálo se, že se nemůže vypořádat s nějakou obtížnou myšlenkou:

„A pan kaplan ještě má milostpaní matku?“ zeptala se po chvíli.

Nemá už otce ani matku, odpověděl Seydel, oba umřeli, když mu bylo devět let.

Teta přikývla, jako by nic jiného neočekávala, a nebyla s tím nijak nespokojená. Vzhlédla k němu naplno:

„Tak pan kaplan už nikoho nemá,“ vyzvídala s důrazem na každém slově.

„Ne, slečno Línková, tak zlé to není… Skutečně jsem nijak nestrádal. Moje starší sestra je na mne hodnější než leckterá matka. Vychovala mě, nechala vystudovat, dá se říct, že jí vděčím za všechno…“

Teta opět přikývla, jako by přesně něco takového čekala. Potom její zrak zkoumavě sklouzl k Belliniho Madoně. Její myšlenky zřejmě dost dlouho pracovaly na následujícím zjištění: „To je moc dobře, že pan kaplan má milostpaní sestru…“ „Slečnu sestru,“ opravil ji Seydel se smíchem, „slečnu jako vy… Samozřejmě ne tak úplně… Ale přece, Iren má také už čtyřicet pět…“

Po těch slovech i Teta vstala, jako by se dozvěděla, co potřebovala. Vyšli z kaple, neboť netrpělivý sakristián Belliniho už zase zastřel. Kaplan Tetě nabídl rámě. Po klikaté křížové cestě

221$

toho dne jí nepřišlo zatěžko loudat se pomalu pryč. V malé kavárničce si dali zmrzlinu, takový podivný pár.

Kaplan Johannes koupil na ulici pár temně rudých hřebíčků a nechal je Tetě postavit do pokoje, ve kterém tu mohla bydlet sama. Byl ještě jasný den. Ona však ležela vyčerpaně na posteli a upřeně zírala na planoucí hřebíčky ve štíhlé váze. Za celý život Tetě ještě nikdo nikdy nedaroval květiny. V Grafeneggu chodila často do lesa trhat lýkovec, vstavače, bramboříky a hořce na dlouhých stoncích, všechno ve svůj čas. Tak se vlastnoručně starala, aby její žárlivě zamykaná komora byla stále vyzdobena čerstvými květinami. Že však nějaký jiný člověk, a k tomu mladý muž, ba dokonce vysvěcený kněz, schválně šel a koupil jí krásné hřebíčky jako nějaké milostpaní, to nedokázala jen tak rychle a snadno pochopit.

Tak to byl přes všechnu námahu a bolesti přece jen velký, naplněný den, říkala si Teta, když odpočívala na lůžku. A z celé duše se těšila na následující dny, bylo jich ještě celých jedenáct, a vůbec se nestarala, jestli to její nohy vydrží. Ale ať myslela, na co chtěla, kaplan Seydel jí nechtěl sejít z mysli. Prostor kolem ní byl plný jeho laskavého smíchu, jeho mladé síly, která si pohrávala s kufrem jako s míčem a znovu ji, hroutící se, probudila a hravěji provedla i po těch nejdelších cestách. Co jen by měla udělat, aby na něho byla hodná, laskavá a vděčná? Její fantazie neustále horečně kroužila kolem této těžké otázky. Nacházela stále stejnou odpověď, která pochopitelně víc odpovídala jejím vlastním přáním než vděčnosti. Mohla by přece o duchovního pečovat, připravovat mu jídlo, opatrovat jeho obydlí, spravovat mu prádlo a docela se odevzdat této němé, nepozorované činnosti! Bylo to naprosté bláznovství. Důstojný pán nikoho takového nepotřebuje. Má pečlivou sestru, vznešenou dámu, která ho vychovala a nechala ho vystudovat tak jako ona synovce Mojmíra Línka. Bůh však slečně Seydelové požehnal v takovém bratrovi

222$

a Tetu proklel v jejím synovci. S tím strašným rozsudkem už nic nenadělá! A potom, té sestře slyšící na krásné jméno Iren bylo teprve čtyřicet pět, je tedy v plné síle, zatímco Tetě už minula sedmdesátka a sklání se ke hrobu.

V proudu všech těch opovážlivých snů ji náhle osvítilo nesmělé překvapení. Najednou měla pocit, že chápe, co se přece vůbec nedalo pochopit. To nebyla žádná náhoda. Pánbůh jí nejprve hodil ke kostelním dveřím ten šilink. Když si ničeho nevšimla, vrhl přede dveře kostela ji samotnou. Proč? Jenom aby si přečetla to oznámení o poutní cestě. Jenom aby ji na tuto cestu zavedl. Jenom aby po Neskutečném a Skutečném potkala tohoto Jedině Správného, toho, který nebyl ani snílek z fotografie, ani mizerný darebák a rouhač, nýbrž svatý a současně veselý. Takový zázrak byl nepředstavitelný. Ale co si teď měla s takovým zázrakem počít? Byla tu přece jeho rodná sestra, milostslečna Iren, požehnaná, a ta měla nárok na plnou odměnu. Její duchovní místečko na zemi i v nebeském městě bylo záviděníhodně zajištěno a přichystáno. Svedl pánbůh Tetu dohromady s Jedině Správným jenom proto, aby jí krutě ukázal, co svou složitou spoluvinou na synovcově podvodu ztratila a promarnila?

Je však nutné říct, že toto teologické přemítání dnes Tetu dojímalo mnohem méně než jindy. Nedokázala se Johannesu Seydelovi ubránit, jeho obličej, jeho hlas, jeho smích kolem ní neustále kroužil a dováděl v ohromující blízkosti. Vtom se náhle přistihla při hrozné myšlence, ze které by se nemohla nikomu vyzpovídat ani kvůli věčné blaženosti. A z této zakázané myšlenky se stalo ještě zakázanější slovo, které několikrát vyslovila, aniž si to uvědomovala:

„Kdyby tak byl můj, kdyby tak byl můj!“

Tvůj? Jako co? Jako bratr? Ano, jako bratr! Na to jsi moc stará, prastará, ty hloupá polednice! Tak aby byl můj syn a já jeho matka!? Ty, a matka? Nesměješ se tomu sama!?

223$

Co pomůže smích? Kdyby tak byl můj! Hlavou se jí mihla Belliniho Madona. Teta se odvrátila od hřebíčků a otočila studem zrudlý obličej ke stěně.

224$

«Kapitola desátá»

V katakombách

Teta všechno vydržela, Il Santo v Padově, Giottovu a Mantegnovu kapli, procházku kolem Petrarkova domu v severoitalských pahorcích, Bolognu, Ufiizi, Palazzo Pitti a zahrady Boboli ve Florencii, Fiesole, San Gimignano i Sienu. Díky své rozumné povaze a s podporou mladého kaplana si vypracovala zvláštní techniku, která jí dovolovala udržet krok při každé túře, ale přitom se vyhnout nebezpečnému přepínání. V kostelech a galeriích si totiž hned sedla někam stranou a šikovně nechávala karavanu poutníků pod monsignorovým horlivým vedením projít kolem. Často se k ní pak se lstivým pomrkáváním připojil i Johannes Seydel, žertoval nebo začal vysvětlovat nějaký obraz, ne v lidovém podání jako prelát, nýbrž nedbalou samomluvou, jako by nepochyboval, že žena jako Teta Línková bude jeho slova umět sledovat. A ona je také se žíznivou duší sledovala. Když k ní Seydel přistoupil, projel jí nejprve úlek, strach, myšlenka na útěk, a potom ono slastné promíchání všech pocitů. Pokaždé ovšem řekla totéž, až se to stalo jedním z jejích úsloví:

„Pan kaplan by neměl sedět tady se mnou. Pan kaplan přece patří k panstvu… Jeho Důstojnost a pan ministr to jistě nevidí rádi a budou se po panu kaplanovi ptát…“

Seydel pokaždé vybuchl ironickým smíchem:

225$

„Vy opravdu chcete, abych se unudil k smrti, slečno Línková…? Já jsem přece ctižádostivý a netrpělivý a jsem raději, když na něco přijdu sám, než abych poslouchal poučování někoho jiného…“

Nato se Teta vždycky zasmála hlubokým bublavým smíchem. Bože, bylo to nepředstavitelné. Vysněný ideál jejího života tu kráčel vedle ní v nejčistší dokonalosti, a přece z masa a krve, i když jen na pár dní. I kdyby byl skutečný synovec nejen ten neskutečný na fotografii, ale přímo zosobněný archanděl, její sen by se nemohl vyplnit krásněji. Měla vedle sebe prostředníka, navíc mladého a silného a hezkého, a když říkal složitá slova, nepochopitelným způsobem dokázal ji samotnou, hloupou starou služebnou, pozdvihnout ke své vlastní nadřazenosti. A přece to byly jenom kruté kejkle. Příští týden ve čtvrtek to všechno skončí a ona pak bude dvojnásob sama s tím příšerným břemenem synovcových dopisů v kabelce. Právě tohle přidávalo do přílivů a odlivů její radosti strach a stálo jako temná hrozba mezi ní a kaplanem Johannesem.

Taková poutní cesta je spojena s mimořádnou náboženskou svědomitostí. V Boloni Josef Eusebius Kompert oznámil, že v metropolitním chrámu San Petronio mají poutníci k dispozici několik německých zpovědníků. Celý houf tedy vyrazil ke zpovědi, všem v čele tentokrát rozměrná rodina Fleissigových. Jenom Teta se nedokázala přinutit a těsně před San Petroniem odbočila stranou. Málem se jí zastavilo srdce, když se Johannes Seydel udiveně ohlédl a dlouho za ní hleděl, jak se nenápadně plíží pryč. Zatímco ostatní plnili své zbožné povinnosti, zašla si k bandážistovi - v Boloni bylo tolik bandážistů - a vyzkoušela si gumové punčochy na bolavé nohy. I když tyto punčochy potlačily její bolesti a jako by je od ní vzdálily, představovaly podobně jako černé vlněné šaty podvědomý nástroj pokání, protože zesilovaly italské letní vedro až k nesnesitelnosti. Ano, to horko pekelně pálilo zvenčí i zevnitř. A zevnitř skutečně nemé-

226$

ně, neboť Teta den ze dne toužebněji prahla po tom vylít si srdce a získat rozhřešení za svůj podíl na synovcově darebáctví. Zatím však nebyla schopna otevřít ústa a klopýtala vedle ostatních horkem jako černá ovce.

Nikdy však ještě nebylo větší vedro než teď a tady na římském náměstí před Svatým Petrem. A to právě odbilo teprve devět hodin onoho zářivého rána svatodušní neděle. Vroucí obelisk vyrážel do výše jako gejzír. Dvojitý půlkruh kolonády - otevřená náruč apoštola, který si tiskne na prsa celý svět - se jakoby křivil žárem. Obrovité postavy v portiku chrámu stály ochable, vrávoraly v chvějivém světle jako postižené úžehem. Horko vytvářelo bělavé médium, atmosférickou pavučinu zavěšenou mezi nebem a zemí, zastírající pohled nahoru a zkracující a zrychlující lidské dýchání.

Na svatopetrské náměstí, do samého středu katolického univerza, dorazilo mnoho tisíc lidí z celého světa. Svatodušní svátky byly snad nejjásavější ze všech radostných slavností, neboť zvěstovaly univerzální řeč ohnivých jazyků, seslání Ducha na zemi, a nebyly jako Vánoce a Velikonoce vázány na zastavení lidské povahy, na narození nebo cestu utrpení a smrt. Stejně jako slunce i církev vstupovala do ročního období svého nejvyššího triumfu, neboť dnes, kdy se počavší jaro vzpíralo doléhání rodícího léta, dnes převzal spiritus sanctus královskou vládu nad vesmírem. Že tu však moc a duch spadaly do jednoho meridiánu - což se v pozemském pořádku zdálo nemyslitelné -, to bylo předzvěstí Boží říše na zemi, jak si ji věřící představovali vždy podle svého pojetí, jako klidný spánek na onom světě, jako pohodlné spočinutí v nebeské Pensionopolis, jako povznesení stvořeného Já nade všechny pojmy nebo i jako spravedlivé budoucí uspořádání lidského světa. Přišli z celého božího světa, aby na místě oslavili triumfální mši, při níž bude osobně přítomen papež. V tuto dobu se konaly také poslední audience pro poutníky před prázdninami, protože

227$

těžce nemocný Pius chtěl již v nejbližších týdnech odjet na své letní sídlo v Castelgandolfo.

Poutnická procesí, selská i měšťanská, kongregace, semináře, spolky se shromažďovaly se včelím bzukotem a proudily vstříc branám Svatého Petra. Bylo slyšet všechny možné jazyky. Bylo vidět mnohobarevné oděvy. V množství se radostně vyjímaly ohnivě červené sutany jednoho známého římského semináře. Avšak mnohobarevné nebyly jen oděvy, ale i tváře. Tamhle vedl černošský biskup své tmavé stádečko, zpívající s hrdelní vroucností své kostelní písně, nebylo poznat, jestli latinsky, anglicky nebo nějakou domorodou řečí. Kolem stály skupiny Arabů, Indů, Číňanů, Japonců. Johannes Seydel cítil nejasné dojetí. Tady byla vytvořena jednota mezi lidmi. Tato jednota byla skutečná, i když ne úplná. A tato jednota byla univerzální jako nic jiného na zemi, neboť se rozprostírala napříč všemi rasami a třídami. Byla to také jediná jednota na světě, jejíž účel nespočíval v zaměření proti něčemu. Seydel myslel na děsivě bludná učení doma a všude, která modloslužebně zbožňovala části, vzývala tělo v obou podobách, jako krev a rod nebo jako masu a ekonomickou formu. Ve své důvtipné slabomyslnosti znala jen jediného nepřítele, a tím byl pán této neděle, Duch lásky. Mládež všech národů jásala potěšením, protože jí tato učení odstranila z cesty duchovno, protože ji bez rozdílu usadila v animálnosti, protože jí odňala břemeno svobody, protože jí nedovolila dospět k žádné myšlence a vnitřní prázdnotu zaplnila vilnou smyslností nenávisti a rychlosti. Co se však stane s tímto světem, v němž snad už ani jediná mladá tvář není uchvácena Duchem svatým? A ani lékaři s dobrou vůlí neznají nic lepšího než ordinovat slabý protijed vykořeněné a neodůvodněné morálky. Byla tato uchvacující jednota před Svatým Petrem i v něm už jen dozvukem zanikající historické skutečnosti, nebo byla opravdovou skálou, jež přetrvá věky a brány pekelné proti ní nic nezmohou? Našlo se už jenom v očích starých sloužících, v jasných očích Tety

228$

Línkové ono zvláštně klidné znamení víry, které jeho, Johannesa Seydela, okamžitě uvedlo v úžas? Ti ostatní, Bože můj, ti ostatní byli průměrní šosáci, kanónenfutr doby v sutaně nebo žaketu, všichni ti preláti, ministři, hófráti a kramáři se svými ženskými. Při prvním útoku by se zhroutili a byli by smeteni. Neboť nepřítel má lepší vojáky.

Houf poutníků z Vídně stál spořádaně před mohutnými schody baziliky. Dnes byli všichni oblečeni černě, muži i ženy. Bez reptání snášeli nesmírnou tíhu vedra a jeho dechberoucí výpary. Vlevo i vpravo lidé v neustálém víření proudili po schodech nahoru. Josef Eusebius, organizátor, se supěním obíhal členy své kompanie stejně, jako předtím obíhal železniční vozy. Svůj příliš těsný tvrďák vyměnil za také příliš malý cylindr, zpod jehož okraje mu na čelo a zátylek stékaly proudy potu. Povzbudivě hlaholil:

„Prosím vás, panstvo… Musíme se v Římě nechat vidět…“

Kompert působil dojmem starého, velice snaživého záložního oficíra na manévrech. Vypadalo to, jako by chtěl Svatému otci předvést execírku čety vymustrovaných duší. V jeho naivním chápání se pouť, svatodušní neděle a radost ze slavnosti spojovala s očekáváním zábavy jako o svátku veteránů. A protože se jako přespolní přidal do spolku teprve nedávno, vynakládal desetinásobnou snahu, aby zbožná přehlídka řádně klapala. Řád Božího hrobu se mu vzdáleně, ale tvrdošíjně třpytil v povědomí a každá prolitá kapka potu byla zásluhou, která ho vábila blíž a blíž.

Teta stála v nejvzdálenější řadě. Křečovitě se opírala o černou hůlku a napínala celou svou vůli, aby vyhověla oprávněným Kompertovým požadavkům. Lehkým krokem se přiblížil pyramidální prelát. Organizátor máchl cylindrem a podal mu hlášení. Nato se zalomil do lehce zkroušeného postoje, sklonil hlavu a sepjal ruce na cylindru, který si tiskl na břicho. Někteří toto vzorové gesto napodobovali. Monsignore se postavil do čela houfů a krásným chladným farářským hlasem zanotoval Credo.

229$

Jako první se přidal Josef Eusebius. Následovali ostatní muži, pak i ženy. Průvod se dal pomalu do pohybu.

A toto byl světový chrám prvního apoštola, domovský chrám dnešního posvátného dne. Jak se Svatý Petr lišil od zešeřelých katedrál doma, od Svatého Štěpána ve Vídni, od Svatého Víta v Praze! Toto nebyl chrám Ukřižovaného, ale hrdý královský palác panujícího Boha, sídlo jeho nejskvělejšího dvora. Zdálo se, že se v tomto trůnním sále všech trůnních sálů směstná veškeré lidstvo, aby se přiblížilo stupňům nebeského monarchy a jeho vikáře. Tisíce se tu ztrácely, a dokonce ani příliv desetitisíců zdaleka nemohl zaplnit všechny postranní lodi, boční kaple, výklenky a zákoutí. Nevládl tu klid jako v oněch zešeřelých chrámech, kde rozléhající se ozvěna polekaně násobila každý hlasitý zvuk. Římský lid si nedělal násilí. Vzrušeně křičel, klábosil, smál se jeden přes druhého a nechával své nezvedené děti brečet a povykovat. Královský prostor však všechen tento pozemský vřískot s nepohnutou tváří slučoval a jako nicotný pohlcoval. Vyrůstal svou kupolí příliš vysoko, než aby mu hrubý lidský hluk mohl narušit byť jen lem.

Dnes se prostor Svatého Petra, jindy tak chladný a střízlivý, topil v barvě ohně. Všechna ohromná okna, dokonce i v kulaté lucerně nad kupolí, byla zacloněna závěsy z šarlatově rudého damašku. Všechny baldachýny, potahy, vlajky byly červené. Žádné denní světlo nemělo umenšit sílu nesčetných plamenů svící. Neboť ty dnes byly opětovným probuzením a symbolickým znázorněním svatodušních ohnivých jazyků, jež zase byly opětovným probuzením a symbolickým znázorněním hořící hory Sinaj. Tak se vršilo jedno na druhé v propastně hlubokých analogiích. Nejprve muselo plápolat moře plamenů zákona, v němž se zjevil Otec. Ale jen jediný národ stál u paty ohnivé hory Sinaj. Teprve potom směl osvobozený Duch lásky přijmout podobu planoucích jazyků, aby spálil všechno, co rozděluje národy, a nově stvořil všem společný jazyk roztříštěný při stavbě

230$

babylonské věže. Při tom však burácel bouřlivý vítr, v obou případech a pro všechny časy.

Přes márnivou záplavu svíček a barvu srdce, žhnoucí na obrovitých okenních závěsech jako průsvitná krev, se dnes Teta cítila neuvěřitelně smutně. Smutněji než kdykoliv za poslední dny. Tohle nebyla žádná z těch mile slavnostních návštěv kostela, které ji pokaždé naplnily jasným přesvědčením, že vykonává něco prospěšného a trvalého, co nebe zaregistruje. V tomto božském paláci byl člověk nicotný. Nemohla uvěřit, že tady, kde se hemží tolik lidí, ji Nejvyšší nepřehlédne. V trvalém boji duše šlo přece neustále jen o jediné: o udržení existence navzdory smrti a ďáblu, o zachování toho, jako co jsme byli stvořeni, aniž bychom to věděli a chtěli. Jestliže si však člověk připadal tak nedůležitý a nicotný jako tady, všechno snažení, vynakládané tak dlouho kvůli onomu velkému cíli, ztrácelo smysl. Tetin velký smutek byl současně krajním vyčerpáním. Poprvé tady u Svatého Petra jí bylo skoro lhostejné, že promrhala síly a bohatství svých nadějí na darebáckého synovce. Nikdo ji nemohl zprostit viny. Nikdo jí nemohl pomoci. Ani kaplan Johannes, který stál přátelsky vedle ní. V těch chvílích měla smutné oči ve vyhublém obličeji velké a doširoka rozevřené. Vypadala jako sova.

Josef Eusebius Tetu vyzval, aby se postavila do dlouhé řady, která se táhla kolem černé dřevěné postavy knížete apoštolů, aby políbila jeho obroušenou nohu. Petr, rybář z Galileje, byl dnes oděn papežskými rouchy a na tmavé hlavě nesl tiáru. Stará služebná poslechla, posunovala se krok za krokem v nekonečné řadě, dokud se i ona zlehka a plaše nedotkla rty apoštolovy nohy.

Potom se však objevila četa skvělých carabinierů, kteří nebyli v žádném rozporu s tímto božským trůnním sálem. Ohleduplně zatlačovali všechny věřící nazpět, takže kolem podesty hlavního oltáře vznikl obrovský volný kruh. Teta stála kdesi v římské tlačenici, sama, cizí, ztracená, duše vypadlá z řádu.

231$

Právě tady, ve Svatém Petru, zažila nejhlubší opuštěnost Bohem ve svém životě. Z výšky pršel sbor energických chlapeckých hlasů a jeho aleluja zanikalo v prostoru. Dostavil se kardinál diákon, arcikněz svatopetrského chrámu, za sebou jako vznešenou asistenci rudě, zlatě, fialově a stříbrně vyšívanou vlečku arcibiskupů, biskupů, řádových opatů. I když se Teta několikrát se zaťatými zuby pokusila stoupnout si na špičky, nic neviděla. Tak to vzdala. U Svatého Petra nebylo možné účastnit se svátého dění, dalo se jenom okukovat nádheru stavěnou na odiv. Lidské moře okolo najednou spustilo ostrý šepot, který přehlušoval zvučící chlapecké sbory. Oznamoval, že papežův průvod vkročil do Auly della Benedizione. Na dvě nadechnutí zavládlo mrtvé ticho. Byla to však jen fáma, jež se s šepotem, utišením a následujícím zklamáním ještě dvakrát opakovala, než se na empoře zdvihly dlouhé stříbrné trumpety. Bylo to však něco docela jiného než ostré vřeštění žlutého plechu. Táhlé jásavé výkřiky nebeských bytostí s ohnivými vlasy zvěstovaly z výše, že se blíží pán. Nyní však dav zařval jako při fotbalovém mači nebo při příchodu politického vůdce a rozpoutal nekonečný rachotivý aplaus: „Evviva il Papa rè!“

Stěna papežských policistů, švýcarské gardy, halapartníků, kardinálů, prelátů, mnichů, pánů ve fraku, purpurově oděných dvorských šarží. Uprostřed se kolébala papežova slavnostní nosítka a vedle nich se kývaly dva péřové vějíře, kdysi znak faraónů. Bílé zjevení na vysoko neseném trůně, které tu a tam pomalu zdvihlo ruku, aby nad hlavami načrtlo žehnající kříž, to byl on. Pius, jedenáctý toho jména, nyní již šestnáctým rokem zástupce Boží na této bojem pustošené zemi. Teta neviděla obličej bílého zjevení pod tiárou posázenou drahokamy, přestože se Svatý otec pomalu vznášel nad hlavami davu. Jen občas se zablesklo ostré sklo brýlí. Když klesla na kolena jako všichni ostatní kolem ní, byla nevýslovně sklíčená. Od hlavního oltáře zazněla v gregoriánské kadenci první slova svatodušního introitu:

232$

„Spiritus domini replevit orbem terrarum, alleluja!“

Zjevení s tiárou dosáhlo svého trůnu a nepohnutě se na něm usadilo. V Tetině prsou narostla sklíčenost a opuštěnost Bohem tak silně, že ji začalo bolet v krku a nemohla polknout. Bylo jí tak slavnostně zoufale u srdce, až musela v úpěnlivé prosbě zdvihnout ruce. Ale kdo na nebi a na zemi a zejména tady ve Svatém Petru by si všiml jejích vztyčených paží a poznal, proč je natahuje? Namáhavě se pokusila vstát. Nepodařilo se jí to hned. Řítila se na ni omamující hudba a chtěla ji pohřbít. Vtom jí někdo podepřel loket, jako už jednou na stupátku železničního vagonu. Johannes Seydel ji ztratil, hledal a konečně zase objevil. Usmál se na ni jako vždycky.

Mši o svatodušním pondělí si, jak předepisuje zvyk, vyslechli v San Pietro in Vincoli. Na odpoledne pak byla naplánována návštěva katakomb San Stefano. Teta kolísala mezi obavami, že se buď moc vyčerpá, nebo že bude muset zůstat sama. S hrůzou zkoumala své krvavě otevřené nohy. Potom si však znovu vzpomněla na výrok pokladenského lékaře, který jí za nebezpečný označil výslovně až rok 1940. S lehkomyslností člověka, který nikdy v život nebyl nemocný, odsouvala stranou veškeré pochybnosti o tomto dvojznačném a špatně pochopeném výroku. Když bude nadále opatrná jako v posledních dnech, vrátí se domů bez větší škody. Katakomby? Nevěděla pořádně, co to znamená. Bylo však v každém případě lepší, aby zůstala doma, vždyť už zítra přijde ten velký den, kdy má poutníky přijmout Svatý otec. Na to bude potřebovat všechny síly. Přes tyto vyhlídky však s ubíhajícím časem rostl Tetin smutek a stálo ji velkou námahu nedat na sobě nic znát. Kolem druhé hodiny, když tiše seděla ve svém pokoji už pevně rozhodnutá zůstat doma, však zaklepal Johannes Seydel:

„No tak, slečno Línková, jak je to s námi?… Katakomby bychom přece neměli vynechat. Sídlili tam první křesťané, hlu—

233$

boko pod zemí, v době pronásledování Neronem a dalšími římskými císaři… Možná jsou takové časy zase před námi, možná budeme muset brzy odejít do podobných úkrytů, myslím tím samozřejmě sebe, ne vás… Ale jestli jste třeba poněkud unavená, do katakomb vás nevezmu…“

Teta uctivě vstala, jako vždy, když s ní mluvil duchovní. Usmála se celým obličejem, jako by ty dotíravé bolesti, o nichž ostatně ještě s nikým nemluvila, nestály za řeč:

„Ale co si to pan kaplan o mně myslí, no tohle… S dovolením dnes nejsem ani trošinku unavená.

Dvěma autobusy vyjeli na Via Appia. Proti červnovému nebi, které vypadalo jako sestavené ze samých rybích šupin bolestivě bodavého světla, se černě vypínala náhrobní věž Caecilie Metelly. Venku v kraji Campagna se v bezvětří nad zemí jako ztuhlé padáky vznášely jednotlivé pinie. Albánské pahorky na obzoru vypadaly jako průsvitná hora strusky z šeříkové skelné taveniny. Dvě stíhačky si zpívaly vysoko ve vzduchu, malé jako jedovatí moskyti. Tam, kde musely být Sabinské hory, se sbírala hrstka líných syrovátkových mraků.

Provázení katakombami bylo svěřeno německému karmelitánskému mnichovi. Mluvil širokým švábským nářečím, ale člověk ho mohl podezírat, že to dělá jen proto, aby se němečtí poutníci cítili v Římě jako doma. Dlouhý pěstěný ryšavý plnovous mu vlál napravo a nalevo ve dvou křídlech, která vypadala, že nadlehčují jeho pohyby jako dvě nosné plochy. Rozdal návštěvníkům kroucené voskové svíčky, načež jim s vyzývavým pohledem přistrčil pokladničku. Potom všichni sestoupili po nebezpečně strmých schodech do hlubiny.

To tedy byla dávná krtčí hromádka toho Ducha svatého, který dnes svátečně triumfoval v trůnním sále u Svatého Petra a ve statisících jiných chrámů. Zde šramotili první Kristovi hraboši, šeptali a ryli do jílovitých stěn hvězdné znamení ryby. Hlavně se však tady dole navzájem pohřbívali do policových hrobů na—

234$

vrstvených nad sebou jako doma v Zemi zaslíbené, neboť první Kristovi hraboši byli z větší části Hebrejci. Směli se podílet na strachu, pronásledování, souzení, mučednické smrti, to byl jejich přikázaný úděl. Do Paláce vítězství však připuštěni nebyli. Přirozeně až na Josefa Eusebia Komperta, který vzdálenějším lidem v dlouhé karavaně břitce zprostředkovával mnichovy historické výklady. Teta Línková neměla sebemenší smysl pro dějiny. Nedokázala si představit, že kdysi existoval svět, který neodpovídal na vlas přesně tomu, v němž žila už sedmdesát let. A ani těch sedmdesát let nebylo pro ni proudem, ale stojatou vodou. Ve sklonu k jednotvárnosti spočívá do jisté míry smysl pro věčnost. Tady a tam, kdysi - nyní - potom, to všechno se pevně vázalo na její vlastní neměnnou osobu. Jak by mohla pochopit, že svět víry, v němž den za dnem žila, svět planoucích hlavních oltářů, zvonů a posvěcených mužů, měl kdysi tady dole tak obyčejné, ba chudičké počátky?

Se svým planoucím světélkem se Teta zádumčivé loudala tímto labyrintem za ostatními a vůbec nevěnovala pozornost výkladu. V pohřební kapli svaté Cecílie, prostoru o málo větším, stály před oltářem dvě lavice. Ihned se rozhodla, že si tu odpočine a nebude už sledovat další prohlídku. Když různé skupinky opustily tento výklenek, posadila se a vydechla si úlevou. Po chvíli vedle ní vklouzl Seydel, jak už bylo jeho zvykem:

„Máte pravdu, slečno Línková,“ řekl tlumeně, a přece ne bez náruživosti, „všechno, co je tady dole vidět, je hrozně nudné, a to, co je veliké, tady stejně vidět není, tu trpělivost… Proboha, zůstaňte přece sedět… Stovky lidí, obyčejných, prostých lidí, měly tu trpělivost čekat dvě stě, tři sta let v bídě, špíně a mizérii, hluboce opovrhovaní, před sebou pořád jen vězení a smrt… Umírali, aniž se dozvěděli, zda nečekali zbytečně, a už tu stáli další, připravení dál čekat a umírat v marnosti, i oni, a tak pořád dál, generaci za generací… To je to nejbláznivější tajemství v celých dějinách světa. Je to jediná zdařilá revoluce lidstva,

235$

neboť změnila nejen poměry, ale i příčinu těchto poměrů, lidi. A nejen tím neuvěřitelným, ohromným uměním čekat… Uměl by našinec čekat třeba jen dvacet, ba jenom deset let na něco docela a úplně nemožného, aniž by ho to zlomilo? Nás možná zlomí už krátký exil. Co jsme to za ubožácké slabochy proti těm tady dole… Ach, trpělivost, trpělivost, trpělivost, snad se ji od nich přece jen někdo naučí!!“

Teta na něho mlčky pohlížela. Na jeho jemném, mladém panském obličeji se míhala záře oharku svíčky, kterou pořád ještě držel v ruce, zatímco ona ten svůj upevnila na pult lavice. Co to tu slyší za slova: trpělivost, učit se trpělivosti? Kaplan Johannes zjevně patřil k té druhé části lidstva, kterou Teta zahrnovala pod pokorné označení „milostpanstvo“. No jistě, nikdo, kdo patřil k milostpanstvu, neměl ani ponětí o trpělivosti. Cožpak jí neposunovali kuchyňské hodiny dopředu, stokrát, z čiré netrpělivosti? Nemuseli mít u sebe denně hosty, jen aby jim rychleji ubíhal čas? A když tam žádní hosté nebyli, šlo se do opery, do divadla, do kina, do restaurantu, protože nevydrželi klidně sedět sami se sebou. Až moc dobře znala tuto netrpělivost milostpanstva po celém světě. Ale cožpak se ona, Teta Línková, musela teprve učit trpělivosti, i kdyby to mělo být od těch, co po staletí trpělivě čekali tady v těch hlubokých katakombách? Ne, ne, trpělivosti se nemusela učit od nikoho. Cožpak plna trpělivosti nečekala až do svých sedmdesátin, aby se vyplnilo, co naplánovala před třiceti lety? Cožpak na to někdy třeba jen na hodinku zapomněla a odchýlila se, jak to milostpanstvo neustále dělá se svými záměry? Kéž by tak byla z netrpělivosti zapomněla a odchýlila se, než aby plýtvala nenávratným časem na trpělivost!

Seydel se sklonil k ležící kamenné postavě Cecílie, svaté patronky hudby, a posvítil na ni:

„Že máte ráda obrazy, to jsem uhodl už posledně,“ řekl po chvíli, „ale myslím, že máte ráda i hudbu, slečno Línková, když jsme tu zrovna u svaté Cecílie.

236$

Teta se pořád ještě koukala smutně a strnule jako sova.

„Tak dvě tři písničky umím zahrát na citeru,“ odpověděla trochu stydlivě. Přitom si vzpomněla na Wolfa, Klučíka, svého dlouholetého hudebního důvěrníka a průvodce. Pocítila o něho prudkou starost, která ještě zvětšila její zármutek, protože dobře věděla, že pan Bichler, její nepřítel, se teď bude starému slepému psovi jistě mstít. Kaplan Seydel se usmál:

„Příště mi musíte zahrát ty svoje písničky, slečno Línková…“

„Příště,“ opakovala se skloněnou hlavou. „Příště, žádný příště už přece nebude… Ve čtvrtek jedeme zpátky a potom už pana kaplana nikdy neuvidím…“

Johannes Seydel se zarazil a překvapeně se na ni podíval: „No poslyšte, slečno Línková… Proč bychom se neměli doma vídat, když jsme tady jako poutníci navázali tak hezkou známost?… Já bych vás chtěl naopak poprosit o hodně časté setkávání…“

Teta vytrvale kroutila hlavou:

„Pan kaplan přece nebude mít čas,“ zamumlala. „Pan kaplan je mladej a má lepší věci na práci a budou ho potřebovat a já ani neumím na tu citeru pořádně hrát, jenom tak pomálu.. „Každopádně si chci zapsat, kde bydlíte,“ řekl Seydel. „Půjdu do služby, doufám,“ namítla Teta.

Přistoupil k ní blíž:

„Opravdu to chcete udělat?“ domlouval jí vroucným a ustaraným hlasem. „Má to ještě smysl ve vašich letech…? No, ještě si o tom ve Vídni promluvíme…“

Teta skláněla hlavu pořád níž:

„Pan kaplan se o mě nemusí starat,“ vydechla tiše. „Pan kaplan by měl svůj volnej čas trávit spíš s milostslečnou sestrou…“ „Moje sestra žije v Salcburku,“ řekl Johannes Seydel.

Obě voskové spirály dohořely a zhasly. Už jenom červená olejová lampička nad oltářem vydávala stopu chorobného$

světla. Mumlání karavany i šoupání nohou utichlo venku už před několika minutami. Už se k nim nestihnou připojit a vrátit se na světlo. Seděli sami v této komplikované jezevčí noře smrti, v tomto záhrobním důlním díle, z něhož čas už dávno vyžral všechny kosti i zuby. Kaplana tato mrzutost zřejmě pobavila, protože se zasmál do tmy:

„Nebojíte se, slečno Línková…? Tady jsou jenom sami dobří duchové, věřte mi… V každém případě tu máte k ochraně bývalého člena lehkoatletického spolku Excelsior… Bude to trvat nejméně půl hodiny, než nám další skupina pomůže nahoru… Pan Kompert nás nepohřešuje. Vidíte, tak rychle na vás lidé zapomenou…“

„Já se vůbec nebojím, s dovolením,“ řekla Teta a vstala. Kaplan se dotkl její ruky a zjistil, že je studená jako led a chvěje se. Teta však nelhala, netřásla se strachem. Katakomby na ni vůbec nezapůsobily. Mocněji však nyní ovládla jediná myšlenka. To je ono! Posvěcený prostor. Posvěcený muž, který je na ni nesmírně hodný. Tma. Odloučenost jako ve zpovědnici. Tady by mohla mluvit, tady by mohla konečně odpečetit, co jí od návratu z Prahy rvalo srdce, co jí otravovalo každý pobyt v kostele a vylučovalo ji z přístupu k přijímání, které přitom tolik potřebovala. Bude to zpověď, jenže ne podle zpovědního zrcadla, ale jako volné vyznání o nejdůležitějším plánu a strašlivém ztroskotání jejího života. Jestli má vůbec někdy překonat ten prokletý ostych a promluvit, tak teď a tady před mladým duchovním, který byl jako oblažující fata morgana jejího zklamaného, avšak ne ztraceného životního plánu:

„Jestli smím prosit,“ vykoktala tvrdě a trhaně, „chtěla bych panu kaplanovi něco říct…“

Seydel okamžitě vycítil, že půjde o něco velmi závažného. Od počátku si u této jednoslabičné, a přece tak zvláštní ženy všiml, že s sebou vláčí nějaké trápení. Doposud se však domníval, že jde o trápení tělesné, o nějakou nemoc nebo jen opo—

238$

třebovanost proletářského člověka po životě plném těžké práce. Jemně Tetu stáhl na lavici vedle sebe:

„Máme čas, slečno Línková… Nikde jinde si nepromluvíme tak nerušeně jako tady… Jestli vám můžu nějak pomoci, moc by mě to potěšilo…“

„Mám synovce,“ začala stejně tvrdě a trhaně jako předtím, „nějakýho Mojmíra Línka… Tak jako má vaše milostslečna sestra svýho pana bratra, prosím, tak mám já svýho synovce. A toho synovce jsem tenkrát poslala za svý vydělaný peníze do Olomouce na gymnázium a do Prahy na univerzitu, aby vystudoval na kněze a potom se nechal vysvětit… „

A už ztratila poslední zbytek ostychu a jasně a souvisle vypověděla celou historii. Nic nezamlčela, ani podfuk s fotografií, která jí předstírala mladého světce, ani podvod s misijní cestou a všechny ty desítky ostatních fantastických ničemností, které jí rok za rokem tahaly z kapes další a další peníze. Věrně popsala i nejostudnější blamáž ze všech, tu v Hustopečích. Svoje těšení a bušící srdce v lokálce, která ji měla zavézt k radostnému podzimu života na venkovské faře, a později zdrcující zklamání, když se z domnělého Mojmíra vyklubal bodrý Janků. Nakonec vylíčila hrozné setkání se skutečným synovcem po třiceti letech, pokoj páchnoucí omastkem, kulhající ženu a především výmluvy toho lháře, třpytící se jako pravda, do kterých je od té doby zapletena jako do tenat. „Vyprávěla tvrdými a neobratnými slovy, odměřeně a stručně, ale v úplnosti, takže na třicet let trvající darebáctví nepotřebovala ani patnáct minut a nakonec stál odborník na propagandu a astrologické poradenství před kaplanem jako živý.

„To je zlé, opravdu zlé,“ řekl Johannes Seydel po této zpovědi. „Vynaložila jste svůj výdělek na úplně špatného člověka, tolik peněz za všechnu vaši práci.

Teta, hlasitě dýchajíc, ostře vyhrkla:

„S dovolením… O ty peníze nejde… Vydělala jsem si nové a mám dost…“

239$

Aha, pomyslel si Seydel, pořád tatáž zkušenost. Ty takzvané prosté duše jsou komplikovanější než velkoburžoazní psýchy vybavené veškerým komfortem. Tady musí být dvojnásob opatrný, aby se neblamoval. Po chvíli ticha hlasitě prohlásil:

„Řekněme, že při takovém drancování nezáleží jenom na penězích, i když výdělek za celý život vskutku není žádná maličkost.“

V téměř úplné tmě Tetiny oči vášnivě visely na záři, která se odrážela od Seydelova obličeje:

„Chtěla bych od pana kaplana vědět, jestli se to dotýká i mě, ty hříchy mýho synovce… „

„Teď vám docela nerozumím, slečno Línková… Jak to myslíte, jestli se to dotýká i vás?“

„Chtěla bych od pana kaplana přesně vědět, jestli mám vinu na tom, co se ze synovce stalo a co udělal.

Johannes Seydel musel hodně dlouho přemýšlet. Tato stará služebnice se nenechá krmit náboženskou polovičatostí. Se školním katechismem si tu nevystačí. Jiní by si stěžovali, nadávali, proklínali a oplakávali své peníze. Ona však klade nejjemnější a nejsložitější otázku všech mravních otázek: nakolik je člověk zapleten do viny druhého? Tady, v této štole mladé spásy, jež se ještě neodvážila vynořit na povrch země, panovalo dusivé parno, které ohýbalo šíji a vytlačovalo z těla velké krůpěje potu. Seydel se každou chvíli podíval k temnému východu. Kdy konečně přijde na prohlídku další skupina, aby je z toho dusna vysvobodila? A co bude dělat, jestli už dnes žádná skupina nepřijde? Trpělivost, trpělivost! Ti tady dole čekali dvě stě, tři sta let, a jeho nervy začnou selhávat už po první půlhodině. Čas od času projelo holými stěnami, tímto úkrytem prvotních křesťanů, tlumené dunění. Bylo jako mystický dozvuk dávno zapomenutých mučedníků, kteří odsud kdysi znovu a znovu vycházeli přeorávat svět. Občas se z některého zákoutí jako ohnivý drahokam zaleskly oči nějakého nočního živočicha, který tady dole

240$

sídlil v prázdných, vypálených hrobkách světců. Možná však ty oči nepatřily žádnému romantickému nočnímu zvířeti, ale jen jedné z ordinérně skvrnitých koček, jež žily ve fortně u karmelitánských mnichů a tady dole se scházely k milostným dostaveníčkům. Mladý kaplan znovu vzal Tetu za ruku. Pořád ještě byla ledová:

„Zkoumal jsem teď své vlastní svědomí,“ začal a nebyla to žádná kněžská finta, ale čistá pravda, „přemýšlel jsem, jestli jsem sám nebyl častokrát v nebezpečí, že zběhnu od víry, odpadnu jako váš synovec, slečno Línková… A musím se vám otevřeně přiznat, takový, jaký jsem, že mi několikrát hrozilo vážné nebezpečí, že podlehnu a všechno zahodím… Jak jen vám to mám vysvětlit, abyste mě přesně pochopila?… Mladý člověk, který hodně čte, studuje, přemýšlí, je uchvácen duchem své doby, chce všechno zkoumat, všechno mít dokázané a nic nepřijímá bez výhrad. Tento duch doby je jako vzduch, který dýchá - a dýchat se musí… Jistě, mezi mými kolegy jsou hodní lidé, poslušné nástroje Boží, kteří se věrně nabiflovali své náboženské úkoly tak, jako jiní medicínu nebo obuvnické řemeslo, kteří nemusí o ničem přemýšlet, ale své povolání vykonávají docela skvěle. Jenže ten, kdo k těmto řemeslníkům - ani slovo proti nim - nepatří, ten to má těžké, musí přestát velmi tíživé časy, ničeho nezůstane ušetřen…“

Teta zahlédla ve tmě bílý kapesník, kterým si kaplan otíral čelo.

„Pan kaplan to měl ale určitě taky těžký, a přece nezběhl,“ řekla docela mdlým hlasem.

„To není moje zásluha, slečno Línková… Když jsem se po těch dusných časech konečně naučil jaksepatří přemýšlet, poznal jsem, že žádný duch doby, ani ten náš, nemusí být v rozporu s naším křesťanským náboženstvím. V rozporu s ním je jenom velké množství vzdělaných a chytrých lidí, kterým však nebylo dáno myslet dost jemně, dost ostře, dost niterně, dost ušlech-241$

tile… Buď je taková milost někomu dopřána hned od začátku jako mnoha věřícím a zbožným lidem, nebo musí chudák člověk po těžkých časech zmatků o tuto milost bojovat svým rozumem a celou silou vůle, neboť když tlučete, bude vám otevřeno.“

„A jenom proto to pan kaplan nevzdal tak jako synovec,“ pátrala Teta, jako by to byla dobře uvážená a důležitá otázka při nějakém procesu. Seydelova odpověď následovala stejně opatrně a pomalu jako výpověď svědka:

„Ne, slečno Línková, nejenom proto… Víte, Irenina láska, chci říci, láska mé sestry mi přitom byla velkou pomocí…“ „Láska milostslečny sestry,“ vydechla Teta a bylo v těch slovech cítit, že se cítí dotčená.

Kaplan původně vůbec neměl v úmyslu postavit sám sebe jako jakýsi opačný příklad. Nyní však už nemohl zpátky:

„Měli bychom vlastně mluvit jen o vaší záležitosti, slečno Línková, ale nepůjde to asi jinak, musím vám přece jen vyprávět aspoň trochu i o sobě…“

Bylo to prý původně přání jeho matky, aby se z něho stal duchovní, vykládal stručně. Toto přání pak jako odkaz převzala Iren. Jako nejstarší to měla strašlivě těžké. Musela docela sama uživit tři mnohem mladší sourozence. Ti dva druzí zemřeli těsně po sobě před několika lety. „Jsem totiž jako jediný z nás zdravý,“ řekl Johannes Seydel doslova. Všechny však v mládí živil sestřin malý obchod s prádlem. Ten krámek ležel na salcburském Monchsbergu, bohužel však hodně stranou. Obchody šly hodně bídně kromě festivalového měsíce. A ten nestačil. „Iren se musela strašně dřít, ale přesto nám vždycky všechno sehnala,“ uzavřel.

Teta zdvihla hrdě hlavu. Dřina a péče slečny Iren o sourozence ji nedojala:

„Já se taky dřela a všecko sháněla,“ řekla.

Kaplan ji spěchal ujistit, že nic nezanedbala. Rozhodně nechtěl sestru vyvyšovat:

242$

„Vy jste jistě pro svého synovce udělala totéž, co Iren pro mne… V té nejhorší době za mnou přijela a řekla mi: ,Do ničeho se proboha nenuť, Honzíčku, neměl bys dělat nic, k čemu necítíš povolání. Budu vždycky držet s tebou, ať se rozhodneš jak chceš.’ - A vidíte, slečno Línková, právě tahle Irenina slova mě zachránila…“

Delší mlčení. Potom zazněl Tetin hlas ještě tvrději než předtím:

„Já jsem za synovcem nikdá nezajela,“ řekla.

„Ale zato on jistě jezdil za vámi.“

„Synovec za mnou nikdá nebyl.“

„Ano, ale musela jste ho přece za těch třicet let občas vídat.“ „Nikdá jsem ho za těch třicet let neviděla, až posledně,“ stála si na svém Teta.

Pokusil se pohledem proniknout tmou k jejímu sovímu obličeji:

„To mi ale musíte vysvětlit, slečno Línková. Proč?“

„Nevím proč.“

Tento krátký rozhovor proběhl ráz na ráz, a přece odměřeně a promyšleně jako při soudním přelíčení. Kaplan nechal uběhnout nějaký čas, než položil novou otázku, otázku, kterou jí chtěl přijít na pomoc:

„Vy jste asi neměla čas, nedostala jste dovolenou ze služby, neměla jste peníze?“

Měla čas, odpověděla kajícnice, i dovolenou, kolik by chtěla, i dost peněz. Seydel cítil, že tady dospěli k bolestnému, neuralgickému bodu. Nějaký vnitřní hlas ho varoval, aby už dál nepátral. Nebylo možná dobré hned napoprvé hnát rozhovor až na ostří nože. Přesto si však nemohl odpustit zeptat se ještě jednou:

„Vzpomínáte si na den, kdy k vám váš synovec s matkou poprvé přijel?“

„Dobře si vzpomínám,“ vyhrkla Teta ochotně, „bylo to u milostpána dvorního rady Slabatnigga.

243$

Kaplan si myslel, že by touto analýzou mohl Tetě pomoci, aby našla důvod svého jednání, o kterém zatím sama neví:

„Tenkrát se vám ten malý chlapec musel přece zalíbit, určitě jste si ho oblíbila, viďte, jinak byste nesplnila prosbu jeho matky a nevzala na sebe takové břemeno…“

Kaplan v tom temném výklenku katakomb málem slyšel, jak Teta usilovně přemýšlí. Konečně přišla její slova:

„Líbilo se mi, prosím, jak tenkrát odříkal ty básničky… Ale já to nedělala kvůli němu, ale kvůli sobě…“

Johannes Seydel vstal a udělal v těsném prostoru pár nejistých kroků. Takže to byl takový běžný důvod. Leckterá selka nebo měštka přinese oběť a nechá mladého muže z příbuzenstva vystudovat teologii. Ani on sám se nestal knězem jinak. Tyto ženy věří, že si tím umetou cestu do nebe. Je to velmi dojemné a velmi pošetilé. Proč ale zrovna tahle byla potrestaná? A k tomu tak exemplárně? A jak hluboké jsou její výčitky svědomí, jako by synovcovy podvody nebyly jenom smůla, ale opravdu její vlastní hřích! V čem ten hřích spočívá? Kaplanovi najednou blesklo hlavou jedno místo z epištoly svatého Pavla:

„Napadá mě jeden slavný výrok svatého Pavla,“ řekl hlasitě jen proto, že mlčení trvalo už příliš dlouho. „Říká, jistě ta slova o víře, lásce a naději znáte, že láska je z těch tří největší.

Okamžitě zalitoval, že se nechal strhnout k tomuto kazatelskému citátu, za kterým se skrývala výčitka, k níž se rozhodně necítil oprávněný. Aby ji zmírnil, rychle to hleděl zamluvit a tónem skoro konverzačním položil novou otázku:

„A tak jste si třicet let jenom navzájem posílali dopisy, slečno Línková, vy a váš synovec…“

Teta už před chvílí vytáhla z taštičky tlustý svazek dopisů a teď je silně se chvějící rukou podávala Johannesu Seydelovi: „Moc prosím,“ řekla, „aby si pan kaplan ty synovcovy dopisy přečetl, všechny…“

244$

Kaplan Seydel svazek dost nedbale vzal a strčil do kapsy. Teta se napřímila, protože z ní spadlo toto ožehavé břemeno. Předáním dopisů duchovnímu pastýři kupodivu dosáhla opravdového „odbřemenění“. Cítila se v tom okamžiku volnější než řadu let předtím. Kaplan znovu chvíli přemýšlel. Tato prostá žena opravdu netrpí ztrátou peněz a promarněnou obětí, nýbrž odpovědností před Posledním soudem. Ach, demokratická sílo víry, která můžeš pozdvihnout duši královny i kuchařky do stejných výšin! Řekl:

„Milá slečno Línková, jestli by tu měla být nějaká vina, pak ta, že jste to svému synovci s těmi podvody moc ulehčovala, možná… Říkám jenom ,možná’, protože o tom si musím teprve vytvořit přesný úsudek.

Teta si s ulehčením zhluboka povzdechla:

„Prosím pěkně,“ opakovala neústupně, „ať si pan kaplan přečte ty dopisy od synovce, všecky a pořádně…“

„Udělám to ještě dnes,“ slíbil mladý kněz, který v hloubi katakomb beze všech formalit přijal Tetinu zpověď. Byl silně rozčilený a udělal ještě několik kroků tou podivně stísňující temnotou. Jeho vlastní srdce teď toužilo mluvit a svěřit této staré služebné, co ho tíží. Bylo možná nepřípustné, aby to udělal. Sklonil se k Tetě:

„Budu k vám teď stejně upřímný, slečno Línková, jako jste byla vy ke mně. Možná by mi nepomohla ani všechna láska mé sestry, ani její laskavá domluva. Možná by se kvůli mé nepevnosti stal i ze mne přes to všechno jenom nějaký vagabund, je to dost možné. Víte, co mě zachránilo? Ne ta Irenina slova tenkrát, ale něco prachsprostého, strašlivého, hrozného… Iren je totiž nemocná, nevyléčitelně, smrtelně nemocná, jednu plíci má docela pryč a druhou už to také chytilo. Naši dva sourozenci už na to umřeli. Iren zbývá možná jenom rok života, přitom z celého života nic neměla, opravdu a vážně zhola nic… Vidíte, a tohle jsem vždycky měl a pořád mám před očima a ani na chvíli mě to

245$

neopouští. Mojí povinností by mělo být odvézt Iren do nějakého dobrého sanatoria, do Švýcar, do dvou tisíc metrů nad mořem, nebo tak někam. Ale já jsem chudák s dvěma stovkami měsíčně a nemůžu dělat vůbec nic, nemůžu se jí nijak odvděčit. Nemoci poděkovat takovému člověku, to je mnohem horší než být gauner… Takhle to vypadá se mnou, slečno Línková, cítím se hrozně provinile. A ani pánbůh mě nemůže zprostit téhle viny, k níž jsem odsouzen docela nevinně… Vidíte, takhle zapeklitě to na světě chodí s hříchem. Kdybych nebyl bezvýznamný kooperátor, ale třeba inženýr, lékař nebo obchodník, mohl bych se snad o Iren postarat a nenesl bych vinu, které se jako kněz nikdy nemohu zbavit… Bůh ví, proč vám to všechno vykládám… Říkala jste něco?“

Teta neříkala nic. Bylo už také pozdě něco říkat, protože po hodinové přestávce se po katakombách právě rozlila nová karavana. Když s ní později vystoupili nahoru na světlo, na obzoru dozníval poslední hrom červnové bouřky. Byla to tato bouřka, co kaplanovi v hloubce připadalo jako mystické zemětřesení. Všude na náměstích a v ulicích hořejšího světa se v loužích po průtrži mračen zrcadlilo odlehčené nebe.

I Teta byla jako proměněná, když znovu seděla ve svém pokojíčku v ubytovně. Jistě, bouře v její duši ještě nepominula. Vichřice citů neúnavně pokračovala z nejrůznějších větrných stran. Tak především tu bylo velké osvobození a ulehčení díky zpovědi. Předáním dopisů kaplanovi jako by svalila celé to rozrušení svého života na někoho třetího. Jen ať přesně prozkoumá a zváží její spoluvinu, tomu se učil, k tomu byl povolán. Ona svým přiznáním setřásla všechno zlé a jako by to odevzdala k opravě jako poškozený oděv. Nyní bylo na knězi, aby zjistil, jak se ty škody dají napravit. Teta dobře porozuměla Seydelově narážce na apoštolská slova o lásce. Nic si také nenamlouvala a bez okolků uznávala, že Skutečný byl míněn jen jako nástroj pro její úmysl

246$

a že jí ten usmrkanec s pršinosem a opuchlými štěrbinami očí, ten výlupek po bratru flamendrovi a nějaké protivné cizí ženské už na první pohled nepřipadal nijak roztomilý. V tom chlapci už tenkrát zjevně vězel budoucí lhář a šejdíř. Dobře, věděla nyní, že její hlavní hřích spočíval v nedostatku lásky. K lásce však jsou zapotřebí dva, říká se, a nikoho nelze k lásce nutit. Pan kaplan se už s touto otázkou nějak vyrovná. Za každý hřích existuje pokání, to je jisté. Za svoje navýsost odpustitelné hříchy dostávala po zpovědi doposud vždy jen lehká pokání, například padesát Zdrávasů a podobně. I tentokrát byla ochotná s radostí přijmout z úst pana kaplana příkaz k odpovídajícímu pokání, čím těžší, tím lepší. Snad by pan kaplan mohl spravedlivě uvážit, že pro jeho sestru Iren nebylo tak těžké milovat ho, takového krásného, veselého, hodného. Kdyby byl jejím synovcem místo Mojmíra Johannes, ach, jak by ho Teta bývala milovala…

Bývala? Zde se ovšem vyřinul druhý pramen jejích rozjitřených citů, úplný Golfský proud, horký a plný překotně vířících protikladů. Stará služebná sama nevěděla, co to bylo, co ji onoho večera v Benátkách přimělo ke křečovitému a naprosto pošetilému výkřiku: „Kdyby tak byl můj!“ Od té doby se to nezlepšilo. Ten denně se opakující úlek, že vidí pana kaplana, to bázlivé očekávání, ten radostný stud, když s ní mluvil, když se k ní posadil, když se neostýchal podat takové stařeně ruku, anebo jí dokonce vzít zavazadlo! Zdálo se, že vůbec nemyslí na to, že se tím před ostatními zesměšňuje. Velmi zastřeně, velmi lstivě se dnes v katakombách odvážila vyslovit:

„Ve čtvrtek jedeme zpátky a potom už pana kaplana nikdy neuvidím.“

Nesmírně bolestná slova. Spálila Tetě hrdlo, vylákala však onu nádhernou odpověď, kterou si nyní blaženě uchovávala v paměti:

„Já bych vás chtěl naopak poprosit o hodně časté setkávání.“

Myslel to pan kaplan vážně? Jak se může tak hloupě ptát?

247$

I když je pan kaplan veselá kopa, všechno, co říká, myslí vážně, to je právě ono. Nezapomene na ni. Doma se spolu znovu uvidí, možná už tento týden. Proč ne?

Musíme tedy bez dalších pochyb a okolků přiznat: Teta kaplana Johannesa milovala. Jaký druh lásky to však byl, to je velice choulostivá otázka. Pravděpodobně směs všech druhů: láska služebné, matky, sestry, zralé ženy, věřící kajícnice a v neposlední řadě láska mladé žabky se směšně neopotřebovaným srdcem. Nejméně ovšem bylo přimícháno Seydelem citované lásky apoštola Pavla, o které v Listě Korintským doslova říká, že „nehledá svůj prospěch“. Teta, tak pokorná a skromná, rozhodně chtěla leccos pro sebe a divoce se jí rozbušilo srdce, když pomyslela na možnou budoucnost. Bouře citů nijak nezastínila její schopnost plánovat. Skutečně, když odhadovala a zvažovala tyto budoucí možnosti, tajil se jí dech. Bůh svou služebnici přece jen nezavrhl a nesmazal její námahu, jak se musela domnívat v týdnech svého nejhlubšího otřesu. Seshora jí bylo vyměřeno cosi naprosto zázračného. Po odhalení ďábla Mojmíra, které sama odvážně podnikla, jí nebe milostivě poslalo andělského Johannesa, aby se neztratila odměna jejího bytí. Jaká náhrada, jaké ohromující zřetězení, přirozené a současně nadpřirozené! A zatím není příliš pozdě. A ona se cítí ještě dost svěží a při síle. A tu hloupou lapálii s nohama musí dát hned po návratu do pořádku. Je jenom potřeba s největší chytrostí, rozvahou a zdrženlivostí vybudovat nový životní plán, který ten první, pochybený, bude tisíckrát přesahovat svou hodnotou, o tom nepochybovala.

Nebesa působila zjevně v Tetin prospěch. Byla tu ubohá sestra pana kaplana, milostslečna Iren. Čtyřicet pět let, to je pravý smrtící věk pro všechny souchotináře, pokud se tolika roků vůbec dožijí, o tom už hodně slyšela. Slečna Iren opustí svůj malý obchod s prádlem a velký svět nejspíš už příští zimu, nejpozději však někdy během příštího roku. Potom bude pan kaplan sám.

248$

Tetu vůbec nenapadlo, že takovými spekulacemi chudáka slečnu Iren nějak šidí a sama se drze staví na její místo. A proč by ne? Cožpak milostslečna sestra pana kaplana nebyla celkem vzato v záviděníhodné situaci? Nemusela se na rozdíl od Tety dřít plných padesát pět let, ale jenom dvacet pět, a přitom mohla svůj posvátný životní plán uskutečnit čistě, beze zbytku a bez pekelného narušení. Božský úradek dá slečně Iren jistě přednost před ní, uzná, že už je toho dost, a odvolá nemocnou k sobě, aby už nemusela trpět horečkami a chrlením a celé noci prokašlat. Pan bratr byl duchovní nejkrásnějšího druhu. Pan bratr dnes v podzemní kapli té svaté sám řekl, že by se byl raději stal darebákem, než být odsouzen k proklaté nevděčnosti. Tak co by milostslečna sestra ještě chtěla? Pan kaplan nebude odsouzen k nevděčnosti, Teta to dobře ví a ví také proč. Pan kaplan bude sedět u úmrtního lože milostslečny sestry. Jeho nevyčerpatelná vděčnost se účinně odrazí v nesčetných modlitbách a zádušních mších na její památku. Po tom všem, po vzorné pozemské pouti s neustálou vroucnou kněžskou přímluvou nebe slečně Iren jistě zajistí obydlí, jehož lesk a vznešená poloha daleko předčí to, v něž doufá Teta. A je to naprosto v pořádku. Pan kaplan a jeho milostslečna sestra přece patří k daleko vyšší vrstvě. Teta nepatřila mezi panstvo na zemi a ani v záhrobí nepožaduje vzestup do vyšší třídy, která jí nijak nepřísluší. Ve všech smělých snech týkajících se toho druhého světa jí nikdy nepřišlo na mysl, že by tamní život mohl být založen na rovnosti všech duší. Ani by to tak nechtěla. K jejímu Já, jehož nezměněnou další existenci si přála, prostě patřila „obyčejnost“. Žádná myšlenka nebyla Tetě cizejší než idea pokroku nebo vzestupu. Tváří v tvář věčnosti neexistuje žádné zlepšení, to má přece smysl jenom tam, kde plyne čas. Jedním slovem, nezáleží na bydlení, ale na životě. Ale ať je to jak chce, milostslečna sestra určitě co nejdříve umře, lhostejno, jestli toho ona, Teta, lituje, nebo si to tajně přeje. Nemůže to změnit. Proč by se však neměla s vášnivou horlivostí předem

249$

postarat, aby ona sama po blaženém skonu slečny Iren byla tou vyvolenou, která si službou a novou obětí vydobude uprázdněnou vděčnost pana kaplana, dokud jí ještě zbývá nějaký čas. Věděla už, jakým způsobem to musí zařídit.

Dialektika veškeré lásky je kalná, přestože apoštol národů ve svém zázračném hymnu tvrdí, že láska „nehledá svůj prospěch“. Teta ve svých propletených, a přece tak cílevědomých myšlenkách počítala s Ireninou brzkou smrtí chladnokrevně jako dítě. Omámená lákavými předtuchami si z ní udělala úhelný kámen nové budovy. Se svou vlastní smrtí zato nepočítala vůbec. Tento vážný kalkul chyběl v dialektice její lásky, která přece byla láskou první, bohatou na rychlé zvraty a opovážlivá blouznění dívčího citu. Varovné neduhy těla byly zapomenuty, nebo správněji měly být potlačeny a poraženy.

Seděla a zírala před sebe a ani nešla na večeři a nerozsvítila si. V pokoji ještě ležel dlouhý červnový soumrak, když jí padl pohled na neotevřený dopis. Položili jí ho na stůl během její nepřítomnosti. Zprostředkovatelna práce psala:

„Vážená paní Línková, na doporučení pana Argana jsme právě obdrželi poptávku paní baronky Pererové, zda byste byla ochotná od prvního července t. r. nastoupit na výpomoc jako kuchařka ve vile v Gösslu u jezera Grundlsee. Pokud budou Vaše služby paní baronce vyhovovat, není vyloučeno Vaše další zaměstnání i ve městě. Žádáme zdvořile o neprodlenou odpověď s lask. udáním Vašich mzdových požadavků.“

Takový triumf! Seslaný Bohem v pravý čas, v tomto slavnostním okamžiku nového začátku a nové vzpruhy. Dopis jí vyklouzl z radostí zesláblé ruky. Ještě za něco stojí, vážená paní Línková, a vznešený svět to ví. Kdo by neznal jméno baronky Pererové, prvotřídní milostpaní, velevážená domácnost s komorníky, panskými a nejméně dvěma fickami v kuchyni? O vile v Gösslu u Grundlsee Teta často slýchala mluvit, byl to vlastně zámek se čtyřiceti pokoji. Kuchařka jejího druhu tam zname-250$

nala osobu nejvyššího stavu hned po panstvu. Nemusela se příliš namáhat a jednalo se s ní s největšími ohledy jako s klenotem. Teta bude trůnit v kuchyni jako správný chef de cuisine a udělovat pokyny podřízeným a bude mít překrásný pokojík a správně rozdělenou práci i odpočinek. Grundlsee, dobře ho znala, leželo kousek od Grafeneggu, pod nejjižnějším srázem Mrtvých hor. Mohla by tak tu a tam zajet do Grafeneggu a postarat se o Klučíka. Především však znovu začne ta milá stará písnička, po které se jí už tolik stýskalo, jedna neohmataná stovka se bude klást ke druhé, až pak po blaženém skonu slečny Iren konečně nadejde velký den naplnění.

Teta mladistvě vyskočila ze židle. Radost v jejím srdci byla příliš velká, než aby vydržela déle sedět. Pokusila se představit si své nové pracoviště. Tady přípravna, tam sporák. Se smíchem tančila sem a tam mezi těmito vysněnými body. Ale co to? Necítila ani sebemenší bolest v nohách. Jak bude teprve tancovat, až přijde po slepení z nemocnice! Už koncem příštího týdne. Sem a tam a sem a tam. S bouchnutím odhodila do kouta černou hůlku. Radost ji strhávala stále divočeji. Nemohla se udržet. A už opravdu tančila ve tříčtvrtečním taktu valčík. Kdy naposledy tančila? Před padesáti pěti lety. Na hodové tancovačce v Hustopečích. Ale na to nemyslela. Myslela na to, jak ji Bůh hodil přede dveře kostela a jak tam ležela a v zoufalství se dotýkala špinavé země jako zvíře. Zato teď tančila valčík a ještě si k tomu pobrukovala.

Už se docela setmělo. Teta ve své opilosti vítězstvím přeslechla klepání. Ještě tancovala, když kaplan už otevřel dveře, kterými padl dovnitř široký pruh světla. Viděl, jak se stará služebná s rozpaženýma rukama ve tmě slavnostně otáčí a drobnými krůčky se motá z jedné strany pokoje na druhou. To tedy opravdu není špatná cestovní známost, co jsem tu našel, pomyslel si Johannes Seydel. Potom rozsvítil stropní lampu.

251$

„Ruším vás, slečno Línková,“ omlouval se, „ale musím vás vyrušit… Už jsem totiž přečetl dvě třetiny těch dopisů.

Teta supěla, lapala po dechu a přímo vášnivým gestem přisunula kaplanovi židli:

„Pan kaplan to opravdu četl,“ vykoktala.

Seydel se neposadil, jenom se rukama opřel o opěradlo:

„Je to opravdu odporné, pobuřující, neslýchané,“ vykřikl, „hrát s vámi a s vašimi dobrými úmysly takovou darebáckou hru. A pořád znovu a pokaždé nějak jinak. Dost zábavný satan. To už hraničí s defraudováním spásy duše. A ty nápady, s nimiž milované tetince vrtal do kapsy pořád nové díry. A ten styl, hergot, ten talentovaný styl, šroubovaný a prohnaný, zčásti z nějaké povznášející četby, zčásti z fejetonů. Považoval jsem za možné leccos, ale tohle ne… Ne, poslyšte, slečno Línková, beru všechno zpátky. Tam v katakombách jsem byl skoro přesvědčen, že jste vůči tomu klukovi příliš šetřila láskou a účastí. Teď ale děkuji Bohu, že jste měla vůči tomu taškáři a zloději duší jen jedinou vinu, strach z pravdy… To by bylo velké neštěstí, kdybyste ho měla doopravdy ráda…“ Teta ho přerušila a zdvihla ruku jako školačka:

„Jestli můžu prosit, je to moc těžkej hřích, takovej strach z pravdy?“

Seydelův chlapecký obličej se široce usmál:

„To není žádný hřích, slečno Línková, jenom slabost. Ostatně slabost velmi lidská. Té člověka kolikrát ani církev nezprostí… Tak už si nedělejte žádné starosti. Stojíte tu čistá a nevinná, i když se váš dobrý úmysl zvrtl.“

Teta dlouho mlčela, vážila slova a konečně je přednesla odsekávané jako vždy ve velkých chvílích:

„Řekl by mi pan kaplan to stejný i po svatý zpovědi…?“ Dotkl se oběma rukama zlehka jejích paží:

„To byla zpověď,“ řekl, „a já jsem si potom dobře promyslel, že to byla generální zpověď, a ani vám teď nemusím říkat: Absolvo te…“

252$

Teta chvíli stála docela tiše se sklopenou hlavou a zavřenýma očima. Potom se však vrhla před Seydelem na kolena, strhla si obě jeho ruce k ústům a pokryla je polibky a slzami.

253$

«Kapitola jedenáctá»

Poslední poutní zastavení

Když Johannes Seydel odešel, nechala si Teta přinést psací potřeby a dopisní papír. Zatímco dostávat dopisy pro ni bylo velmi vzrušující, posadit se a nakloněným dětským písmem na ně odpovědět patřilo k největším sebezapřením jejího života. I ústně jazyk ovládala jen svým vlastním, svérázným způsobem, proto jí bylo dvojnásob zatěžko používat ho písemně, za každou chybu se totiž trpce styděla. Ale co naplat. I když jí zbývalo dost času, jakési neodbytné puzení vůle ji nutilo udělat pořádek a ještě této noci začít s narovnáváním. Nejprve napsala dopis zprostředkovatelně práce. Taková námaha! Musela ohromně přemýšlet, aby písmem zachytila svůj obvyklý ponížený, a přece svéhlavý způsob vyjadřování, navíc se špatným pravopisem odpovídajícím této svéhlavosti. Přijala nabídku baronky Pererové s poslušností a rukypolíbením a s dovolením požádala, aby jí nejmilostivější paní s laskavostí schválila stejnou měsíční mzdu, jakou prvotřídní perfektní kuchařka naposledy pobírala v domě milostpanstva Arganových. Na tento dopis, stylizovaný s velkou rozvážností, Teta potřebovala celou hodinu. Chtěla u budoucího milostpanstva vzbudit dojem, že rozhodně nepatří k té nestydaté třídě nového služebnictva a že nevýhodu jejího věku plně vyvažuje neocenitelná výhoda kultivovaného chování a dodržování obřadného odstupu od urozeného panstva. Dobře znala potřebu

255$

uctivosti u vrchnosti všech společenských vrstev, počínaje zbohatlickou nejistotou okresní chudinské radové Fleissigové až po pohrdavou laskavost skutečných aristokratek.

Když Teta namáhavými tahy namalovala na obálku adresu, zůstala chvíli vyčerpaně sedět. Potom však přikročila k činu. Z taštičky vytáhla svůj poklad, který s sebou navzdory všem devizovým předpisům vezla i do Itálie, a celých devatenáct tisíc, které jí z pokladu ještě zbývaly, navršila před sebou do vysoké hraničky. Nejprve si zastřenýma očima tento čistý výnos svého života dlouho prohlížela, než ho znovu přepočítala a rozdělila na dvě přibližně stejně velké hromádky. Co to bylo? Co s nimi měla za lubem?

Především tu byl nadbytek jejího citu k Johannesu Seydelovi. S rozechvělou netrpělivostí, jakou do té doby nikdy nepoznala, se těšila, až uvidí pana kaplana oněmělého štěstím. Díky Tetě, nejnenápadnější ze všech poutnic, které se tak laskavě ujal, se měl pan kaplan neočekávaně ocitnout v závratné situaci, kdy bude své milostslečně sestře moci vzdát životní díky. Tetina mysl se vzdouvala sladkou rozkoší, když snila o panu kaplanovi, jak tu bude stát ohromený, s otevřenou pusou, když konečně bude mít v rukou tolik, tolik peněz, aby slečně Iren ulehčil a pozlatil poslední rok života. Dost dlouho rozvažovala nad velikostí této částky a nakonec došla k závěru, že ani nejvznešenější ústav nemůže požadovat víc než tisícovku měsíčně. Nejprve ze svého pokladu oddělila dvanáct tisíc, přiznávajíc slečně Iren ještě celý jeden rok. Později však po jistém váhání částku zaokrouhlila dolů na deset tisíc; dalo se přece právem předpokládat, že nemocná přes všechna sanatoria a navzdory lékařským kapacitám nepřežije bouřky příštího jara. Ať se má za Tetiny peníze dobře a ať o ni pečují nejlepší lékaři a sestry, ať se o ni stará její vysvěcený bratr, stejně se dříve nebo později tiše odebere na věčnost. Tetě vůbec nezáleželo na tom, že by to díky její pomoci mohlo nastat později. Připadalo jí, že má na čekání neomezenou

256$

dobu. Bylo to možná podivné, ale o úplném uzdravení slečny Iren uvažovala stejně málo jako o ohrožení svého života před rokem 1940. A tak tu teď ležely pěkné peníze. A už jí nepatřily. Odstrčila je od sebe. Obličej jí však zářil vroucnou radostí.

Tato vroucnost, tato rozkoš však byla jen vnějším projevem toho, co ji zcela naplňovalo. Její jasný rozum v hloubi pracoval na stejném díle. Prokázala tak svým způsobem, že je skutečně prodchnutá katolickým náboženstvím, které je přece mystickým odevzdáním jen z jedné části, z druhé však je přísně logickým řádem. Teta dobře věděla, že se nový životní plán stejně jako ten starý nedá uskutečnit bez obětí. Kolik obětí ji stál synovec, i když odhlédne od té řady tisícovek za třicet jeden rok, kolik potíží, ošklivých pochybností, přemýšlivé nespavosti, ustavičného trýznivého horka a mrazu. Pan kaplan, zdálo sejí, bude stát jen povážlivě málo obětí. Hlavní část jejích úspor, na které číhala Cikánová, deset tisíc a basta. Zázračné řízení osudu jí to ulehčilo snad až příliš, když teď může znovu pracovat a šetřit jako dřív. Odtrhnout si od srdce takovou průměrnou oběť a přinést ji milovanému panu kaplanovi, a už má proraženou cestu k jeho vděčnosti, jež se co nejdřív uprázdní. Pan kaplan jí pak bude beznadějně zavázaný. Její bezostyšné zaúpění „Kdyby tak byl můj!“, toto zakázané, bláznivé přání se s kouzelnou rychlostí vyplní a pan kaplan bude brzy opravdu její. Nebe ji desítky let nechávalo trápit se pro toho darebného lumpa, ale ze dne na den, ve spánku jí seslalo tohoto čistého krásného veselého anděla. ,Ale slečno Línková,‘ řekne pan kaplan, ,to přece nemohu přijmout. Uzavřeli jsme jenom takové milé poutnické přátelství, hned na první pohled, tohle však zachází příliš daleko, jsem z toho celý pryč, jak bych vám mohl někdy oplatit to, co děláte pro moji ubohou sestru Iren… Teta však na to vznešeně odpoví: ,Hlavně aby se milostslečna sestra zase uzdravila, v tom nejlepším sanatoriu ve Švýcarsku, a aby se nic nezanedbalo. S dovolením, pan kaplan si jinak nemusí dělat starosti. Sama pře-257$

ce budu mít největší radost, že se mílostslečně co nejdřív uleví a že se za rok vrátí zdravá. Ale kdyby si v horším případě měl pan kaplan propříště zařizovat vlastní domácnost, tak bych byla vděčná, kdyby si pan kaplan na mě vzpomněl. Stará Línková je ještě pořád čiperná jako žádná jiná a její štrúdl je slávnej v nejvznešenějších domech a taky ty jemňoučký francouzský předkrmy a její soufflé, krémový dorty, koblížky s polevou jak od cukráře Demela. V mládí jsem celejch pět měsíců pomáhala v kuchyni hotelu Sacher… Na to se pan kaplan zase zasměje celým milým mladým obličejem: ,Co vás to napadá, slečno Línková, já se svými dvěma stovkami měsíčně, to nejsou žádná suflé, dorty ani koblížky, i když bych po všech těch mizerných šlichtách měl rád pořádnou vlastní domácnost… Teta při tom vnitřním rozhovoru udělá rukou velkorysé gesto. ,Na to pan kaplan nemusí vůbec myslet,‘ vpadne mu horlivě do řeči, ,stará Línková to zařídí, ta se vyzná. Má svý zdroje v každým okresu. Jen ať pan kaplan dojde domů a posadí se ke stolu… Na toto ujištění chytí pan kaplan starou Línkovou kolem boků a samým štěstím a radostí ji zdvihne do výšky jako atlet.

Vmísily se lehké pochybnosti. Co když pan kaplan dar odmítne? Vyloučeno! I když je pravým opakem synovce, nebyl by to hodný bratr, kdyby odmítl vytouženou sumu, která mu umožní splatit konečně mateřsky pečující sestře svůj životní dluh. Musí se to jenom navléknout chytře a opatrně, aby se pan kaplan necítil dotčeně nebo trapně, že má vzít peníze od obyčejné ženské. Jak to navlékne, to Teta ještě nevěděla. Jestli má k předání peněz dojít už v Římě, nebo až doma a jakou formou, to si musí ještě důkladně promyslet. Teď vzala list dopisního papíru a napsala na něj slova, která byla jejímu stylu a jejímu nenapodobitelnému pravopisu tak vlastní jako všechno, co si myslela, říkala i dělala:

„Nížeji podepsaná tímhle přendává přiloženou částku šilinků 10.000 důstojnému pánovi panu kaplanovi Johannesovi

258$

Seydelovi k laskavému léčivému použití nejurozenější milostivé slečny sestry Irene Seydelové. Teta Línková, t.č. soukromnice.“ Naštěstí našla silnou obálku, která byla dost velká, aby tu velkou částku pojala. Nyní už před ní ležela jen druhá, menší hromádka jejího pokladu, kterou si pozorně prohlédla. Vtom se však v Tetě vzedmulo cosi, co nemělo nic společného s jasnou cílevědomostí jejích dosavadních úvah. Všechny ostatní tužby najednou zkřížila smutná vzpomínka na Mílu Línkovou, slabomyslného chudáka. Nikdy vůči Míle necítila žádnou povinnost ani dluh. Nyní se jí však slabomyslná sestra varovně vtírala, jako by i ona měla v takové chvíli závratného štěstí právo požadovat pro sebe příbuzenský podíl. Teta viděla před sebou mrzačku s velkou šedivou kymácející se hlavou, jak v cukrárně polyká ovocnou zmrzlinu a levou rukou si nedůvěřivě brání talíř před celým světem, který jí nikdy nic nedopřál. Viděla ji, jak ustrašeně natahuje otevřenou dlaň pro spropitné, a zřetelně ve svém římském pokojíku slyšela Mílin hlas, ten hlas jedenáctiletého dítěte: Aby mě paní vrchní revidentová neposlala pryč ze společenskýho života, sestřičko! A co se jí ještě nikdy při pomyšlení na Mílin osud nestalo - při vzpomínce na ten hlas jí vhrkly slzy do očí. Dá se pochopit, že je na světě štěstí jako to její a současně neštěstí jako u toho slabomyslného chudáka? Teta, plná protichůdných pocitů, si pár minut pohrávala s balíčkem peněz, než pečlivě odpočítala dalších pět tisícovek a dala je stranou. A znovu vytáhla dopisní papír, znovu namočila pero a namáhavě a s hluboce zbrázděným čelem naškrábala:

„Nížeji podepsaná prosí zdvořile, aby důstojný pán pan kaplan Johannes Seydel následkem smrti přiloženou částku šilinků 5.000 co nejlíp poručnicky použil na ochranu mojí duchem chudý sestry Míly Línkový, bytem u paní vrchní revidentový Kateřiny Cikánový, Ottakringská ulice 315. Teta Línková, t.č. soukromnice.“ To bylo jasné testamentární pořízení, neboť slovy „následkem smrti“ Teta mínila svoje vlastní úmrtí. Rozhodně ho ne-259$

očekávala v dohledné době, cítila se přece lékařským výrokem dokonale zajištěna až do roku 1940. Přesto však předtím pocítila z hloubi duše vycházející potřebu nezapomenout v tom novém šťastném uspořádání všech věcí na chudáka slabomyslnou sestru a rozvážněji ochránit před chamtivou vdovou dědičkou. Toto darování znamenalo jeden z těch dobrých skutků, k jakým se dá sobecký lidský život pohnout tak vzácně. K Tetině cti však musíme říct, že navzdory vší teologické vychytralosti, s níž bojovala o své místo v nebi, tentokrát ani nepomyslela na to, jestli si dobrým skutkem vykoupí nějakou tu zásluhu. Dobrý skutek byl jen vedlejším produktem jejího milujícího srdce, které se oněmi deseti tisíci chtělo navždy svázat s předmětem svého zbožňování. To, že se po životě plném lhostejnosti nad Mílou konečně slitovala, patřilo podle ní ke krásným zázrakům této noci. Když dávala do obálky i těchto pět tisíc, najednou se nahlas rozesmála. Představa zuřící Cikánové dobrý skutek ještě okořenila.

Poklad se žalostně ztenčil. Zbývaly jí už jenom čtyři tisíce. Povzdechla si. Nebyl to však lítostivý povzdech, ale povzdech z únavy, nesmírné únavy. Takový den, takový večer, taková noc! Ani po přípravě svatební hostiny by nemohla být unavenější. Obě obálky adresované Seydelovi uschovala do taštičky, kterou si navyklým pohybem strčila pod polštář. Potom se však navzdory únavě opláchla od hlavy k patě studenou vodou. Umyla si dokonce i stále ještě tmavé, i když trochu prořídlé vlasy. Když se po celé té námaze odpotácela do postele, měla zvláštní pocit, který by se dal nejlépe označit smělými slovy „panenská čistota“. Usnula okamžitě a spala beze snů a bez hnutí až do pěti hodin ráno. Vstávala zázračně odpočatá. Tak čerstvě a lehce se necítila už kolik let. V šest hodin odjela s nejhorlivějšími poutníky na mši do SanťAnastasie. To byl chrám pro poutní zastavení dnešního dne. Slyšela, jak pan kaplan jedné skupině říká:

„V dnešním introitu se projedinkrát nezvěstuje nádhera Boha, ale velkolepost Člověka. Znamená to: Přijměte blaženost

260$

své vlastní slávy… Myslím, že pakáž jako my si nezaslouží ani tuto jedinou zmínku…“

Po mši šla Teta k přijímání, poprvé od své tragické objevitelské cesty.

O hodinu později, v ubytovně, ji pan kaplan požádal, aby k němu na okamžik přišla. Bydlel v podkroví, ve služebnickém pokojíku se šikmým stropem. (Poutní cesty se přirozeně neúčastnil na vlastní náklady, ale za peníze výboru, který ho vybral za jakéhosi duchovního pastýře poutníků.) Se smíchem ukázal na sutanu rozprostřenou na posteli:

„Dnes si musím natáhnout uniformu, slečno Línková. Nedělám to moc rád, lidi se na člověka tak divně koukají, dokonce i v tomhle svatém Římě, ale nemůžu přece před svého nejvyššího náčelníka předstoupit jen tak v civilu… A tady máme to nadělení. Pět knoflíků mi upadlo, tři háčky a dvě očka… To je pro samostatného mladého muže příliš, i když se jinak nebojí ani náprstku… Ostatně náprstek, jehla, nit, nůžky, knoflíky, háčky, očka a tak dál - toho všeho je tu bohatě, to koukáte, co…“

Teta se posadila, pozorně navlékla nit do jehly, zatímco jí brýle trochu klouzaly po nose, a klidně a slavnostně začala na sutanu přišívat knoflíky. Schválně tu práci protahovala. Byl to přece nepopsatelný požitek, zbožné a radostné zanícení, sedět v obydlí pana kaplana, úslužně se o něho starat a předjímat tak krásnou budoucnost. Nejzbožnější a nejradostnější jí však připadlo, že se nemusela vnucovat, že ji pan kaplan sám od sebe povolal ke svým službám, aniž tušil, jak o něm ve svém srdci už dávno rozhodla.

„Pan kaplan nemá nikoho, kdo by se panu kaplanovi postaral o prádlo?“ zeptala se nevinně, pohroužena do práce.

„Když je to už moc zlé,“ přiznal, „zabalím ty věci a pošlu je sestře… Ta mi je vyspraví…“

Teta velmi nesouhlasně vzhlédla od práce:

261$

„To je ale s dovolením hrozně nepraktický,“ uvažovala, „milostslečna sestra přece bydlí v jiným městě a má dost soužení s vlastním kšeftem…“

Johannes Seydel stál u okna a hleděl dolů na hemžení ve Via Nazionale:

„Správně, moje milá,“ řekl. „Já jsem holt od dětství zvyklý zneužívat sestřiny dobroty… Člověk to bere tak samozřejmě jako sluneční světlo…“

Teta chvíli šila klidně dál, než navrhla:

„Jestli smím s dovolením poprosit, mohla bych se o prádlo pana kaplana starat místo milostslečny sestry, ta má dost svý práce a ještě je těžce nemocná…“

Seydel stál pořád ještě u okna, z něhož se teď daleko vyklonil:

„Výtečný nápad, vážně,“ zavolal a zjevně se zabýval docela jinými myšlenkami.

Teta vycítila jeho nepozornost. Přišla jí docela vhod: „Mohla bych si ten balík každou sobotu vyzvednout a v úterý ho přinýst nazpátek..

Jako nezadržitelný stratég postupovala krok za krokem kupředu.

„Výtečný nápad, slečno Línková,“ opakoval Seydel, najednou se však vzpamatoval a obrátil se k ní tváří, „to ale nemůžu jenom tak přijmout.

Teta se tiše uchichtla, rychle však zrádný úsměv proměnila v drobné zakašlání. Já mám mnohem výtečnější nápady a pan kaplan bude ode mě muset přijmout ještě docela jinší věci. Pan kaplan vůbec neví, co to má stará Línková v taštičce. Nahlas řekla:

„Když oni milostpáni si halt tak rádi rozdírají punčochy.“ „Bystrý a pronikavý postřeh,“ zasmál se Seydel.

Teta však vstala, už trošku velitelsky:

„To bych se měla s dovolením hnedka podívat…“

262$

Kaplan ochotně otevřel zásuvku. Teta kusy prádla podrobila dlouhé a zevrubné prohlídce. Projevila vrcholnou nespokojenost:

„Ti lidi perou s chlórem,“ řekla káravě, „a látají punčochy pokaždý jinou barvou… Hned dneska to s dovolením vyspravím…“

„Myslím, že se báječně doplňujeme, slečno Línková,“ řekl Johannes Seydel, pohroužen do vzdálených myšlenek, tato věta nicméně zněla jako slibné prohlášení přízně a málem už jako úmluva.

Ozvalo se zaklepání, do pokoje vešel posluha a hlásil, aby pan kaplan ihned zašel dolů za panem Kompertem. Teta zůstala sama. Posbírala kusy prádla. Potom se s nimi posadila k oknu. Rukou hladila kaplanovy nuzné ponožky a košile. Její jasné oči však objímaly mansardu pohledem neodvratného a rozhodného převzetí držby.

V jídelně karavanseráje pobíhal Josef Eusebius Kompert samým rozčilením sem a tam. Stalo se něco, co vážně ohrozilo jeho úspěch jako organizátora této poutní cesty. Telefonát z nejvnitřnější svatyně vatikánských paláců. Bolestně měkký hlas jakéhosi službu konajícího preláta sděloval, že přijetí poutníků v Konzistomím sále, plánované na dnešní poledne, se pravděpodobně nebude moci uskutečnit, protože Jeho Svatost měla velmi zlou noc a musí se vyhýbat jakékoliv námaze. Konečné rozhodnutí prý ještě nepadlo, neboť to náleží samotnému Svatému otci, ale již teď by bylo dobré smířit se s tím, že ani dnes, ani v nejbližších týdnech nelze počítat s osobním pozdravením společného otce věrným dětem.

Toto zklamání nepřišlo neočekávaně. Z novin bylo známo, že osmdesátiletý Pius svádí hrdinný boj se svou smrtelnou nemocí. Po celé měsíce starcova silná vůle vítězila nad selhávajícím tělem. Potom však přicházely dny - většinou po velkých

263$

svátcích nebo audiencích kdy se sotva mohl zvednout z postele a odsloužit mši ve své soukromé kapli. V takových dnech bylo pro papeže největším problémem opustit prostý byt člověka Achilla Rattiho ve třetím patře vatikánského paláce a sestoupit do slavnostních a státních sálů náměstka Kristova ve druhém poschodí. Podobně jako u obyčejné služebné Tety Línkové i choroba nejvyššího pastýře všech věřících natropila největší spoušť v nohách. U služebné to byly otevřené bércové vředy a zanícené křečové žíly, u pontifika těžké kornatění a gangréna, u ní následky častého dlouhého stání, u něj častého dlouhého trůnění. Trojnásobně korunovaný stařec neznal nebezpečnější a bolestivější námahu než časté audience pro poutníky, a z nich ty prostřední a malé mnohem více než velké. Když totiž musel přijmout více než tisíc poutníků, našlo se dobré východisko. Shromáždili je dole v proslulém Damasově dvoře a Pius se objevil na purpurem čalouněné lodžii, odkud pronesl řeč a udělil hromadné požehnání. Mnohem méně pohodlí však měl při audiencích, kdy se v Klementově nebo Konzistomím sále tísnilo nanejvýš několik stovek. Tehdy musela Jeho Svatost kráčet podél dlouhých řad klečících, jednomu každému podat k políbení Rybářský prsten a osobně udělit papežské požehnání. A aby toho ještě nebylo dost, společný otec nesměl být ničeho ušetřen a musel sem tam někoho, kdo se mu zdál obzvlášť churavý nebo nesvéprávný, vyznamenat několika otázkami v jeho národním jazyce. Pokaždé to byla těžká fyzická práce a kdosi z jeho doprovodu spočítal, že papež v některých dnech musel takovým způsobem urazit více než pět kilometrů, poutníkokilometrů, dalo by se říct. Nikdo rozumný proto nebude papežově osobnímu lékaři doktoru Milanimu zazlívat, že dnes po téměř bezesné pacientově noci naléhal na odřeknutí plánované audience. Josef Eusebius Kompert ovšem rozumný nebyl. Přestože Svatého otce horoucně uctíval, zdar tak skvěle připravené a dosud i výborně probíhající poutní cesty pro něj znamenal mnohem víc než

264$

osoba trpícího starce. Až dodnes šlo všechno jako na drátkách. Jestliže však odpadne smysl a vyvrcholení toho všeho, bude to neúspěch, ostudné selhání a už se nebude hovořit o záslužné poutní cestě, ale jen o nezajímavé zábavné cestě do Itálie, jakou stejně dobře uspořádá libovolná cestovní kancelář. Josef Eusebius nejprve vyhnal do Vatikánu ministra a monsignora, aby tam uplatnili svůj vliv. Notáblové se vrátili bez úspěchu. Nepřinesli ani ano, ani ne. A už minula devátá hodina.

Tu se organizátor bez okolků rozhodl, že zkusí štěstí sám. Přestože k tomuto podniku nebyl legitimován ničím jiným než nedostatkem ostychu, byl pevně přesvědčen o tom, že jeho osobnímu útoku neodolá protokol ani choroba Jeho Svatosti. Zářil a potil se divokou energií. I když odpadl od víry otců, v jeho krvi dále žila nezlomná zděděná ochota poměřit se s každou obtíží a nic nemožného nepovažovat za nemožné. Na poslední chvíli přece jen vyjednat audienci poutníků u smrtelně nemocného papeže, to byl strhující úkol, který navýsost lákal nejen konvertitu, ale i původního pana Komperta. Požádal mladého kaplana, aby ho doprovodil. Taxíkem odjeli k onomu posvěcenému vchodu do vatikánského paláce, kterému se říká Portone di Bronzo. Kompert napřímil svou sporou postavu a co nejrázněji oznámil švýcarským halapartníkům, že přichází z pověření rakouského poutnického národa a že je znám a očekáván na nejvyšších místech. Přitom pravicí vysoko mával jakousi pozvánkou jako neporazitelným signálním praporkem. Gardoví dveřníci, kterým bez pochyby zaimponoval, mu se zasalutováním uvolnili cestu. Johannes Seydel se nemálo podivil Kompertově sonorní jistotě. Ten už hlučně dupal po tisíciletých kamenných dlaždicích a cítil se v oparu papežství jako doma, vždyť už byl přítomen sedmi audiencím, z toho dvěma intimním, jak zběžně podotkl. Zato Seydel byl stísněný a ostýchavý a nejraději by chodil po špičkách. Organizátor cesty ho rychlým krokem vedl chodbou Švýcarů, Damasovým dvorem, po majestátním Královském scho-265$

dišti do druhého poschodí, kde spěšně prošli řadou velkých sálů, neustále zastavováni gardovými důstojníky a vždy zase propouštěni dál díky Kompertovu sebejistému vystupování. Seydel sám by po překonání Portone di Bronzo nejspíš nepronikl ani ke Královskému schodišti. Takhle se však díky Kompertově nezadržitelnému postupu jako zázrakem dostali na Scala dei Parafrenieri, která již leží poblíž papežské „anticamery“. Tady seděl u úplně prázdného psacího stolu pod vysokým oknem velmi důstojný pán ve fraku a s lesklou škrobenou náprsenkou. Na několika židlích, řídce rozestavených u stěn, čekalo pár duchovních, na klíně aktovku, tiší, nehybní a pohroužení do sebe. Byli to určitě vysocí úředníci z různých kanceláří kurie, kteří měli odevzdat své zprávy v papežově soukromé kanceláři. Kaplan si povšiml, že většina obličejů v pontifikově dvorské domácnosti si je navzájem zvláštně podobná. Dokázal to v duchu vyjádřit jen protimluvem: září nezdravým zdravím. Byly hladké, napjaté, růžové, vlhké, a přesto jakoby voskové. Musel myslet na umělé květiny nebo na jisté druhy orchidejí, které se pěstují pod elektrickým světlem, aby se u nich dosáhlo nepřirozeného zabarvení. Podobné obličeje možná mívali dvorští hodnostáři předvěkých kněžských králů, kvetoucí a mrtvolné současně.

Zejména ten pán ve fraku, úplně bez vlasů i obočí, vyvolával v Seydelovi takový dojem. Byl to jeden ze „sediari“, jak se nazývají službu konající pracovníci anticamery, zajišťující pohraniční službu mezi vnějším světem a nejvnitřnějšími kruhy papežských pracoven. K němu nyní přistoupil se zasvěcenou úklonou Kompert, představil sebe a svoje poslání a italštinou stejně troufalou jako nedostatečnou požadoval, aby byl kvůli sporné audienci uveden „k Jeho Excelenci doyenovi“. Organizátorovy vyvalené, trochu rybí oči při těchto slovech hrozily vypadnout z důlků. Seydel se znovu podivil Kompertově důvěru budící znalosti úřadů pontifikálního dvora. Kdo tak může být jeho excelence doyen? Pán ve fraku s až vášnivou lhostej-266$

ností zaměřil pohaslý pohled v růžově naleštěném obličeji na zralou hlavu poutnictva, nic neřekl, odpovědí byla jen iniciála k úsměvu, který však stejně dobře mohl být drobným bolestným zkřivením levého koutku zamrzlých úst. Poté vstal a vznášel se ve vykrojených lakových polobotkách pryč, přičemž tento pohyb jako by ještě znásoboval ticho v místnosti. Jakási nepopsatelná opatrnost, pokora, ba zkroušenost byla v jeho chůzi, která se nedala naučit za jedinou generaci, takže se úřad „sediari“ dědil v určitých rodinách po řadu pokolení. Tito „sediari“ kráčeli s měkkými koleny, a přece se pružně vznášeli, jako arcivznešenými úmrtními pokoji nebo místnostmi, v nichž právě nějaký svatý zažívá vizionářskou extázi. Ne bez půvabu vyjadřovali svýma nohama kráčející odumřelost, jakou vyžaduje nakládání s posledními věcmi člověka. Ať nosili frak a vysoký stojatý límec nebo tuhou livrej z rudého atlasu, necítili palčivý žár onoho dne, zdálo se, že vůbec neznají horko ani žízeň, podivuhodně vytrénovali svá obyčejná lidská těla, aby nebyla ničím jiným než úslužným stínem, který vrhá sám pontifikát. I frak muže vznášejícího se teď pryč jako by byl utkán ze stínové látky.

Po deseti minutách, během kterých si nikdo v místnosti, dokonce ani Josef Eusebius, ani neodkašlal, sediario připlul zpátky. Lehce se Kompertovi uklonil a pokračoval v započatém úsměvu přesně tam, kde ho předtím přerušil. Dvěma velmi bílými a unavenými prsty ukázal na vysoké dveře v pozadí a odklouzal napřed, aby je bez sebemenšího zvuku otevřel. Josef Eusebius Kompert ho následoval s ostudně vrzajícími botami, tímto symbolem nesetřesitelné zemské tíže. Když se pak po dost dlouhé době v těchže dveřích zase objevil, byl jeho bankéřský obličej mokrý, broskvově rudý a oči, ještě vyvalenější než jindy, na kaplana triumfálně zazářily. Neřekl však v těchto prostorách mlčení ani slovo, dokud na zpáteční cestě nedošli přibližně doprostřed Královského schodiště. Tam se už nemohl déle udržet a svým vítězným výkřikem rozerval uctivě zachovávané ticho kolem:

267$

„Dosáhl jsem toho, že se doyen ještě jednou osobně dotázal Jeho Svatosti. Jeho Svatost důrazně prohlásila, že navzdory špatnému zdravotnímu stavu a lékařským námitkám své milé Rakušany přijme. Mají přece, podle vlastních slov Jeho Svatosti, zapotřebí zvláštního povzbuzení..

A jásavě vyhrkl:

„A vy, co byste vy všichni dělali bez svého šikovného Komperta?!“

Johannes Seydel mu musel dát za pravdu.

Doma byli všichni poutníci ve vrcholně neklidném očekávání. Muži si už oblékli fraky a žakety, ženy šaty bez výstřihů a černé krajkové mantily. Nikdo z nich nechtěl uvěřit odřeknutí, které by přece tu krásnou římskou cestu znehodnotilo, ba přímo znesvětilo. Všichni považovali za svůj oprávněný nárok spatřit tvář Svatého otce a uslyšet jeho hlas. Kompertovo triumfální hlášení proto přijali s blahosklonným aplausem, aniž by ocenili jeho skutečnou velikost. Čertovský chlapík, tenhle neohrabaný Žid, chytrák, který včas přestoupil na správnou stranu. Na schopnosti téhle sorty lidí, kteří dokážou obstarat cokoliv, je spolehnutí. Udatný cestovní organizátor zřejmě neměl ani tušení o těchto záludných citových proudech pod všeobecnou blahovůlí. Opojen svou nepostradatelností, kterou právě tak skvěle prokázal, se hodil do gala a připevnil si na frak všech pět řádů, které již získal svou tvrdošíjnou službou společenské dobročinnosti.

I Johannes Seydel urychleně vklouzl do sutany.

Teta byla už dlouho nachystaná ve slavnostních černých šatech, které maličko oživila šňůrkou světle červených korálů, tím náhrdelníkem služebných. Její mantila se samozřejmě nedala ani zdaleka srovnávat s drahocennými krajkovými přehozy dam Fleissigových, jimž tento nákup zabral celá dvě dopoledne. Nebyla to totiž ani žádná mantila, jenom černý pletený šátek, který uprostřed shromáždění milostpanstva zvlášť upozorňoval na její služebné postavení. Pociťovala ho ještě silněji než jindy

268$

a držela se stranou. Johannes Seydel si všiml, že Teta dnes chodí bez hůlky. Proto k ní hned přistoupil a nabídl jí rámě. Poprvé ho viděla v sutaně. Jeho svobodný jasný obličej vypadal v rouchu duchovního ještě chlapečtěji. Teprve dnes to byl opravdový veselý anděl strážný, kráčející vedle ní. Teď měla při sobě všechno, co k ní patřilo: v taštičce účelně rozdělený poklad a po boku posvěceného mladíka, kterého jí nečekaným řízením osudu seslalo samo nebe. Dost štěstí, aby si mohla upřímně oddechnout. Přes toto naplnění, o jakém se jí ani nesnilo, přes tento oblažující nový pořádek, v němž se nyní pohybovala, však Teta nedokázala plně vychutnávat všechno, co jí bylo dáno. Její duch byl podivně otupělý. Svět se jí houpal před očima. Opakující se záchvaty závratě ji nutily přivírat oči. Těžce visela na paži svého strážného anděla.

Když procházeli Portone di Bronzo, divoce se jí rozbušilo srdce. V tomto neznámém vzrušení jako by na minutku zapomněla, kde je. Bylo jí, jako by chodila nekonečnými chodbami, schodišti, čekárnami obrovitého nádraží. Toto nádraží však už nějak vrostlo do nebe. Od jiných nádraží se lišilo jakýmsi rušným, ba přeplněným mrtvým tichem, které dráždilo nervy neméně než nejprudší hluk. Docela nahoře, daleko v dálce, za tisícem místností, musely přijíždět a odjíždět nějaké vlaky. Poutnické vlaky s dlouhými řadami vagonů. Tady nebyly slyšet, leda že snad duté hučení v jejích uších způsobovala kola těch vlaků. Žlutě a modře pruhovaní Švýcaři v pumpkách, se skládanými barety a dlouhými kopími mašírovali kolem v malých oddílech, ale i když si rázně vykračovali, jejich pevný vojácký krok nebylo slyšet. Všichni byli obrovští a mladí a smělí. Mohou být smrtelní muži tak krásní a tak klidní? Tito Švýcaři už nebyli tak docela lidé a ještě ne docela andělé, jakýsi předstupeň nebeského vojska. Snad měli parádní křídla pověšená ve zbrojnici. Cesta se nemilosrdně táhla. Stupně Královských schodů nebraly konce. Teta se zastavila. Nemohla popadnout dech. Johannes Seydel se široce rozmáchl rukou:

269$

„Co tomu všemu říkáte, slečno Línková,“ zeptal se.

Teta by nejraději zasípěla: Vrátíme se, pane kaplane, s dovolením. Mám takovej strach vystoupit až nahoru do nebe. Nikdy v životě bych si nepomyslela, že bych chtěla nejraději od toho nebe utýct. Mám takovej strach uvidět na vlastní oči Svatýho otce. Jsem přece jenom obyčejná stará služebná. Jestli smím poprosit, to není nic pro mě. - Ve skutečnosti však řekla s prudkým pokývnutím:

„Jo, je to tu ale nádhera.

Byla to nádhera. Všechen ten mramor, zlato a modř ve výši, ohromná okna, kterými se dovnitř nedral vroucí červnový den, ale tlumené světlo holých dvorů. Nad královskou nádherou však vládla krutá střízlivost, střízlivost odříkavého ducha a ledového důvtipu, který nahání strach. Jestliže toto byla do nebe vrůstající předsíň, pak nebe samotné nemohlo být zvlášť příjemné a pohostinné. V každém případě to bylo jiné nebe než to, o které se Teta od dětství horlivě ucházela, to líbezné místo odpočinutí, to od všeho zlého vyvětrané a vyčištěné pokračování důvěrně známých věcí.

Černé stádo poutníků překonalo Královské schody a rozlilo se po proslulém druhém poschodí. Jak malý se zdál houf stovky lidí pod obrovitými hmotami těchto sloupů, oblouků a kleneb. Na konci schodiště je přijali tři sediari, kteří tu na sobě neměli fraky, ale přiléhavé livreje z ohnivě červeného atlasu. Bezvěké kvetoucí voskové tváře těchto sakrálních lokajů si byly navzájem tak navlas podobné, až se vnucovala otázka, kdo je dokáže rozlišit. Zdálo se, že to jsou přes den oživlé loutky nebo světle nalíčené mumie, které na noc ukládají do skleněných skříní vatikánských sbírek. Teď se obezřele a bezhlučně vznášely před monsignorem, ministrem a organizátorem cesty, kteří kráčeli v čele houfu poutníků.

Otevřela se Sala Clementina. Nad vchodem se šeřila kolosální nástěnná malba. Plně obsazená bárka s plachtami ples—

270$

kajícími v bouři. Vzduchem prolétali ptáci podobní volavkám. Teta si vzpomněla na čápy hnízdící na střechách její vlasti. Před obrovským krbem stál v rozkročeném přehlídkovém postoji naprosto strnulý oddíl švýcarských gardistů. Tato pravidelná drúza krystalické chrabrosti snad ani nedýchala. Každý muž byl kovovým odlitkem válečného pomníku sebe sama. U vstupních dveří do dalšího sálu čekali opět tři purpuroví sediari a před nimi černý sottomaestro di camera. Jeho obličej opakoval a stupňoval maskovitou hladkost a odumřelou vlídnost červených dvořanů. Lehce se uklonil vůdcům poutníků a vznášel se kupředu dveřmi, jejichž vysoká křídla se opatrně a opět nepopsatelně němě otevřela.

Byli u cíle. V obrovitém Konzistomím sále. Ten mohl snadno pojmout víc než tisíc poutníků. Zde papežové zasedali na poradách svatého kolegia, zde vsazovali novým eminencím na hlavu kardinálské klobouky. Odtud shora, z trůnu korunovaného baldachýnem, začínaly svou cestu ke křesťanstvu encykliky a buly. I v tomto sále vyrůstala z kamenné, mozaikou protkané podlahy kovově ztuhlá drúza Švýcarů. Čím blíže k anticameře, tím bojovněji vypadali tito lancknechti náměstka Božího na zemi. Zde měli přilbice s hledím a chocholem, pancíře a švédské límce. Sottomaestro di camera přistoupil s naznačenou úklonou k pyramidálnímu prelátovi, který byl dnes ve fialovém. Mírný hladký obličej muže v černém byl zcela pohroužen do nehybného úsměvu nejvnímavějšího odpuštění. Podle tohoto milostivého výrazu se dalo poznat, že jde o funkcionáře vyššího hodnostního stupně. Lehce se naklonil k monsignorově uchu a bezhlase, a přece se zkušenou zřetelností mu pošeptal nějaké pokyny. Monsignore se obrátil na organizátora a vyřídil mu sottomaestrovy pokyny s již méně vycvičenou nezvučností. Josef Eusebius Kompert, celý ve svém živlu, tryskem vyrazil jako jízdní adjutant k houfu a vytvářel z něho široký půlkruh kolem papežského trůnu, až si rozčilenými pohyby muchlal oslňující frakovou

271$

kosili. Sottomaestro di camera se nyní usmíval ještě o stupeň shovívavěji než předtím. Stručnou šeptanou promluvou oznámil, že Jeho Svatost absolvuje dnešní přijetí rakouských poutníků navzdory výslovnému doporučení svého osobního lékaře. Je proto potřeba zajistit, aby ceremoniál byl pro Přesvatého otce co nejméně namáhavý. Především je zcela vyloučeno, aby se jeden každý poutník dostal k políbení ruky. Je možné vybrat sedm nebo osm osob, aby si docela nenápadně klekly před ostatní.

Mimořádně obtížná věc! Byla tu přece například hned čtyřčlenná rodina Fleissigových, jejíž žádný člen se nechtěl vzdát příslušnosti mezi tyto vyvolené. Bez políbení Rybářského prstenu by pro Fleissigovy byla celá poutní cesta mamá. Musí být přece odměněni za to, že nastoupili k této pouti „mimo sezónu“ a v ne zrovna nejlepší společnosti. Nakazili tím ostatní podobné poutníky. Došlo k polohlasným hádkám se zoufale zpoceným organizátorem, blýskaly na něho nenávistné pohledy. Sottomaestro di camera nechal hádku chvíli kypět a usmíval se o další stupeň shovívavěji. Potom však sám měkkým krokem předstoupil před půlkruh a pozorně si ho změřil přivřenýma, ale pronikavýma očima. Najednou sklonil bradu na prsa a podíval se směrem, kde úplně na konci a docela vzadu stála s černým šátkem na hlavě Teta Línková:

„Jestli mohu prosit.“ Tato slova řekl jako člověk, který ztratil hlas a s velkým uměním se vyjadřuje jen pohybem rtů.

„Kupředu, Línková,“ zasyčel kaplan Seydel a postrčil vzpouzející se ženu do prázdného prostoru. Teta tu nyní stála osamělá, taštičku si tiskla k srdci a měla strach. Ohlížela se po svém strážném andělovi, jestli jí nechce pomoci bát se. Ten však jako by nic z toho necítil a hrdě na ni mrkal. V tom okamžiku bylo Tetě, jako by ji nezvučný hlas, proti kterému však neexistovala žádná námitka, povolal před řadu všech těch lidí, aby docela sama předstoupila před Boha. Ledový chlad se jí šířil do všech údů. Po Tetě bylo vybráno ještě šest dalších poutníků.

272$

Velmi starý státní úředník, hubená slečna chorobně bledého vzezření, patnáctiletý chlapec, mimochodem dost protivná osoba, jedno z tlustých děvčat Fleissigových, ministr a cestovní organizátor v celé nádheře svých vyznamenání. Měli jen pokleknout půl kroku před ostatními, aby Jeho Svatost nezískala dojem nějakého zvýhodňování odporujícího pravidlům. Sottomaestro di camera ještě vydal tento poslední pokyn a odplul.

V té vteřině začíná hutné římské polední zvonění. Člověk by si mohl myslet, že Konzistorní sál leží přímo v ohnisku všeho vyzvánění křesťanského světa. Kdo by tu nepomyslel na krásnou velkopáteční pohádku, jak všechny kostelní zvony odlétají do Říma? Ten zvuk je stále naléhavější a překrývá ticho. I chladných a střízlivých duší se zmocňuje nevysvětlitelné vzrušení. Teta však tápe rukama kolem sebe, jako by hledala nějakou oporu, aby neupadla.

Záplava zvonění ještě neutichá, když na pokyn nepozorovaně se vrátivšího sottomaestra šest ohnivě červených sediari přistoupí k jedněm z vnitřních dveří a jemně rozrazí jejich křídla. Ukáže se sametově rudý salon, v němž opět stojí na stráži dva vytesaní halapartníci a dva sediari hlídají dveře. Také tyto dveře se tlumeně otevírají a s nimi i průhled do druhého salonu, který je úplně stejný jako ten předchozí, neboť i v něm strnuli dva obmění muži. Totéž se zopakuje ještě sedmkrát. Daleká řada červených místností a vyrovnaných dveří se v ploché zešeřelé dálce zmenšuje perspektivou. Poslední gardisté už vypadají jen jako namalovaní. Je to jako pohled ne do skutečné hloubky prostoru, ale jen na zrcadlový obraz této hloubky. Vtom se v dálce, tam, kde všechno vypadá jako namalované, začíná rýsovat nepatrný pohyb. Je to malá skupina červených, černých a fialových odstínů, které se pomalu blíží jakoby z nekonečna. Nedá se to vlastně ani nazvat přibližování, nýbrž spíš připlouvání jasného mlčení uprostřed temnějšího mlčení kolem. Gardisté a sediari v jednotlivých místnostech postupně klesají na kolena

273$

jako podťatí. Teprve nyní postřehneme, že barevná skupina má sněhobílé jádro. Mezi poutníky už není jediné srdce, které by neutíkalo v rychlém taktu. Skvrna nevýslovně bílé jistoty je stále zřetelnější. Krátce zazní polohlasný povel. Nyní klečí i Švýcaři v trůnním sále. Jejich pravice svírají dost vysoko ratiště halaparten. Levicemi salutují. Jejich mužné obličeje pod přilbami s hledím jsou jako z mramoru.

Johannes Seydel, jak víme, jistě není žádný snílek. Sám se považuje spíše za člověka rozumu než citu. Jemu Pán nikdy nic nevnukl ve snu. Za sebou má trpké mládí plné těžkých duševních bojů. Tam dole v katakombách řekl Tetě holou pravdu. I když třeba ne vagabund, i z něho se mohlo stát něco docela jiného než způsobný kaplánek s vyhlídkami na klopotné místo faráře kdesi ve městě nebo na vsi. Dodnes se ještě tak docela nezbavil jistých pokušení. Zejména poměr k církevní hierarchii je slabým místem jeho katolictví. Zdá se mu, že církev příliš dlouho a příliš opatrnicky mlčela k hrůzám této epochy, a jestliže už pozdvihla proklínající hlas, pak zatracovala raději pochopitelné kacířství chudých a utiskovaných, komunismus, než nebezpečnější a podlejší herezi bohatých, fašismus ve všech formách, tuto ďábelskou revoltu mezinárodní zlaté mládeže. Proto žije mnoho hněvu v hrudi mladého kněze, který se ještě nenaučil se ovládat a který tráví bezesné noci kvůli španělské občanské válce. Teď však má sucho v ústech z docela zvláštního a neznámého otřesu. Tam ta bílá postava! Nejraději by před ní zavřel oči. „Služebník všech služebníků Božích“ zní její nejkrásnější titul. „Tu es Petrus!“ Ano, od Petra k Piovi sahá nejsouvislejší linie celých světových dějin. V Piovi je Petr a více než Petr. Seysel spíše bušením svého srdce než rozumem najednou chápe tajemství polidštění božstva, na němž se papežové svým způsobem podílejí. Achille Ratti, obyčejný člověk a kněz, žádný Bohem obdařený duch, nýbrž tichý učenec, jemný bibliotékář a v letech síly zdatný horolezec. Jednoho dne se sejdou kar-274$

dinálové, všech sedmdesát, obyčejní pozemšťané, a pozdvihnou Achilla Rattiho na Petrův stolec. A nyní už člověk Pius není jen pouhým člověkem. Jedna kapka znamenitého balzámu, který se nashromáždil ode dnů galilejského rybáře, jenž chodil po světě s Pánem, promění obyčejného člověka a přidá k jeho povaze cosi, co není z tohoto světa. Bezduchému intelektuálovi by to Seydel neuměl vysvětlit, ale je přesvědčen, že i tento bezduchý intelektuál by to teď a tady cítil ve všech nervech stejně jako on sám. „Ecce sacerdos,“ myslí si. Ty veleknězi, jenž saháš nazpět do nezměrné hloubky časů, jenž jsi jako nositel svého úřadu starý téměř dva tisíce let, pomoz nám ztraceným, veď naši věc, neboť ty musíš být jedinou mocí na světě, která je dobrá a od Boha.

Bílý stařec vchází do sálu v patách za prvním maestrem di camera, prelátem, který vlídností a vyhaslostí ještě daleko předstihuje sottomaestra. Černý, červený a fialový doprovod zůstává pozadu a rozplývá se. Papežovy nohy v červených, zlatým křížem zdobených marokénových střevících se pohybují pomalu a trhaně. Každý krok stojí nemocného viditelné sebezapření. Tvář má téměř tak bledou jako roucho. Jenom vlasy na spáncích, vykukující pod vrcholovým sněhem čepičky, jsou ještě nápadně černé. Brýle se zlatou obroučkou se silně třpytí pod oběma mohutnými vypouklinami čela, mezi nimiž se šeří propast zádumčivých myšlenek. Někdy přes jiskření skel pronikne pohled. Je to pohled hrdý, zkoumavý a chytrý, za nímž číhá onen bystrý humor, s nímž trpící s velmi silnou duší ironizují své bolesti. Úzké, trochu sevřené rty s dolů směřujícími koutky však bolest neironizují, jenom prozrazují. Při každém třetím nádechu se otevírají k astmatickému zalapání po vzduchu. Toto je tedy pěkně utvářený obličej osmdesátiletého Pia, nevypadá však ani tak starý jako vyčerpaný utrpením a nespavostí. Tělo v bílé sutaně není hubené, ale vyhublé. Široká šerpa z krémového moaré - vedle skvostného náprsního kříže jediný náznak papežského roucha - halí zřetelně ztracenou zavalitost.

275$

Stranou od vznešené družiny stojí Giovanni Malvestiti, komorník Jeho Svatosti, ve fraku a lakýrkách, veledůležitá osoba, důvěrně seznámená s téměř celou pozemskou existencí Pia XI.

V mírném předklonu ostře pozoruje svého pána, jakoby neustále připraven přiskočit a zachytit umírajícího do náručí. A toto komorníkovo úzkostné číhavé gesto více než cokoliv jiného uchvacuje srdce mladého kaplana a tlačí z jeho hrdla temný vzlyk.

Pius neusedne na svůj trůn - byla by to zbytečná námaha -, ale zastaví se pod prvními stupni. Stojí tu, bílé prohloubení mrtvého ticha. Rysy má strnulé. Oči se mu přivírají. Musí především nasbírat dost velkou zásobu dechu a silou se povznést nad divokou bolest v nohách. Oběma rukama křečovitě sevře tenký zlatý řetěz velkého kříže, který má na prsou. Je to navyklé gesto, uvádějící každý proslov. Dnes se však zdá, že se k tomuto tenkému řetízku, své jediné opoře, upíná. Matný pohled přes přivřená víčka na nehybný houf poutníků u svých nohou. Co jsou tihle zač? Odkud přicházejí? Ještě chvíli strpení, prosím! Cesta z pracovny až sem byla nesmírně dlouhá. Nejprve se musí dát do pořádku arytmické srdce a s ním arytmické myšlenky. Tyto myšlenky mu však provádějí divné kousky. No hned ta historie s holicím strojkem. Pius ho kdysi dostal darem od své sestry donny Emilie. Zvyklý holit se sám holou břitvou musel nyní během dlouhého upoutání na lůžko udělat výjimku a vydat své tváře napospas lazebníkovi. Doktor Milani, osobní lékař, na tom trval. Nyní se však zase uzdravil. Papež nesmí být nemocný. Nemocný papež, to je sám o sobě rozpor, to není rána osudu, ale jakési svévolné pochybení, kterým musí trpět celá církev. Jeho uzdravení bylo zvěstováno urbi et orbi. Tedy pryč s nepravidelnostmi a rozmazlováním! Na stvrzení toho byl lazebník propuštěn. A dnes se Pius znovu sám oholil, k úleku Milaniho i Malvestitiho. Protože však ještě nedůvěřoval svým unaveným rukám, místo břitvy poprvé použil sestřin dárek. Jak komplikovaná věc, takový hezký malý zlatý holicí strojek! Od pěti do šes-276$

ti hodin ráno se Jeho Svatost trápila s tou složitou věcí, před zrcátkem a s ubohou miskou studené vody. Třikrát se řízl, jednou do tváře, jednou do horního rtu a jednou dokonce do ukazováčku. A potom byl unavený jako večer po svatořečení milé Terezičky z Lisieux. Když pak v šest hodin jako každý den vešel do pokoje Malvestiti, Pius dělal, že si čte v breviáři, ve skutečnosti však stěží skrýval záchvat dušnosti. Jak obtížné mu pak připadalo oblékání, když všechny síly vyplýtval na ten hezoučký holicí strojek, s nímž bohužel ještě neuměl docela dobře zacházet. Papežská toaleta, to také není žádná maličkost. To jsou nejprve těsné bílé hedvábné punčochy se zlatém vyšívanými podvazky. Ty podvazky se bohužel nesmí vynechat. Pálí nad kolenem jako oheň pekelný a jistě vůbec neprospívají nově získanému zdraví. Ale navzdory tomu všemu stejně docela pěkně vyběhl s doktorem. Milani přišel, poklekl. Pius mu podal prsten k políbení a požehnal mu. Tím lékařská vizita skončila, než směl Milani otevřít pusu. Dnes nebyl nutný ani malý žertík jako tenkrát na vrcholu nyní již definitivně překonané choroby, když chtěl Milani svolat lékařské konsilium a on, nemocný papež, to zakázal klidnou poznámkou, že na zabití jediného pacienta úplně stačí jeden doktor. Jaký uctivě kyselý smích na tváři toho dobráka Milaniho! Není to ani Milaniho, ani jeho vlastní vinou, že může zase chodit a přijímat své duchovní děti. (Hlavně nemuset jezdit v kolečkovém křesle! Z obřadních trůnových nosítek do kolečkového křesla, to je ale odporně směšné pomyšlení!) Jak často v těch dnech nabízel svůj život pánubohu jako oběť. Dobře však ví, že to nebyla moc loajální nabídka, život osmdesátníka trpícího srdečním astmatem a sklerotickými změnami v nohách. Stejně tak by mohl bankrotář chtít svými dluhy financovat dobročinné dílo milosrdenství. Staré dámy z vatikánské vysoké aristokracie si šuškaly, že svatá Terezie z Lisieux, ke které se tak rád obrací v modlitbách, mu vyprosila uzdravení, a tím udělala nový zázrak. No no, milá hodná světice by tím neposloužila ani

277$

jemu, ani zájmům církve. V těchto dobách nejsatanštějších bludných učení od časů velkých koncilů by do Vatikánu patřil obr, který spí jenom tři hodiny a zbylých třikrát sedm hodin pracuje a pracuje a pracuje. Veliký papež by měl být zlostný a sídlit ve své knihovně jako uzamčená vichřice, neustále připravený vyletět s hromy a blesky. On však není žádný vztekloun. Vždycky tvrdil, že se nemůže stát nic doopravdy nového a všechno se dá měřit podle precedenčních případů. Vždycky věřil, že lidé nejsou ani z poloviny tak zlí jako jejich činy. Jenže nyní, v těchto posledních letech, se lidské činy staly tak špatnými, že ani pro jejich vlastní špatnost už nepostačuje žádné měřítko. Velký papež by musel až do největších jemností ovládat dějiny i aktuální politiku sedmdesáti národů. Musel by plně pochopit duchovní život nejnepatrnějšího mexického nádeníka stejně jako vévody z Alby, duši skutečně každičkého člověka na světě, precizně, v nespočetných jazycích, v nespočetných formách. Teprve poté by se mu mohlo podařit znovu vysvobodit jednotlivé nesmrtelné duše z ohavně lepkavého obalu, ze stavu zvířecké masovosti, do níž je zatlačila proletarizace a moderní politické teorie. Teprve poté by mohl být opravdu tím, čím má být: velkým soustředným kruhem světového svědomí, který přísnou láskou zahrnuje a usmiřuje nesčetné menší kruhy životů. Co však je on, Pius? Spatně vyspravený vrak, který se už neodvažuje ven z přístavu. Které otázky jsou teď pro něj nejdůležitější? Jeho podvazky nebo schody dolů do knihovny nebo dlouhá cesta do Konzistorního sálu. Na čem dnes Pius ztroskotává? Na pozlaceném holicím strojku, v němž se nevyzná a který mu sebere sílu na celý jeden den. Tím se klikatina myšlenek rychle navrátila zpátky do výchozího bodu.

Jeho Svatost se trochu napřímí, několikrát se nadechne, přistoupí ke klečícímu monsignorovi a podá mu k políbení Rybářský prsten. Vídeňský prelát, jehož tváře rozčilením ztratily růžovou barvu, vykoktá krátkou řeč, v níž Svatému otci před—

278$

staví jeho věrné rakouské syny a dcery. Z papežových rysů zmizí všechna únava, najednou jsou vypjaté a prozářené vnitřním světlem. Pius mluví jasným, vřelým, trochu skandovaným hlasem velmi pomalou němčinou, kterou překrásně vybrousila italská intonace.

„Naše otcovské srdce naplněné starostí,“ začíná doslova, „nechtělo připustit, aby rakouští poutníci odjeli z Říma domů, aniž by nás uviděli a pozdravili.“

V této nebezpečné epoše, pokračuje, je nejvyšší nutností, aby si otec hleděl dětí, ale také děti otce. Tak jako každá malá rodina, i velká katolická rodina se musí v dobách nactiutrhání a pronásledování těsně semknout. Se zvláštní láskou plnou obav pořád myslí na krásnou vlast zde shromážděných věřících, tam a všude, kde se mluví německy, číhá zákeřný svůdce, který chce ty nejnižší z Bohem určených hodnot převrátit v nejvyšší, dobrou zvěst lásky zvrátit ve zlou zvěst nenávisti a rozkoší domýšlivosti k sobě láká slabé duše. Pius připomíná svým dětem Spasitelova slova: „Buďte bdělí a modlete se!“ A uzavírá tím, že mluví o svém vlastním velmi dlouhém životě. V tomto dlouhém životě vždy znovu poznával, že každé podnikání a každá vykonaná práce, která člověku ještě večer připadá docela dobrá, se už příštího jitra ukazuje jako nedostatečná. „Nic není už dobře udělané,“ říká s italským akcentem, „každý den je potřeba dělat to znovu a lépe…“

Po tomto krátkém proslovu se Pius za třpytem svých brýlí pousměje. Snad si myslí, já už to lépe neudělám, jakkoliv bych chtěl, ale ty bolesti jsou opravdu příliš velké a já budu navýsost spokojený, jestli budu moci ukončit tuto audienci, aniž by si někdo něčeho všiml. Pak přistoupí ke klečícímu ministrovi, podá mu k políbení Rybářský prsten a náhle zahalen oblakem blahovůle mu položí několik otázek.

Teta klečí v řadě jako šestá. Poklek je poloha, která jí působí nejnesnesitelnější potíže. Za jiných okolností by jistě křičela

279$

bolestí. Nyní však jsou bolesti od ní jakoby oddělené. Jsou řezavě smyslným pokáním za celý život i za ohromné a strašlivé vyznamenání tohoto okamžiku. Křečovitě zarývá nehty do dlaní. Nyní poznává, proč měla z tohoto okamžiku takový strach. Je pro ni prostě příliš velký. Srdce se jí v něm může rozskočit. Docela ztemnělýma očima se strnulými zornicemi visí na tom bílém starém muži. Ten bílý starý muž je Svatý otec, duchovní všech duchovních, papež. Ach, co ona ví o papeži? Ten bílý starý muž je téměř sám Bůh, který ji od prvního nadechnutí tak blízce, tak citelně řídil. Ale co ona ví o samotném Bohu? S tímto bílým starým mužem k ní těmi vysokými dveřmi vstoupila možnost uvidět Boha na zemi. Usilovně naslouchala jeho slovům, aniž by je chápala. Jen to, že se dnes musí všechno udělat lépe než včera, toto poučení jí utkvělo. Ona sama přece to svoje dělala napřed špatně, aby to v budoucnu mohla napravit. Ale Teta teď ani letmo nemyslí na těch deset tisíc pro slečnu Iren a milovaného pana kaplana. Co by pro ni mohl znamenat Johannes Seydel v této minutě, kdy potkává viditelného Neviditelného, po němž toužila od té doby, co umí myslet? Všechny výpočty a naděje jejího života vytěsňuje pohled na tohoto bílého starého muže. Utrpení klečící ženy narůstá každou vteřinou a s tímto utrpením a třepotavým bušením srdce narůstá i nepochopitelná touha po tom, který zastupuje Boha, ne, je Bohem. Teta si vůbec neuvědomuje, že ke Svatému otci nejistě vztahuje ruce…

Pius pomalu kráčí od jednoho ke druhému ze šikovně předsunutých klečících. Podává jim ruku k políbení, vážně se usmívá, vypsanou žehnající rukou uděluje posvátné znamení. Jeho družina, k níž se nyní přidal i monsignore, ministr a hrdě rozkvetlý organizátor cesty, se zdržuje za ním. Jen maestro di camera ho krok za krokem těsně následuje. Stranou se pozorně a s nahrbenými zády plíží Giovanni Malvestiti, stále ve střehu.

Svatý otec dojde k Tetě. Podá jí prsten k políbení. Teta mu však políbí ruku. Udělá nad ní znamení požehnání. Sotva

280

i$

je však dokončí, zapotácí se, zbledne ještě víc a levou ruku si přitiskne na srdce. Záchvat dusnosti!? Nebezpečná slabost v nohách!? Pravá ruka hmátne do prázdna a hledá oporu. Najde ji a na několik okamžiků těžce spočine na Tetině temeni, jako by chtěla zdesetinásobit tíhu požehnání. Jenže i Tetiny bolesti a její touha nyní překročily jakoukoliv míru. Její ruce úpěnlivě zatápají po sutaně. Je to snad jen dvanáct vteřin, po něž se hlava katolické církve a její nejskromnější služebnice navzájem dotýkají, oba přemoženi prudkostí své pozemské slabosti. Teta se však v těchto nepopsatelných vteřinách současně dotýká Boha, v něhož věří. A již stojí Giovanni Malvestiti papeži po boku. Ten svého pomocníka odhání lehkým, ale mrzutým stažením koutků. Potom řekne Tetě s tuze strnulou formálností:

„Uděluji požehnání nejen vám, ale i všem, kteří vám jsou drazí…“

A už zase všechno pokračuje. Pius podává prsten k políbení poslednímu poutníkovi. Potom se ještě jednou otočí ke shromážděným a se slavnostním úsměvem je pozdraví zdviženýma rukama. Bezhlučně se otevírají křídla dveří. Zase je vidět zrcadlová řada osmi salonů. A potom všechno končí. Josef Eusebius Kompert mává cylindrem a volá zasněně přidušeným hlasem:

„Ať žije jeho Svatost!“

Slyšel, že Francouzi a Italové na konci audiencí propukají v takový jásot. Nikdo se však nepřidá. Na všech obličejích leží jakési mdlé omámení. Teta klesla dopředu. Ruce má natažené. Čelem se dotýká kamenné podlahy. Johannes Seydel to zpočátku považuje za gesto nejhlubší poklony. Teprve když se k ní skloní, zjistí, že omdlela.

Za dlouhou dobu vlády Pia XI. nedošlo při hromadných audiencích nikdy k úmrtí a jen třikrát nebo čtyřikrát k těžkému onemocnění. Teta Línková byla kam paměť sahá první poutník, který nemohl vatikánský palác opustit po vlastních nohou.

281$

Dva palatinští četníci, takzvaní bussolanti, ji na starodávných zaprášených nosítkách co nejrychleji a nejnenápadněji odnesli do přízemí na ošetřovnu gardistů. Tam jí poskytli první pomoc a přivedli ji k vědomí. Rychle se však zjistilo, že stará paní je ochrnutá na pravou stranu a že ztratila řeč. Dokázala jen nesrozumitelně blábolit. Trombóza, které nerudný pokladenský lékař dal neuváženou řečí vyhlídky do roku 1940, dostihla Tetu už o tři roky dříve, a to v nejsilnějším okamžiku jejího života. Krevní sraženina z nadměrně namáhaných a zmučených žil ucpala a roztrhla jednu z drobných mozkových cévek. Teta se styděla, ale byla i trochu pyšná, jako by se jí podařilo něco málem důstojného. Myslela si, že svému okolí pořád opakuje: ,Jen se mnou nedělejte žádný ciráty, jestli smím prosit. Už je to zas dobrý. Nejdýl za půl hodiny je všecko v pořádku… Snad si Jeho Svatost nevšimla, že hloupá stará Línková dělá takový scény, no to by tak ještě scházelo… S dovolením, pan kaplan musí prominout, už se to nestane, doma se nechám hned slepit, abych mohla prvního července nastoupit do místa k paní baronce Pererový v Gösslu, čerstvá a svěží, a potom, a potom, pan kaplan to ještě neví, co si Línková vymyslela… Jestli smím prosit, neměli by na mě být tak hodní, všichni ti milostpáni oficíři, pročpak taky, to přece nejde, nejsem zvyklá… A pan kaplan ať se nezlobí, pan kaplan už určitě nebude chtít mít s tou Línkovou žádný potíže…

Tohle a leccos dalšího si myslela a zřejmě si vůbec neuvědomovala, že jenom překotně blábolí. Její krásné oči byly ještě pomněnkovější než kdy předtím. Pravou stranu obličeje měla trochu staženou, takže se mohlo zdát, že se pořád usmívá, a to trochu uštěpačně. Teta se velice divila, když ji o něco později naložili do sanitky. Taková zbytečná a příliš laskavá péče kvůli jakési maličkosti. A to všechno pro Tetu Línkovou z Hustopečí. Žlutě a modře pruhovaní nebeští lancknechti od Portone di Bronzo se svými dlouhými halapartňami obstoupili Tetu Lín-282$

kovou z Hustopečí a vážně jí salutovali, jako by byla nejméně příbuzná Jeho Svatosti: ,No ne, no tohle!‘

Převezli ji do špitálu Milosrdných bratří na Tiberském ostrově. Tam nyní ležela v malém, ale samostatném nemocničním pokojíku, v lehoučké sněhobílé postýlce. Všechno jí připadalo tak maličké, tak holé, tak vlastní, jak to měla ráda, jak to potřebovala. Ale ovšem, tady by mohla zůstat napořád, kdyby to bylo nutné, a ani pan kaplan ji neopustil. Nevyšel z pokoje, ani když jí lékař dával do žíly nějakou injekci. Pan kaplan vypadal stejně radostně naladěný jako ona sama. Usmíval se celým mladistvým obličejem a pořád vtipkoval:

„Dobyla jste jedním rázem celý Vatikán, slečno Línková,“ mrkal na ni, „dávejte si pozor, příště vás navzdory zvyklostem papežskou bulou angažují jako šéfkuchařku…“

Tetina tvář se najednou zakabonila. Neklidně se rozhlížela: „Ke… mo… ta…,“ blábolila.

„Hledáte kabelku,“ zeptal se Seydel, který jí schránku s pokladem přinesl. Prudce přikývla a potom se začala volnou levou rukou v taštičce horlivě přehrabovat.

„Ne… mi… vyn…“

„Chcete tyhle dva dopisy, slečno Línková?“

Teta nadšeně přikývla. Seydel vytáhl z taštičky obě tlusté obálky a uviděl, že jsou adresovány jemu.

„Mám je teď otevřít a přečíst, ty dopisy?“ zeptal se velmi hlasitě, jako by nemocná ztratila nejen řeč, ale i sluch. Teta nazlobeně zavrtěla hlavou.

„Mám si ty dopisy vzít a nechat u sebe, dokud se neuzdravíte?“ křičel ještě hlasitěji.

Teď Teta vítězoslavně přikývla. Po tváři se jí rozestřel blažený úsměv. Na pravé straně byl však naprasklý jako džbán. Seydel schoval obě těžké obálky do kapes sutany. Tušil, že v nich budou testamentární ustanovení, nelámal si s tím však hlavu. Teta zavřela oči s unaveným uspokojením. Už jí nic nescházelo.

283$

O hodinu později se objevil Josef Eusebius Kompert s obrovskou kyticí červených pivoněk a mandlovým dortem z kavárny Arragno. Jeptišky, které tu pečovaly o nemocné, ho nechtěly pustit dovnitř, ale organizátor nebyl člověk, před kterým by nějaké dveře zůstaly zavřené. Lesklý potem a čipernou živostí se posadil na Tetinu postel a povzbudivým hlasem pronesl řeč: „Ano, naše paní Línková se stala přímo středem dění… Všichni jsme si ji oblíbili, srdečně oblíbili během naší poutnické cesty, která se nakonec dokonale vydařila, to už se nechá klidně říct, po těch nádherných slovech Jeho Svatosti, na kterých mám svůj podíl, jak si smím lichotit, viďte, vážený pane kaplane… A my tu naši paní Línkovou nenecháme, moje slovo na to, jestli nebude ve čtvrtek schopná cesty, tak počkáme do pátku nebo do soboty, to už dobrák Kompert zařídí, nějak se to už udělá… A jestli vám tu něco nevyhovuje nebo vadí, milá paní Línková, tak víte, na koho se máte obrátit, na svého organizátora přirozeně. Takový dobrý organizátor cesty, to je i kniha stížností. A Jeho Milost, pan generální opat, je můj kamarád, tak byste se tu měla mít jako pánbůh ve Frankrajchu… Vy jste teda vyvolala pozdvižení, to vám musím nechat, no bezvadně, ptali se na vás a já jsem si je dovolil informovat a oni byli nadšení… A ještě vám něco přijde, něco moc krásného, myslím, něco speciálního, možná i od Jeho Svatosti osobně, kdo to může vědět… A teď se jenom rychle uzdravte a doma vám potom uspořádáme skvostnou oslavu, docela jenom pro vás, paní Línková…“

„Je… me… mi… hn…,“ blábolila Teta pořád dokola a chtěla tím říct:

,Jenom si nedělejte žádný starosti, jestli smím prosit… Na co mi milostpán nosí tolik panských kytek a dortu pro šest lidí, co si tu s tím počneme… Já jsem se vůbec nezachovala dobře, ale hrozně hloupě a nešikovně. A ve čtvrtek budu určitě zdravá a nebudete na mě muset čekat, a jestli s dovolením ležím tady,

284$

nebo sedím ve vlaku, to je přece úplně fuk, a že rukulíbám za ten nejmilostivější prezent a vůbec si ho nezasloužím.

Když Teta podle svého domnění pronesla toto omluvné vysvětlení, upadla okamžitě do hlubokého spánku. Venku na chodbě se Kompert mladého kaplana zeptal, jestli ho nechce doprovodit do města. Seydel odmítl. Zůstane u nemocné, dokud se její stav neobrátí k lepšímu. Lékaři jsou ovšem dost skeptičtí. Takové záchvaty se prý rády opakují a často končí smrtí. On sám že vlastně ani neví, co by měl té staré paní přát, rychlou šťastnou smrt nebo ještě pár let bídně se vlekoucího života.

„Já bych se vždycky rozhodl pro život,“ povzdechl si vitální Josef Eusebius z hloubi srdce, jež bylo velmi měkké. Musel si otřít oči. Potom však Johannesu Seydelovi uznale poklepal na rameno:

„Bravo, bravo… To je od vás moc hezké, pane kaplane…“

A s naivním obdivem pro životní úspěch a kariéru prorocky dodal:

„Však oni si vás všimnou, vážený… Jen to nechejte na Kompertovi…“

Kaplan se vrátil do Tetina pokoje, aby posloužil ženě, jejímž nejvyšším snem o slávě bylo sloužit jemu. Sotva odešel organizátor, začali se jeden po druhém trousit další poutníci, aby se poptali na zdravotní stav své souputnice a přinesli jí dárky. Teta s většinou z nich nikdy ani nepromluvila, vždycky si zachovávala odstup. Možná se však právě tím dá vysvětlit hluboký účinek, který měla tragická příhoda v Konzistomím sále na duše poutníků. A neposuzovali ho ani moc nesprávně. Prostá, zbožná lidová duše, říkali si, byla sražena k zemi úchvatnou blízkostí Nejvyššího kněze. Existují tedy ještě ryzí věřící a stoprocentní katolíci. Poutníci snášeli hřebíčky a gladioly a růže a pivoňky a mnoho jiných květin i malé mariánské obrázky a mandlové dorty a víno a likéry a bonbóny a rozmanité neškodné domácí prostředky ze svých cestovních lékárniček, jež se prý osvěd-285$

čily stejně tak na tyfus jako na rýmu, na mrtvici i na opar. Mezi všemi šestadevadesáti snad nebyl jediný, kdo by se nedostavil s nějakým dárkem. Když se Teta probudila po dvou hodinách nejhlubšího spánku, ležela v zakleté zahradě. Sotva se mohla probrat z úžasu. Nevěřícně zírala na to množství darů, které ji obklopovaly.

„Přišla vánoční nadílka,“ smál se kaplan, „a to máme zítra teprve první středu po Svatoduší…“

Teta, docela omámená touto pohádkovou zahradou pozornosti a sympatií, jež vyrašila z posledního dne jejího života, nepřetržitě pohybovala rty. Bylo to asi její staré úsloví, které se jí neustále dralo ze srdce: ,To je ale nádhera!’

Kaplan Johannes zdvihl dvě láhve s šumivým Asti spumante:

„A tyhle mi osobně předal sám pan okresní chudinský rada Fleissig… Mně se zdá, slečno Línková, že jste si získala i tu jeho příšernou starou…“

Teta ještě chvíli zírala na ten zázrak, než docela pochopila, co se tu seběhlo.

„Va… vo… še..zamumlala najednou znepokojeně.

Seydel se k ní naklonil: „Ještě jednou, prosím.“

Vydala ze sebe stejnou řadu zvuků. On se jí však už naučil rozumět:

„Asi myslíte, že se tu všechny ty dobré věci zkazí.

Teta se s ulehčením usmála a horlivě přikývla.

„Hm, tak co budeme dělat,“ přemýšlel se svraštělým čelem.

Teta seřadila stejné zvuky jako předtím.

„Chcete si něco z toho sníst,“ tápal kaplan.

Teta velmi pohoršené zavrtěla hlavou.

„Myslíte, že bych třeba měl něco z toho sníst já,“ rozsvítilo se Johannesu Seydelovi.

Teta si zhluboka oddechla a šťastně přikývla.

286$

„To není špatný nápad,“ mínil kaplan, „protože já mám hrozný hlad.“

Kapesním nožem si ukrojil pořádný kus jednoho z mandlových dortů a nalil si k tomu sklenku vína. Lačně jedl a pil a zamyšleně se při tom díval z okna na vysoké, široce rozvětvené cedry v nemocniční zahradě. Tišil palčivý hlad prvním jídlem toho dne a nevšiml si při tom překypujícího štěstí v Tetiných očích, které se stupňovalo až k výrazu přidrzlého a zchytralého veselí. Ano, milý pan kaplan si tu jí a pije. A i když mu to neuvařila a nepředložila sama, přece jen jako by to jídlo přijal z jejích rukou. Tak to bude, tak to bude možná už za rok. A on má u sebe peníze pro milostslečnu sestru Iren i pro toho chudáka slabomyslného. A svazek je uzavřen navěky. A vlastně už není potřeba nic dalšího dělat. A kdyby trošičku neonemocněla - nestojí to ani za řeč -, kdo ví, jestli by se to dalo navléknout tak hezky a nenápadně. Něžně si pro sebe něco zamumlala. Nerozuměl jí.

Johannes Seydel však ještě ani nespolkl poslední sousto, když se odehrálo něco ohromného. Dveře se měkce otevřely, přes práh vkročil osobně převor špitálu a ohlásil s veselou účastí: „Monsignore Caccia z pověření Jeho Svatosti.

Vstoupil ještě dost mladý kněz v černém hábitu s fialovým kolárkem. Obličej měl kulatý a růžový a vlhce lesklý. Na tváři mu ležel beztížný a trochu nesmělý úsměv všech vatikánských mužů. Pohyboval se graciézně a současně slavnostně jako chrámový tanečník. Převor mu k posteli přisunul židli. Monsignore Caccia se posadil, a to tak, jako by tak docela neseděl, nýbrž jen naznačoval usednutí a vlastně se stále nadnášel. Položil nemocné na přikrývku kožené pouzdro, které obsahovalo překrásný velký růženec z červenavých achátových kuliček. Promluvil tiše ovládaným hlasovým orgánem pěvce, který umí bohatství své rezonance mistrovsky přizpůsobit malým prostorám:

„Jeho Svatost mě za vámi posílá, dcero, abych vám předal tento osobní, vlastní rukou posvěcený dárek. Přesvatý otec dále

287$

přeje brzké uzdravení a obnovuje dnes v poledne vyslovené požehnání. Jeho Svatost mě konečně pověřila poselstvím, že chce na vás, dcero, zítra při jitřní mši vzpomenout při modlitbě.

Prelát hovořil plynulou, uhlazenou němčinou podobně jako Pius, jeho pán a mistr. Tyto tři dary velké lidumilnosti osmdesátiletého papeže, který sám dnem i nocí bojoval se smrtí, byly oděny do suché jemnosti a přísně promyšlené čistoty diplomatické nóty. Caccia nato ještě položil několik otázek převorovi a kaplanovi, pak se hluboce uklonil nemocné a zmizel stejně slavnostně a půvabně, jako přišel. Když zase osaměli, řekl Johannes Seydel, který během vznešené návštěvy stál bez hnutí v koutě:

„O tom se vám jistě nikdy ani nezdálo, moje milá slečno Línková, že vás jednou zahrne do své modlitby sám Svatý otec…“

Teta nepřetržitě vrtěla hlavou. Zdálo nezdálo? Ona si nechávala zdát, že stráví dny stáří po boku vysvěceného synovce někde na malé faře. A už to byl přehnaný a příliš vysoko sahající sen, který se musel ostudně zhroutit. Z hloubi ztraceného časuji vždy doprovázel velký strach, že ona, stará panna, bude jednou v hodině smrti dočista sama a nebude mít nikoho, kdo by se nad ní slitoval a poskytl její ubohé duši nezbytnou pomoc v trpkém rozpětí mezi Tady a Tam. Ale teď!? Kdo by si tohle mohl nechat zdát? Koho by to napadlo? Každá hodina převyšovala tu předcházející novou nevypočitatelnou milostí. Zdálo se jí, že sám pánbůh kvůli ní spěchá s důkazy přízně. A to všechno se dělo tak hladce, tak samozřejmě, jako by se nechumelilo. Houževnaté životní přání malé služebnice se sevřelo k mocné účinnosti a pohřbilo ji teď v lavině vyplnění. Ještě před čtrnácti dny byla Teta vyděšená a nevěděla kudy kam. Ještě před dvanácti dny neznala pana kaplana. Od včerejší noci však měla duchovního, anděla strážného, který patřil jenom jí. Nic netušící nosil v kapse mocné pouto, které ho k ní navždy připoutá. A zítra ráno bude nejsvětější a nejbožštější muž ze všech lidí, který nebetyčně převyšu-288$

je nejvznešenější milostpanstvo, který je sám už kusem věčnosti na tomto světě a téměř jako Bůh, zítra ráno se bude Svatý otec při jitřní mši modlit za perfektní kuchařku Tetu Línkovou. Jakého nepřekonatelného zajištění proti všem nebezpečím se jí tím dostane. Dá se dokonce předpokládat, že díky papežské modlitbě pro ni ani oheň očistce nebude představovat žádnou zvláštní nepříjemnost. O tom by se daly snít smělé sny, to by musela vymyslet chytřejší hlava než ta její. Ona nemůže. Ona se natáhne. Ona se svěří do péče. Ale právě teď, kdy si chce mezi rychle kolotajícím hloubáním slastně zdřímnout, ji přepadne mohutná, nebezpečná, rozhodující myšlenka. A ta zní: Proč neumřít už dnes? Pravou ruku mám přece ochrnutou. Paní baronka Pererová mě nevezme. Panu kaplanovi nebudu k ničemu. Všechno, co přijde po této hodině, bude jen slábnutí a bída.

Teta si okamžitě uvědomila, že tato myšlenka není stejná jako ostatní nápady a sny, které jí bzučí kolem hlavy jako včelí roj. Je to maličké, ale samostatné a cílevědomé okřidlené stvoření, které teď vyráží z úlu, chviličku se ještě vznáší nad tou spoustou květin v pokoji a potom s bzukotem vylétá oknem ven. Ještě by ji mohla přivolat zpátky, myšlenku. Ale nezavolá, i když ji to zamrzí.

Prozřetelnost dnes Tetě udělila svobodu přání. Včela myšlenky už dorazila na silných křídlech a je neprodleně přijata, a jako by čekali jen na heslo tohoto přání, hned mu je vyhověno. Toho dne se se služebnou Tetou Línkovou zachází jako s protěžovanými nedělňátky a oblíbenými dětmi, které umřou až tehdy, když o to požádá jejich nejniternější vůle. Do krevního oběhu se dostane další sraženina a roztrhne jinou drobnou cévku, tentokrát v plicích. Nemocnou stihne ošklivý záchvat dusnosti, zmítá se a zvrací krev. Přispěchavší sestry a lékaři si už myslí, že je to konec, protože srdce zapomíná bít a už se jen chvěje. Mýlí se však v této železné povaze. Smrt, kterou si suverénním rozhodnutím přivolala skrytá sebevláda její duše, nemá s Tetou lehkou

289$

práci. Po několika minutách začne srdce zase tlouct jaksepatří, i když stoosmdesátkrát za minutu. Rychlý a prudký vzestup horečky až na nejvyšší stupně teploměru. Pravděpodobně se rozvíjí zápal plic. Nikdo však už nechce Tetu trápit zdlouhavým proklepáváním.

Se stoupající teplotou však do pokoje proniká lecjaká horečnatá čeládka. V půjčovně masek zapomnění číhala na tuto svévolnou hodinu. Jak neuvěřitelně bohatá je každá taková ubohá duše, i kdyby byl její životaběh ještě jednotvárnější a přímočařejší než Tetin. Mohlo by se skoro zdát, že ta ubohá duše si toho už s sebou přinese víc, než co jí potom na zemi přibude. Nebylo by ostatně nutné věnovat té dotírající sebrance žádnou zvláštní pozornost, kdyby s ní naposledy nepřišel i Mojmír Línek, synovec, aby se rozloučil s tetinkou, svou vytrvalou dobrodinkyní.

Synovec sedí na posteli. Teta ostatně ani přesně neví, jestli třeba neleží na té ostudně zválené darebácké posteli na Novém Světě. Mojmír má dlouhou fialovou sutanu z čistého hedvábí. Je tedy kněz. Je prelát nebo něco ještě vyššího. Dotáhl to dál než ubohý kaplan Johannes. Teta si láme hlavu, jak jen je možné, že tenhle lump dokázal podfouknout dokonce i Svatého otce. Je nevýslovně znepokojená, protože ten fialový - ta barva je podivně světlá, skoro šeříková - se pomocí svých prohnaných praktik vetřel mezi nejčistší služebníky církve.

„Trojnásobně jsem vás podvedl, nejmilejší tetinko,“ usmívá se synovec opuchlými štěrbinami očí,, jen abych potrestal sám sebe. Jsem totiž už dvacet let vysvěcený, jak sama vidíte, a Jeho Svatost mě dnes papežským rozhodnutím angažovala do Vatikánu. Mám však také vybranou protekci díky své tetince. A teď pro vás jdu, abyste Jeho Svatosti a mně vedla domácnost. Vstaňte! Je čas uvařit večeři. Moc vás to stát nebude, čtyři nebo pět stovek jako zálohu…“

„Copak jsem ti neřekla, synovče,“ křičí Teta z plna hrdla, „že už za mnou nemáš lízt ani se mnou mluvit ani mi psát.

290$

Mojmír se k ní skloní, je to k zbláznění, a špinavýma rukama, navoněnýma a s tmavočervenými nehty jako dámy Fleissigovy, ji láskyplně pohladí po tváři:

„Já nejsem žádný lhář, tetinko, to přece víte už dlouho… Všechno bylo řečeno u zpovědi, absolvo te, můžeme začít znovu… Pravda, porušil jsem slib a měl jsem poměr, jeden jediný, protože mužský je mužský… Ale byl to přece počestný a křesťanský poměr s mrzákem..

„Já na tebe nežárlím,“ zuří Teta. Najednou však poznává, že synovec vůbec není synovec, ale pan kaplan. Tu ji zalije nesmírná bolest, největší v životě. Cítí totiž, že ani ten hodný a milý Johannes Seydel to s ní nemyslí dobře, ale podvádí ji, jinak, a přece stejně jako synovec. Co má dělat, aby konečně unikla této strašlivé zkoušce?

„Já na tebe nežárlím,“ vzlyká a nezadržitelné proudy slz všechno znejistí. Přes slzy však Teta zpozoruje, že se synovec nebo pan kaplan, neví který, rozdělil ve dvě duchovní osoby. Který je Mojmír? Který je Johannes? Ani za nic je nemůže od sebe rozlišit. Oba se na sebe vrhnou, bijí se pěstmi a v zápase vrávorají malým pokojíkem, připomínajícím podzemní kapli svaté Cecílie. Sutany se divoce třepotají hlubokým soumrakem. Teta chce vyskočit z postele, aby pomohla kaplanovi. Sedí už na okraji. Naštěstí však Klučík naplní místnost štěkotem a skáče strašlivě vysoko na jednoho ze zápasníků. Slepé psisko už bude vědět, který je ten správný.

„Vem si ho, Klučí, toho chlapa,“ huláká Teta, „toho synovce, Klučí,“ a skoro s radostí pozoruje vášnivý boj obou mužů o její majetek. Nemůže se na ten boj ve tmě najednou vynadívat. Teprve světlo rozsvícené na stropě ukončí tmu i souboj. Johannes Seydel zvítězil. Teta však už dávno zapomněla na synovce i na zápas.

Pan kaplan se k ní laskavě sklání. Zdaleka, a přesto zřetelně vnímá jeho hlas:

291$

„Nechtěla byste přijmout svátost,“ zeptá se a útěšně dodá, „spoustě nemocných to už pomohlo k rychlému zotavení… I vám udělá dobře…“

„Ano,“ řekne Teta docela zřetelně a bez mumlání, „ano, ano…“

Co se děje potom, to ji už míjí, jako když letní vítr a stín stromu přeletí nad někým, kdo v polospánku odpočívá na louce. Jen dvě věci jí trochu jasněji proniknou do vědomí. Jednou jsou jistá slova, která kněz častěji opakuje: „Ancilla tua…“ Nebo „Ancilla domini Teta Línková…“ Neví, že tyto latinské obraty znamenají „tvoje služebnice“ nebo „služebnice Páně Teta Línková“. Protože však slyší, že je volána jménem, usměje se úslužně, jak se sluší, když milostpanstvo něco požaduje. Pomněnkové oči jsou velké a pokojně otevřené. Druhá věc, kterou vnímá, je náramně příjemná. Jak předepisuje úkon svátosti, udělá kaplan na každé chodidlo umírající trojí znamení kříže svěceným olejem. Proto se tato svátost jmenuje viatikum, pokrm na cestu. Teta cítí velice oblažující lechtání na šlapkách. Tento pocit však nemizí, ale přivolává další, ještě silnější. Teď věří, že na obou ploskách bosých nohou nese kříž ze zlatého a chladivého ohně. Je si jistá, že kamkoliv teď bude muset jít, půjde po vlastních nohou, které jsou obměny zlatě a chladně pálícím křížem.

Teta je zaopatřena, zabezpečena a v pořádku, ví to. Co je pocit panenské čistoty, který pociťovala včera při svém předposledním usínání na této zemi, proti tomuto vědomí řádu a pořádku!? Teta bez hnutí leží s pozorným výrazem a čeká. Procedura smrti by mohla začít. Ta však, protože není jen strpění, ale i konání, začne až v noci kolem desáté. Teta, služebnice, musí nejprve s navyklou skromností strpět poslední srdeční slabost.

Jako je zrození bolestným tajemstvím mezi matkou a dítětem, tak je umírání bolestným tajemstvím mezi stvořitelem a stvořením. Je zařízeno, abychom na první zapomněli a druhé již nesměli prozradit. Než však započaly nezbadatelné útrapy

292$

smrti, stalo se s Tetou cosi, o čem lze jen tak tak vyprávět. Byla to velice útěšná proměna vlastního tělesného pocitu. Domnívala se, že už není zavalitá a podsaditá a stará. Především stáří, vrásky, povislé tváře, pytlíky pod očima se projevily jen jako jakési zkreslení, které se najednou rychle a samo od sebe napravilo. Teta si jasně uvědomovala, že jí na útlý krk splývá hustá záplava mladých, volně sepnutých, kaštanově hnědých vlasů. A už je čtvrtek a ona jede domů. Nejede sama. Je s ní nějaký průvodce. Neví, jestli je to pan kaplan. Možná to je on. Možná ne.

V každém případě je to ten jediný správný. Jak hladký a chladný na omak je její obličej. Jenom ty krásné vlasy jsou pořád těžší.

„Tedy, s dovolením, to jsem já?“ ptá se Teta udiveně.

293$

«Kapitola dvanáctá»

Malý epilog v parku

Jednoho jasného předjarního dne roku 39 jsem tady v Paříži sepsal poslední stránky tohoto příběhu služebnice. A téhož dne mi díky jednomu z oněch hlubokomyslně nerozluštitelných propojení, kterým se říká náhoda, došel polední poštou dopis od Livie Arganové. Byl to první projev života mých přátel po déle než roce. Asi uhodnete, s jakou směsí úleku, radosti a strachu jsem ten dopis otevíral, nebo lépe řečeno dlouhé minuty neotevíral. Livia psala velmi opatrně. Přes zastřený hádankovitý styl, který je vnucen poddaným moderních despocií, jsem hned na první řádce viděl, že neočekávaně nastalo něco dobrého a že Liviino srdce rozkvétá novou nadějí. Především: Leopold byl na svobodě. V dopise stálo, že se vrátil do hnědá opálený ze zimního sportování. Hnědý satan ho tedy pustil ze spárů, a pokud jsem správně porozuměl jistým náznakům, nervy mého citlivého přítele zřejmě nebyly po téměř celém roce v koncentračním táboře ještě zcela zpustošeny. Livia dokonce výslovně psala o klidném a uvážlivém duševním stavu, v němž se Leopold „navzdory nadměrným sportovním výkonům“ nachází. I Doris se dařilo mnohem, mnohem lépe. Podle matčiných slov představovala jakýsi medicínský zázrak. Obmy až na lehkou slabost levé nohy zcela ustoupily a po nějakém zakalení vědomí už nebylo ani památky. Aby vymýtila i poslední stopy strašlivé choroby, chtěla Livia

295$

s dítětem putovat do Lurd, od čehož si slibovala úplné uzdravení. Ona, která v našich rozhovorech většinou hrávala roli neovlivnitelného pochybovače, psala o Lurdách s tak excitovanou náboženskou vroucností, jaká mi u ní přišla docela cizí a silně mnou otřásla. Co všechno musela její duše od Philippovy smrti snést a přestát!? Snad nebylo Dorisino úplné zotavení přece jen tak jisté, jak doufala. Proč jinak ta cesta do Lurd? Jinak psala, že dcera už před několika týdny znovu zahájila studium zpěvu a že její hlas je ještě krásnější a dojímavější než předtím.

Livia mě prosila, abych našel nějaký příjemný a laciný hotel, protože nejpozději za čtyři týdny dorazí s Leopoldem a Doris do Paříže. Na tomto místě mi ruce s dopisem poklesly. Moje neodbytné prosebné a žebravé akce, které mne, pozoruhodně špatného suplikanta, přivedly až do ministerské pracovny, tedy očividně dosáhly úspěchu. Už dlouho jsem se na to neodvažoval ani pomyslet, ale navzdory všemu skeptickému rozumu se zdejší vláda zřejmě nakonec přece jen odhodlala k intervenci. Leopold Argan byl nejen volný, ale směl dokonce opustit hranice své zhanobené vlasti a pravděpodobně už má pro sebe a svou rodinu v kapse jinak téměř nedostupné francouzské vízum. Tento druhý březen byl nejlepším a nejhrdějším dnem mé dosavadní existence.

Přebíhal jsem po hotelovém pokoji sem a tam jako blázen. Bleskovým tempem svého nevyléčitelného sklonu k iluzím jsem si vysnil překrásnou budoucnost. Emigrace náhle získala vyšší smysl, neboť mě v novém stupni života spojovala s mými přáteli. Jak hluboce jsem byl u Arganových zadlužen, už dvacet let. Zacházeli se mnou jako s bratrem, ach, to přirovnání není správné, protože s vlastními bratry lidé nezacházejí ani z poloviny tak přátelsky. Pronikavě jsem poznával, jak silně mě dosud trýznil můj trapně nevyrovnaný životní účet. Nyní však najmu malý domeček pro společnou domácnost. Na nějakém půvabném předměstí, nejraději na březích Seiny. Třeba v Malmaisonu nebo

296

\$

v Le Vésinetu. Jsou tam moc pěkné vilky se třemi nebo čtyřmi pokoji, uprostřed upravených zahrad, které se dají najmout už za pět set franků měsíčně. Jedna filmová společnost mě oslovila, jestli se nechci ujmout vypracování určitého scénáře. Šlo o hloupý, ba nedůstojný námět, kterým jsem upřímně opovrhoval. Navzdory svým navýsost hubeným příjmům jsem se zatím dokázal vyhýbat pracím, které nevyrostly na mém vlastním poli. Teď jsem oné filmové společnosti okamžitě načmáral telegram, v němž jsem přijal jejich nabídku a požádal o smlouvu. Přistihl jsem se, že si téměř přeji, aby Arganovi odešli do exilu úplně bez prostředků, abych se o ně mohl v budoucnu starat. Věčný host se najednou ocitl ve vznešeném postavení jako pater familias. Až pozdě večer toho slavného dne jsem si, už zase vystřízlivělý, uvědomil, jak dvojznačné jsou i naše takzvaně ušlechtilé pohnutky. Moje bouřlivé přání projevit vděčnost bylo beznadějně spojeno s pudem vychloubačnosti. Prokleté ego, které ani v lásce a sympatiích neumí překročit vlastní stín! Leopold a Livia nebyli přes všechny svoje umělecké libůstky žádní potulní hosté jako já, ale páni svého domu. Co všechno museli vytrpět na ostří volby mezi otčinou krutosti a krutostí ciziny!? Nepomyslel jsem na to. Myslel jsem jenom na sebe a na to, že už za čtyři týdny budu obdařen novým životem v Liviině blízkosti, stokrát bližším, intimnějším, vřelejším než dřív. S radostí, na jejíž sílu jsem už skoro zapomněl, jsem objal pohledem fotografii terasy v Grafeneggu, na které stáli vedle sebe všichni čtyři, i s Philippem. Byl to původně malý amatérský obrázek, který jsem si tady v Paříži nechal zvětšit.

Odložil jsem dopis vedle otevřeného rukopisu této legendy. Inkoust posledních řádků byl ještě docela světlý. Jasnýma očima toho písma na mne hledělo Tetino jméno. Bylo mi, jako by ke mně promlouvala tvrdá intonace jejího hlasu. Nedokázal jsem jí však porozumět. Takový den, nemohl jsem už déle zůstat sám!

V Paříži jsem měl jen velmi málo známých. Koho bych měl na—

297$

vštívit? Okamžitě mě napadl Johannes Seydel. Bydlel v hotelu na druhém břehu, v Rue de Seine. V mé čtvrti zrovna doznělo vytí polední sirény. Zavolal jsem Seydelovi a zeptal se, jestli by měl chuť pojíst se mnou někde na předměstí. Souhlasil. Za půl hodiny jsme se setkali na Gare Saint-Lazare. Nejbližším předměstským vlakem jsme zajeli do Saint-Germain-en-Laye. Tam jsme poobědvali v malé restauraci na náměstí u zámku. Když jsme potom u nádraží procházeli mřížovou branou slavného parku, kameloti právě vyvolávali titulky nového vydání novin. Na první stránce jsme viděli veliké snímky z Vatikánu. Pius XI. zemřel již před více než dvěma týdny, na rtech slova „Gesů“ a „pace“. Nyní už dlouho odpočíval ve svatopetrské kryptě. Končila sedisvakance. Začalo konkláve. Snad už dnes bude z lodžie oznámeno městu a světu: „Habemus papam.“

Park v Saint-Germain je jedním z nejkrásnějších a nejstarších v Evropě. Jeho hlavní část tvoří obrovský dubový les, táhnoucí se několik mil až na venkov. Jsem přesvědčen, že jeho počátky sahají k nějakému posvátnému háji druidů. Hovoří pro to tisíciletý zázračný dub, jehož pohanská tradice pokračuje navzdory mariánskému obrazu, který ho zdobí, anebo snad i v něm. Ach Francie, země stromů, v jejichž větvoví tví světci slýchali prorocké hlasy! Klenba dubových vrcholků, ještě holá jako řídká síť, sahala do bledého nebe, které jako by se právě zotavovalo z těžké nemoci. Pár vran bezcílně bloumalo vzduchem a jediný drzý a předčasný kos s čerstvě natřeným zobákem hopkal po naší společné cestě. Sešli jsme k terase, kterou vybudoval Le Nôtre. Podobá se nekonečnému nábřeží, táhnoucímu se po příkrém břehu nad velikánským vnitrozemským jezerem. Toto jezero je v oparu se rozplývající údolí Seiny, na jehož druhém břehu leží pařížská předměstí. U rozária jsme se posadili na lavičku a mlčky pozorovali vyhlídku. Bylo teplo jako v máji. Mladé světlo však ještě nebolelo. Docela v dálce nad Montmartrem, jako by se vznášel mezi nebem a zemí, se

298$

občas zableskl grálový hrad Sacré-Coeur, fata morgana víry v poušti.

„Vzpomínáte si, milý příteli,“ začal jsem po delším mlčení, „tuto zimu jsme se pořád bavili o jedné společné známé. O té staré kuchařce mých přátel Arganových… Bude vás mimochodem zajímat, že Leopolda Argana konečně pustili a i s rodinou ho očekávám v nejbližších týdnech… „

„To je hezké, to vám přeju,“ usmál se kaplan upřímně a dětsky. Porovnával jsem ho s tím mladým mužem, kterého jsem vylíčil ve svém příběhu. Už dávno nevypadal tak mladistvě a vesele jako Tetin anděl strážný na poutní cestě. Byl teď hodně hubený a bledý, skoro žlutý, a neměl v sobě už vůbec nic atletického. Asi byl hodně vyhladovělý. Z čeho také má v exilu vyžít neinkorporovaný duchovní? Jeho šedý oblek vypadal docela zachovale. Všiml jsem si, že má sice velmi obnošené černé boty, ale současně nové světlé glazé rukavice. Chtěl jsem se dozvědět některé věci, jež jsem dosud nevěděl. Dokud jsem pracoval na svém příběhu, bylo mi trapné začínat pořád o tomtéž. Nyní jsem se opatrně propracovával kupředu:

„Tolik jste mi toho vyprávěl o posledních dnech Tety Línkové a ukázal jste mi všechny ty fantastické dopisy a její poslední pořízení. Jedno mi však ještě není jasné. Co se vlastně stalo s těmi penězi, myslím s tím dědictvím?“

„Nic,“ zasmál se Seydel a znělo to vesele a současně výsměšně. „To má jeden z toho, že chce jednat slušně. Ale žerty stranou, vůbec jsem nechtěl jednat slušně. Neměl jsem přece na to dědictví ani nejmenší vnitřní ani vnější nárok…“ Hned po pohřbu, pokračoval, předal ty obnosy italskému úřadu, který vyřizoval Tetino úmrtí. Hned začala sekvestrace pokladu. Devizový přestupek, dědická daň, bůhvíco ještě, velice komplikovaný případ mezi dvěma státy. Kaplan s tím měl ještě i doma spoustu opletaček a neustále si ho předvolávaly všechny možné úřední inkvizice. Do hry těch různých finančních úřadů se neprodleně

299$

vložila jedna velice energická dáma. Jistá Kateřina Cikánová, vdova po státním úředníkovi, vlastní sestra Tety Línkové. Jak celá hra dopadla, to už se kaplan přesně nedozvěděl. „Konec Rakouska nás předběhl,“ řekl. „Nepochybuji však, že vítězkou v tom boji byla madam Cikánová. Protože tak to na světě chodí!“

„Chudák Teta,“ řekl jsem. „Bude i v nebi zuřit, jestli se to dozví… Ale máte pravdu. Tak to na světě chodí.

Cosi mi zabránilo zeptat se na osud slečny Iren. Ať žila, nebo ne, ti dva byli odloučeni, možná navždy.

„Nemějte mi za zlé moji zvědavost,“ začal jsem po chvíli znovu, „ale musím se vám přiznat k jedné vině. Já jsem totiž příběh Tety Línkové zapsal. I vy se tam vyskytujete, milý pane kaplane, a doufám, že pravdivě. Je to jakási vita, životopis služebnice…“

„Životopis,“ zeptal se a dotčeně se na mne podíval.

Hned jsem vycítil jeho kritiku, ale chtěl jsem ji překonat žertem:

„Moji kolegové píší jako na běžícím pásu životopisy o Nabuchodonozorovi, Cingischánovi, Semiramidě, Landruovi a perském šáhovi. Proč bych já odmlouvač nemohl napsat životopis české kuchařky? Ostatně to vůbec není životopis…“

Seydel promluvil, aniž by se ke mně otočil. Měl jsem pocit, že chce Tetu přede mnou hájit:

„A z jakého důvodu jste to psal?“

Byla to pravda, k níž jsem se přiznal:

„Začal jsem s tím, abych tady v exilu zase chvíli žil se svými přáteli a v jejich domě v Grafeneggu, s nímž jsem toho i já hodně ztratil…“

Johannesa Seydela tato moje pravda zřejmě neuspokojila: „To přece není důvod,“ řekl, „abyste z obyčejného člověka, který přece není v obecném smyslu vůbec zajímavý, udělal hrdinu celé knížky…“

300$

Kaplanovo odmítnutí mě přivedlo do úzkých. Musel jsem sebrat všechny síly:

„Máte pravdu,“ připustil jsem. „Není to důvod. Aleje k takovým věcem vůbec potřeba nějaký důvod? Často jsem Tetu Línkovou vídal, párkrát jsem s ní mluvil. Jednu strašnou noc jsem musel společně s ní probdít u úmrtního lůžka jednoho mladého muže. Té noci jsem se nemohl zbavit tísnivého, a přece i povznášejícího pocitu, že tahle nábožná stará panna je mimořádný člověk, svého druhu hrdina, jak vy říkáte, připadal jsem si proti ní dočista malý. Později jsem četl dopisy od toho famózního synovce a od vás samotného jsem slyšel historii její pouti do Říma. Znám tedy tu osobu jinak, než spisovatel obvykle zná své výtvory. Musí si je buď vymyslet, a to je většinou pochybný postup, nebo to jsou hvězdy historie, které si poskládá dohromady z jiných knížek. Teta Línková však není žádný výmysl, žádná mozaika, je opravdová, jak mimo mne, tak ve mně. Nepřestala ve mně existovat a růst od oné noci u úmrtního lože Philippa Argana, navzdory všemu, co se od té doby stalo. Za poslední rok jsem slyšel i četl o stovkách příšerných životních tragédií. Pomyslete jen na tu spoustu lodí, které hnijí na moři, protože žádná země se nechce ujmout jejich lidského nákladu. Ztvárnit každičký z těchto osudů by bylo možná důležitější a důstojnější než příběh podvedené služebné. Ale Teta Línková se v mé fantazii houževnatě prosazovala proti všem těmto ryčně aktuálním osudům. Nevím proč. To je ta její síla. Zůstala u mne tady v Paříži v hotelovém pokoji a nedala se odehnat. Pánovitá osobnost, přes tu její úslužnou pokoru, to jistě připustíte.“

„Tenhle důvod chápu,“ řekl Johannes Seydel, zdálo se mi však, že se s námětem mého příběhu pořád ještě nesmířil. Jeho odpor se mi líbil. Hodilo se k němu, jak přísně mě napomenul, stejně jako se hned v první chvíli tak laskavě ujal Tety. Najednou jsem už necítil dřívější zábrany, ale dokonce větší svobodu než kdy předtím:

301$

„A přece, milý pane kaplane,“ řekl jsem, „vlastní důvod mého spisku na počest Tety Línkové je úplně jinde. Pokusím se ho vysvětlit sobě i vám, jestli mi věnujete trošičku trpělivosti. Víte, že stojím extra muros. Z našich rozhovorů jste však jistě poznal, že chovám velikou lásku a úctu ke každému vyznání, především však ke katolickému. To je rozpor. Prosím! O tom však dnes nechci mluvit… Nevýslovně se mi ovšem hnusí všeobecný stav ducha v našem moderním světě, onen náboženský nihilismus, který se jako dědictví dávno zaniklých elit už před třemi generacemi stal obecným vlastnictvím davů. Nezaměňujte mě však s těmi snoby, kteří se vydávají za mystiky a ortodoxní věřící jenom proto, že všichni ševci, kantoři a žurnalisté jsou dnes ateisty přísahajícími na vědu. U mne ten odpor, to zděšení nad popíráním duchovního světa pochází ještě z mládí a dětství. Když jsem jako mladý člověk procházel ulicemi měst, připadalo mi, že musím všechny ty spěchající lidi s tupými obličeji zadržet a zařvat na ně: Tak se přece zastavte a zamyslete se a vychutnejte si to nesmírné odkud - kam - proč! Už velmi brzy jsem poznal, že vzpoura proti metafyzice je příčinou celé té naší bídy. Nejdříve logicky nastala u protestantských národů, puritánství ji dovedlo k vítězství, když na místo božské Trojice povýšilo čas, práci a peníze, a nejšílenější triumf této vzpoury teď zažíváme v naší vlastní zemi. Přitom tato vzpoura ještě není tak opovrženíhodná jako lhostejnost, která přichází po ní, to kosmické ohlupování člověka. Říkám to ještě jednou, toto je absolutní prapríčina vší naší mizérie. Pořád ještě existují blázni, kteří si myslí, že se dá skvrnitý tyfus vyléčit aspirinem, protože ten sráží horečku. Socialismus je takový aspirin. Tady však jde o duchovní mor. Naše duše už nechtějí věřit ve svoji nezničitelnost, a tím i věčnou odpovědnost. Zpronevěřené nebe je velké manko naší doby. Kvůli němu nelze dát do pořádku účty v politice ani v hospodářství, protože všechno lidské pramení z téhož zdroje. Svět důsledně bez Boha je jako obraz bez perspektivy. Obraz bez per-302$

spektivy je sama povrchnost. Bez ní nic nemá smysl. V totální nesmyslnosti však nemají smysl ani naše přirozená lidská práva, dokonce ani právo nebýt usmrcen. V důsledku toho dnes existuje jen jediné právo, totiž takzvaná síla skutečností neboli zákon džungle. Ten bude nepřemožitelně vládnout tak dlouho, dokud bude současník tím, čím je. Protože neumí věřit v žádnou nezničitelnost, vyznává už ďáblovo krédo. Všechno je pro něj přechodné a nic není trvalé, příroda mu ukazuje, že toto přechodné je nečistota měnící se v hnilobu. Tak je pro něj v podstatě všechno špína a ani církev na tom nic nezmění, dokud se bude udržovat jen jako instituce a nezahoří novým, netušeným mystickým ohněm. Jednou, až budeme mít až po krk techniky, sportu a realistického smýšlení, potom bude touha po tomto ohni, touha po novém metafyzickém vědomí tím nejpokrokovějším cítěním odvážné avantgardy. Do té doby však nic neobstojí proti duchovnímu rozpoložení nerozborných lidských mas, proti robotovi, motorizovanému golemovi, který bezmocně zápolí se svými bolestmi a upadá z jedné křeče do druhé… Odpusťte, vážený kaplane, je to ode mne nestydatost fušovat vám do řemesla takovým kázáním.“

Mluvil jsem velmi dlouho a lépe než obvykle. Přesto jsem se při tom necítil moc dobře. Vadila mi vášnivá rozhořčenost mých vlastních slov. Co je rozhořčené, to ještě není docela správné. Viděl jsem, že kaplanův levý rukáv je dost ošoupaný. Uvědomil jsem si, že jsem ve své filipice nepřihlédl k naší do očí bijící chudobě. Jistě, člověk nežije jenom chlebem, ale stejně tak nežije ani pouhým duchem. Když odmítne materialistické kacířství, snadno upadne v nebezpečí stát se kacířem spiritualistickým. Kdy konečně vzejde velký člověk, který usmíří opravdový socialismus s metafyzikou?

„Neřekl jste mi ovšemže nic nového,“ opáčil Seydel, , já sám bych to možná formuloval méně drsně a vyostřeně. Já věřím spolu s církví, že i tu vaši vzpouru proti metafyzice nařídila

303$

Prozřetelnost stejně jako všechno dění na světě, jako války, revoluce, zemětřesení a epidemie. Není to nic než silný medikament, zatraceně silnější než aspirin, taková odporná koňská kúra, která přichází na pomoc svobodě našeho duchovního rozhodování. Právě lidé jako vy jsou toho důkazem…“

Visel jsem očima na velkých nákladních člunech, které v nepřerušeném řetězu táhly nahoru po Seině. Připadaly mi jako podobenství, ale nevěděl jsem čeho.

„To je celý ten rozdíl mezi námi,“ řekl jsem. „Vy máte pevnou víru, a já zmatenou. Například já jsem pevně přesvědčen, že zjevení Staré i Nové smlouvy, a tím i sama církev znamenají největší událost v celých dosavadních dějinách lidstva. Potom si však musím říct, že tyto dějiny tedy ještě vězí v dětských střevíčkách. Cožpak to není úplná pitomost předpokládat, že se v příštích sto tisíci letech v tomto směru už nic nestane a že zůstaneme na věky odkázáni na biblické události končící rokem 33, Sinají a Golgotou?“

„Kdo to předpokládá,“ usmál se kaplan a poprvé mi teď znovu pohlédl do obličeje. „Jistý je jenom Bůh. Všechno ostatní kolem něho se mění, i církev. Celé lidské dějiny přece nejsou ničím jiným než vývojem naší schopnosti poznávat, střídavým zatmíváním a rozjasňováním. Mnoho zjevení ještě nebylo zjeveno…“

Odmlčel se a vyhledal můj pohled. Zdál se usmířený:

„Co však mají všechny tyto povznesené otázky co dělat s naší společnou přítelkyní Tetou Línkovou?“

„Snad přece něco,“ odpověděl jsem mu. „Teta Línková byla v dnešních časech osobnost velmi vzácné hodnoty. Žila svůj život výlučně s ohledem na něco trvalého. Vycítil jsem to, ještě než jsem se cokoliv dozvěděl o jejím životě… Měla sice o tomto trvalém jen primitivní představu…“

„Jak to, primitivní,“ skočil mi rychle do řeči. „Cožpak nejsou všechny obsahy lidských představ primitivní, protože jsou

304$

vázány na smysly? Umíme přece myslet a mluvit jenom ve znacích. Považujete snad tyto znaky třeba v Dantově Ráji za primitivnější než například v psychoanalytické knize? Musíme také jemně rozlišovat mezi prostotou a primitívností, to jsou dvě zcela rozdílné hodnoty… Ale máte pravdu. Ve slečně Línkové byla velká žízeň po věčnosti a blaženství.“

Nyní zase mně vadilo slovo žízeň. Zdálo se mi až pámbíčkářské:

„Proč říkáte žízeň,“ zeptal jsem se. „Nebylo to něco víc? Co dokazuje taková žízeň…“

„Žízeň s jistotou dokazuje existenci vody,“ řekl kaplan a vstal. Bylo už pozdě a chtěli jsme ještě dojít až k letohrádku na konci terasy.

Neušli jsme ještě ani sto kroků, když se stříbrošedý opar v údolí Seiny nepřirozeným horkem toho dne změnil v těžkou mlhu, která v lenivých cárech přeletěla terasu a pomalu začala zahalovat park. Šli jsme mlčky dál, přestože jsme si oba mysleli, že by už bylo lepší vrátit se domů. Cesta ležela před námi docela opuštěná. Za poslední půlhodinu jsme potkali jen jednoho jezdce a skupinu černošských vojáků v ohnivě rudých kabátech. Vtom se však z mlhy vyloupla jakási postava a mířila směrem k nám. Byla to stará žena, zavalitá, podsaditá, černě oblečená. Cupitala a vrávorala kolem zábradlí terasy, opírajíc se o hůlku, jako by trpěla bolestmi nohou. V levé ruce nesla nákupní kabelu. Kaplan i já, oba jsme se jako na povel zastavili. Zjevení se k nám pomalu blížilo. Když jsme mu však už mohli pohlédnout do obličeje, nespatřili jsme Tetiny slovansko-mongolské rysy, ale veselou tvář francouzské měšťačky. Smekli jsme. Stařena vlídně poděkovala: „Bonsoir, messieurs.“ Když přešla, otočili jsme se. Černá záda a chůze znovu patřily Tetě Línkové. Mlha už úplně zhoustla. Stáli jsme v nicotě nebo ve vesmíru. Tu starou ženu jsme už neviděli. Ale vydali jsme se za ní.

305$

Franz Werfel a Čechy a české náměty v jeho díle

Jiří Munzar

i

Život Franze Werfela je s Prahou, kde strávil rozhodující léta mládí, i s českými zeměmi těsně spjat. A to se přirozeně projevuje i v jeho díle.

Narodil se 10. září 1890 v nynější Havlíčkově ulici (tehdy Reitergasse) v rodině zámožného podnikatele, v jehož továrně se vyráběly rukavice. (Sám k tomu později říká: „Moji předkové patřili k židovské komunitě německy hovořících Čechů. Mou rodinu je možné v Praze a v jednom provinčním městě, kde se hovořilo německy, sledovat daleko do minulosti. O jednotlivých osobách nevím nic zvláštního kromě toho, že jeden z předků, avšak nikoliv téhož jména, byl lékařem na Malé Straně v Praze a můj pradědeček z otcovy strany byl štábním šikovatelem v Napoleonově armádě při polním tažení do Ruska.“) Rodiče, zejména matka, se dětem (měl ještě dvě sestry) velmi věnovali. Na celý život jej však ovlivnila jeho chůva Barbora Šimůnková, zvaná Babi. Od ní pochytil i něco z češtiny, ona jej brala s sebou na mše do blízkého kostela sv. Jindřicha. Zde by bylo možno hledat první kořeny jeho zájmu o křesťanství, přesněji řečeno o katolictví. Židovská rodina Werfelova byla v mnohém neortodoxní, nicméně malý Franz byl obřezán, s rodiči se účastnil

307$

synagogálních bohoslužeb a roku 1903 byl konfirmován (jak tenkrát pražští asimilovaní Židé označovali bar micva) v Maiselově synagoze.

Rodina se zakrátko přestěhovala do dnešní Hybernské a posléze, to již prakticky natrvalo, do dnešní Opletalovy (tehdy Mariánské), do blízkosti dnešního Hlavního nádraží. Tehdy tam ještě byly Městské sady (Stadtpark), později Vrchlického sady, s rybníčkem, s fontánkou, obklopenou skalami, a s židličkami. Sem s ním jezdila a později chodila Babi a tento park se objevuje v řadě Werfelových raných básní.

Do školy chodil Franz k piaristům v Panské, jako dříve Rilke. Většinu tam tvořili židovští žáci: kuriózní situace, kdy čeští piaristé německy učili židovské školáky, byla v mnohém typická pro c. a k. monarchii. Do nižšího gymnázia chodil na Příkopě (roh Panské, pozdější Akademické gymnázium), do vyššího ve Štěpánské. K jeho spolužákům tam patřil známý publicista a spisovatel Willy Haas.

V rodině se hodně pěstovala hudba, k níž byl Franz velmi disponován. Velký význam pro něho měly návštěvy nového německého divadla, do kterého to měl přes městský park blízko (dnešní Státní opera). Tamější opera měla skvělou úroveň: hostoval v ní například Caruso i další slavní zahraniční hosté. Zejména proslavené byly jarní stagiony, pořádané dirigentem Angelem Neumannem. Zde se Werfel seznámil s Verdim, který mu uhranul na celý život. S přáteli tehdy chodíval po pražských lokálech a za doprovodu klavíru i bez něj zpíval Verdiho árie: přezdívali mu Caruso. Kromě zaujetí Verdiho melodičností v tom však bylo i něco jiného, spor generační. Byl to také výraz vzpoury synů proti otcům, kteří uctívali Richarda Wagnera. Ve dvacátých letech se Werfel k této problematice vrátil v úspěšném románě Verdi (1924), za který dostal československou státní cenu. Děj se odehrává v Benátkách a Verdi a Wagner v něm stojí proti sobě. Bylo to mimochodem poslední dílo, které před

308$

smrtí četl Franz Kafka. (Vztah Kafky k Werfelovi byl poněkud ambivalentní: mnohých věcí si velmi cenil, na jiných viděl jeho známé slabiny: zejména sklon k efektnosti a přílišnému patosu, někdy nevyváženost kompozice.)

S Franzem Kafkou a s jinými pražskými autory, převážně německy píšícími, se scházel na různých místech, ale především v kavárně Areo (na rohu dnešní Hybernské a Dlážděné). Byl v tom možná jakýsi protest proti etablovaným kavárnám na Příkopě či na Ferdinandově (dnešní Národní) třídě. Vídeňský Karl Kraus pro ně razil označení Arconauti. (Karl Kraus ve svém časopise Die Fackel tiskl Werfelovy rané básně, později se však, zřejmě z osobních důvodů, rozešli.)

K užšímu kruhu Werfelových přátel patřili zmíněný Willi Haas, Max Brod, Oskar Baum, překladatel Petra Bezruče Rudolf Fuchs, Johannes Urzidil a Franz a Hans Janowitzové.

2

Psát začal Werfel poměrně velmi brzy, od čtrnácti let. Jeho talent objevil jako první spolužák Willy Haas, který jej seznámil s Maxem Brodem. A ten poslal jeho texty do vídeňského listu Die Zeit, kde byla roku 1908 otištěna jako první jeho báseň „Die Gärten der Stadt Prag“ (Zahrady města Prahy). První jeho sbírka Der Welt-freund (Přítel světa) byla vydána roku 1911 v Berlíně. Werfel v ní vyjadřuje generační pocit: osamění člověka je vinou, osvobodit jej musí láska k druhým, soucit. Je pokládán za jednoho z prvních německých expresionistických básníků a v tom bývá hledána souvislost s barokním rázem Prahy: baroko a expresionismus jako dva neklasické směry. Snad Praha působila i takto.

Po maturitě navštěvoval nesoustavně přednášky na právnické a filozofické fakultě, otcem však byl nabádán k praktické činnosti. Tak jako Harry Heine ke strýci Salomonovi, byl i Werfel

309$

poslán do Hamburku, aby se tam učil obchodníkem. Ještě však jako jednoroční dobrovolník strávil rok v Praze v kasárnách na Hradčanech a roku 1912 rodné město definitivně opouští. Jednak chce být raději z dosahu otce, jednak vidí, že mu v Praze nekyne budoucnost. Uvědomuje si, že město patří kulturně dynamickým Cechům, pro německou kulturu zde nevidí perspektivu. Odchází jako nakladatelský lektor do Lipska.

Ve stručném životopise, který napsal o několik let později, si cení především šťastného dětství a mládí v Praze. Na tato léta bude celý život vzpomínat, odtud bude čerpat materiál i podněty pro svá pozdější díla.

3

Od roku 1912 se ještě v Praze a v Cechách zdržoval mnohokrát. Byly to zejména krátké návštěvy rodičů, s nimiž udržoval poměrně intenzivní styky, později, hlavně ve dvacátých letech, i s manželkou Almou Mahlerovou. Nejdelším pobytem v této době byla jeho vojenská služba. Několik dní před pětadvacátými narozeninami narukoval se svým plukem do Třebenic u Lovosic. Tam však zůstal jen krátce, delší byl jeho pobyt v nemocnici v Praze (tam navázal intimní vztah s ošetřovatelkou Gertrudou Spirkovou), odkud se přesunul do Kostelce nad Labem, roku 1916 pak do Haliče a nakonec do Vídně.

V této době, roku 1916, vznikla jeho slavná předmluva k Bezručovým Slezským písním (k německému překladu Rudolfa Fuchse), v níž se zamýšlí nad géniem a posláním českého národa. Zdůrazňuje především momenty náboženské: Husa, Chelčického, Komenského, Březinu. Vánoce 1917 strávil v Praze, doma a s Gertrudou Spirkovou. (Za pobytu v pražské nemocnici se náhodně setkal se sarajevským atentátníkem Cabrinovičem: věnoval mu črtu, v níž jej chápe jako nástroj vyšší moci.)

310$

Od války žil Franz Werfel ve Vídni až do druhé poloviny třicátých let, kdy odešel do Francie a posléze přes Španělsko do Spojených států. Tam nakonec zakotvil v Beverly Hills v Kalifornii, kde 26. srpna 1945 zemřel. Podle jednoho svědectví poslouchal ještě poslední den před smrtí Smetanovu hudbu.

4

Díla, jimiž se vracel do Prahy a do českých zemí, jsou dvojího druhu. V řadě z nich Praha a Čechy figurují přímo. Avšak takřka ve všech jeho knihách, včetně rozsáhlého utopického románu Stern der Ungeborenen (Hvězda nenarozených), dokončeného roku 1945, se objevují postavy, pro které bývají hledány vzory či modely v pražské společnosti, či jiné české reálie. To je však oblast dohadů, kterými se teď zabývat nebudeme.

Zdá se, že ve dvacátých letech jistá vzdálenost, a to jak časová, tak prostorová, vyvolávala četné vzpomínky. Zejména ve druhé polovině dvacátých let se českých látek vyskytuje hodně. Kratší črta Das Trauerhaus (Dům smutku, 1927) se odehrává v proslulém podniku u Goldschmiedů v Kamzíkově ulici na Starém Městě v noci po zavraždění arcivévody Ferdinanda ďEste 28. června 1914. Do let mládí se vrací Der Abituriententag (Sjezd abiturientů, 1928). Pomník své chůvě Barboře Šimůnkové postavil románem Barbara oder Die Frommigkeit (Barbora neboli zbožnost, 1929). Portrétem vlastní matky pak je próza Kleine Verhältnisse (Malé poměry, 1930). Zvláštní postavení zaujímá drama z husitské doby Das Reich Gottes in Böhmen (Království Boží v Čechách, 1930), k němuž se zakrátko vrátíme.

Připomenout je třeba ještě Werfelovy překlady Březinovy poezie a jeho esejů. Jeho vysoké ocenění Březiny najdeme i v jiných souvislostech. Česky sice Werfel jistě přinejmenším částečně znal, zřejmě však jen pasivně. (Egon Hostovský ve svých

311$

vzpomínkách líčí krásnou scénu, jak se k němu za války ve Spojených státech jednou hrnul někdo, kdo mluvil jakousi jemu neznámou řečí. Ukázalo se, že to byl Werfel, který se domníval, že mluví česky.)

5

Hra Království Boží v Cechách navazuje volně na tradici her s českými látkami v rakouském dramatu (především to jsou slavné hry Libuše a Štěstí a pád krále Otakara Franze Grillparzera) a spolu s Kokoschkovou hrou o Komenském, která vznikla v Praze ve třicátých letech, jsou to poslední články této řady (tzv. Staatsdramen).

Záměr napsat tuto hru z husitského období našich dějin měl Werfel již dávno. Souvisí to s duchovním posláním, které připisoval českému národu ve zmíněné předmluvě ke Slezským písním: „Husitství je nevyhladitelnou, i když na staletí potlačenou tvůrčí tradicí českého národa. Jeho význam je nesprávně chápán, a ještě více než to - je falšován. V žádném případě to nebyl výbuch dlouho potlačované nacionálni nenávisti, za který bývá s oblibou vydáváno, ne, nebylo to nic jiného než to největší a nejčistší pozdvihnutí se k svatému životu, k němuž v pozdním středověku došlo.“

Hraje věnována poslednímu stadiu husitského hnutí, létům 1431-1434, od bitvy u Domažlic přes basilejský koncil až po porážku táboritů u Lipan. Ústřední postavou je Žižkův nástupce Prokop Veliký - podtitul hry zní: tragédie vůdce. Prokop je tragickým hrdinou. Podle Werfela usiloval o nemožné, o nastolení království Božího na zemi. Tomuto snu obětoval vše, především svou rodinu. Postupně se stává skeptičtějším. Dostává se do konfliktů vnějších i vnitřních. Byl knězem, ale přesto se musel uchylovat k násilí. (To, že Werfel odsuzoval použití násilí, i v době, kdy se po první světové válce klonil k revoluci, je známé.)

312$

Tragická Prokopova rozpolcenost je nejlépe zřetelná v jeho rozhovorech s kardinálem Cesarinim. Tento kardinál, Prokopův protihráč, se po bitvě u Domažlic inkognito zdržoval v Čechách (samozřejmě jen ve Werfelově hře), aby husity a jejich mentalitu lépe poznal. S Prokopem se sblížil, zejména v Basileji. Později přijel do Čech s poselstvím koncilu a u Lipan Prokop umírá v jeho náručí. Jde o dvě komplementární postavy, jak tomu u Werfela bývá často (Juarez a Maxmilián ve stejnojmenné hře, Pavel a Gamaliel ve hře Pavel mezi Židy, Jakobowsky a plukovník ve stejnojmenné hře). Zdá se, že Prokop v mnohém ztělesňuje názory mladšího Werfela, který měl k revoluci dosti blízko, zatímco Cesarini reprezentuje názory, k nimž se Werfel blížil tehdy: odvrat od revoluce a příklon ke křesťanství, niternost. Hra se nachází v blízkosti Werfelových polemických a vyznavačských spisů Realismus und Innerlichkeit (Realismus a niternost, 1931) a Können wir ohne Gottesglauben leben? (Můžeme žít bez víry v Boha?, 1932).

Pokud jde o historicitu: Werfel zůstává v podstatě věren pramenům a tradici (naštěstí pro něho se toho o Prokopovi ví mnohem méně než třeba o Žižkovi), často však aktualizuje, zejména pokud jde o oblast sociální. Známou Werfelovou slabostí je, že často nezvládl větší celky, že málo škrtal. To platí v plné míře i zde - je nadhozeno až příliš mnoho otázek a problémů, mnohé scény působí spíše jako ilustrace. Werfel četl Palackého, výběr látky možná ovlivnila hra jeho přítele Arnošta Dvořáka Husité, v níž vystupuje i Prokop Veliký.

6

V době Mnichova, 17. září 1938, uveřejnil Werfel v Paříži delší článek „Co daly české země Evropě“. Vychází v něm z toho, že se lidé ptají: Kdo jsou tito Češi, za které se máme bít? Upozor—

313$

ňuje v něm na český národ jako na faktor rovnováhy ve střední Evropě a podává krátkou lekci z českých dějin. Vyzvedá zejména Karla IV., Husa, husitství a Komenského. Dne 26. září pak rovněž v Paříži publikuje úvahu „Kulturní jednota Cech“, v níž zdůrazňuje, že každé dělení země by bylo umělé. Vypočítává, kdo všechno z Cech pocházel, a uvádí Dvořáka, Smetanu, Suka, Janáčka, Nerudu, Březinu, Palackého, Masaryka.

Ve svých zápiscích Werfel často reagoval na situaci u nás, ve třicátých letech se objevuje zápis snu o Praze. A ještě ve Spojených státech vznikla „Pražská balada“, která se mu zdála cestou vlakem ze státu Missouri do státu Texas.

Werfelův vztah k českému národu byl jiný, než tomu bylo u staršího Rilka. Ten na Čechy pohlížel spíše paternalisticky. Werfel naopak Čechy chápal, pociťoval s nimi sounáležitost a cenil si jejich úsilí. Nesmí nás klamat to, že ztělesněním Čechů jako by byly chůvy: Barbora nebo Teta Línková ve Zpronevěřeném nebi, o němž bude zakrátko řeč. To není nic typického jen pro Čechy, to zapadá dobře do Werfelova světového názoru: jen utrpením a obětí může být spasen tento svět.

Do češtiny toho bylo z Werfela přeloženo poměrně hodně, přesto však bychom si měli asi položit otázku, co dosud chybí. Je toho více, ale zdá se, že by měly být přeloženy a vydány především jeho úvahy a eseje, věnované problematice náboženské, a ukázky z jeho deníků a zápisů snů.

7

Dosud do češtiny nepřeložený román Der veruntreute Himmel (Zpronevěřené nebe, 1939), který se zčásti vztahuje k našemu území (Hustopeče), je českým čtenářům předkládán nyní poprvé.

Román vznikl ve francouzském exilu, v Sanary-sur-Mer, poměrně rychle, poté co Werfel přerušil práci na (nedokonče—

314$

ném) románě Cella. Námět asi Werfelovi tentokrát navrhla manželka Alma: aby zpracoval příběh jejich dlouholeté kuchařky Agnes Hvizdové (1861-1933), která vedla domácnost již od doby Gustava Mahlera. Ta byla modelem pro Tetu Línkovou. Román však má i momenty autobiografické. Vypravěč Theo například v emigraci vzpomíná na svůj pobyt na letním sídle rodiny Arganových Grafenegg roku 1936. (Grafenegg silně připomíná milovaný Breitenstein na Semmeringu, kam se Werfel rád a často uchyloval.) Tam se také s tetou Línkovou při příležitosti úmrtí syna Arganových blíže seznámí.

Vyznění knihy - nebe si člověk nevynutí či nezaslouží, ale vždy jde o dar, milost - je blízké názoru, který Werfel naznačoval vícekrát (například ve hře Pavel mezi Židy).

„Ztráta nebe“ či „vzpoura proti metafyzice“ je podle Werfela něco, co nebezpečně ohrožuje celou soudobou civilizaci. Na to ukazuje i motto románu o nesmrtelnosti z Jeana Paula.

Po dokončení románu se Werfel vyjádřil, že tento příběh pokládá za jednu ze svých nejzdařilejších knih. „,Zpronevěřené nebe’ je jistě jedna z mých co do architektoniky nejnáročnějších knih… Vzorem pro vyprávění je do jisté míry hudební fuga… Tématem je smrt a to, co následuje po ní.“ Před odevzdáním do tisku poprosil Werfel o posouzení své přátele Liona Feuchtwangera a Reného Schickeleho: oba nešetřili chválou a pokládali knihu za jedno z nejlepších autorových děl.

Román měl pod titulem The Embezzled Heaven velký úspěch ve Spojených státech a znamenal pro počátek finanční zabezpečení manželů Werfelových. Byl i dvakrát zfilmován (1958 a 1990).

315$

Obsah

Část první // Prolog v Grafeneggu 5

Kapitola první // Svatý obraz 7

Kapitola druhá // Životní plán 27

Kapitola třetí // Bez předznamenání 59

Kapitola čtvrtá // Musíme se rozloučit 77

Část druhá // Zakoupeno u ďábla 103

Kapitola pátá // Poslední dopis 105

Kapitola šestá // Farář z Hustopečí 129

Kapitola sedmá // Otec lži 149

Kapitola osmá // Znamení 177$

Část třetí // Pouť 199

Kapitola devátá // Madony a hřebíčky 201

Kapitola desátá // V katakombách 225

Kapitola jedenáctá // Poslední poutní zastavení 255

Kapitola dvanáctá // Malý epilog v parku 295

Jiří Munzar

Franz Werfel a Čechy a české náměty v jeho díle 307$

Franz Werfel - Zpronevěřené nebe (Příběh služebnice)

Kniha vychází s laskavou finanční podporou města Hustopeče a rakouského Spolkového ministerstva pro vyučování, umění a kulturu.

Originally published as: „Der veruntreute Hiramel” © 1939 by Berman-Fischer Verlag, Stockholm. Copyright renewed 1967 by Alma Mahler-Werfel. All rights reserved by S. Fischer Verlag GmBH, Frankfurt am Main © Barrister & Principal, o. s., 2010

Z německého originálu Der veruntreute Himmel. Die Geschichte einer Magd, vydaného nakladatelstvím S. Fischer Verlag GmbH (mirv1) ve Frankfurtu nad Mohanem v roce 2005; přeložila Iva Kratochvílová; doslov Jiří Munzar; odpovědná redaktorka Alena Němcová; typografie a sazba Čestmír Kučera; vydalo nakladatelství Barrister & Principal; Brno 2010, vydání první; ISBN 978-80-87029-78-7