PATRICK WHITE STROM ČLOVĚKAp>

PRVNÍ DÍL

KAPITOLA PRVNÍ

Mezi dva velké eukalypty s loupavou kůrou vjel nevelký vůz a zastavil. V té části buše to byly nejnápadnější stromy a čněly nad okolní podrost s prostotou pravé vznešenosti. Vůz tedy zastavil, odřel přitom střapatý kmen, a kůň, rozježený a netečný jako strom, si vydechl a zapustil kořínek.

Člověk, který seděl na voze, slezl. Začal si mnout ruce, protože už bylo chladno; na bledé obloze se objevila hrudka studeného mraku a na západě měď. Ve vzduchu bylo cítit mráz. Jak si mnul ruce, tření prochladlé kůže znásobilo chlad vzduchu i odlehlost té končiny. Z větévek se dívali ptáci a oči zvířat upoutal děj. Člověk zvedající z vozu ranec. Pes zvedající nohu nad mraveniště. Svěšený pysk zpoceného koně.

Potom vzal člověk sekyru a udeřil do boku kostnatého kmene, spíše proto, aby uslyšel zvuk, než pro co jiného. A byl to zvuk studený a silný. Člověk bil a bil do kmene, až odpadlo několik třísek. Podíval se na jizvu v boku stromu. Ticho bylo bezedné. Něco takového se v této části buše stalo poprvé.

Rychleji, jako by záměrně utíkal z jakéhosi snu, pak sundal z koně postroj, po kterém zbyla černá kresba potu. Svázal podsaditému koníkovi silné spěnky a na lysé skráně mu navlékl pytlík s krmením. Z pytlů a několika kmínků si udělal přístřeší. Rozdělal oheň. Konečně si oddechl, protože zažehnutím ohníčku se v něm roznítilo první teplo spokojenosti. Že někde je. Vzpínavé plameny mu ten kus buše přivlastnily. Olízly samotu a pohltily ji.

To už přišel také ryšavý pes a sedl si u ohně, blízko, ale ne vedle člověka, který si od svých zvířat udržoval odstup. Nesahal na ně ani nemluvil. Stačilo mu, že tam jsou, v patřičné vzdálenosti. Pes tedy seděl. Rysy mu napjala pozornost a touha po žvanci, po krabici s jídlem, která stále zůstávala na voze. A tak se napjatě díval. Hlad ho přinutil složit způsobně tlapy. Žlutýma očima hltal člověka odpočívajícího před večeří. Byl to mladý

11$

člověk. Život mu dosud neopracoval tvář. Zdál se být dobrý a zřejmě i dobrý byl. Protože neměl co skrývat, vypadal možná, jako by něco ze svých sil promarnil. Ale to už je ironie poctivosti.

Buš kolem nich mizel. Ve světle pozdního večera, pod bílou oblohou, se černé údy stromů prolnuly s černým a zadumaným houštím. Jen oheň odolával. A v kruhu jeho světla klidná tvář člověka, mnoucího v tvrdých dlaních tabák, s třepetavým čtverečkem papíru přilepeným k dolnímu rtu.

Pes hvízdal špičatým čenichem. Štětiny na čumáku se mu třpytily ve světle ohně. Čekal, kdy ten nekonečný úkon skončí.

Ale dočkal se: do vzduchu vzlétl dým.

Člověk vstal. Oprášil si ruce. Sundal z vozu krabici s proviantem.

Jak se pes roztřásl!

Bylo slyšet plechový talíř, čaj na plechu, temné žuchnutí mouky. Odněkud tekla voda. Na jakýsi hřad usedali štěbetaví ptáci. Mladý kůň s jiskrami pod kšticí a mladý hladový pes sledovali mladého člověka. Oči splývaly s ohnivou září.

Ozlacený člověk krájel z kusu masa. Pes z toho zdivočel jako splašený ryšavý kůň. Člověk házel psovi, ale jak mu kázala jeho povaha, tvářil se, jako by to nedělal. Pes hltal kusy tučného masa, až mu na krku nadskakoval obojek a oči lezly z hlavy. Člověk hltal téměř nechutně, polykal celá sousta, aby se rychle dostala do žaludku, byl přece sám, a potom do sebe chrstl horký, železitý čaj, skoro jako by se ho chtěl zbavit. Ale pocítil teplo. Teď mu bylo dobře. Cítil táhlou vůni řezanky, uslintané koněm žvýkajícím v pytlíku. Cítil vůni mladého dřeva v plameni. Opřel si hlavu o vlhký chomout stažený z koně. A jeskyně ohně, která ho přijala, byla nesmírná jako bludiště. Větvil se a plál, žhnul a rostl, a náhle zhasl v obláčcích dýmu a znavených myšlenek.

Ten člověk se jmenoval Stan Parker.

Než se narodil, matka pro něj vyhlédla jméno Ebenezer, ale tomu unikl, protože otci, hulvátovi s chlupatým břichem, bylo k smíchu. A tak je matka pustila z hlavy. Byla až příliš vážná a bázlivá. Když přišel její čas, pokřtila svého synka Stanley, což bylo jméno docela úctyhodné. Vzpomněla si také, že se tak jmenoval badatel, o kterém kdysi četla.

Chlapcova matka četla hodně, přes křehké, zlatě obroubené brýle, za nimiž její vodnaté modré oči nevypadaly o nic výrazněji; spíše bezbranně. Zpočátku brala četbu jako obranu proti všemu děsivému a nepříjemnému. A pokračovala v ní proto, že kromě příběhu nalézala v literatuře jakousi vznešenost, po které vroucně toužila. Pak se stala učitelkou. To všechno předtím, než

12$

se vdala. Jmenovala se Noakesová. A pamatovala si, že když její matka vzpomínala na starou vlast, vyprávěla o jedné Noakesové, která si vzala zámeckého kaplana.

Ale sama dopadla jinak. Omylem nebo z poblouzněni si vzala Neda Parkera, kováře z Vrbové Říčky, který se soustavně opíjel a jednou odpověděl kazateli na řečnickou otázku a který dovedl zkroutit kus železa jako preclík. Nic vznešeného to nebylo, ale aspoň byla pod ochranou svalnatých paží. Takže se ze slečny Noakesové stala paní Parkerová a svým způsobem žena ještě bázlivější.

„Stane,“ řekla mu jednou matka, „musíš mi slíbit, že budeš milovat boha a že se nikdy netkneš alkoholu.”

„Ano,“ řekl chlapec, protože ještě nepoznal jedno ani druhé, a v očích měl slunce.

V uspávající náruči ohně, který si rozdělal, vzpomínal mladý muž na rodiče a na boha své matky, blankytně vznešeného.

V dětství se snažil zahlédnout jeho skutečné rysy, ale neviděl je. Ukaž se, Pane, říkával, když ležel a hleděl do tmy. Někdy slyšel, jak na druhé straně dveří kleje a říhá otec.

Jeho otec boha nepopíral. Naopak. Byl kovář a díval se do ohně. Bušil do kovadliny, až létaly jiskry. Rozpálen svou silou, ohlušen hudbou kovu a povznesen nad zápach připáleného kopyta, věřil bez pochybnosti. Jednou na dně škarpy, když se vracel od rumu domů, dokonce k bohu promluvil, a než ztratil vědomí, hmátl po křídle pohoršeného anděla.

Chlapec poznal, že bůh Parkera otce je v podstatě bůh ohnivý, bůh burácivý, zjevující se mezi říhavými výbuchy a hrozící mozolnatým prstem. Byl to bůh proroků. A pokud chlapci něco nahánělo úzkost a strach, pak spíše tento bůh než vznešený Pán jeho matky. Alespoň zpočátku. Ve Vrbové Říčce ohýbal bůh stromy, až vlály ve větru jako vousy, dštil na plechové střechy tak, že i dospělí byli stále ustaranější a menší a ve světle čadivých lamp žlutší, a podřezal krk starému Joeovi Skinnerovi, který nic špatného neudělal, aspoň nikdo o ničem nevěděl, protože to byl slušný člověk a rád sypal ptáčkům.

Takové věci, vzpomněl si mladý muž, mu matka nikdy ne-vysvětlila. „Takové věci se stávají,” říkala.

A hned se vyděšeně odvrátila. Věcí, na které neměla odpověď, bylo mnoho. Proto se příliš nestýkala s ženami, které věděly téměř všechno, a pokud nevěděly, určitě to za vědění nestálo. Tak se z matky Stana Parkera stala samotářka. Znovu a znovu četla; Tennysona s mosaznými sponami a s fialkami vylisovanými mezi listy, strakatého Shakespeara, který prodělal povodeň,

13$

a sbírku katalogů, ročenek, kuchařských knih a vzdělávacích příruček, z nichž se skládala její vybraná a ochranná četba. Četla a uklízela, jako by doufala, že tak vnese pořádek do všeho; jen čas a moli jí to kazili — a lidské duše, které se proderou z každé krabice, do níž jsou uloženy.

Například ten mladý muž, její syn, ležící teď u svého ohýnku s hlavou na koňském chomoutu. Odmrštil víko a vyskočil, sice ve vší slušnosti, byl to, jak se říká, hodný hoch, hodný k matce a vůbec, ale jaksi se vymkl. Ach, říkala si, bude z něj učitel nebo kazatel, bude učit slovu básnickému a božímu. Při své úctě ke slovům se mlhavě a v dobré víře domnívala, že obojí lze vyložit. Ale její syn, který si z matčina Shakespeara přečetl hru o Hamletovi a ze Starého zákona pasáže, kde se ze slov vynořují lidé, tento hoch čtoucí ve dne při bzukotu much a v noci při praskání zamrzlé louže, na žádné výklady nemyslel. Alespoň zatím ne.

Nebyl žádný vykladač. Při pomyšlení, že by byl, se u svého ohně zavrtěl. Nebyl celkem ničím. Byl člověk, byl muž. Zatím se mu podařilo zaplnit si břicho. Zatím ho žádné tajemství přímo nezasáhlo, pochyby se ozývaly jen slabě. Viděl ovšem moře a jeho vřava v něm vyhloubila jeskyni údivu a nepokoje. Tak zasáhnou člověka i slova písní poletující za soumraku mezi prachem a pepřovníky venkovského městečka. A jednou přitiskla tvář k okenní tabuli jakási žena, jakási děvka, ani mladá, ani hezká, a upřeně hleděla ven, a Stan Parker si tu tvář zapamatoval, protože dálku, z níž hleděly její oči, znal.

Ale viděl, že při tak zimavých myšlenkách oheň skomírá. Zachvěl se, nahnul se dopředu a prohrábl zbytky rudého ohně, takže s novou silou vyšlehly do noci. Náhle měl na svém místě tepla dost. Na pokraji ohnivé záře stál mladý kůň, ohnutý v kolenou, a vyvlékal si hlavu z pytlíku, už prázdného a zapomenutého. Ryšavý pes, který dosud ležel s čenichem na tlapách, se po břiše připlazil a lísavě olízl ruku svého pána, ale ten ho ze zásady odstrčil. Pes si při doteku oddechl. A také člověk si byl jistější.

Noc nalehla na malý kokon světla, jako by jej chtěla rozdrtit. Studený vzduch zaplavil svým proudem větve stromů, prodral se mezi nehybnými kmeny a mrazivě, rozpínavě se rozložil v rokli. Skály sténaly zimou. V důlcích, které jizvily tvář kamene, zapraskala ztuhlá voda.

Odporná mrazivá díra, posteskl si člověk z polosna, do nějž se propadal, a přitáhl si pytle těsněji k tělu.

Ale zároveň věděl, že se nedá nic dělat. Věděl, že kde se zastavil jeho vůz, tam zůstane i on. Nedá se nic dělat. Zařídí se v té cele, do níž byl zavřen, co nejlíp. Nakolik o tom rozhodl sám a nakolik

14$

osud, nebylo jasné. A možná že vůle je osud. Buď jak buď, Stan Parker dovedl stát na svém.

Nestal se ani kazatelem, ani učitelem, jak doufala jeho matka téměř do chvíle, kdy ji uložili pod žlutou trávu v zátočině Vrbové Říčky. Zkoušel štěstí v ledačem. Proháněl stáda vychrtlých ovcí i hedvábně šustících krav. Prorážel studny v tvrdých skalách a stavěl domy a porážel vepře. Vážil cukr ve venkovském obchodě a spravoval boty a brousil nože. Ale u ničeho nevydržel dlouho, protože věděl, že mu to není souzeno.

„Támhle jde mladej Stan,” říkali lidé a protahovali obličeje a pofrkávali, protože větřili napadnutelného tvora.

Protože kdysi nahlédli do vrat a viděli, jak hošík pomáhá tátovi s kovářskými měchy, mysleli si, že se u nich usadí.

Právě to mladý Stanley Parker tolik chtěl, usadit se. Jenže kde a jak? Otevřená okna v městských ulicích a stromy rostoucí u prašných cest v něm probouzely tesknou touhu po stálosti. Ale zatím bylo brzy. Zápasily v něm dvě touhy. Jak jsou nešťastné, to poznal už jako kluk, když přidržoval otci zpěvavé podkovy, rozdmýchával kovářský oheň nebo shraboval šedivé odřezky kopyt a kulaťoučké kobylince. Ach tady, říkalo slunce a neodbytné hejno much, tady je klid stálosti; všechny tyto tvary jsou známé, jeden krok plyne z druhého, dny jsou nepřetržité. Ve světle toho stálého ohně jistě nebylo těžké pochopit oheň veškerý. Krom toho měl slabost pro svého krkavého a chlupatého tátu, a upřímně plakal, když kovář posléze umřel na láhev rumu a mrtvici.

Tenkrát v něm stesk po stálosti a běs pohybu zápolily nejvíc. Byla to chvíle, kdy mu život končil i začínal.

„Ještě že budu mít útěchu v tobě, Stane,” řekla paní Parkerová, jíž náhle zhubl a zrůžověl nos, ani ne tak žalem jako vzpomínkami na četné příhody, kterými ji ranil nehostinný svět.

Chlapec na ni zděšeně pohlédl. Neměl ponětí, jak to myslela, ale bylo mu jasné, že její naději nikdy nespím.

To už se stěny jejich dřevěného domu rozestupovaly. Pepřovník pronikl až k jeho polštáři a na nohou mu utkvěl prach cest. Jednou brzy ráno, když rosa pod botami ještě studila, vstal a odešel hledat stálost. Pokud si to uvědomoval. A tak několik let odcházel a přicházel a nevysloužil si skoro nic krom svalů, jizev na dlaních a prvních vrásek ve tváři.

„Ale Stane, vždyť z tebe už je muž,” řekla mu jednou matka, když vešel přes vrzavý práh jejich domu ve Vrbové Říčce a zastihl ji, jak se probírá v zásuvce.

Jako by poprvé po letech vyšla ze sebe a překvapeně si ho všimla.

15$

Také jeho to překvapilo, protože jako muž se necítil o mnoho jinak.

Oba chvíli nevěděli kudy kam.

Potom Stan Parker podle matčiných ramenou a chrupavky na jejím krku poznal, že mu brzo umře. Zároveň ucítil v jizbě vůni starých dopisů.

Začala mluvit o penězích v záložně. „A tam v horách je ten pozemek po tátovi, nevím, jak se jmenuje, nejspíš nijak, protože se mu vždycky říkalo Parkerovo. Tak to je ten pozemek. Táta si ho nevážil. Nikdy se tam nemýtilo. Samé křovisko, říkával. Ale půda je místy dobrá. Až ten kraj bude přístupnější, možná ti něco vynese. Železnice je úžasný vynález a majitelé pozemků na ní mohou jen vydělat. Proto si ten majetek nechej, Stane,“ řekla, „je to jistota.”

Hlas paní Parkerové byl do čista vydrhnut, nikde ani smítko citu. Byl prázdný a fádní.

Ale dech mladého muže zesílil, srdce mu vyzvánělo o žebra — nad vysvobozením, nebo uvězněním ? Nevěděl. Věděl jen, že ten křovinatý, bezejmenný pozemek bude patřit jemu a že jeho život dostává poprvé tvar.

„Ano, mami,“ řekl. Jako vždycky, když mluvila o něčem důležitém. A odvrátil se, aby skryl své sebevědomí.

Zanedlouho zemřela. Syn stiskl její studené ruce, pohřbil ji a odjel.

Někteří lidé říkali, že mladý Stan Parker nemá cit, ale bylo to jen tím, že ji pořádně neznal.

Nikdo si kloudně nevšiml, že mladý muž odjel nadobro, na voze, který koupil od Albyho Veitche, s jakýmsi střapatým, polodivokým koněm. Když se kola vozu rozjela přes rozmrzající koleje a vřeštící drůbež před nimi prchala z cesty, jen pár obličejů, pootočených od klepání rohože či hnětení těsta, zaznamenalo, že mladý Stan se stěhuje. Brzy si v obci na Parkerovy nikdo nevzpomene. Protože přítomnost je silnější.

Stan Parker jel blátem a kamením dál, k horám, kde měl pozemek. Drkotali se a tloukli celý den, až se boky houževnatého koníka uhladily potem. Pod vozem se líně loudal ryšavý pes. Jeho růžový jazyk, obludně rostoucí s přibývající dálkou, zametal zem.

Tak dorazili k cíli a najedli se a vyspali a v mrazivém ránu u popelavého ohniště stáli před úkolem nějak žít. Dát tomu životu smysl. Vzepřít se tichu a skále a stromu. Což se ve světě mrazu zdá nemožné.

Ten svět byl dosud uvězněn, jak mu bylo souzeno: v chladu a nevlídnosti. Tráva, která je někdy pro zuby masem, by se teď

16$

roztříštila v kousky ostré jako sklo. Skály se přes noc jako by smrštily, ale o to větší byla jejich nevraživost. Vzduch se vpíjel do teplých ptačích těl a polykal je za letu.

Ale žádný z ptáků nespadl.

Ne, dál plašili ticho. A mladý muž, když se dost nahekal a naobracel v pytlích, kde ho šimraly zbytky řezanky a ob-šťastňovalo pár blech, se vrhl do nového dne. Nic jiného mu nezbývalo.

Než vyhrabat popel, než rozsekat sekyrou a celým tělem šedé kusy spadaného dřeva, než dupáním vzkřísit krev — vždyť rozmrzající země se už křísila také, dlouhé stuhy trávy se ohnuly a rozhoupaly v osvobozeném slunci, skály se zklidnily mírem navrácených paprsků, kdesi začínala bublat a poskakovat voda, zatím zvolna, a slunce bez ustání stoupalo, a k němu tenký, ale neochvějný dým, dílo tohoto člověka.

Kolem se mihl jakýsi ptáček se zdviženým ocáskem a sebral drobty u lidských nohou.

Na kůrkách starého chleba měnily mužovy čelisti tvar. Měl dobře rostlé, silné čelisti, na bradě slunečně zježené. To bylo zlato.

Útrobami se mu vinula dlouhá stužka teplého čaje. Byl spokojen.

Sotva se rozednilo, povstal, a když si prošel a prohlédl svůj majetek, začal rozrážet buš. Bílým tichem se skácel v salvě listí jeho první strom. To šlo hladce. Ale byly zde také surové zbraně podrostu, ničivě mrštné a všudypřítomné, útočící zezadu a zanechávající na těle výstrahu v depeších krve. Neboť člověk se svlékl do tmavých, zmačkaných spodků. A nad jejich neslušností se svíjelo jeho zlaté tělo: ne bolestí, ale zběsilou nedočkavostí. Pod narkózou budoucnosti necítil šlehy ani skutečné rány. Pracoval dál a slunce mu vysoušelo krev.

Tak prožil mnoho dní: mýcením své půdy. Svalnatý kůň, pohazující nedotčenou kšticí, napínal postraňky z řetězu a odvlékal klády. Člověk tesal a pálil. Někdy se zdálo, že žebra, posedlá běsem jeho cíle, mu tekou pod kůží jako proud. Někdy mu ústa, většinou vlhká a přemýšlivá, strnula pod bílými šupinami žízně. Ale pálil a tesal. V noci ležel na kupě pytlů a listí, na zemi už změklé a zkrotlé, a unikal kostem svého těla. Klády spánku byly k smrti těžké.

Uprostřed zjizveného buše, nesmířeného dosud se svou novou tváří, začal brzy stavět dům či spíše boudu. Tahal desky, které vytesal z klád. Zvolna. Vršil třísky. I dny se vršily. Nad mýtinou, kde pracoval, se zavírala a otvírala roční období. Zatímco dny

17$

jeho zběsilost rozněcovaly, měsíce ji tišily, takže v proudu času ho přibývalo i ubývalo.

Mezi pařezy, které časem přestaly krvácet, však rostl dům. Byl spíše symbolický. Jeho upjaté, prkenné stěny poskytovaly to nejnutnější. Byla tam okna, aby do podlouhlé místnosti mohlo světlo, byl tam plechový komín podobný krabičce od sirek a nad komínem konečně kouř. Nakonec přilepil verandu. Byl to nízký, jakoby nasupený přístavek, ale neodpuzoval. Mezi stromy vypadala ta stavba jako prostý, ale poctivý dům.

Být tam sousedé, měli by radost, že se z krabičky plechového komína pravidelně kouří. Ale Stan Parker žádné sousedy neměl. Jen někdy, když za tišších dnů napjal uši, zaslechl v modré dálce zvuk sekyry, jako tep vlastního srdce. Jenže ve velké dálce. Nebo kohouta v ještě větší. Nebo ve fantazii. Bylo to příliš daleko.

Někdy do té dálky odjížděl na svém vysokém voze. To se pak mýtinou rozléhalo kničení a hafání ryšavého psa, který zůstal na řetěze u sloupu verandy. Ale po chvíli se tam rozhostilo ticho a jeho žluté oči je hlídaly. Nebo se modrým vzduchem přehnal papoušek. Nebo se na špinavé podlaze domu mihla myš. Opuštěný pes byl nakonec ve službách ticha. K nevzhlednému domu zbudovanému člověkem už ho vlastně nepoutalo nic, ani ten řetěz.

Muž vždycky něco na voze přivezl. Přivezl poškrábaný stůl a židle s kousky mahagonu na patřičných místech. Přivezl železnou postel, velkou a hlučnou, s mřížemi pokřivenými od dětí, které jimi prostrkovaly hlavu. A přivážel všechno potřebné, jako mouku a lahvičku všeléku a nakládané maso a petrolej a brambory na sadbu a balíček jehel a ovesné plevy pro střapatého koně a čaj a cukr, který se sypal z pytlíků, takže na ztvrdlé podlaze skoro vždycky skřípěl pod botami.

Když se muž vrátil, obojek div nepodřízl psovi krk, a bývalo tam plno radosti a vzrušení a vůně z přivezených věcí.

Jednou muž odjel na delší dobu než obvykle a přivezl s sebou ženu. Seděla vedle něj na voze, jednu ruku na postranici, druhou na placatém klobouku. Když slezla, zvíře puštěné ze řetězu natáhlo krk a nedůvěřujíc ještě své volnosti, tiše, na rozechvělých tlapkách, jí očichalo lem sukně.

18$

•••

KAPITOLA DRUHÁ

Níž na pobřeží leželo město Yuruga, kam Stan Parker jezdíval na návštěvu k jednomu matčinu příbuznému, jistému Clarenci Bottovi. Poznal to místo už jako kluk ve hřmotných botách, a poblíž Yurugy ostatně pracoval pár měsíců na mlékařské farmě. Kdykoli se v pozdějších letech k Yuruze blížil, vybavil se mu ranní, ospalý pach krav, vůně věder vyhřátých mlékem a čekajících na vypláchnutí, hebkost kravských vemen, zprvu pyšných a pružných, pak splaskle visících jako nesmyslná rukavice.

Teprve jako mladý muž navštěvoval matčina bratrance Clarrieho, soukeníka, jehož břicho vypadalo pod kalikovou zástěrou jako melounek. Naprosto jinak než supící teřich mládencova táty, kováře. Clarrie Bott byl z úplně jiného těsta. Nepřetékal.

Stačil však počít tři čtveračky, Alici, Kláru a Lilian, které si česaly vlasy nahoru a zajímaly se o Stana Parkera právě v době, kdy začal být zajímavý. Tahle děvčata ustavičně pekla nadýchané koláče a psala voňavá psaníčka přítelkyním a vyšívala ubrousky a ubrusy a hrála na piano a vymýšlela čertovinky. Nebylo proto divu, že Stan Parker, málem jejich bratránek a teď už ramenatý mládenec, k takovému domu tíhl. Ne že by kovářův syn s tvrdýma rukama a chatrčí kdesi v horách byl partie pro některou z Bottových dcer. To chraň bůh. Ale Bottova děvčata se neostýchala strkat do mládencových úst sladké prstíky, aby zkusila, jestli kousne, a v očekávání důvěrností šuměla jako jejich šerbet. Alice, Klára a Lilian byly celé napjaté, kdy budou moci bratránka Stana odmítnout, nebo — kdyby to nebylo třeba — poškrábat. Čekaly. A jejich šerbet šuměl.

Ale mladý muž se nepokoušel své sestřenky získat, ba ani políbit. Proč, těžko říct. Byl zaostalý nebo co. Když se uváží jejich útlý pás a jemné prsty a talent na skládání ubrousků a papírových vějířů, měl by být přece uchvácen. Proto se stal v Bottově

19$

domácnosti nevítaným hostem. Zvláště když při své předposlední návštěvě urazil v parádním pokoji roh mramorového stojanu na umývadlo. Rázem se potvrdilo, že Stan Parker je rozený kazisvět a že od kovářova syna se nedá nic jiného čekat.

Toho večera, kdy Stan rozbil stojan, byla v jednom sále taneční zábava ve prospěch kostelního fondu. Taková nehoda v takový den by ho měla zdrtit, ale Stan odkopl mramor do kouta, jako by to byl plech nebo dřevo. Zůstal naprosto klidný a všiml si, že za oknem jeho pokoje svítí plno hvězd.

Housle fidlající po celý večer valčíky se překonávaly horlivostí. Vážná tvář mladého muže, který tam seděl v nevhodných šatech, sledovala logiku čtverylek. Nepřekvapovala ho. Zlaté vzory se proplétaly a rozplétaly. Na dívčích tvářích kvetl lehký smích. Hluboké oči chránily mladíka před každým, kdo by mohl zaútočit. Byl zcela bezbranný. Ale nikdo se neodvážil.

Po nějaké době, když se zdálo, že tajemství tanečních figur prozkoumal, a když si vzdychl a překřížil horký kepr na svých nohou, přišla pastorova žena, dosud rozehřátá pečením sladkostí a rozpisováním tanečních pořádků a krmením dětí a přebalováním plen a celovečerním postrkováním jedněch hostů k druhým, a udýchaně, s konečky vlasů v ústech, s ním cosi složitého a důmyslného sjednávala. Sotva rozpojil zkřížené nohy, paní pastorová zmizela a nechala mu místo sebe jakousi hubenou dívku.

Otáčela hlavu všemi směry, jen k němu ne.

„Sedni si,“ poručil jí.

A díval se, jak šoupe nohama po naleštěných prknech, snad z uctivosti nebo v sebeobraně.

Dívka si sedla.

Ruce měla hubeňoučké.

„Já jsem na plese poprvé v životě,” řekla.

Její prsty, méně elegantní než Aliciny, Klářiny či Lilianiny, potahovaly modré šaty. Byly jí zjevně velké, a po pravdě řečeno, paní Erbeyová, pastorova žena, jí je půjčila z bedny, kam je odložila.

Stan Parker by ji nejraději neviděl.

„Je tu horko,” řekl.

„Venku je zima,“ odpověděla a rovnala si cosi na šatech.

„Jenže tady,“ řekl, „dejchá moc lidí v jedný místnosti.”

„Víš co ?“ řekla, „paní Erbeyová mi povídala o jednom potá-pěči, četla to v knize, víš? A ten prej v takovým tom obleku spotřeboval všechen vzduch.”

Pohlédli na sebe pod mořem hudby. Hnědovlasý muž byl

20$

bledší. Dívčiny černé vlasy se mohly v každé té bezdeché chvíli rozevlát.

„Ty netančíš?“ zeptala se.

„Ne,“ řekl.

Chtěla se k něčemu přiznat, ale náhle si to rozmyslila. Odvaha ji naučila lstivosti. Raději se pousmála.

„Koukat se je taky zajímavý,“ řekla.

Nepřipadalo jí to nijak nepoctivé. Vyjevenou už ji viděl, a to musí stačit.

„Jak se jmenuješ?” zeptala se.

„Stan Parker,” řekl.

Sál byl stále plnější a plnější hudby a smíchu tančících, takže bylo těžké zaslechnout očekávanou otázku, ale věděla, že ji vyslovil.

„Já?“ zasmála se její hubená ústa.

Pak sklonila hlavu a rychle psala na kousek papíru tužtičkou, kterou jí toho večera dala paní pastorová, aby si mohla zapisovat tanečníky.

Viděl, jak jí víčka na skloněné tváři tmavnou, a také stíny pod jejími lícními kostmi.

„Tady,” zasmála se krátce.

„Amy Viktorie Fibbensová?“ četl pomalu a nevěřícně.

„Jo,” řekla. „Zrovna tak. Nějak se člověk jmenovat musí.“

Jeho oči, soustředěné na dívčina sklopená víčka, se od toho jména odvrátily jako od zbytečné nálepky. Ale její víčka si toho nevšimla.

Stanu Parkerovi teď začalo být hubené děvče povědomé.

„Ty jsi těch Fibbensů z Kellysovy louky?”

„Ano,” řekla se zamyšlenou tváří. „Ale doopravdy jejich ne-jsem. Máma i táta už umřeli. Já jsem sirotek, víš? A bydlím u strejčka a tetičky, to jsou ti Fibbensovi z Kellysovy louky.”

Její modré šaty teď byly vylekané. I úzká šerpa, pamatující příliš mnoho smyček.

„No ne,” řekl Stan Parker. „Už si vzpomínám.”

Což bylo ještě horší.

Protože si vzpomněl na Fibbensovic boudu. Vzpomněl si na děti hrající si v dešti. Fibbensových dětí bylo jako máku, a když se vyhrnuly, šly v zástupu a bosýma nohama kopaly do prachu nebo čvachtaly v blátě. Vzpomněl si i na tohle děvče, zablácené až do půli bosých nohou. Vzpomněl si, že ji jednou viděl ve střevících, tak rozrušenou, že je snad měla na nohou poprvé, a za ni pochodoval zástup Fibbensovic děcek.

„Na co si vzpomínáš?” řekla její vpadlá ústa.

21$

„Na tebe,” řekl. „Jinak na nic.“

Ten má ale poctivou kůži, pomyslela si. Hned by si na ni sáhla.

„I to už je dost zlý.“ Zasmála se a opatrně se houpala, ruce pod sebou.

„Já tenkrát dělal u Sama Warnera v Narrawanu. V sobotu večer jsem někdy zašel do města. “

„Strejček,” řekla dívka, „taky dělal chvíli u Warnerů.“

„No ne,“ řekl. „A co ?”

Vzdychla. „Já zapomněla.”

Protože starý Fibbens tam kydal hnůj a nakládal jej do pytlů. Jen chvíli, protože strýčkovi Fibbensovi vydrželo všechno jen chvíli. Rád ležel na kavalci pod stromem a zdálky si prohlížel nehty na nohou.

Amy Fibbensová tetu ani strýce příliš nemilovala. Nemilovala zatím nikoho, jen jaksi uctivě a neuspokojivě pastorovu ženu, paní Erbeyovou, které od šestnácti let chodila přes den pomáhat. Její život se tam skoro nelišil od toho, který vedla ve Fibbensovic boudě. Utírala nos zástupu dětí. Vařila k snídani hrnec ovesné kaše. Ale také dojídala zbytky pudinku. A nosila střevíce.

Takže měla paní Erbeyovou ráda. Ale ji samu dosud nemiloval nikdo, jen její matka, nedůtklivě a krátce, nedlouho před svou smrtí. Hubená dívka přesto doufala, že se jednou něco stane, protože to tak bývá, ale byla to naděje bázlivá a čistě teoretická.

V zamyšlení zmlkla uprostřed hudby, a mladý muž, rozjařený otázkami a odpověďmi, k ní měl o něco blíž a byl rád.

Stan Parker si uvědomil, že k žádné dívce neměl nikdy tak blízko. Ani k ústům té neznámé ženy, roztouženě přitisklým k okennímu sklu. Nekonečnost společného mlčení ho s dívkou sblížila. Neboť kolébavá hudba ustoupila, a s ní hlasy tančících, tolik si jistých svou krásou a vtipností. Jen dívčina tvář, znovu bezelstná, takovou jistotu neměla. Stan Parker tu dívku znal. Jako zná člověk všechny samozřejmé věci, a právě tak teskně: třeba plechový hrnek stojící mezi nesmetenými drobty na stole. Nic neprobouzí tak silnou touhu jako tato prostota.

„Musím už jít,” řekla Amy Fibbensová a znovu před ním stála ve svých nepadnoucích šatech.

Co ten Stan, s rukávem od vanilkového krému, dělá celý večer s Fibbensovic holkou? ptala se Klára Liliany.

„Tak pozdě ještě není,” řekl Stan.

„Ale je,“ vzdychla dívka. „Mám toho dost.“

Věděl, že je to pravda. I jeho bolela tvář. Čekal jen, až se mu řekne.

22$

„Ale kvůli mě se nezvedej,” řekla dívka s odkoukanou zdvo-řilostí.

Vyšel za ní ze sálu, a zády kryl její odchod před všemi, kdo se dívali.

Jejich kroky, byť ne hlasy, se proplétaly v prázdných ulicích mrtvého města. Před temnými hospodami visely železné krajky mříží a těžký pach rozlitého piva. Z oken se draly sny. A kocouři se netajili svou galantností.

„Jestlipak tu tohle město bude za tisíc let,“ zívla Amy Fibbensová.

Mozek mu lenivě zatápal a nic nenašel. Nechápal, oč jí jde. Ale o trvalosti nepochyboval.

„Jestli ne, mně to vadit nebude,” vzdychla dívka.

Tlačily ji střevíce, a vyježděné koleje byly na kraji města hlubší.

„Já bych těch tisíc let bral,” řekl náhle. „Člověk by aspoň viděl, co se stane. V dějinách. A viděl by, jak se stromy mění v uhlí. A pamatoval by, jak vypadaly zkameněliny, dokavad ještě chodily.”

Něco takového ještě nikdy neřekl.

„Třeba se toho stane až moc,” odpověděla dívka. „Třeba by sis na některý zkameněliny ani vzpomnět nechtěl.”

To proto, že už byli na konci města. Klopýtali kolem krav-ských trupů. Páchly tam ovce a voda vysychající v blátivé louži. A brzy se objevily žluté Fibbensovy dveře, vykloněné z boudy, a žlutá stébla světla padajícího z děravých stěn do tmy.

„No,“ řekla, „tak tady si sundávám střevíce.”

„Vypadá to na to,” řekl.

Napadlo ho, jestli ta holka není přece jen uzlíček plný lží. Je samá kost a kůže.

Stěnami prosáklo kňourání procitajícího dítěte.

„A-míííí?“

„Ano, teti,” křikla dívka.

Z proměnlivých tvarů postele se vydul stín paní Fibbensové. Břicho měla nasupeno sedmým těhotenstvím.

„Aspoň jsme si popovídali,” řekla Amy Fibbensová. „O spoustě věcí.”

Nelhala. Mluvili skoro o všem, protože slova se někdy vzchopí a vychrlí celé světy.

Tak jako tma vychrlí bílý obličej pod zaprášený strom.

„Přijedeš ještě někdy?” zeptala se dívka.

„Příští sobotu,” řekl muž, jindy tak pomalý.

A znovu užasl.

23$

Pod smutným stromem, kde listí převládlo nad dřevem, vedle rozmazané dívčiny tváře, v níž tvary ustoupily touze, v amorfní krajině kravského dechu a přežvýkávané ovčí píce, byl jeho úmysl nezvratný.

„Ano?“ řekla. „Takže.“

„A-míííííí!“ volala teta Fibbensová a stíny na její děsivé posteli se propletly.

„Ano, teti,“ řekla dívka.

„Člověk může zhebnout,“ naříkal stín, „a přilezou k němu jen mouchy. Co jsem si lokla čaje, v jednom kuse bliju.“

Někteří lidé v tom městě říkali, že paní Fibbensová je sprostá jak deka.

24$

KAPITOLA TŘETÍ

Patří-li k rozhodování různá pro a proti, pak se Stan Parker ke svatbě s Fibbensovic děvčetem nerozhodoval; prostě věděl, že to udělá, a jelikož nebylo proč oddavky odkládat, odbyly se velmi brzy, a to v místním kostelíku, který stojí trochu šejdrem, protože ho na hrbolaté zemi vystavěly ruce spíše snaživé než dovedné.

Clarrie Bott zašel do kostela, protože — jak vysvětlil pohoršené manželce a znechuceným dcerám — byl bratrancem ženichovy zemřelé či raději zesnulé matky. Přítomen byl také strýc Fibbens, v bagančatech a s hrstkou potomků, ne však teta, kojící své sedmé robě. Citově si při obřadu přišla na své jen paní pastorová Erbeyová. Svatby ji vždycky blažily, zvláště když znala nevěstu. Darovala Amy Fibbensové bibli, téměř novou blůzu (jen mírně ožehlou u pasu) a miniaturní stříbrné struhátko na muškátový oříšek, které jí kdosi dal, když se vdávala, a s kterým si nikdy nevěděla rady.

Pro Amy Parkerovou, ohmatávající stříbrné struhadélko, to byla podobná záhada, ale zároveň nejkrásnější věc, jakou kdy viděla, a vděčně za ni paní pastorové děkovala.

Před nevzhledným kostelíkem, kde se chystala vtěsnat sebe a své věci do manželova vozu, byl hezký, třebaže chladný den. Struhadélko na muškátový oříšek měla v kapse, ožehlou blůzu ukrytu pod kabátem, a v rukou si nesla bibli a bavlněné rukavičky.

„Sbohem, Amčo,“ zahučel strýc Fibbens.

Vítr mu vehnal slzy do očí a okraje víček mu zrudly.

Sápali se na ni bratránci a sestřenky.

„Sbohem, strejčku,” řekla Amy chladně. „Sbohem, děcka!” plácla nazdařbůh po kterémsi zadku.

Byla úplně klidná.

Soukeník, jenž přinesl darem několik metrů kalika, zatím dával ženichovi rady do života, a mladý muž, jehož pozornost si koupil,

25$

přitom kroutil očima a kýval hlavou, jako by to vůbec nebyl on. Navíc mu od rána pohubl obličej.

„Ano, vážnost,” pravil soukeník, týraje své kníry, „vážnost platí nejvíc.”

Mladý muž stál a přikyvoval jako kluk, zatímco soukeník se snažil vzlétnout na křídlech moudrosti.

Když pak drobotina hodila po novomanželích hrstkou rýže a paní pastorová vystoupila na špičky a zamávala a utřela si oči a usmála se a vytáhla si z úst konečky vlasů a znovu zamávala a vůz se rozjel od šišatého kostelíka pod jehlami temných, zkroucených stromů drápajících klobouky, Parkerovi (jak se teď jmenovali) pochopili, že už to skončilo nebo vlastně začalo.

Vůz odjížděl po zbrázděné městské cestě. Kůň zvesela pohazoval kšticí. Po nebi letěly mraky.

„Tak už jedem,” zasmál se mužův teplý hlas. „A pojedem dlouho. Tím se nesmíš trápit.”

„Co by mi to pomohlo ?“ Dívka se lenivě usmívala na krajinu, přidržujíc si klobouk.

Vůz nadhazoval jejich nová těla. Neboť se jim proměnila v tom trýznivém zlomku vteřiny, kdy v kostele přiznali své srozumění. Byli teď dvěma těly i jediným, mohli se bez přemáhání podívat jeden druhému do očí.

Teprve když od nich Yuruga odhrkotala do dálky, začaly oči Amy Parkerové vnímat krajinu. Její dnešní krok, ať významný či běžný, se nikoho jiného nedotýkal. V tom městě nikdy nikomu nepatřila. Její tlustá teta neplakala, a Amy to ani nečekala. Sama nikdy pro nikoho neplakala. Ale když se teď bránila panovačným pohybům vozu, začalo jí být smutno. Jako by si dychtivý vůz a ubíhající krajina chtěly vydobýt její vyznání lásky. Donutit ji, aby přiznala něhu, kterou dosud bedlivě tajila.

Vůz se houpal. Cesta ji brala za srdce. A Amy Parkerová, teď plná úzkosti z odjezdu, se pomalu odtrhávala od míst, kde žila svůj hmatatelný život. Viděla kosti mrtvé krávy, dokázala si vzpomenout i na červy v ní, v té Venablovic Stračeně s krátkými cecíky, co zašla na mléčnou horečku. Ano, teď to cítila. Připlouvalo k ní, to údolí odřené tu a tam zimou a králíky. Jeho oblýskanost nikdy tak nejiskřila, ani pod rosou dětství. Ale všechno co bylo a dosud je tím zářivým jevištěm s obílenými domy pod vlajícími stromy, s vozy plnými vyleštěných konví, do nichž farmáři nalévají mléko, s vyjevenými dětmi a cákajícími kachnami, s modrým dýmem z ranních ohňů a emailem strak a selkami uhánějícími do města v koleskách a supícími ve svých šněrovačkách a v liščích límcích, to vše navždy zmizí v zátočině cesty.

26$

Kvůli tomu poslednímu pohledu se Amy Parkerová otočila, přidržujíc si klobouk ve větru. Uviděla na zemi železný plát, který jednou smetla bouře z Fibbensovy střechy a o kterém pořád říkali, že ho dají zpátky. Ach bože, ted’ už to bylo nad její síly. Ústa se jí zkřivila pláčem.

Muž začal pomlaskávat na koně a šimrat ho bičem po chlupatém zadku.

„Je ti to líto, viď?” řekl a posouval ruku po prkně, až se jí dotkl.

„O nic nepřijdu,” řekla. „Jen mě tam pohlavkovali a komandovali.”

Ale zatroubila do kapesníku. Vzpomněla si na cukrátko, které jednou jedla pod mostem, a kola náhle rachotila přes dřevěný most a prázdným odpolednem létaly vlaštovky a kosami křídel žaly světlo. Nemohla uniknout svému dětství. Z jejího kapesníku smutně, táhle voněla máta.

A tak vedle ní mlčel. Některé smutky druhých lidí se nedají sdílet. Ale vycítil, že jeho žena, vzdor svému zmučenému tělu, zápolícímu s pohyby vozu, se nermoutí. Jen si musí něco vybojovat. Takže byl spokojen.

Jeli dlouho. Brzy pod sebou měli písčitou polní cestu, jaké neubývá. Ale skřípavě a potácivě z ní ukrajovali. A kůň silně, houževnatě odfrkoval a růžové nozdry mu vzpurné sršely zdravím. Muž by byl rád řekl své ženě, blížíme se tam nebo onam, nebo je to ještě tolik a tolik mil. Ale nedokázal to. Dálka byla neoblomná.

Když bude třeba, vydržím na voze až do smrti, řekla si, když se vyplakala.

Dívka seděla a hleděla na cestu. Ne, netesknila, jak se její muž chvílemi bál. Při naprosté neznalosti života, jaký se žije, a naprosté chudobě života, jaký dosud žila, věděla bezpečně jen to, že se musí podvolit právě takto, vzpřímená na voze jako svíčka. Život je možná cesta plná kamení a slunce a větru, pískově žlutá a jednotvárná. V nezvykle teplém oblečení, které si vzala na svatbu, a v neznámé, neosobní krajině by dokázala uvěřit všemu.

Ale v jedné chvíli projeli kolem plechovky přibité k pařezu, a v plechovce byl kámen a mrtvá ještěrka.

A jindy se jejich kola probíjela kalnou vodou a chlad čerstvě, vystříklé vody se jí vpil do horké kůže.

To je řeka Dálava, řekl muž.

Téměř velebně cítila, že si manželova slova zapamatuje.

Potom začalo být ve voze živo. Vítr jim metal do tváří pot

27$

z koňských plecí. Dotíral na ně pach mokré kůže a ulomených listů, které v té části buše rval vítr ze stromů. V náporu krajiny bylo všechno smeteno k sobě, větévka a list, muž a žena, koňská žíně a stužky opratí. Ale především to byl nápor větru. Co vítr dal, bral si zpátky.

„To tady vždycky tak fouká ?“ zasmála se.

Pohnul ústy. Na takové věci se neodpovídá. Krom toho znal všemohoucnost dálky a smířil se s ní.

Jenže to právě nedokázala a nedokáže snad nikdy. Začala už nenávidět vítr i dálku i cestu, protože si připadala stále bezvýznamnější.

Vtom vítr popadl jednu větev za ohbí a ulomil ji a mrštil jí, suchou, černou a zkroucenou, takže zbrázdila dívčinu tvář, na chvíli vyděsila zasaženého koně a rozpadla se, dosloužilá a zmarněná, v prach cesty, po níž putovali.

Ááá, vykřikl dívčin horký dech a její ruce se dotkly sinavé chvíle hrůzy, která byla horší než zranění, kdežto mužovo tělo se proti koňské síle stáhlo v uzel.

Když znovu popadli dech, pohlédl muž na řeznou ranku v líci své ženy. Byla to líc hubené dívky, jejíž obličej tak dobře znal z taneční zábavy a kterou si podle všeho vzal. A byl za to vděčný.

Propána, vydechla vděčně, když ucítila pevnost jeho těla.

Jejich kůže byla plná vděku. A nezvyklé hebkosti.

Zatím se moc nelíbali.

Podíval se na kosti v její líci a na její šíji, ochotně nastavené.

Podívala se mu do úst, mezi plné a rozevřené rty, zdrsnělé větrem. Na bílých zubech měl krev z její poraněné tváře.

Dívali se na sebe, dělíce se o první chvilku, kterou jejich duše zřetelně prožily spolu. Pak se mlčky posadili jako předtím a jeli dál.

Pak už se nestalo nic, co by přerušilo jednotvárnost jejich pocitů, nepřetržitost cesty, bezohlednost křovin. Teprve večer prvého dne, právě když jim tváře začínaly šednout, dorazili na mýtinu, kterou muž vykácel pro svůj příbytek.

Jeho skromné dílo před nimi leželo jako na dlani. Do studeného ticha vyskočil zpola útočně, zpola zoufale psí hlas.

„To je to místo,“ řekl muž, jako by se to muselo odbýt tiše a rychle.

„Á,“ usmála se zamyšleně, „ten dům, co jsi postavil.”

Proboha; vždyť není o moc lepší než Fibbensovic bouda, napadlo ji, a ticho tady můžeš krájet.

„Jo,” zabručel a seskočil z vozu, „žádnej ráj to tady není, jak vidíš.”

28$

To viděla, ale také věděla, že musí něco říct.

„Jednou jsem viděla dům, u kterýho rostl keř bílejch růží,“ řekla klidným, zasněným hlasem osvícených, „a vždycky jsem si říkala, že kdybych měla dům, zasadila bych tam bílou růži. Prej to byla tabáková růže, říkala ta paní.“

„No,” řekl jí se smíchem, „dům už máš.”

„Mám,” řekla a slezla na zem.

Příliš jí to nepomohlo, takže sáhla po jeho ruce. Pochybovačně pohlédla na psa, který jí očichával lem sukně. Žebra se mu chvěla.

„Jak se jmenuje?” zeptala se.

Řekl, že nijak.

„Ale nějak by se jmenovat měl,“ řekla.

Sotva jí kosti ožily odhodláním, začala skládat věci z vozu a rozmisťovat společný majetek v domě, jako by to bylo naprosto samozřejmé. Opatrně postupovala z místa na místo.Tvářila se, že nestrká nos do ničeho, co už tam bylo. Ba většinou se v manželově domě dívala tak bedlivě před sebe, že leccos vůbec neviděla.

Ale věděla, že to tam je. A že si to prohlédne později.

„Tady je voda,” řekl, když přinesl vědro a postavil je za dveře.

Těkala domem, který začínal být její. Slyšela znít manželovu sekyru. Prostrčila ramena oknem, za kterým si umínila zasadit bílou růži. Svah se tam dosud hemžil zubatými pařezy po skácených stromech.

„Kde je mouka?” zavolala. „A nevidím nikde sůl.”

„Už jdu,” řekl. Sbíral naštípané dříví.

Byla to večerní hodina, kdy je obloha mrtvolně bílá jako rozházené třísky. Mýtina se otevřela dokořán. Ze všech stran odkryla lidskou dvojici a její důležité úkony. O jejich důležitosti nemohlo být pochyb, protože z jednoho se stali dva. Jeden zbohatl. Jejich stezky se křížily a rozcházely a setkávaly a proplétaly. Jejich hlasy spolu rozmlouvaly přes propasti. Tajemství mlčení bylo rozřešeno tajemstvím jejich cíle.

„Bude se mi tady líbit,” usmála se přes drobty na stole, když dojedli placku, kterou udělala, a něco žluklých zbytků nasoleného hovězího.

Podíval se na ni. Při jeho hlubokém přesvědčení ho nikdy nenapadlo, že by se jí tu mohlo nelíbit. Nikdy by ho nenapadlo, že co být musí, mohlo by nebýt. Za oknem prostého domu už zapouštěla kořeny růže, kterou spolu zasadí, její rozvité květy padaly na podlahu a zavoněly v jizbě rozdrceným tabákem.

Už jako chlapec míval tvář pevně přesvědčeného člověka.

29$

Kamennou, říkali někteří. Nebyl veskrze uzavřený, ale otvíral se nesnadno. Měl v sobě ložiska moudrosti a poezie, ale tak hluboko, že většina jich nebude nikdy vydolována. Škubal sebou ve spánku a sen mu trýznil tvář, ale co viděl, nikdy nevypoví.

A tak místo aby jí říkal hladká slova, která by stejně nebyla jeho, vzal ji nad zbytky žalostné večeře za ruku. Kosti, které teď měl v dlani, byly jeho, a mohl tak lépe vyjádřit báseň, kterou v sobě měl uzamčenu a která by se jinak nikdy nedostala ven. Jeho ruka znala kámen a železo a rozeznala nejmenší záchvěv dřeva. Ale když se učila řeči těla, maličko se třásla.

Celá noc se proměnila v báseň měsíčního svitu. Luna, zatím tak neúplná, že vypadala sama trochu neuměle, jako křivě vystřižená z papíru, dala neumělému domu podobu čehosi věčného. Pod papírovou lunou byl jeho tvar nedobytný, a luna sama neochvějná.

Takže když hubená dívka svlékla šaty a srovnala střevíce a smotala do klubka nepoužité rukavičky, vzala si příklad z odvážné luny. Nábytek, v měsíčním světle obrovský, byl opotřebován lidmi a zvyklý na jejich způsoby. Proto měla strach jen chviličku a snadno jej zahnala.

V měsíčním svitu je tělo udatné.

Muž si vzal tělo ženy a naučil je nebojácnosti. Ženina ústa na jeho víčkách mluvila k muži ze svých konejšivých hlubin. Muž vtiskl do těla ženy svou moc a sobeckost, někdy děsivou. Žena pohltila mužovu bezbrannost. Cítila v jeho stehnech třas pochyb, právě tak jako zakoušela jeho lásku a sílu. A nemohla ze sebe vytlačit všechnu tu lásku, kterou byla konečně schopna dávat, vrchovatou, úplnou, jako spánek nebo smrt.

Později, když se ochladilo a papírová luna jaksi otrhaně zašla za stromy, vlezla žena pod přikrývku, k tělu spícího muže, který byl jejím manželem. Zaklesla ruku do železného mřížoví pelesti nad svou hlavou a usnula.

30$

KAPITOLA ČTVRTÁ

Na mýtině, kde se usadili Parkerovi, šel život dál. Paseka stále více vytlačovala stromy a pařezy mizely v popelu a dýmu, nebo vyhnily jako staré zuby. Pár silných, sukovitých kmenů, s nimiž se zřejmě nedalo nic dělat, však zůstalo, a na těch někdy sedala na slunci žena, loupala mísu hrachu nebo si sušila zplihlé vlasy.

Ryšavý pes si někdy sedl a hleděl na ženu, ale ne tak zblízka jako na muže. Když na něj zavolala, oči mu vyhasly a neviděly. Byl to mužův pes. Takže mu slíbené jméno nedala. Byl to pořád Tvůj pes. Přezíravě chodil kolem pařezů a trsů trávy, přezíravě zvedal nohu. Po čase zničil malou fuchsii, kterou zasadila ve stínu domu, a ze vzteku po něm hodila dřevnatou mrkví. Ale nezasáhla ho. Přehlížel ji dál, i ve chvílích svého veselí, když mu z huby trčel jazyk naběhlý smíchem. Ten smích však nepatřil ženě. Neviděl ji. Lízal si přirození nebo povzneseně koukal do prázdna.

Nedaleko psa pracoval vždycky muž. Sekyrou, kosou nebo kladivem. Anebo klečel a strkal do země sázenice, které vypěstoval pod vlhkými pytli. Celé jitro bylo protkáno oušky mladého zeli. Těmi, které neokousali králíci. V jasných jitrech těch prvních let vnímala žena nejzřetelněji mladé zelí, pokud se nerozplynulo v hebkosti světla.

Mladé zelí, rozrostlé brzy do žilnatých listů, tálo s ranní jinovatkou. Ve vůni teplající země splývalo jeho modrorudé maso se stříbrem vody, se šperky světla. Ale nepřestávalo se vzpínat.

V pozdějším, tvrdém světle to byla vzpurná klubka svalů, potom rozložité, pokojné hlávky podobné pevným a pružným košům, a o polednách bývalo cítit žlaznatou vůni zelí.

Když po východu slunce vyšla žena a postavila se vedle muže, když zmizela jinovatka a v žilách se uklidnila popuzená krev, ukazoval jí, jak v mezerách mezi hlávkami okopává zem.

„Tak ne,“ říkal, „to bys zaházela plevel. Takhle.”

31$

Ne že by se musela dívat. Nebo poslouchat. Ne že by to nevěděl, ale měl ji vedle sebe. Země byla po jinovatce měkká a vyčerpaná. Po tom děsivém znecitlivění a drápání a škrábání nehtů bylo nesmírně milé být spolu. Příliš neposlouchat ani nemluvit. Cítil její teplo. Měla na hlavě široký starý slamák s roztřepenými výztuhami pod povolenou vazbou, a obličej se jí pod ním zmenšil a zbělel. Postava jí však zesílila. Přestala sebou při otáčení škubat a vypadat, že se v pase zlomí. Její tělo bylo sebejistější a vláčnější.

„Tak ne. Takhle,” říkal.

A učil ji ne okopávat, ale pohybovat se mezi řádky hlávek. Chodila úzkou stopou, aby nešlápla do hlíny, z níž navršil záhony, ale její pohyb mu prostoupil celé zorné pole. Když kypřil roztálou zem, nezvedal oči často, ale tvar jejího těla měl stále před nimi.

Takže i on se učil. Žena se do něj otiskla.

Někdy, když si nadrobila chleba, vzhlédla od talíře a mluvila, ale příliš plnými ústy a trhaným hlasem. Poslouchal, a o samotě pak na její hlas vzpomínal. Na jeho nápadnou lačnost. Protože taková byla: lačná chleba i objevené lásky.

Její kůže hltala potravu lásky a nevražila na úklady života, které ji od ní vzdalovaly dřív, než byla nasycena. Dívala se z okna do tmy, slyšela řinčení kovu a pleskání kůže, viděla znetvořenou siluetu vozu s kupou zelných hlávek na pozadí hvězd.

„Dala jsem ti do vaku vodu,“ zavolala.

To když muž škubal ztuhlými přeskami a prostydlá kůže se vzpírala jeho rukám. Když znovu a znovu obcházel koně a vůz, chystaje se na cestu se zelím.

„A pod chlebem máš kousek koláče,“ řekla.

Aby něco řekla.

Protože ráno ji zábla ramena, i v posteli, když odjel a koňská kopyta naposled zabubnovala na kamení a vůz se rozloučil skřípavou muzikou. Teplo jeho těla si do osiřelé postele vrátit nedokázala.

Když bylo třeba něco dojednat nebo koupit, byl někdy pryč ještě den a noc po trhu.

To se pak opuštěná žena měnila znovu v hubené děvče. A tolik ceněný manželský nábytek v pár třísek uprostřed pustého domu. Její hubený dětský život byl na mýtině v buši čímsi žalostně ubohým. Chodila z místa na místo, črtala mapy v rozsypaném cukru nebo ustupujícím podrostu, choulila se k zemi, hleděla do očí mravencům.

Někdy šeptala slova, kterými ji učili mluvit k bohu.

32$

Prosila smutného, bledého Krista, aby nějak naznačil, žeo ní ví. Na poškrábaný mahagonový stůl, který její muž koupil v dražbě, si položila bibli od pastorovy ženy. Uctivě v ní listovala. Nahlas nebo potichu četla její slova. A čekala na teplo, na dokonalost, na bezpečí víry. Ale aby toho dosáhla, musela by asi něco udělat, něco, co ji nikdo nenaučil, a z bezradnosti pak vstávala a posedle se dávala do pohybu, jako by si to tajemství mohla osvojit rituálem domácích prací nebo pouhým přecházením. Myslela si, že náhle najde ve svých dlaních milost jako holubičku ze sádry.

Boží milostí, o níž se kázalo pod barevnými okny, se jí však nedostalo. Když byla sama, byla sama. Nebo se v oblacích objevil blesk a připomněl jí její pomíjivost. Smutný Kristus byl vousatý stařec, který plival z plných tváří smrt. Božím milosrdenstvím bylo však zarachocení kol na konci trhového dne. A boží láskou dlouhý polibek na ústa. Byla plná boží lásky, aniž si to uvědomovala, a vzpomněla si na ni, až když zůstala bez ní. Byla slabá žena.

Žena Amy Fibbensová se velnula do svého muže Stana Parkera. A muž, muž ženu strávil. V tom se lišili.

Stana Parkera, navlečeného do tuhých šatů, které si oblékal do města, nikdy nenapadlo, že mu přibylo síly lidojedstvím. Polkl, a přestal své tělo vnímat, ačkoli dříve si je mezi druhými lidmi uvědomoval. Ani jazyk už nedržel za zuby. Byl sice pomalý, ale z pomalosti se stala ctnost a už jí zůstala.

Ve městě, kde si muži odbývali své obchody, nakupovali mouku a cukr, opíjeli se, vychloubali a zvraceli pod pavláčkami hospod, začal být Stan Parker známá osoba. Neprosazoval se, ale když byl požádán, vždycky řekl svůj názor nebo vyslechl cizí. Lidé si pamatovali jeho obličej. Když mu vraceli drobné, uctivě pohlíželi na jeho ruce s odřenými kotníky.

Někdy po,stával ve výčepu s chlapy, zakutanými do vlhkých houní pivních vzpomínek, a poslouchal jejich výlevy. Bývalo to nekonečné. Drsné a kníraté nebo hladké a pyskaté nebo vyjevené a prázdné tváře hospodských furiantů neznají míru. Jejich krávy měly nalitá vemena. Žádní vepři nedávali tolik šunky, slaniny a masa jako ti jejich. Bohatýrské svaly těchto chlapů, zakalené suchem, povodněmi a požáry, konaly zázraky. Lovili ryby a zabíjeli hady. Házeli býčky na hromadu. Ukusovali uši vzteklým koním. Snědli toho a vypili, prohráli a vyhráli nejvíc ze všech. Jejich propletené hlasy líčily ta hrdinství v temné a vířivé, vlhké a tlachavé atmosféře hospod. Byla to atmosféra vyprávěných příhod. Byla to atmosféra rozvětveného dýmu, který stoupal a blou-33$

I

dil a trhal se a stoupal dál a váhal a vytrácel se. Ačkoli začínal v ohni, zanikal nakonec v okázalých ornamentech.

Stan Parker někdy hlasy chlapů v hospodách poslouchal, ale necítil potřebu překládat svůj život do honosných slov. Stačilo mu život žít. Takže když za ním zavlály létací dveře, někteří nevěděli, jestli se jim jeho obličej líbí a není-li to nakonec nelida. Ale Stan Parker odcházel pod krajkovím pavláček, a pes, který na něj čekal, šel za ním.

Život v trhovém městě Bangalay nepřesvědčil Stana ani tak solidními důkazy, jako byla červená budova soudu a žlutá věznice. Jel rovnými ulicemi, na kterých se dohadovali muži, a kolem kamenných domů, kde pod pepřovníky seděly dívky, svěřovaly si svá tajemství a popíjely malinovou šťávu. Občas frkl nosem, jako by káral mouchy. Jeho vůz téměř vyzývavě skřípěl předměstím. Seděl zpříma, ochoten dát se raději srazit k zemi, než uvěřit v tohle město.

A usmíval se nad svým tajným životem a nad jeho nejvýznamnějším, nejtajnějším detailem, svou ženou.

Jednou se mu vetřela do soukromí jakási babka v pomačkaném čepci, která vběhla doprostřed cesty a zeptala se: „Prosím tě, synku, kdepak bydlí pan Delaney ? Buďto v Široký ulici, nebo ve Smithový, zapomněla jsem v který, mám děravou paměť. To je ten vysokej stavitel, co se přistěhoval z Glebe. Jeho dcera si vzala hocha od mý sestry.”

Mladý muž, který znal Delaneye přinejmenším od vidění, se zakabonil a řekl: „Já jsem tu cizej, matko.” Schoval tvář do stínu. Zaskočilo ho to. Zastyděl se za svou neomalenost.

„Aha,” řekla a pochybovačně našpulila štětinatá ústa. „Já myslela, že ho znáš. Je to krásnej člověk.”

Ale mladý muž zavrtěl hlavou. Za cosi se styděl. Pak si to vyčítal a strachoval se o babčin osud, ale ubránil si své tajemství: i v tom byla koneckonců jeho síla.

Po trhových dnech se mladý muž vracel domů v úlevném tichu, v pohodě stromů, ve vůni rozpáleného postroje. Duši mu zaplavovala dálka. Začínal se otvírat. Rozpomínal se na mnoho prostých, ale překvapivých věcí: na matku vyčesávající vlasy z kartáče, na vojáky na hradbách Elsinoru, na supění strakaté krávy za rozbřesku, na ústa, která přežvykovala modlitbu, ale nepozřela ji. Za takových jiter přepočítával všechny poklady své paměti.

Byl vychován v úctě k náboženství, ale boha dosud nepotřeboval. Vyztužen tvrdými šaty, odmítal možnosti nabízené modlitbou. Zatím byl silný. Miloval obrovský hladký strom, kterÝ

34$

nechal stát u svého domu. Miloval. Miloval svou ženu, která právě vycházela s vědrem zpoza jejich srubu, na hlavě široký klobouk s paprsky jako kolo a pod ním kostnatou tvář. Miloval, a silně, ale byla to dosud síla a láska spojená s věcmi hmatatelnými.

„Tak co,“ řekl, skrývaje svou lásku, „co se stalo? Byl tu někdo?“

„Nic,” řekla plaše zpod klobouku a nevěděla, má-li se nějak projevit. „Koho čekáš?” dodala. „Lokomotivu?”

Její hlas přetrhl chladivé ticho příliš prudce. Stála teď a skřípala držadlem dížky: toho zvuku se vzduch tolik nelekal. Také ona se styděla za svůj hlas.

Styděla se, že nedovede říct, co by říct měla. Celý den naslouchala kravskému zvonci, ptačímu smíchu, blízkosti svého tichého domu. Myšlenky jí brebentily nahlas, ale teď zalezly.

Buď jak buď, její mladý muž slézal hřmotně z vozu. Na zádech se mu shrnula napjatá látka.

„Je ti malý kabát,” řekla a dotkla se ho.

„Když je, ať je.”

Políbil ji na ústa a rázem bylo jasné, že toto byl jeho cíl a že všechno ostatní, slova, postroj, kličkování vozu mezi šedými pařezy, ba i jeho shrnutý kabát, patří k jakémusi složitému ptačímu obřadu.

Takže si z té vrcholné chvíle odnášela jeho dech v ústech. Šla hledat žlutou krávu, tak dlouho už čekající, její trpělivé břicho, její tlamu plnou modrého jazyka. Starou krávu, které ta mladá žena říkala v duchu Julie, z úcty a lásky k pastorově ženě.

V tomto světle byla její klidná kráva ještě klidnější. Obrátila k přicházející ženě oči a přivítala ji něžným vydechnutím. Amy svou měděnou krávu v oranžovém světle večera milovala. Svět se otevřel. Do dížky jí tryskal mír. Rukama, kterýma se před chvílí jakoby náhodou dotkla mužových zad, dělala teď další milostné úkony. Všechno, čeho se dotkla, začalo být srozumitelné. Opřela se hlavou o krávu a naslouchala zvukům míru.

Jednou v tomto podvečerním čase přišel neznámý člověk, na kterého pak dlouho vzpomínali, protože byl první. Přišel po stezce až k odumřelému stromu, u kterého dojila svou žlutou kravku. Jeho kroky splývaly s nepřetržitým zvukem mléka. Pak zvedla hlavu a podívala se. Stál tam muž s dlouhým nosem a rancem přes rameno.

Prý jde do Wullunye, což bylo o hodně dál, až u velké řeky. „Byla jste někdy ve Wullunyi ?” zeptal se.

„Ne,” řekla, „tak daleko jakživa ne.”

35$

O takové dálce ani neuvažovala. Patřila sem, kde seděla s vědrem mezi koleny; řeka tekla na hony od ní.

„Já byla jen v Yuruze a tady,“ řekla. „Jo, a párkrát v Bangalayi.”

„Já už byl skoro všude,“ řekl ten člověk.

Jeho ošoupaný kabát tím nezískal, ale jeho obličej zřejmě viděl spoustu věcí, a dlouhý nos je dodnes vychutnával.

„A divochy jste viděl ?“ zeptala se, vymačkávajíc mléko do tichého večera.

„Proboha,” zasmál se, „těch až moc. Když se jich vůbec ne-nadějete, začnou se před vámi natřásat.”

Takže to byl vzdělaný člověk.

„Já znala jednu paní,” řekla trpce, „a ta mi říkala, že divoši se potápějí na mořský dno a vynášejí všelijaký věci v zubech.”

Oči jí hladově zasvítily nad čímsi, co nemá, anebo proto, že po dně mořském nikdy nechodila a asi chodit nebude. Sedí u kravského boku, v rozbolavělých prstech ochablé struky.

„Zajímá vás literatura?” zeptal se a oči teď zasvítily jemu.

„Co?” zeptala se.

„Jestli jste mladá žena, která čte knihy.”

„Přečetla jsem čtyři,” řekla. „A když jsem byla v Yuruze, četla jsem noviny.”

„Podívejte,” řekl a zalovil rukou v pytli. „Knihy!”

A skutečně, měl ve svém vybouleném ranci hromadu blyštivých biblí.

„Jsou obrázkové,” řekl. „Dvacet sedm uměleckých rytin. Koukněte,” pokračoval, „Samson, jak bourá chrám, a tadyhle Job, jak si prohlíží vředy. Váš pán vám třeba koupí bibli jako dáreček. Pro mladou dámu, která ráda čte, je to prezent jedna radost.”

„My bibli máme,” řekla.

„Ale obrázkovou nemáte.”

„To ne,” řekla, „ale já musím loupat brambory a zašívat a chodit kolem krávy, a když není muž doma, štípat dříví, a když je po dešti moc plevele, okopávat. Kdypak bych se dívala na obrázky, třebas biblický?”

Muž s e poškrábal na nose. „Jste praktická žena,” řekl.

Odstrčila starou bedničku, na které sedala při dojení. „Jaká jsem, nevím. Já se toho moc nenaučila.”

„Tohle znáte?” zeptal se.

Vytáhl z kapsy baňatou lahvičku. Thompsonova pravá magnetická voda, hlásala nálepka, Zaručený prostředek proti bolestem, neškodný, ale spolehlivý. (Žádný podvod.)

36$

„To je taky dobrá investice.”

„Támhle je můj muž,” řekla.

A vykročila po louce s dížkou, o jejíž stěnu šplouchalo bílé mléko. Byla ráda, že může od toho člověka odejít, protože si uvědomila, jak málo toho o životě ví.

„Co je to za chlapa ?“ zeptal se její muž.

„Jde do Wuilunye s pytlem biblí a jakousi kouzelnou vodič-kou.”

„Do Wuilunye je daleko,” řekl mladý muž, zatímco cizinec sbíral své knihy a znovu je balil do pomačkaných papírů.

Na mýtině, která byla donedávna bušem, světlo kvapem sláblo. Jejich dům jim náhle připadal chatrný. Sami byli cizinci na vlastní půdě. Dokud se nerozsvítí lampa, nebude tu nic jejich.

„Měla bys ho na něco pozvat. Můžeš ?” zeptal se Stan Parker.

„Něco se snad najde,” řekla.

„Může přespat venku,” řekl její muž, „nebo na verandě, na pytlích.”

„Ale co mu dám, to teda nevím,” řekla.

Najednou byla plná zlobné důležitosti. Vzrušení v ní probouzelo zlost. Místnost s hořící lampou byla plná důležitých úkonů, do kterých se dala kvůli jejich prvnímu hostu.

A cizinec s biblemi si mnul ruce, protože za jeho pokorou a úlevou se začínala probouzet chtivost. Cítil maso, které mladá žena opékala nad ohništěm. Na drátěném roštu kuchtila tři řízky a ledvinu. Z řízků prskal tuk a ledvina se nadouvala a leskla kapičkami krve. Při čekání se mu dral do očí smutek, snad z velké trpělivosti nebo ze strachu, aby vzteklé řízky nakonec nevybuchlý.

„Jojo, jídlo nás živí,” vzdychl prodavač magnetické vody, který neměl od včerejška nic v ústech. „A taky pití,” řekl. „Někteří výživnou hodnotu alkoholu popírají, ale jednou se dočtete, a o tom já nepochybuji, vy jste přemýšliví lidé, jednou se dočtete, že taky alkohol je forma, ano, forma čisté výživy.”

Cizinec přimhouřil oči, jako by se díval skulinou. Podtrhlo to vytříbenost jeho argumentace. Byl plešatý, ale ne úplně. Na jeho modrém temeni bojovaly o život poslední pramínky vlasů. Bez klobouku vypadal jeho osmahlý obličej spíš nezkušeně než obnaženě.

„Já měla strejčka, kterej se tak vyživoval. Vlastně ještě mám,” řekla mladá žena a třískla do stolu tlustými bílými hrnky.

„Je to jen taková teorie,” řekl cizinec tiše.

Ale manžel potěšeně sáhl do rozviklané kredence pro láhev, kterou schovával pro nějakou slavnostní chvíli, a proč ne pro

37$

tuhle, vždyť hosta dosud neměli. Krom toho se ve světle lampy potvrdilo, že dům je opravdu jejich. Veškeré tísnivé pochybnosti, které přinesl soumrak, byly zaplašeny.

„Výživa nevýživa,” řekl mladý muž, „tady je krapet dobrýho rumu.“

„Ať se duše zahřeje,” řekl cizinec a šoupl to do sebe, jak bývá zvykem, než se přejde k závažným věcem. „To mi připomíná, co jsem zažil na Zlatém pobřeží, kde jsem měl důležité jednání s náčelníkem jednoho divošského kmene.”

„Tady máte čaj,“ řekla mladá žena, jako by si chtěla zacpat uši.

Ale její muž byl zvědavý. Zvedl užaslá ústa od tlustého masa, které začali jíst.

„Na Zlatým pobřeží, říkáte ?” zeptal se.

Jako by stálost nábytku byla chiméra. Jako by ožily další třpytivé vidiny, které v sobě cítil, ale dosud neobjevil, a vypluly téměř na povrch. Dřevěná židle ho pálila přes kalhoty. Jeho žena, foukající na vidličku s horkým masem, by nejraději vstala a políbila důlky, z nichž se vytratily manželovy oči.

Konečně si cizinec udělal v plných ústech místo pro slova a vysvětloval: „Byl jsem tenkrát pověřen, takříkajíc privátněi oficiálně, abych prozkoumal možnosti nákupu mahagonového dřeva od ašantských kmenů. A s těmi je náramně těžké pořízení. Mohlo to ošklivě dopadnout, nebýt toho, že jednoho náčelníka prudce rozbolela hlava. A já mu předepsal velké dávky rumu.”

„To jste ještě necestoval s vodou?” zeptala se mladá žena.

„S vodou?” řekl cizinec a přihnul si, jako by ho pobídli, ale tvářil se nevyzpytatelně.

„Jo,” řekla, „s tou, co máte v kapse.”

„Á!” řekl. „To je jiná branže. Úplně jiná.”

A vysával holou kost, až se mu leskla ústa; jenže zároveň mu zmlkla.

Po celou tu dobu se Stan Parker zmítal mezi vidinami zlata a ebenu a svou pokojnou tělesnou existencí. Ne že by zatoužil vzít klobouk z věšáku a říct, na shledanou, jedu se podívat do cizích zemí. Kvůli tomuhle se pod koleny nepotil. Měl touhu jemnější. Jako by mezi těsnými dřevěnými stěnami uviděl v jakémsi snu krásu světa a mohl ji vzít málem do dlaní. Najednou by dokázal vyslovit, co nikdy nevyřkl. Měl v sobě velká slova lásky a krásy, skrytá pod povrchem, jen je najít.

Ale znovu řekl jen: „Na Zlatým pobřeží ?” A sáhl po láhvi.

V žilách se mu slila všechna jeho bezmoc i síla.

„Když jsem byl kluk,” řekl, „čet jsem Dílo Williama Shake

38$

speara. Trochu jsem tomu rozuměl. To já všemu — jen trochu.“

„Literatura,” řekl cizinec, „je člověku nesmírnou útěchou —i když, toť se ví, pár konkurentů má.”

„Tumáš!” křikla mladá žena, když seškrábla z talířů ohlodané kosti a hodila je psovi přede dveře.

Smutek noci ji tížil právě tak jako vzdálené duše mužů, kteří jí přestali házet zbytky. Veškerá poezie v jejich rozmluvě patřila jen jim. Cizincův nos zářil jen pro svého pána, ať mluvil o Zálivu nebo Etiopii. Náladu, kterou měl její muž, už jednou či dvakrát zažila a s nevolí ji respektovala.

„Ano,” řekl cizinec. „Pakliže tu není útěcha nad útěchy, za-slouží alespoň čestné uznání. Dobrou četbou člověk hodně získá, zrovna jako když si jiný zapěje z plných plic žalmy nebo sundá z police láhev. Važte si mé upřímnosti,” dodal.

A dorazil rum.

„Vy jste ovšem jiná kapitola.”

Když to mladá žena slyšela, cítila se znovu středem pozornosti a opřela se na druhé straně stolu o manžela. Dlaní přejela po chlupech na jeho ruce. Byla vzata na milost.

„Jak to ?” zeptala se.

„Poněvač Všemohoucí vám eště neukázal, co umí. Vás eště nebijou po hlavě, nekopaj vás ze schodů a neplivaj vám do ksichtu. Jasný?”

Ten dědek se nejenom opil, ale možná i trochu pomátl, napadlo Stana Parkera. Ale ženino teplo na jeho paži ho nad takové věci povznášelo.

„Všici novomanželé jsou pohlaví rostlinnýho,” řekl cizinec. „Neznaj konkurenční boj. Jsou to dýně a melouny. Válej se spolu v posteli jako na záhoně.”

„Vy jste ten pravej na prodávání biblí,” řekla mladá žena.

„U všeho jsou lidi takový i makový,” zívl její host koutkem úst. „A když mluvíte o biblích, já byl tak zapálenej, že byste nevěřila. Já byl přímo oslněnej. Jojo. Jenomže to jednomu nevydrží.”

Vlasy mu visely z hlavy, pár smutných pramínků. Muž a žena se tiskli k sobě. Měl pravdu, byli nedotčeni. Jejich tváře byly zlatě hladké skrytou spokojeností.

„A teď se s vaším dovolením někam natáhnu,” řekl host a povolil si kalhoty. „Svalím se jako káča. Tamhleta věcička se mi líbí.”

Z dálky ji na polici ohmatal.

„To je struhadýlko na muškátovej oříšek,” řekla, „dostala jsem je k svatbě.”

„Jó svatby, svatby! Chceme se mermomocí pojistit!”

39$

Ale byl odveden ven, na pár pytlů. Usnul.

Nad nesmrtelné stromy vyšla bláznivá luna. Osvítila obdélník srubu pod sebou. Uvnitř zbyly z ohně jen uhlíky a jejich plamínky už lidské tělo nepovznášely, takže poezie, o kterou se člověk snažil, byla náhle hloupá. Když se svlékali a chystali ke spánku, převládl v nich zvyk. Byli k sobě obráceni zády, ale znali každý svůj další pohyb. Znali ruce, odpovídající na dotek dotekem. Poznali zasténání postele.

„Amy,“ řekl Stan Parker do skráně své ženy.

Ticho bylo spletité.

„Pššš,“ řekla, „venku je ten děda.“

Ale jeho tělo ji zaplavilo smířlivostí. Pluli spolu tmou. Jejich plavidlu se otevřely břehy něžnosti. Zpod stromů jim vyplul vstříc spánek.

Když pak nastalo ráno, celé hranaté a plné ptáků, a ryšavý pes zaštěkal na králíka v rose, Amy Parkerová, znovu mladá žena, se posadila s tváří pomačkanou spánkem a vzpomněla si na dědu před domem.

„Třeba čeká na snídani, Stane, a ta slanina je tak slaná. Měla jsem ji namočit. Kdybych nezapomněla.”

„Po tý opici nic nepozná. Sní všechno,” řekl její muž, kterému teď záleželo jen na teplé vůni spánku a na tvaru jejich těl, zakutaných ještě do přikrývek.

„Kdepak, Stane, pusť mě!” Zasmála se.

Na podlaze zapleskaly její pantofle, jak se soukala do šatů.

„No ne,” řekla a nepřestávala si protřepávat a uhlazovat vlasy, „no ne,” řekla jitru, „koho by napadlo, že už je pryč.”

A byl. Zbyly po něm jen nevinné pytle, na kterých spal, než ho jakási výčitka svědomí vyštvala na další cestu k velké řece, k níž putoval.

Když pak mladá žena zametala místo, kde spal, nemohla staříka vymést. Do jejího života vstoupilo tak málo lidí, že si pamatovala bradavice na jejich tvářích i barvu jejich očí. Nejraději by si své sny uchovala a vzala zrcadlu všechno, co odrazilo. Takže se od posedlého zametání a přemýšlení o včerejšku musela vrátit z verandy dovnitř a přesvědčit se, co jí vlastně patří. Toho, na čem si mohla zakládat, bylo pramálo; krom stříbrného struhadélka na muškát neměla nic, co by nebylo přísně praktické.

Vtom začala pod studenou kůží žhnout.

„Stane,” volala a běžela, až se jí sukně otíraly o slepice, „Stane,” běžela dál a drtila nohama kadeřavé trsy jablečníku, „představ si,” řekla udýchaně, „co ten dědek udělal! Ukrad nám to struhadýlko na muškát!”

40$

Její muž měl ruce od hlíny. Byla vlhká a černá a příjemná.

Hvízdl. „Vážně ?“ řekl. „Ten všivák!“

Dívala se na jeho holé hrdlo. Jitra teď bývala prozářena modravým zelím.

„Stejně nám k ničemu nebylo,“ řekl.

„To teda nebylo. “

Ale její slova se vracela k domu zlostně a loudavě. Jistě, struhadélko jim k ničemu nebylo, ale připomínalo to dopoledne, kdy drkotali z Yurugy po pláni kolem Veneblovic mrtvé krávy. A když létaly jiskry a ten chlap s biblemi vyprávěl své veselé nesmysly, vzpínající se večerem stále výš, byl to nakonec její jediný podíl na pokladu, její Zlaté pobřeží, jenže skutečné — její stříbrné struhadélko.

Stan Parker, který ještě nikdy nezkoušel přivlastnit si pravdu v definitivní podobě, podléhal této iluzi méně. Jeho Zlaté pobřeží se dál třpytilo ve slibném oparu, zatímco rval ze země plevel, porážel stromy a napínal drátěný plot kolem toho, co mu patřilo. Teď už měl téměř všechno ohrazeno. Ale co mu patřilo jinak, nemohl říct. Bude po celý život toužit za drátěným plotem? Z pohledů do dálky začínal mit vzdálené oči. V takových chvílích netrpělivě, ba vášnivě osekával neodklizené kmeny, a nakonec sekyru odhazoval, jakoby znechucen něčím, co dřevo neodhalí. Také naslouchal zvukům kolem sebe, temnému a nekonečnému šumění, z něhož hrozil vytrysknout nápěv, ten pravý nápěv, ale stále jen hrozil.

Mezitím trochu zestárnul. Tělo mu tuhlo do sošného tvaru svalnatých postav. A náhodnému divákovi nic nenaznačovalo, že vposled neztuhne i jeho duše v úhledném, do sebe uzavřeném tvaru, jaký je pro duše žádoucí.

41$

KAPITOLA PÁTÁ

V kraji se usadili další lidé. Čas od času projeli kolem s fůrami stolů a matrací na hřmotných volských vozech, anebo s černými, čerstvě natřenými dvoukolkami, ve kterých měli zapřažený psy. Někdy si někdo přišel nabrat do vaku vodu z Parkerovy nádrže. Ale pozdravit sa s těmi, kteří sem přišli před nimi, obvykle nespěchali, a Parkerovi odpovídali na jejich kosé pohledy zase jen pohledem, dlouhým a nehnutým.

Jedna mladá žena, které se udělalo divně, takže u nich poseděla na verandě a otírala si obličej namočeným kapesníkem, řekla, že je tu strašná samota.

Amy Parkerová na to neodpověděla. Samota bylo něco, co neznala; trhové dny nepočítala. Pak ti lidé odjeli a prázdnotu po jejich matných postavách okamžitě zaplnilo ticho. Jako by slyšela zvony ticha, vyzvánějící do papouščích barev jitra. Byla šťastná.

Měla teď růže, rostly u verandy a byly bílé jako růže, o kterých snila a mluvila; přivezl jí je z města. Byl to už rozvětvený, nesouměrný keř s velkými svitky líbezných papírových květů, lehce vonících po tabáku. Snad trochu chladných. Patřil k vlhce zelenému světlu na té straně domu, čněl tam z vysokého býlí zvaného kravská kopřivka. Časem mu větve zčernají a rozrostou se. Ale zatím měl růžový keř Amy Parkerové zelené, míznaté dřevo. Mramorové růže byly v měsíčním světle pevné. Bílé růže zářily v odpověď těžkému světlu luny, anebo třepetavě, papírově opadávaly do žlutozelených kravských kopřivek.

„Koukám, že jste na kytičky,“ řekla jakási žena, která tam skřípavě zastavila svou kolesku, ačkoli se jí dvakrát nechtělo.

„Mám tyhle růže,“ řekla tiše Amy Parkerová.

„Pamlsků se nikdo nenají,“ řekla žena na kolesce, „ale proti gustu žádnej dišputát.“

Amy Parkerová z ní měla nepříjemný pocit, právě tak nepří

42$

jemný jako kdysi z tety Fibbensová, i když tohle byla mladá ženská.

„Něco člověk mít musí,“ řekla.

„Chm,“ odfrkla mladice, a kdyby byla tažnou kobylou, mrskla bv ocasem. „My máme prasata, dvě březí sviňky a pěknýho kanečka, a ještě kuřata, a můj chce něco sázet, tak jsme na jaře zkusili bandory, i když je to u nás taková ledárna, že by ji pohledal.”

Jak si ta rozložitá mladice válela po jazyku kulatá slova a vrtěla hlavou s černým pletencem lesklých vlasů a ruměnými tvářemi, podobala se stále víc tažné kobyle.

„Takže se nedá říct, že když člověk nemá růže, nemá nic,” řekla.

„Já zůstanu u svejch růží,“ řekla Amy Parkerová neústupně.

„Jémine, snad se na mě nezlobíte?” zeptala se mladice. „Já vám jen řekla, co si myslím. Můj říká, že to je mý životní poslání, ale já říkám, dejchat přece ženská musí, tak co je na tom špatnýho, když při tom vydejchne pár slov.”

Slova začala Amy Parkerovou rozehřívat.

„A je tu strašně pusto,” vzdychla ta žena. „Já se sice narodila na bařinách, ale všude se tam člověk dovolal křesťanský pomoci.”

Amy Parkerová se opřela o vrátka. Její život nebyl nikdy pustina, ale při takových řečech se v ni možná měnil, i když jej právě zalidnila její baculatá přítelkyně z kolesky.

„My jsme dva,” řekla Amy Parkerová, aby jí pomohla.

„Jo,” řekla žena, „to lidi bejvaj.”

Ale seděla a tupě hleděla. Hleděla rovnou před sebe. Bodrý obličej jí znehybněl a těžký pletenec třpytivých vlasů se jí začal rozpadat.

„Víte,” řekla, jako by to slůvko vyškubla čemusi, co bylo silnější než ona, „já jedu s pár věcma do města. S tím mým dnes nic nebude, ani zejtra ne. Má takovou nemoc, řekla bych, jenže u něj to žádná nemoc nejni, je to panskej vrtoch. Řek by vám, že má svatý právo zpráskat se vobčas jako pán nebo cikán a vyhazovat prázdný flašky na dvůr, aby si o ně jeho žena jednoho krásnýho dne přerazila hnáty.”

Upravila si vlasy a rázně se chopila opratí.

„Já vám to říkám jen jako svý známý. Ale přes to všecko nejni zlej člověk.”

Začala pomlaskávat vyschlým jazykem, potřásat celým klubkem opratí a pošťuchovat zadnicí do kozlíku, což by lepšího koně než jejího rozhýbalo.

43$

„Váš kůň je nemocnej?“ zeptala se Amy Parkerová.

„To ten druhej,“ řekla její nová přítelkyně. „Ale tenhle ne. Jen se mu zašprajcoval v kosti.“

Ať to byla pravda nebo ne, byl vskutku samá kost, krom několika odřenin od popruhu, a na těch mu podobně jako na očích hodovaly mouchy.

„Když jde, je dobrej,“ supěla žena. „Ale stojí moc fest. Vijé! No tak! Seš tak hluchej, nebo tak bezcitnej ?“

Koleska začala sténat.

„Takže se teďka známe, jak se na sousedy patří. My žijem jenom o pár mil dál, u zatáčky tam leží taková hnědá zdechlá kobyla. Kdyby se vám někdy chtělo přijet na čaj nebo na kus řeči, tak byste mě strašně potěšila. Barák najdete lehko, je zatím nedostavěnej. Stačí se koukat po tom zdechlým koni, můj ho tam nechal jako značku.”

To už volala z rozjeté kolesky nadskakující na kamenech, a jak se vykláněla, leskla se potem z tolika slov. Bylo vidět mateřská znaménka nad její sváteční blůzou a pletený živůtek, na který jí toho dne ukáplo vejce. Měla hezounký úsměv, tahle sousedka. Její vymydlená pleť byla k posluchačstvu přívětivá.

„Jo!“ křikla. „Já vám zapomněla říct, jmenuju se O’Dowdová.“

A jen co jí Amy Parkerová řekla, jak se jmenuje ona — s hrdostí, kterou si mohla dovolit, když se přestala jmenovat Fibbensová —, sousedka zmizela. Znovu tam byly jen stromy.

Mladá žena odešla od vrátek a ještě v domě o své přítelkyni přemýšlela. Ano, určitě to přítelkyně byla, to věděla bezpečně, ačkoli nikdy žádnou neměla. Když toho dopoledne drhla stůl a vyklepávala rohožku a míchala vařečkou v hrnci, přebírala si v hlavě sousedčina slova. Nad některými věcmi v domě její nové oči užasly. Například nad lůžkem, na jehož prostých železných sloupcích zrcadlově zářily obrovské mosazné baňky. Tak chodila mladá žena po domě a smála se na psa, kterého nikdy neměla ráda, a pes na ni upřeně hleděl udivenýma, ale neodpouštějícíma očima a hýbal jen špičkou svého játrově červeného nosu.

„Stane,“ řekla manželovi, který nebyl daleko od psa, „máme sousedku, jela dnes kolem. Jmenuje se O’Dowdová a její muž pije.“

„Tak už jsou tady Irčani,“ řekl Stan Parker. Sundal si klobouk a nalil si do umývadla vodu, aby se před obědem umyl.

„No a ?“ řekla. „Je tu tak pusto.“

„Najednou.“

„Jsem ráda, že si mám s kým promluvit.“

„A se mnou?“

44$

„Ach,“ řekla, „s tebou!“ Vysypala na hromadu velké dýmající brambory.

Nemohl v ní tu hřejivou radost ubít.

„To je něco jiného,” řekla.

Přinesla mu oběd a sklonila pohled tak, že ho to popudilo.

„Hled si svýho,“ řekl a řádně si nacpal ústa bramborami.

„Ale podle toho, jak mluvila,” řekla, „se zdála být poctivá ženská.”

„To ten chlap s biblema taky,“ řekl její muž a přes horkou bramboru to znělo hněvivěji.

Seděl tam a lámal chléb takovým způsobem, že kosti v jeho zápěstích se zdály větší, ba obludné.

Neřekla už nic. Dovnitř přišla kropenatá slepice, její mazlíček: někdy ji nechávala zobat pod stolem. Do ticha se ozývalo ťukání slepičího zobáku o tvrdou podlahu. Dělalo důraznou tečku za vším, co bylo řečeno.

Ale své přátelství ani manžela nemohla pustit z hlavy. V ospalém poledni se obojí prolnulo. Zaplavil ji teplý stesk, kterému bylo příjemné podlehnout, nepříliš hluboký a sladký jako silný čaj. Zamžil jí oči a přenesl ji jinam.

Pak její muž odložil hrnek a vyšel ven. Neusmířili se. Poprvé za tu dobu, co se znali, zůstalo cosi nevyřešeného, a příjemný smutek jí vydržel po celé dusné odpoledne.

Co na tom? říkala si, když potom zlostně a rozechvěle protahovala jehlu ponožkou, kterou se rozhodla zašít; vždyť o nic nejde. Kvečeru jistě přijde bouřka. Nade rtem jí stál pot. Listy už rozhýbal vánek. Mraky se nadýmaly správným směrem.

V jakési předtuše se píchla do prstu, vysála si jej, smotala ponožky do nervózního klubka. Rozvlněné a vzedmuté mraky do sebe neustále strkaly a vrážely. Větřík, zpočátku jemný, zvlhl a protivně zhrubl. Kdečemu zvedal cípy. Žena v domě vstala a zavřela dveře, aby si uchovala zdání jistoty, byť pouhé zdání. Protože nad hlavou už jí praskaly černé mraky. A šedá vlna z rozpáraných mračen, vlečená větrem po obloze, uháněla rychleji než její krev a začala v ní probouzet děs.

Vítr zabušil na dřevěnou boudu, ve které zůstala jako v pasti.

Kde mám muže? rozhlédla se. Ústa se jí propadla strachem.

Muž, kterého si vzala, stavěl právě kůlnu. Údery jeho kladiva, zprvu okázalé a působivé, nebylo už slyšet; teď to bylo jen podřadné železo. Ale muž se smál. Jako by se mu v sílící bouři zalíbilo. Nastavil tvář uhánějícím mrakům. Jeho zuby se s jakýmsi napjatým, nejistým humorem smály na oblohu, z hrdla mu vystupoval ohryzek, ale nicotně. Náhle byl nicotný od hlavy

45$

se na tenkých hůlkách nohou.

Celá země byla v pohybu, stržena větrem a proudícími stromy, a muži hrozilo nebezpečí, že bude smeten.

Jako malý hoch lehal na tvrdé žíněné pohovce a vlna nadšení í a strachu ho unášela knihami Starého zákona. Teď, když byl ‘ sražen na kolena, když mohl být každou chvíli zasažen do hlavy, [ mu osvítil paměť zášleh blesku. Z mraků dul bůh a lidé byli i rozmetáváni jako listí. Přestalo být jasné, kdo kam patří. A kdy 1 to jasné je? V obklíčení odporně neživých skal a úporně zápasících stromů to nevěděl. V té chvíli se ho zmocnil téměř fyzický pocit neštěstí, nebyl to ještě strach, ale přesto zatoužil vzhlédnout a spatřit na tváři nebes účastný výraz.

Nebe však dulo stále černěji. Cítil nepřetržitý proud větru a začal se bát.

Vtom uviděl utíkat svou ženu, zápolící všemi údy s větrem a látkou svých šatů. Když viděl to zmučené tělo, které nepoznával, a vyprahlou cizí tvář, pocítil náhle, že toto není dívka, kterou si vzal v Yuruze za ženu a kterou miloval a s kterou se pohádal, ale přinutil se, aby jí klopýtal vstříc. A dotkl se jí.

Stáli v bouři a drželi se.

„Co budeme dělat ?“ křičela ústy ještě znetvořenými.

„Moc toho dělat nemůžeme,” křikl, „jen doufat, že se to přežene.”

Tiskli se k sobě. Hledali své vychrtlé tváře. A tím, jak se dotýkali, se vrátili do svých těl. Na chvíli byli znovu sebou. Nohama si vratce přidržovali zem.

„Stane, já se bojím,” řekla.

Měl by ji nějak povzbudit, ale protože se bál také, neřekl nic. Dotkl se jí však, a bylo jí hned líp.

A vítr dul.

Žlutá kráva, zkroucená před větrem, nakolik jí to dovoloval plný břich, pádila neznámo kam. K mužovým nohám klesl pes, z něhož zbyla žebra a vypoulená očka štěněte. Kolem létaly slepice či hrstky peří. Vítr serval kus plechu a mrštil jím jako křehce cinkajícím staniolem.

Aaach, křičela žena do mužovy šíje, kdysi silné.

Velké stromy se lámaly. Dva nebo tři padly. V šedém výbuchu. Jakoby střelného prachu. Stromy praskaly a tříštily se. Žlutá kráva s rozezmítanými rohy sotva uskočila před větvemi. Muž a žena k sobě byli vrženi tak snadno a prostě jako odhozené dříví. Leželi a dívali se na sebe, do svých očí, zatímco pes jim pomalu, drsně olizoval ruce, jako by obiev.il novou pochoutku.

46$

„Ještě jsme tady,” zasmál se bělostně muž.

Déšť mu zacpal ústa.

„Chudák naše kráva,” zakřičela.

„Vždyť je celá.”

„Já vím,” křikla.

Ve štkajícím dešti.

Studené, mokré poryvy je obalily tak, že si připadali jako nazí, pozakrytí jen přilnavým deštěm. Déšť se hnal roklí přes zubaté pařezy zbylé po stromech, ale pak začal padat svisle, jako by vítr ustal. Ted’ už jen pršelo.

„Nač tu sedíme?” zasmál se ve své nové, mladistvé nahotě.

Viděla, že hlava s vlasy přilepenými k lebce mu omládla.

„No právě,“ řekla. „Asi jsme se pomátli.”

Pohlédla na něj s novým úžasem a zároveň se chtěla omluvit za všechny své výstřední počiny a pocity. Jako by nemohla pochopit, čeho se vlastně bála, když tu teď sedí u vyvrácených stromů s tímto novým, mladým, nahým mužem. Jestli budu mít syna, napadlo ji, bude možná právě takový, se zářivými zuby, hlaďounkou kůží a čistou, krásnou lebkou. Nejraději by ho políbila, ale zničila by tak stav čistoty, ke kterému dospěli po všem, co zažili. A tak se rychle postavila a upravila si pozůstatky sukně, protože před sebou měli spoustu práce a žádnou záruku, že se jejich život změní, když o něm budou přemýšlet.

„Rovnou do starý kůlny,” říkal právě její muž, „ale novou to minulo, takže nám zůstala.”

„A kravičku jen o chlup,” řekla promočenými, bezmocnými slovy.

Pes zatřepal tím, co z něj zbylo, protože se proměnil ve vlastní kostru.

Muž a žena šli dál deštěm a stále se drželi, ne proto, že by potřebovali oporu, vždyť vítr ustal, ale protože si na to zvykli a navíc chtěli.

Kdyby nic, zbude nám tohle, řekl si Stan Parker, a znovu si vzpomněl na postavy plahočící se knihami jeho chlapectví, vzdor suchu a hladu a válce a obrovským pouštím lidské a boží nespravedlnosti, zatímco on ležel na žíněné pohovce. A teď je tady a marně se snaží vyznat v událostech, které se týkají jeho. Vyložit blesk, píšící do jejich životů, neumí.

„Zkus najít kousek suchýho dřeva, Stane,” řekla jeho žena, když stanula v jejich nedotčeném domě a ždímala si vodu z vlasů.

A po nějaké době se mu to podařilo, a ohniště se obstojně rozhořelo. A venku se brzy objevily žluté kousky pokojného

47$

mraku a v dálce zaplály s prorockou silou oranžové plameny večera, ze kterých se nedalo vyčíst o nic víc než ze zášlehu blesku.

Muž, který šel za svou večerní prací, se o to ani nepokoušel. Byl unaven. A krom toho pocítil pod oranžovým nebem klid. Události ho vyčerpaly. Nenaučil se rozvíjet své myšlenky, a pokud někam postoupil, pak jen k závěru, že je ve své lidské mysli uvězněn právě tak jako v tajemství přírody. Jen někdy mu dotek rukou, přerušení ticha, nenadálý tvar stromu nebo světlo první hvězdy naznačily možnost vysvobození.

Ale ne teď. A neprosil o to.

Na ochablých nohou vešel do domu a byl vděčný, když uslyšel, jak si jeho žena tře u ohně kůži.

48$

•••

KAPITOLA ŠESTÁ

Netrvalo dlouho a po úderu blesku nezůstala téměř stopa. Tři rozmačkaná kuřata dali psovi, prkna ze zbořené kůlny použili jinde a veškeré rozervané city odklidili. Mravenčí muž pomalu osekali rozčíslé stromy a odtahal je na úhledné hromady. Mravenčí žena ho pozorovala v přestávkách mezi svými pracemi. Viděla jak na nerovné zemi klopýtá, ale jde dál. Nemohlo být pochyb, že jednou dokončí, co si předsevzal; jenže stezka byla klikatá a bylo vidět, že jeho síly, které se kdysi zdály bez hranic, mají své meze.

Někdy za zvučných odpolední, když víra bývá nejslabší a opar nejhustší, když kohout švadroní v kopřivách a slepice vysedávají v prachu, přimhouřili muž a žena oči před sluncem a dívali se, jak pokračuje práce jiných mravenců. O něco dál u jejich stezky, pomalu rozježděné v cestu, se pod blahovičníky a pepřovníky usadila právě tak na dohled další rodina. Jmenovali se Quigleyovi. Byli to staří lidé, žlutý, štětinatý dědek, kterého položili na matraci a tam také zůstal, a babka, vyjeveně zírající na končiny, do kterých ji bůhvíproč na stará kolena odvezli. Bezradně seděla vedle svého muže a dlaně se jí otvíraly a zavíraly, jako by čekaly, že zvednou něco, co upustily jinde. Seděla však dále mezi kupkami svázaných matrací a slepic, vedle manžela, který vypadal jako svázaný do uzlíčku, a její dcera a synové chodili kolem ní a snažili se najít založené věci.

Dva Quigleyovi synové, mládenci s dlouhýma, šlachovitýma, žilnatýma rukama a ve špatně upevněných kalhotách, se chystali postavit rodičům dřevěný domek. Jenže tito důvtipní hoši, kteří dovedli udělat z drátu nebo plechu nebo pytloviny snad všechno na světě, se prý pak měli vrátit do Bangalaye, kde pracovali na stavbě silnice. Jak oba dlouháni kroužili kolem a třídili věci a improvizovali, matka je zahrnula do téhož nechápavého pohledu, kterým se dívala na vše, jako by je ani neporodila. Život už od ní odešel a nechal ji sedět mezi ranci.

49$

„Táta nevypadá dobře, Doll,“ řekla matka vysoké dceři, která rozvazovala chumel slepic.

Vysoká mladá žena přistoupila a nahnula se nad otcovo tělo.

„Hůř nevypadá,” řekla, odhánějíc dlouhou dlaní mouchy.

Tak jako bratři měla dlouhé nohy a ruce, ale tělo krátké. Tak jako bratři se zdála být vyřezána ze dřeva, ale zatímco mladí muži byli kostrbatí bozi, ona byla nedokončený totem, jehož smysl zůstal záhadou.

A tak jako se osudy hochů nedaly vtěsnat do rodinného kruhu, nedokončená Doll se narodila pro život uvnitř. Pokud tím obepínajícím kruhem nebyla sama. Spolu s bavlněnými šaty ji obestírala jakási přirozená důstojnost. Mnoho lidí jí říkalo slečno Quigleyová, i když chodila bosa, a její synovci a neteře, dosud nezrození, se na ni budou jezdit dívat ve vozech, kočárech a posléze fordkách jako na cosi úctyhodného. Bylo těžké odhadnout, kolik má let; v podstatě vypadala stále na jeden věk. Byla to suchá, naryzlá dívka z těch, které slunce brzy zpustoší, takže na nich nezbude nic, s čím by si stáří mohlo škodolibě zahrát. Brzy si vypěstovala pedantský, škrobený rukopis, kterému se naučila u jeptišek, a její rodina na to byla pyšná. Nosili jí psací potřeby a Doll pak seděla u lampy za stolem stlučeným z prken a křivila si krk nad žalostně kostnatým hrudníkem a dělala malé elegantní tahy nad papírem, jak si zkoušela slova nejdříve ve vzduchu, a její rodina pyšně a užasle přihlížela, čekajíc, až začne psát. Převyšovala je, i když ne úmyslně. Na dveře jim klepali lidé, kteří potřebovali napsat vzkaz nebo žádost a chtěli svá slova svěřit slečně Quigleyové. Jako by to byla spolehlivá schránka.

Poslední z Quigleyovy rodiny byl Bub, s dětskou tváří na jinošském těle. Ležel pod stromy a žvýkal proutek. Dlouhý, rozplizlý tvar jeho obličeje držel pohromadě snad jen dík prosvítající prostodušnosti. Byl zjevně dobrák. Modré, matné oči měl dokořán. Z nevýrazného nosu mu teklo, ne však odpudivě a ne příliš. Tu a tam se ho lekl někdo cizí, ale jinak nikdo, protože Bub Quigley byl neškodný jako kaluž vody. A právě tak netečný. Bylo ho třeba brát a přelévat z místa na místo a podřizovat své vůli. Nejčastěji to byla vůle jeho sestry Doll.

Quigleyovi se tedy usadili na místě, které si vyhlédli pod pepřovníky a eukalypty vedle terpentýnových stromů, a začali tam žít. Jejich příbytek se docela podobal domu, dík důvtipu obou hochů, kteří spoustu věcí ovládali pudově. Navíc měli štěstí, že přímo na místě našli pramen, a Bub Quigley u něj sedal na kameni mezi trsy trávy a pozoroval prýštící vodu, zatímco

50$

ostatní si hleděli svého a žili dál, jako by Buba nebylo. Sledoval je tak pozorně, jak sledoval pulce, a nikdy se nezlobil. Zlobil se jen, když jeho sestra Doll šla někam bez něho. To potom pobíhal na dlouhých tyčkách svých nohou a plakal a jeho slintavé zoufalství bylo v té krajině strašlivé.

Někdy Doll Quigleyová bratra vzala a zašla s ním k zadním dveřím Parkerova domu na kus řeči. Když řeč vázla, vychutná-valy obě ženy okolní ticho, a byla to příjemná změna. Amy Parkerová se s Doll a Bubem smířila, protože jí nic jiného nezbývalo. Byli to dobří lidé, a jestli někdy tajně zatoužila po složitých vztazích a neobyčejných příhodách, nevěděla vlastně proč.

„Já si dřív myslela, že budu mít krámek,” řekla Doll Quigleyová, sedící na prahu s hubenými koleny pod dlouhou bradou. „Že budu prodávat ubrousky a ručníky a dečky a tak, víte? Ozdůbky, které bych sama dělala, a mýdlo a tak. Bube, neplaš ty pipky. Protože jsem se naučila spoustu věcí v klášteře, ažurování a obtiskování a všechno. Taky plést košíky se některé učily, ale to nebylo pro mě.“

„Já bych si chtěl uplést košík,” řekl Bub Quigley, „co má červený a žlutý pruhy.”

„A proč z toho vašeho krámku sešlo, Doll?“ zeptala se Amy Parkerová nepřítomně, jak už se někdy lidí ptala, zvláště Quigleyových.

„Nevyšlo to,” řekla slečna Quigleyová bez bližšího vysvětlení, ale jako by je znala.

Amy Parkerová si nebyla vůbec jista, jak vycházejí věci jí. Až dosud o tom nepřemýšlela, ale co když je to důvod ke strachu ? Ucítila na kůži lehký závan děsu. Její život uvízl tady, v tomhle domě, jako bublina, která může každou chvíli prasknout.

„Co je vám, paní Parkerová?” zvedla se slečna Quigleyová s účastnou vlídností, k níž neměla nikdy daleko.

„Je nemocná?” zeptal se Bub.

„Trošku mi přišlo mdlo. To nic, Doll,“ řekla Amy Parkerová.

Seděla na hranaté židli v paprsku nepříliš horkého slunce. Poprvé pocítila tak ostře a osobně hranici mezi životem a smrtí.

„Už je to dobré,” řekla.

„Hele,” ukázal jí Bub Quigley kolíbku, kterou si upletl z motouzku. „Umíš si hrát?”

„Ne,” řekla Amy Parkerová. „Jsi opravdu šikovný, Bube. Ale já si hrát neumím.”

S náhlou nevraživostí se dívala na jeho nevinné ruce napínající spletitý a usmolený motouzek. Dívala se, jak mu to vychází.

„Třeba je to od žaludku,” řekla Doll Quigleyová.

51$

„Nic mi není,” řekla Amy Parkerová.

Ale její slova nedokázala Quigleyovy zahnat. A Bubovy ruce soukaly z motouzku nové vzorce.

„Vidíš ?“ řekl. „To je postel.”

Amy Parkerová utekla za roh a chtělo se jí zvracet.

„Tak to je od žaludku,” řekla Doll Quigleyová s drásavou něhou. „Když prý se namočí šťovíkový list a přiloží na čelo —”

„To se ztratí samo,” řekla Amy Parkerová a přemáhala roz-čilení.

Kdyby se tak ztratili i Quigleyovi.

A taky že ano. Za chvíli už se loudali přes dvůr, mezi loudavými slepicemi.

Když se večer vrátil Stan Parker z rokle, zeptal se: „Co se stalo, Amy?”

„Ale, ti Quigleyovi!” řekla.

Zaryla lokty do stolu, aby se jí netřásly ruce.

. „Jsou přece hodní,” řekl její muž. „Nikomu neškodí.”

Pomalu míchal hustou polévku, do níž si nadrobil velké kusy chleba. Fyzické vyčerpání a přítomnost jeho ženy v něm probudily pocit spokojenosti.

Ale Amy Parkerová zlostně lámala chléb. „Z toho jejich Buba se mi dělá zle.”

„Co ti na něm záleží ? Je neškodný,” řekl její muž.

„No ne!” řekla. „Takové řeči nesnáším.”

Ústa měla plná horkého, rozměklého chleba. V očích, které na ni hleděly z jeho neprostupného, slepého obličeje, se zalesklo vyplašené světlo lampy.

Co se to u nás děje ? žasl a nepoznával vlastní dům.

„Stane,” řekla, „já se dívala na toho dlouhýho, hloupýho kluka, a dostala jsem strach. Moc toho nevím. Nerozumím tomu, proč někdy věci vyjdou a někdy ne. Třeba matce Quigleyové! Budu mít dítě, Stane. Už to vím jistě. Ukazoval mi, jakou udělal kolíbku z provázku, a já najednou cítila, jak se ztrácím, jako by mě na tomhle světě nic nedrželo. Já se bála.”

Pak se bát přestala. Světlo lampy změklo. Slova jí ulevila. A jeho vidoucí tvář. Jsou chvíle, kdy oči vplynou do očí. A duše se na dálku obejme s duší.

„Bojíš se zbytečně,” řekl, ale už to nebylo třeba. „Dokážeš to jako každá jiná.”

Připomínat matku Quigleyovou, která počala Buba, jí teď připadalo hloupé.

„Ano,” řekla pokojně.

Jako by mluvil jejími ústy.

52$

„Budeme muset přistavět další místnost,” řekl. „Nebo možná dům. V týhle boudě bude třem lidem těsno.”

A jejich chlapec — protože to určitě bude chlapec — stál na podlaze uprostřed nového domu a držel v rukou věci, které jim chtěl ukázat, kropenaté stračí vajíčko, střípek skla s bublinkou uvnitř, anebo hůlku, která představovala koně. Jistý zrak Stana Parkera obdařil i jejich nábytek pevnými, jistými obrysy, kterých si dosud nevšimla, takže se zastyděla za svou malou věrnost.

„Bude to hezký, mít v domě děti,” řekla tiše, když přinesla talíř s rybízovým pudinkem, který kvůli Quigleyovým příliš slavně nedopadl.

„Naštípou dřevo, viď? A umejou nádobí.”

Poprvé od chvíle, co uslyšel tu novinu, Se zasmál, a jestliže mu ústa trochu ztuhla, Amy si toho v zamyšlení nevšimla, nebo to nedala znát. Ano, jeho představivost znejistěla, ale to proto, že v sobě měl spoustu věcí, které nedovedl rozplést, a před sebou nový život, to zamotané klubko tajemství v ženině lůně. Když na to pomyslel, naskakovala mu husí kůže. Muž, který seděl v křehké schránce světla a v skrytu duše zářil a pohasínal, byl možná větší, ale také nezralejší než manžel, který seděl u stolu a radil a utěšoval svou tělesnou přítomností, zatímco žvýkal mazlavý pudink a dělal všechno co jindy.

Ale jeho žena se uklidnila.

Chodila na procházky. Jednou zašla ke Quigleyovým, k téměř dokončenému domu, který stavěli jejich hoši, a Doll ji zavedla ke svahu za domem, který prý zorají a osázejí pomerančovníky, takže bude mít drůbež a pomeranče.

„Jsem ráda, že jsme tady,” řekla Doll Quigleyová. „Já se stěhovat nechtěla. Ale začínáme tady být doma. Je to zvláštní, jak člověk zapustí kořeny. Jak si oblíbí lidi.”

Stála na ohrazené louce, s rukama nemotorně složenýma na břiše, a podobala se stromu, kterému cosi odřelo kůru.

A Bub Quigley ukazoval Amy Parkerové, jaké chytil pulce, a vůbec jí to nebylo protivné.

V té roční době slétalo na kopce velké množství malých, barevných papoušků. Koketovali spolu a usazovali se, prkenně si vykračovali strništěm a ničili ticho ostrým křikem. Byla to doba plná čilosti. Po mnoho večerů byl život prostý a vlídný. Rozkvetly akácie. Jejich černé kmeny teď působily méně bezútěšně, protože slzami unikající pryskyřice prosvítalo slunce. Když Amy Parkerová procházela pod pěnou akácií, odlamovala kousky průsvitné pryskyřice a dávala si je do úst, protože vypadaly hezky

53$

a slibně, jenže pryskyřice nebyla valná: ani sladká, ani pořádně trpká, prostě bez chuti.

Ale i tak to byl čas čilosti a živosti, která se zmocňovala téměř všeho, jak Amy viděla, když večer chodila s vědrem k čekající krávě. Brzy začali stavět nový dům a pracovali ve dne v noci, aby měli hotovu alespoň jednu místnost, než nadejde její čas. Z hloubi večera slyšela kladivo a hlasy svého muže a Quigleyových hochů, kteří mu pomáhali. Celá krajina jako by byla vystavěna kolem této ženy, náhle ztichlé a důležité.

Jak tiché to bývaly večery, když dodýchal vítr a ticho bylo tiššío zvuk mléka. Akácie, celý den rozbouřené, kajícně strnuly. Jejich obláčky skomírajícího světla zlatily houstnoucí tmu. Strom, u kterého dojila a jehož mrtvé dřevo vyleštila kravská šíje, byl bílý jako kost.

Jejich kráva Julie, levně koupená, protože měla na jednom struku zánět, se znovu čekala. Napjaté boky se jí chvěly nenarozeným teletem. Žvýkala a vzdychala. Brzy ji přestanou dojit. Ale bude dál žvýkat a vzdychat a hledět a stát vedle známého stromu a čekat, kdy ji vezmou na vědomí a přizvou k obřadu.

Byla to stařičká kráva.

„Měla by se prodat,” řekl Stan Parker, „dokud nám za ni něco dají.“

„Ne,” řekla Amy. „Je to moje kráva. Je to dobrá kráva.”

Stan Parker se nehádal, protože se mu nechtělo. V té chvíli to nebylo důležité.

Takže jeho žena měla krávu stále raději, zvláště teď, když čekala dítě. Zabořila čelo do jejího měkkého boku: cítila nepřetržité vlnění a jemný kravský pach. Za těch večerů všechen vzduch zvláčněl kravským dechem, jakoby ulízán modrým jazykem. Stará kravka stála a moudře čekala. Uši sklopila dozadu, snad radostí. Hnědé oči hleděly jakoby dovnitř. Žulově zbarvenou tlamu skrápěl pokojný pot.

Tento klidný vztah mezi Amy Parkerovou a žlutou krávou byl ještě tišší než soumrak. Jejich měkká, kulatící se těla byla v naprostém souladu. Budu mít holčičku, říkala si Amy Parkerová a usmívala se nad pokorným kravským břichem svému bohatství. Děvčátko sedělo na hladké kládě. Bylo růžové a bílé jako malovaný porcelán a jeho vlasy, uprostřed rozdělené a každého rána uhlazené vlhkým kartáčem, vybíhaly po stranách do zvonivých prstýnků, žlutých jako vadnoucí akácie. Ano, říkala si Amy Parkerová, chtěla bych děvčátko. Pak si vzpomněla, že její muž má jiné přání, a sklopila oči k mléku.

Když po čase musela s dojením přestat, aby si stará kráva před

54$

otelením odpočinula, nevěděla kudy kam. Chodila za mrazivých večerů od starého srubu ke kostře nového domu a po okrajích pastvin, na sobě starý pletený kabátek se zašitým loktem, mnula si ruce, náhle suché a papírové zahálkou a plné křehkých kostí. Těhotný život před ní trčel stále tíživěji. Po ostré modři kabátku ji drápaly trny rozrostlého růžového keře. Na jednom stonku se neduživě bělalo časné poupě.

„Jsi bledá,“ řekl, když jí vlídně vyšel vstříc po stezce a jeho těžké boty se prudce zastavily před špičatými ženskými střevíci.

Vzal ji za studené ruce. Vanula z něj uklidňující vůně pilin a dlaní, které pracovaly s dřevem.

„Kdepak,” zasmála se mu do očí, „je mi pořád stejně. I když jinak, to se ví. Ale jsem v pořádku. Jen je mi divné, že už nechodím za kravičkou. Stojí tam, Stane, a čeká na mě.“

Hleděla mu do očí. Čekala, že jí nějak pomůže, a zároveň věděla, že to není v jeho moci.

Měl pocit, že někdy se mu vzdalují i její ruce. Ani tajemství vlastnictví není tajemství, které by se dalo sdílet. Stáli na stezce, těsně před odhalením pozakrytých břehů, ale dítě si přivlastnit nemohli. Už teď byl nešťastný z věcí, které tomu malému cizinci nedokáže povědět.

„O starou kravku se není proč bát,“ řekl s vlídným obličejem.

Vyhnula se mu a vykročila po stezce. Cítila, že je uvnitř příliš slabá a vyschlá, aby přijala jeho dobrotivost. Aspoň v této chvíli.

Mám dobrého muže, říkávala si a netušila ještě, že si ho nezaslouží, ale bylo to tak a teprve čas měl ukázat proč.

„Máš pravdu, není se proč bát,“ řekla. „Až na to, že je stará.“

Zvolna, opatrně šla dál, a ostrá modř jejího vlněného kabátku se propalovala barvami večerní zahrady i barvou mechu, téměř zlověstnou, a její sukně zvířila nesnesitelnou vůni rozmarýnu a tymiánu, která zůstala ve vzduchu i potom, když odešla.

Někdy seděla Amy Parkerová na kraji postele a všechna láska a radost z očekávaného dítěte se jí měnila v nevysvětlitelný pocit smutku a prohry.

Kdyby to aspoň dlouho netrvalo, říkala si, nevyznám se skoro v ničem, nerozumím pocitům svého těla, nechápu smysl tolika věcí; neumím doopravdy věřit v boha. A děsila se, když pomyslela na muže, se kterým žiie pod jednou střechou a jehož síla nemůže vyvážit její nevědomost a slabost a jehož touha je zhoubná. Tak sedala a naslouchala pavoučímu pohybu listů vrážejících do dřevěné stěny.

55$

„Amy,“ řekl konečně Stan Parker, „tvoje kravka má pěknou jalovičku.“

Jako by aspoň tohle bylo něco, o čem může říct malému dítěti.

„Ach,“ řekla horečně, „a jakou má barvu ?“

To kvůli tomuhle se tak bála. Konečně bude klidná. Hned se zvedla a chtěla pospíchat za krávou.

„Je to stračka,“ řekl. „A silná, jak se patří.”

V kapradí opravdu leželo schoulené strakaté telátko a nad ním stála matka s nataženým čenichem, jakoby překvapena i tentokrát, přestože to muselo být její sedmé. Žena začala vydávat láskyplné zvuky. Chtěla si na ten poklad sáhnout. Telátko se postavilo, samá noha a pupeční šňůra. Stálo v ohnutém kapradí lesklé, vratké a ulízané.

„Mú, múú, múú!“ zvolala žena. „Takové milounké je, Stane! Ty můj miláčku malý!“

Kráva frkla a škubla hlavou, ale ne zlostně: jako by byla ochotna přihlížet a nechat se zastoupit. Boky měla vpadlé. Dosud byla od krve.

„Chuděra Julinka,” řekla Amy Parkerová. „Budeme jí říkat Zlatka. Ano, Stane? Zlatka! Julinčino telátko!”

A zasmála se do barevného jitra. Měla to za sebou. Byla znovu děvčetem, které stojí na pláni u Yurugy a vztahuje hubené ruce k zázračnému životu.

Celé dopoledne odbíhala, aby se podívala, aby si sáhla, aby byla s novorozeným teletem. A neustále si broukala a vymýšlela nové něžnosti, kterými by projevila svou úlevu, a nakonec byla úlevou tak zaplavena, že přestala vnímat okolní stromy, bai krávu s nemotorným telátkem, jejichž zásluhou se jí ulevilo. Proměnila se v jasný vzduch. Stala se modrým jitrem, ve kterém se to všechno událo.

Později toho dne, když obrysy věcí ztvrdly a znovu ji dohonil vlastní život, přišel najednou ten člověk, její muž, pro horkou vodu z kotlíku.

„Co je?” zeptala se.

Řekl, že něco s krávou.

„Ale vždyť jí nic nebylo,” řekla téměř zlostně, aby uchránila svůj klid.

„Nebylo,” zabručel, když nabíral vodu do staré železné mísy. „Ale teď leží. Je nějaká špatná. Vypadá to na mléčnou horečku,”

řekl.

A kravka opravdu ležela, ale klidně, nenápadně. Pokojné plece jí čněly z kapradí jako socha.

„Jak jsi to poznal?” zeptala se žena.

56$

„Svítí jí oči,“ řekl. „A o nic nemá zájem. Nechce vstát. Podívej,” řekl a kopl krávu do zadku a zkroutil jí ocas, jako by se z ní mezitím stala věc. Ale nezvedla se.

„A tele ?“ zeptala se.

„Musíme dát do pořádku krávu. Je to bída,“ řekl. „Měli jsme ji prodat. Tak to dopadá, když si člověk nechá starou krávu.“

„Moje vina,“ řekla žena.

„To neříkám,” odpověděl. Ždímal vřelou vodu z hadru.

„Nevím, co říkáš jinýho,“ řekla, protože si připadala zbytečná a ničemná.

Dívala se, jak muž přitiskl napařený hadr k vemeni. Kráva se zavrtěla a s táhlým zasténáním horce vydechla.

Žena se dívala na muže. Neměla pocit, že se na ni zlobí. Pohroužil se do toho, co dělal. Odplynul od ní do svých rukou. Jako by jeho dlaně zapomněly, že se jí kdy dotýkaly. A tak tam stála, nepotřebná a osiřelá, a náhle v ní začal hlodat strach o dítě.

„Musíme to tele nakrmit, Stane,“ řekla. Nebo jen její hlas, ujímající se vlády. „Zajedu k O’Dowdům. Říkala mi, že mají krávy. Tak mají určitě mlíko.“

„Dobře,“ řekl, jako by to všechno bylo podružné, jako by celá jeho bytost odplývala z rukou do těla nemocné krávy.

Odvrátila oči od jeho rukou, na které teď neměla žádné právo, a upjala se na svůj nový cíl. Šla zapřáhnout koně.

Když ji řinčící koník vezl k O’Dowdům, sebelítost ji přešla.

V ústech měla trpko, ale studený vítr jí napjal lícní svaly. Věděla, kam jede. Stromy se před ní rozestupovaly, jako by cestu razila teprve ona. A za chviličku byla u kostí mrtvého koně, zrovna jak jí to říkala sousedka, a v podrostu uviděla matnou skvrnu, která mohla být domem.

Tak přijela Amy Parkerová k O’Dowdům.

„Ale to je přece paní Parkerová,” řekla sousedka, která stála na schůdku a obhlížela všechno a nic, jako by měla něco na práci a nechtěla si to připustit.

Jejich dům vypadal jako slepený z náhlých nápadů. Z původní místnosti vybíhaly důkazy o složitosti života v podobě dalších místností či výstupků z prken, plechu a kůry. Nic spolu neladilo, jen barva byla jednotná, zrzavě hnědá jako kůra, což docela dobře zapadalo do krajiny, pod stromy a mezi ně. Kolem si na škraloupech bláta ozobávaly slepice vlastní peří. Ryšavá prasnice, bičovaná do boků cecíky, zvědavě vyběhla zkontrolovat příchozí, zatímco její mláďata kvičela nad zelnými košťály. Z míst, kde bláto přecházelo v trávu, civěly krávy. Odněkud páchly kachny.

57$

„To je přece paní Parkerová,” řekla sousedka a sešla dolů, či přesněji, schůdek, na kterém stála, ji vyklopil do dvora.

„Ano,” řekla Amy Parkerová.

Vítr se vytratil, takže stála na dvoře znovu opuštěná a ne-šťastná.

„Jdu vás o něco poprosit,” řekla. „Potřebujeme pomoct, paní O’Dowdová.”

„A jak, dušinko?” zeptala se boubelatá žena, odhodlaná neskrblit silami.

Tentokrát nevypadala tak svátečně. Oblečení sice měla tu a tam sepnuto zavíracími špendlíky, ale prsa se jí kvůli tomu nevinila o nic méně srdečně a hlaďounkými tvářemi proudila krev.

„Ráno se nám otelila kráva,” řekla Amy Parkerová. „Máme jalovičku.”

„No to je štěstí! Telátka jsou milounký!”

„Ale teď leží s mlíčnou horečkou. Je stará,” řekla.

Sousedka účastně mlaskla.

„Hrom do starejch krav. Nic po nich není. Takhle to dycky končí.”

„Ale my musíme odchovat tu jalovičku, paní O’Dowdová.”

„To se ví, že jo.”

Teď už to byla i její úzkost.

„Hej!” křikla. „Kde seš? Přijela na návštěvu jedna paní. Tak se ukaž, proboha, ať lidi viděj, že tě mám. Já vám povím, ty muský sou hrozný lidi! Drůbež je o hladě, a on má kvartál. Ale jestli potřebujete mlíko, dušinko, tak v tom se topíme. Od těch dvou velkejch nadojíme habaděj, a jalůvka, mrška, se nám otelí co nevidět. Beze všeho, paní Parkerová! I kdyby říkal nevím co, poslední slovo mám já.”

„Co řveš? Copak nejdu? Hledám boty,” zavolal její manžel.

Á skutečně. Najednou tam byl.

„To je on,” řekla jeho žena.

Trhla hlavou k zadním dveřím. Černé vlasy jí padaly, ale dnes si je neupravovala.

O’Dowd byl hromotluk. Místo nosu měl dvě černé díry, do kterých bylo vidět. Byl celý chlupatý a smích měl černobílý.

„Trable s krávama? Mlíčná horečka,” řekl.

„To nám nemusíš rekapitulovat,” řekla jeho žena.

Takže byli všichni překvapeni, v neposlední řadě ona.

„Petrolej,” řekl její manžel. „Ten je na mlíčnou horečku nejlepší. A na všecko.”

Jeho dech to potvrzoval.

„Petrolej, to je jeho,“ řekla paní O’Dowdová. „Leje ho do ne—

58$

mocnejch zvířat horem dolem. Pokaždý, když mám větry, umírám hrůzou.”

„Petrolej je nejlepší,” řekl její manžel. „Vzít flašku piva, vylejt, a nalejt do ní petroleje takhle vysoko, až po můj prst, vidíte, ne víc, ne miň, řek bych do dvou třetin, vejš už je to nebezpečný, to poznal Paddy Connor, byl moc hrr a ta krásná jerseyská jalovička se mu potom kroutila po zemi, ale jak říkám, takhle vysoko, a nebudete litovat, stačí vrazit flašku potvoře do huby a polehoučku s ní lomcovat, až je to všecko v ní, to se ví, že se cuká, a běda, když ucukne, ale než se nadějete, horečka je v tahu jako ta boží neděle.”

„Jenže ona nechce petrolej,” zavrtěla se jeho žena. „Každej má jinou medicínu. Chce mlíko.”

„Když nechce petrolej,” řekl její manžel, „dal jsem jí radu, ta je zadarmo.”

„A mlíko jakbysmet. Pro malou jalovičku, sotva narozenou.”

„Jo, mlíko je zadarmo.”

„Tak nač tady půl hodiny držkuješ?”

„Něco člověk říct musí,” odpověděl její manžel.

Pod Amy Parkerovou se na tom zaneřáděném dvoře podlamovala kolena, ale z blátivých louží se krom kachních zobáků napá-jela také láska. I láhve, ležící, kam dopadly, vypadaly najednou případně, protože je tam O’Dowd vyhodil oknem z náramně dobrého důvodu: aby nezavazely uvnitř.

„Máte vědro?” zeptal se.

Vzal je a kráčel přes dvůr, hluboce potěšen svým šlechetným skutkem.

„Paní O’Dowdová —“ začala Amy Parkerová.

„Dneska vy, zejtra my,“ řekla její přítelkyně. „Tsss!” zasyčela a odtáhla svou umaštěnou ruku. „Já snad za chvíli zapomenu, jak se jmenuju. Vždyť naše koza měla ve čtvrtek večír malý, kozlík to byl, a my ho bacili po hlavě, chudáčka, ale beze všeho si ji, paní Parkerová, vemte i s tím jejím pytlem mlíka, ta vás potěší. Hej!” křikla. „Pani Parkerová si půjčí kozu! Říká se, dušinko, že nebejt koz — chválabohu za ně — kolik dětí by nevydrželo ani den. A to vaše krásný telátko -“

Milosrdné skutky dopadají někdy tak rázně jako údery. Amy Parkerová doufala, že je unese.

„Máte děti?” zeptala se paní O’Dowdová.

Po celou tu dobu obloha bledla. Teď byla úplně bílá.

„Ne,” řekla ta bílá mladá žena, jejíž nahota patřila jen jejímu muži. „Ne. Nemám děti.”

„No jo, třeba jen zatím,” řekla paní O’Dowdová.

59$

A zabroukala jakýsi nápěv, který ji uvízl v hlavě a podivně zadrnčel o zuby.

„Ani nám nebylo přáno,“ řekla. „A ne že bysme se nesnažili.”

Pak přišel její muž s kozou.

A tak si Amy Parkerová odvedla O’Dowdovic protestující kozu a začala živit novorozené tele. Zanedlouho jí ve vědru žmoulalo prsty. Jeho tápající dásně sály život a nemohly se ho nasytit. Takže když cítila, jak její telátko nabírá na síle a čipernosti, zapomínala málem na jejich nemocnou krávu, schoulenou už dva dny a dvě noci v kapradí a proměněnou teď v opravdovou sochu z trpělivého bronzu.

„Ale hůř jí není,” řekla, aby nějak vysvětlila svůj dosavadní nezájem. Měla ji upřímně ráda.

„A líp taky ne,” řekl Stan Parker.

Stále ještě krávu ošetřoval, a zem už tam byla celá udupaná, jak kolem ní chodil a posedával. Nastrkal jí do struků brčka, aby jí pomohl od mléka, a přinášel mísy vařící vody, protože s tím jednou začal, nebo aby se přesvědčil, jestli jeho vůle spolu s horkým hadrem dokáže zmrtvělou krávu vzkřísit. Jenže jeho vůle nebyla dost silná. A když se jednou o samotě zahleděl do krotkého, nehybného oka, začal kopat krávu do zadku.

„Vstaň!” křičel a ze všech sil do ní kopal. „Vstaň, proboha! Vstaň! Vstaň!”

Docházely mu síly.

Amy Parkerová, přicházející právě mezi stromy, svého muže nepoznávala. Tak hrubý, tak rozčilený měl hlas.

„Nech ji oddechnout,” řekla a přejela střevícem po hroudě hlíny, jako by si na ní všimla jakési zvláštní stránky života. „Já u ní chvíli budu. Máš tam čaj. Lehni si do postele, Stane, a pak něco pojíme.”

Odešel, jak mu řekla.

Nepamatovala, že by někdy měla takovou moc.

Ale v tom vlhkém dolíku vedle nemocné krávy jí z toho bylo jen teskno: že se její muž vzdává moci a autority v její prospěch. Protože nebyla silná, jak by teď být měla. Houstnoucí tma a sítě ostružiní tlačily její chatrnou duši do ještě větší nesvobody, a dítě v ní zaprotestovalo, jako by cítilo, že je čeká jakési zklamání ještě v žaláři jejích kostí.

„Chudinko Julinko,” řekla a položila jí dlaň na netečnou šíji.

Náhle cítila, že svým dotekem nemůže nic oživit. Všechny ty chvilky radosti a poznání, které zažila, jako by nikdy nebyly. Nezbylo jí už nic.

Pomalu od krávy odcházela. Šla mezi stromy po půdě, která

60$

jim patřila. Nad ní v lehce rozhoupaných větvích stromů svítila matná luna, bledá a vodnatá. Všude cítila uplývání, proud vánku a větve, mraku a luny. Bylo jí, jako by se na nejasný, vodnatý svět, kterým šla, měl spustit déšť. Na svět, kde stál jejich srub s rozsvíceným oknem plným bláhové naděje. Podívala se oknem té chýše, postavené člověkem, a uviděla svého muže, jak leží na posteli a spí. Na kamnech stály rendlíky. Přes okraj černého hrnce přetékala pěna z brambor. Dívala se na silné tělo slabého muže. Pod židlí ležely její pantofle převrácené na bok. S jakýmsi malátným, užaslým, bolestivým odstupem pochopila, že se dívá na svůj život.

jak snadné by mělo být zabušit na okno a zahnat ten sen. Říct: Podívej se na mě, Stane.

Ale jako by to nebylo možné.

Takže musela od toho jímavého domu zpátky do světa stromu a mraku: tam byl teď její svět, ať chtěla nebo ne. Nohy ji nesly kapradím. A co dítě, které budu mít, říkala si. Které si její tělo začalo tvořit bez ohledu na ni. I o jeho pohlaví rozhodl někdo jiný. Byla bezmocná. Sukně jí klouzala po drsné kůře stromů. Čeho se dotkla, to jí téměř vzápětí vyklouzlo z prstů, a musela se s tím postupně smiřovat.

Pak uviděla, že se to krávě stalo, zatímco byla pryč. Až do té chvíle doufala, že to aspoň nebude muset odhalit.

Kráva ležela na boku. Černě napjatá v měsíčním světle. Nohy vytrčené. Ztuhlá jako stůl. Žena do ní dloubla nohou. Jejich Julie umřela.

Takže teď byla sama s lunou.

Dala se do běhu, provázena svým zvířecím dechem. Dužnaté listy jí plivaly do mramorového obličeje anebo odkrývaly biče a zatínaly se do kůže. Musela se dostat zpátky, povědět, uniknout mrtvé krávě, utíkat, jak jí kotníky a větve dovolily. Zavilé stíny ji chytaly za vlasy. Mučivé stromy jí bránily běžet co nejrychleji k domu plnému světla, který viděla v duchu před sebou. Utíkala a utíkala. Ale čím více se vzdalovala od jejich mrtvé krávy, tím více se blížila všemu, co dosud neznala. Takže s ledovou kůží běžela mezi sítěmi, které se kolem ní stahovaly, běžela ze všech sil a nemyslela na nic než na to, jak utéci co nejkratší cestou svému strachu.

Tak se stalo, že Amy Parkerová, ještě dost daleko od jejich domu, upadla přes jakýsi stín, který byl ve dne hromadou kamení, a věci se jí na chvíli vymkly z ruky.

Nad ní stála luna.

Když přišla znovu k sobě, uviděla svět v nelítostném objetí

61$

měsíčního světla. Utíkala jsem pryč a utíkala jsem příliš rychle, zašeptala žena. Ozvaly se bolesti. Začala tiše plakat, ze žalu nad krávou, ze žalu nad bílým světlem, ze žalu nad svým měkkým, tajícím tělem, nad kterým ztratila vládu. Ne, nevládla už ničemu, jen bezmocně klopýtala mokrým kapradím.

Když přišla domů, její muž se právě protahoval. Probudil ho puch připálených brambor, pod nimiž téměř vyvřela voda, a vstal, aby je odstavil z plotny. Tvář měl ještě vybílenu spánkem. S jeho dobráckou povahou dosud nezápasil smysl pro odpovědnost, a kdyby se pokusila, mohla by k němu mít velmi blízko. Jenže teď ho nechtěla ani vidět.

„No ne,“ řekla, „tys připálil brambory ?“ A chystala se z toho udělat záležitost.

Ale muž se jí podíval na ramena a řekl: „Co se stalo, Amy ? Něco s krávou ?“

„Kráva je mrtvá,“ vykřikla roztřesenými rty, které si hryzala, kdykoli se bolesti vrátily.

Nemohla ho vedle sebe snést. Tělo jí kamsi unikalo a s ním veliká záplava něhy, kterou mohla rozdávat: kdyby jí to bylo dopřáno.

„No,“ řekl a hleděl do hliněné podlahy, „to je — to je zlý. Ale nesmíš si to tak brát, Amy. Máme jalovičku. A tohle byla stará kravka a za moc nestála, trápily ji struky a jedno k druhýmu.“

Seděl na pelesti křivé postele a zamyšleně to probíral, zatímco ona, starší než tyto pravdy, shlížela na jeho temeno, na malý závit odkrytý ve vlasech.

Potom k ní vzhlédl, a uvědomila si, jak dobře zná jeho tvář.

„Jinak nic?“ zeptal se váhavě strnulým hlasem.

Sedla si na opačný roh zválené postele, aby se jí nemohl dotknout.

„Stane můj, jdi a přivez paní O’Dowdovou,“ řekla. „Děťátko už asi mít nebudeme. Ale zajed pro paní O’Dowdovou. Ta snad bude vědět co a jak.“

Takže se to nesdělitelné neštěstí stalo i jeho neštěstím. Neuměl je sdělit, uměl jen zapnout studené přezky na koníkovi a vláčet svůj dlouhý stín bílou nocí.

62$

KAPITOLA SEDMÁ

V těch letech se Amy Parkerová pokoušela mít dítě několikrát, ale zřejmě jí to nebylo souzeno.

„U týhle cesty se nic nerodí,” říkala se smíchem.

Protože se nerozrůstali Quigleyovi ani O’Dowdovi. A Parkerovi si už zvykali na úhyby a úskoky bezdětné rodinky. Namlouvali si, že jejich pěkný dům, který postavil Stan s Quigleyovic hochy, není krabice, která by jejich život uzavírala. Byli samozřejmě ještě mladí, takže jejich omylnost zatím nevycházela najevo, leda v krátkých záblescích, které lze pustit z hlavy jako sen. Okolnosti je sice nutily přemýšlet, ale zatím to bylo myšlení zamotané a s jeho uzly si nevěděli příliš rady. Také se modlili, tu častěji, tu méně často, podle toho, jak kolísala jejich víra. A milovali se, někdy zaníceně, jindy s nechutí. Jako by po své blízkosti toužili méně než dříve, vychutnávali teď chvíle klidu, ba i bolest, kterou odnesl čas. Někdy se vzájemně utěšovali výmluvami.

„Vždyť můžeme žít i tak,” říkal Stan Parker. „Když má člověk děti, můžou mu to nadosmrti vyčítat.”

A tak žili.

Amy Parkerová byla většinou čilá a pracovitá; vytřásala na verandě prachovku anebo seděla na kládě a loupala hrách. Pokud se v ní zvedaly přívaly života, nebylo to poznat v jejím okolí, kde byla vážena a také oblíbena. Jen někdy hltala její tvář krajinu, anebo čekala, kdy jim uletí střecha, ale to jen někdy. Takže si v kraji nepřestávali Parkerových vážit. Nikdo nedovedl zapustit sloup do země tak jako Stan Parker, ani tak rychle porazit strom nebo okovat v nouzi koně jen s nástroji, které jsou po ruce, což ovšem odkoukal od táty. Jestli se mu někdy utvořila v hlavě báseň nebo představa boha, nikdo o tom nevěděl, protože o takových věcech člověk nemluví, nebo si je spíš neuvědomuje.

V půli cesty do Bangalaye byl postaven kostel, aby v něm lidé

63$

z okolí mohli světit neděli. A někteří tam chodili. Četly se tam modlitby a zpívaly klopýtavé písně. Nebyla to ani tak bohoslužba jako projev slušnosti, alespoň pro většinu lidí. Amy Parkerová tam chodila z úcty k jemnějším stránkám svého vychování. A ráda zpívala smutné kostelní písně. Pokud se tam odvážila něčeho víc, pak myšlenek na vzdálené manželovo rámě. Nač asi nedělně vystrojený Stan v kostele myslí? přemýšlela, odhánějíc z lící mouchy a stín podráždění. Dráždila ji jakási osobní zkušenost, kterou v sobě měl uzavřenu a která byla jemnější než její stesk probouzený smutnými písněmi. Její hlas se vzpínal trochu poživačně. Měla lahvičku voňavky, a než šla v neděli do kostela, zatřepala jí a pokropila si čelo: byla to vůně horkých koňských žíní a prachu. Když vlhkými rty zpívala, byla jako naleštěná a o její tělesnosti nemohlo být pochyby. Ale nikdo nemohl položit prst na to, co bylo ve Stanovi.

Nedokázal by to říct ani on. Byl zmatený, protože se po něm jeho žena dívala a slova bohoslužby byla příliš náročná. A vinou svého těla, za které se částečně styděl, musel klečet tak nemotorně, že v tom nemohl vidět pokoru. Ale byl pokornější. Když se nedovedl povznést k výšinám nadosobní modlitby, zkoumal sebe sama nebo dřevo kostelní lavice a v obojím nalézal tolik kazů, že byla pramalá naděje na nápravu. Někdy však na něj sestoupil mír ve zvuku ohryzávaných udidel, který sem dolétl od kostelního plotu, v nějakém náhle zasvitlém slově, v ptácích snášejících stébla na svá hnízda pod okapy, ve slovech přinášejících naději: jako by to všechno byla milost boží.

Někdy tou dobou zemřel jejich soused, táta Quigley. Jednoho mrazivého rána padl cestou na záchod do šťovíků a zůstal tam ležet, dokud ho nenašli. Byl nadobro mrtev. Zkušené ženy ho omyly, načež byl naložen na vůz a s velkým kodrcáním odvezen do hrobu na ohrazené louce plné vysoké trávy, což byl irský hřbitov v Bangalayi. Vdova po nebožtíkovi, přítomná už jen tělem, zastrčila do džbánu kytku měsíčků, kterou téhož dne uloupily kozy, takže staříkovi nebyla dopřána závěrečná jímavost zhnědlých květů.

Večer se truchlící rozjeli do svých domovů a všichni na tátu Quigleyho zapomněli, s výjimkou jeho ženy, která byla stará a dětinská, jeho dcery, která byla ošklivá a přívětivá, a Stana a Amy Parkerových, ve kterých někdy zahlodala nepříjemná myšlenka. Leželi si potmě v náručí a společně odolávali představě smrti. Dýchali jeden druhému do úst a jejich odvahy přibývalo. Jejich ruce nutily objímané tělo k dočasnému životu.

Krom těchto známek smrtelnosti měl jejich život pevné zákla

64$

dy. Měli teď houf krav a dvě jalovičky a mladého zavalitého býčka. Starali se o ně společně. Do jejich jiter svítila žlutá světla luceren. Před nimi poletoval obláček stříbrného dechu. Byli ztuhlí jako držadla věder, která vedle nich zvonila, když spěchali ojíněným dvorem k dojení.

Když přišly zlé časy, Stan Parker pracoval na stavbě trati v Bangalayi. Domů se vracel jen na neděli. Býval pak zamlklejší, vysušenější, tvrdší, ve vráskách na tváři měl usazen kovový prach. Ale něco si naspořili. A Amy dojila krávy. Jezdila s mlékem až za Bangalay, na sever, kde přibývalo osídlenců.

Jednou pracoval Stan po několik měsíců u pana Armstronga a dost si vydělal. Pan Armstrong byl zámožný řezník, kterýsi postavil dům na venkově. Nahospodařil si tolik, že bylo načase stát se aristokratem a zvěčnit svůj význam v cihlové stavbě. Tak vyrostlo jeho venkovské sídlo asi míli od Parkerovy usedlosti, mezi sady a bludištěm vavřínových plotů a ozdobného stromoví.

V některých oknech bylo barevné sklo. A stála tam socha ženy cudně zastírající dlaněmi svou nahotu.

Stan Parker pracoval nějakou dobu v řezníkově zahradě a vůbec kolem domu. Štípal dříví a škubal drůbež a pálil listí a plel oválné záhony růži a obdélníkové záhony dosen, které dodávaly zahradě květnatou neosobnost veřejného parku. Ale řezník si liboval. Dosáhl velebnosti. Nosil kožené kamaše a byl venkovský aristokrat. Žoviálně, familiérně rozmlouval se služebnictvem, převraceje v kapse peníze, což Stana Parkera nutilo klopit oči, kdežto jiní sloužící z takové důvěrnosti těžili a měnili se v dravce či drzouny. Řezník však cítil, že k věcem, které si člověk koupí za své peníze, patří i výsada být oškubáván a zraňován. Když poznal, že Stan Parker se tak nechová, znejistěl, dlouze si odkašlával a díval se jinam. Přesto si Parkera vážil, a kdyby měl odvahu být ještě štědřejší, než byl, platil by mu víc.

Když u něj Stan přestal být zaměstnán a vrátil se k práci na své farmě, pan Armstrong za ním s oblibou zajížděl a nakláněje se z podsaditého koně, udílel rady ohledně kosení prosa a sušení vojtěšky jak svému bývalému poddanému, tak starému Němci zvanému Fric, který tenkrát Parkerovým pomáhal. V takových chvílích býval pan Armstrong velmi spokojen. Hladce vyholená tvář a kožené kamaše mu jen zářily. S očima zastíněnýma vějířem z listí hleděl přes pole a z jeho postoje byla patrná blahosklonná sympatie k člověku, jenž se mu svými skromnými úspěchy nemůže nikdy vyrovnat. Zvláště blahosklonný a humorně ironický býval ke starému Němci, protože byl cizinec, a také proto, že jeho postavení u Parkerových nedokázal přesně odhadnout.

65$

Fric přišel jednou večer s batohem, a nechali ho přespat v kůlně, kterou udělali ze svého původního srubu. Byl tenkrát nemocný. V útrobách mu příšerně rachotilo. A tak v kůlně zůstal. Z otrub a melasy si míchal lék na svou žaludeční nemoc — v čem spočívala, nebylo nikdy jasné, ale čas od času jim o ní podal zprávu. Parkerovi mu dávali pár šilinků a kousek vařeného hovězího. Líbily se jim jeho jasné, německy modré oči a okamžitě byli pro to, aby u nich zůstal natrvalo.

„Tuhle židli si můžete vzít, Frici,“ řekla Amy Parkerová. „Trochu se viklá, ale vy si s ní poradíte.”

Fric dělal spoustu věcí. Pomáhal při dojení a vymýval vřelou vodou konve a střídal se v odvozu mléka. Často bývala jeho lucerna ráno na dvoře první. A večer si vynesl svou židli do dveří a sedal mezi rozkvetlými slunečnicemi, které sám zasadil. Když usušil jejich semena, žvýkal je a vyplivoval černé slupky špičatých jadérek.

Jako ti zatracení papoušci, říkávali lidé.

A smáli se tomu směšnému, byť prostému výjevu, který se odehrával před jejich očima a který by nejraději neviděli, protože všechno, co se vyskytovalo nebo dělo za hranicemi jejich zkušeností, nemělo právo na existenci.

Ale starý Němec říkal: „Olej z těch semínek je zdravá věc.“

Byl klidný. Jeho víru mu nemohl nikdo vzít. A tak se lidé odvraceli, kroutili hlavami a s odporem ohrnovali rty nad slupkami slunečnicových jader.

Zanedlouho po Fricově příchodu začaly deště. Ještě nikdy tak nepršelo. Začalo to celkem normálně, obvyklé nasupené mraky, obvyklé přestávky, kdy se věší prádlo a kdy krávy přestanou zalézat před nečasem a hltají studenou mladou trávu.

„Bude moc pršet,” řekl Fric.

„Jo, vypadá to tak,“ odpověděl Stan Parker lehkomyslně, protože ho to zatím nezneklidňovalo.

Vyšel ven do bláta. Ale starý Němec kroutil nad budoucími dešti hlavou. A krávy zíraly neprůhlednými bulvami do jeho průzračných očí.

Když po líbánkách přivátých přeháněk a blankytně prosvítající oblohy začal opravdový déšť, životy lidí i zvířat se vedle jeho strašlivé nepřetržitosti zdály pomíjivé a nicotné, třebaže v počátcích té potopy zůstával déšť stále deštěm: tělo jej přijímalo jako vodu a duch nad ním reptal jen jako nad něčím, co musí skončit.

Ale bylo to dost zlé. Dům už nebyl domem; scvrkl se ve špičatou střechu, na kterou padal déšť. Večer se lidé v domech ničím nezabývali, jen pokradmu posedávali a hubenými, žlutými

66$

obličeji se podezíravě pozorovali, naslouchajíce kovovému dešti. Padal neustále. Padal jim do spánku. Podemílal sny spících, probouzel jejich strach a zlobu a zmítal jimi v kalných vodách spánku.

„Slyšíš, Amy?“ řekl Stan Parker, když v noci procitl. „V kuchyni už to začalo na novém místě.”

Kromě vody ve džberu, který postavili pod první prosáklinu, bylo slyšet kapky dopadající na dřevo. Déšť jim lezl do domu, zatím jen po troškách, ale přece.

„Nějaké mísy ještě máme,“ zasmála se Amy Parkerová z ne-příliš bezpečné postele a přitiskla se k manželovu tělu, které by ji snad proti dešti zaštítilo, ale bez velké důvěry. „Dej tam tu starou otlučenou, Stane, co jsem ji chtěla vyhodit. Ještě že jsem to neudělala. Trochu vody zachytí. Jen ji tam dej.“

Pak uslyšela na podlaze jeho nohy, krok nebo dva, a uklidnila se, ne však nadlouho, protože za chvíli znovu slyšeli déšť.

Ten teď ovládl jejich životy natolik, že jim přestaly patřit. Kostry jejich těl, chráněné pytli, chodily po dvoře a vykonávaly nezbytné každodenní práce. Jejich ruce navykle klouzaly mezi kravskými struky, aby z nich vytlačily proud mléka, ale vedle neotřesné mohutnosti deště to byl ubohý bílý pramínek.

„U Wuilunye se rozlila řeka,” řekl Stan Parker, když se vrátil z města. Koníkovy slabé, jakoby olysalé nohy se zastavily ve vodě, v přezkách mu bobtnaly popruhy. „Odřízla lidi na Čínský pláni.”

„My jsme na kopci,” řekla jeho žena.

Čhtěla sedět na svém kopci v teple a bezpečí. Přiložila si k tváři žehličku. Měla žehlicí den. O vodách z Wuilunye by raději neslyšela.

„Amy,” řekl její muž, „my jsme na kopci. Ale co ti chudáci na Čínský pláni?”

„Já jim nepřeju nic zlýho,” řekla žena v teplé vůni prádla stoupající zpod její rázné žehličky. „Jen říkám, jak to je. Jsme na kopci. Zapomněla jsem, kolik říkal pan Armstrong metrů. Číslice si nikdy nepamatuju.”

A prudce napřela váhu žehličky a svého těla proti kouřícímu prostěradlu. Nebo proti dešti. Tak to dopadalo. Všechny úkony a události končily zčistajasna v dešti. A ten tiše padal dál. Nad jejich hlavami, kde se střecha sbíhala ve špičku, se vody rozestoupily. Rozestoupily se a proudily kolem, a jen díky kusu plechu mohli Parkerovi žít pod baldachýnem vody a vyčítat si své názory.

„Mám hlad, Amy,” řekl muž. „Máš něco k snědku ?“

Stál u okna a díval se do hustého deště.

67$

„To víš, že mám,“ řekla. „Pěknej kousek naloženýho vepřovýho. A jablečnej koláč. Ale počkej, až dožehlím. Pak ti to přinesu.”

V uklidňující vůni prostěradel a své teplé kuchyně si manžela znovu přivlastnila; ani své děti, kdyby žily, by neovládala pevněji. Takže byla spokojena.

Ale muž se díval z domu do deště. Unikl své ženě, aniž to poznala. Stál teď na malém pahrbku nad tím, co bývalo řekou ve Wullunyi. Nikdy tam nebyl, ale znal to tam. Znal tu stařenu v zástěře a dvě nebo tři mladší ženy a vytáhlého chlapce, břichaté ovce, krávy a žlutooké slepice, všechny stejně ztrápené, všechny shromážděné na posledním ostrůvku. Protože z jejich pahrbků nic víc nezbylo. A v širých žlutých vodách rozlité řeky pluly a mizely blýskavé rohy dobytka. Nedal se už rozeznat lidský nářek od bučení a mekotu zvířat; jen stařenin hlas se vzpurné dovolával boha, než se její dásně zakously do vody. Ale lidské ruce, stejně jako dobytčí rohy, se téměř nebránily. Odplouvaly a tonuly v žluté záplavě, která je zbavila vlády nad životem.

„Tak půjdeš jíst?” řekla Amy Parkerová, když přinesla plný talíř naloženého vepřového a postavila jej na kuchyňský stůl. „Čaj už chvíli stál, měli jsme ho s Fricem, ale ty máš rád silnej.”

„Ano,” řekl.

Posadil se k jídlu, které mu přinesla.

Otřela se o něj, aby do jeho nápadného chladu vtiskla své teplo, a muž k ní vzhlédl a usmál se očima. To právě chtěla.

Jde nám na nervy ten déšť, řekla si, skoro pořád se hádáme, a pro nic za nic.

Vyhlédla do deště a na chvíli se upokojila, protože si jej zjednodušila v pouhou příčinu jejich neshod.

Ale déšť nepřestával. Nebylo už místa, kam by člověk mohl schovat hlavu a říct si, tak, a mám vystaráno.

Stan Parker si hleděl své práce, ale déšť, který se mu řinul po zápěstích, se teď netýkal jen jeho. Tu mez to překročilo už před mnoha týdny. Takže když přišel starý Němec a řekl, že krávy nežerou, že trávu jen očichávají, ale kvůli naplavené hlíně se jí ani nedotknou, byl by neiraději, kdyby na to nemusel myslet nebo kdyby mu krávy vůbec nepatřily. Týdny deště z něho vyplavily smysl pro odpovědnost, a vzchopit se k činu by dokázal jen pro někoho jiného.

Pak se rozneslo, že ve Wullunyi potřebují dobrovolníky, kteří by dopravili zásoby na odříznutá místa, přepravili do bezpečí ženy a děti a pomohli těm, co přišli o všechno. A tak Stan Parker s O’Dowdem a dalšími muži z jejich kraje odjeli k řece tužit si

68$

svaly a vyprávět historky a možná i prolévat hrdla, ale v každém případě nějak uniknout proudům vody. Odjeli se zpěvem a smíchem na valníku, který patřil starému panu Peabodymu, a s lahví přinesenou O’Dowdem.

Stan Parker však mlčel, protože neměl co říct. Seděl a přitahoval si v dešti kabát k tělu a čekal, kdy poprvé zahlédne tu širou řeku.

Až se dočkal.

Och, řekli všichni na valníku a ztichli.

Tam, kde bývala nížina, před nimi ležela obrovská žlutá masa, bodaná a klovaná šedým deštěm. Svět se propadal do vody. Vnikala okny do domů a vířila pod kostelní věží. Na vršcích mrtvých stromů seděli ptáci jako korouhvičky.

Když valník dojel do ulic Wuilunye, kde starosta v nepromokavém plášti řídil záchranné práce a dámy v žabičkovaných pelerínách rozdávaly v živnostenské škole polévku a chléb, odvedli dobrovolníky k loďce s plochým dnem, vysvětlili jim tamní místopis a požádali je, ať plují k Červenému kopci, kde jsou patrně odříznuty dvě usedlosti.

Svět vody byl velmi tichý. Muži u vesel nemluvili, protože vystřízlivěli a protože na tuhle práci nebyly jejich svaly zvyklé. Do sykotu deště na hladině zněl jejich trhaný dech, srdce jim jednotvárně bušila, jedinou absolutní jistotou byly vidlice vesel.

„Doplujeme někam, Micku ?“ zeptal se Ossie Peabody.

„Slavný to nebude,” řekl O’Dowd, z jehož dechu se rozléval do vzduchu kov.

Les Docker pšoukl a všichni se rozesmáli.

Každému se ulevilo, když pluli přes někdejší pastviny kolem Illaregy a po napjatých žebrech je škrábaly blízké větve stromů. S jejich nemotornou lodičkou si pohrávaly protiproudy a žluté víry. Ale mlčky veslovali dál. Jen se začínali divit, že mají plout zatopeným krajem. Divili se tomu všichni krom Stana Parkera, který už v hloubi duše věděl, že člověka může potkat všechno a že jejich loďce nemusí udávat směr jen ruka wullunyjského starosty. A jak vesloval a zvykal si na podivnost a nevyhnutelnost jejich situace, aniž by ji dovedl vysvětlit — na tazatele by se jistě jen plaše usmál —, začal mu být polozatopený svět tak blízký jako vlastní myšlenky. Rozpomínal se na věci, které nikdy neřekl a zapomněl. Vzpomněl si na matčin obličej před pohřbem, když lebka odhalila, co oči vždycky tajily, jakýsi strach, že pevnost věci kolem ní není zaručena. Ale v rozplynulém vodním světě proudícím pod plovoucími stromy bylo jasné, že pevnost vůbec neexistuje. Muži u vesel veslovali. Naslouchal jejich lidskému

69$

dechu, ale zdálky. Bližší byl svist listí, které se mu vrývalo do mokré kůže při plavbě pod tekutými stromy.

Takže ho nepřekvapilo, když Ossie Peabody křikl, že u vysokého mraveniště vpravo se cosi houpá. Zpomalili a zabočili tam a vytáhli gumové tělo jakéhosi muže v šatech, které voda obarvila uniformní černou barvou, s lysou tváří ohlodanou rybami.

Prokrista, řekli si, když mrtvola ležela na dně loďky.

Jejich živá kůže nevěřila ve smrt. Jejich zbledlé a ztuhlé chřípí ji odmítlo, stejně jako ji odmítá chřípí zvěře, když našla v podrostu důkaz.

Stan Parker se sklonil a zakryl gumovou tvář pytlem. Pak si odkašlali, někdo si odplivl, kdosi ho napodobil, a veslovali dál.

Kolem nich pluly trosky klidného, bezpečného života, jaký se žije pod střechami domů. Byla tam židle, a nikdo na ní, byl tam kus ohryzaného sýra a dopisy proměněné v pavučiny a chomáč trávy v ostružinovém proutí, klobouk s utopeným pérem, dětský nočník, bible otevřená u proroka Ezechiela. Všechno to připlouvalo a odplouvalo. Jen loďka byla stálá. A málem i dům, u kterého zastavili.

„Hej!” zakřičel O’Dowd a strčil hlavu do okna. „Je někdo doma? Přijela pošta a hasičskej sbor v jednom balení!“

Všichni se zasmáli, protože teď dělali všechno unisono.

Ve ztichlém domě bylo prostřeno k večeři. Po ubruse se vlekl hlemýžď. Kolem stály židle v bublavé vodě, která sem vtrhla, aniž ji otevřené dveře zvaly. Vody se tedy u stolu sešly. Jen lidé scházeli. Proto když dobrovolníci pluli kolem a šmátrali po venkovních zdech, napadlo O’Dowda, že by mohl sáhnout dovnitř, vzít z police láhev, loknout si — kvůli krevnímu oběhu — a dokonce ji nechat v loďce.

Někdo řekl, je to krádež.

„Ale není,“ řekl O’Dowd zavlaženými ústy. „To je každýmu jasný jako facka, že taková opuštěná láhev nemá žádnou cenu. Jako by byla vyhozená.”

Nikdo se s ním netoužil hádat. V jedné oslizlé místnosti ležel na okraji stojanu s umývadlem umělý chrup, pevně zaťatý.

Pak loďka odplula. Posádka byla samé žebro, samá ruka; těla nechali kdesi v dálce. Jako lidé, kteří zanechali své domy vodě, znali už jen pohyb a dech.

Na jednom místě zahlédl Stan Parker tělo starého vousatého muže, zaklesnuté do rozsochy stromu. Ale neupozornil na to. Vesloval dál. Bezcitné loďce taková opomenutí nevadila. A starce se smířeným obličejem, umírajícího na stromě hlavou dolů, smazal brzy pohyb a déšť.

70$

U domku, který stál kdysi na kopečku, a teď na ostrově, při-běhla k vodě malá mrštná žena s těžkým pletencem vlasů.

„Já už myslela, že se vás nedočkám,” volala. „Čekám tady a čekám, táta odjel v takový mrňavý loďce, kterou si udělaly v létě děti, povídám, ty ses zbláznil, tohle tě přece neunese. Jenže on viděl berana uvázlýho na stromě.”

Stála tam v kalné vodní pěně lemované třískami. V otevřených ústech se jí bělala lehká pěna rozrušení.

„Neviděli jste ho někdo ?“ zeptala se. „Takovýho starýho s bílejma fousama?“

Ne, nikdo.

„Tak vidíte,” řekla. „Já to věděla, že pro nás z města pošlou. Už jsem sbalená.”

Rozběhla se zpátky.

„Ale co táta?” Zastavila se ve svých stopách na špičkách nohou.

Řekli, že její táta asi přistál někde jinde.

„Ano,” řekla. „Doufejme. Já mám mašinu, víte? Musím s sebou vzít mašinu.”

„Jakou?” zeptal se Les Docker.

„Přece šicí,” řekla.

Táhla ji z verandy, odírajíc si holeně o šlapadlo.

„Pro mě mají cenu jenom tři věci,” řekla. „Dvě kozy a tahle mašina. A s kozama je ámen.“

„S tou mašinou taky, paní,” řekl O’Dowd. „Nebo jdeme ke dnu.”

„Tak to tady radši zůstanu,” řekla žena, která se jmenovala Wilsonová.

Dala se do hlasitého pláče, v prstech kov šicího stroje.

Takže ji do loďky museli naložit, jako by byla proutěný kufr, který si nacpala věcmi a převázala řemenem.

„Nač to děláte!” křičela. „Já to stejně nepřežiju. Nejdřív kozy, a teďka mašina.”

„Och,” řekla tiše, když se dotkla vybouleného pytle na dně loďky. „Co je to ? Snad ne mrtvola ?”

Je, řekli. Nějaký nešťastný mládenec, kterého vytáhli z vody.

„Já ještě mrtvolu neviděla,” řekla zamyšleně. „Ani když umřela máma. Byla jsem zrovna v Muswellbrooku u příbuznejch. Od nich mám tu mašinu.”

A znovu se rozplakala, mísíc slzy s deštěm.

Blízkost té ženy vytrhla veslujícího Stana Parkera z odtažitých úvah o smrti a vodě. Kousal se do rtů, navenek vypětím, ale ve skutečnosti proto, že nic neřekl o jejím mrtvém otci. Řekne to,

71$

sliboval si, ale až potom, teď ne. Vesloval dál, z přátelství k veslařům a ze soucitu k té ženě. Měla na sobě starou blůzu se snítkami fialových kvítků. A Stan Parker si vzpomněl na dny, kdy se u nich pekl chleba, a viděl nakynuté bochníky na plechu a horké líce své ženy, která do nich píchala. Po celý den si na ni při veslování nevzpomněl, až teď, a byl rád.

Večer vzkázal po starém panu Peabodym, který se vracel do jejich kraje, že ještě pár dní zůstane a poohlédne se, kde by mohl pomoci.

Skupina dobrovolníků, kteří přijeli z hor, nocovala v nájemné konírně, v nepřehrazené stáji, kde je do krku píchala sláma a do spánku jim celou noc znělo podupávání a poškubávání a sametové ržání. O’Dowd, který si U dubu přihnul, ulehl venku na dešti. Prý aby dýchal čerstvý vzduch. Ale vzali ho v podpaží a za kotníky a odnesli dovnitř. Pak bylo znovu slyšet teplé vlnění spánku a koní v sametové noci. Ve stáji se dalo na déšť zapomenout.

V jedné chvíli se Stan Parker probudil a uvědomil si, žeo mrtvém otci té malé ženy s proutěným kufrem nic neřekl, ani když si ji po přistání odváděli její známí. Nemohl to ze sebe dostat. Některé věci člověk povědět nedokáže. A tak klidně usnul a zapadl ještě hlouběji do stáje plné teplé slámy a obklopené deštivou nocí.

Pršelo dál.

Byla to národní katastrofa, jak říkala paní O’Dowdová, odplavilo to celé usedlosti, postižení nebožáci neměli kam složit hlavu a guvernérova manželka pořádala sbírky a dámy prodávaly tretky a věci, kterých měly nadbytek, protože ožebračení lidé a sirotci neměli co do úst, ačkoli politikové, kteří se dostavili na místo pohromy, samozřejmě v člunu, měli plno řečí a slibovali podpory a všechno možné, ale lepší by byl pořádný bochník chleba a teplé triko.

„Poněvač,” říkala paní O’Dowdová, „vzduch je do žaludku dobrej jen na to, aby zase vyšel ven, a řeči ještě nikomu zadek nezakryly, ani malýmu fakanovi ne.”

A zvedla si spadlé vlasy i s deštěm, který jí do nich napršel.

Amy Parkerová, která ty tři noci lehala v posteli sama, na teplé straně i na studené, a třela si nohu o nohu a poslouchala, jak ze stropu v kuchyni kape do mísy a do džberu, řekla: „Už mi ten zatracenej déšť leze krkem.“

„A co takhle, dušinko,” řekla paní O’Dowdová úlisně, „kdybychom se na tu potopu jeli kouknout ?“

„Takovou dálku?” řekla Amy Parkerová. „Já ve Wullunyi jakživa nebyla.”

72$

„Tam je vám krásně,” řekla pani O’Dowdová. „Čtyry hospody a mlejn. A jednou jsme tam v takovým tom stanu viděli cirkus. Tak daleko to zasejc není. Můžem si s sebou vzít něco na zub. Udělat si vejlet, dušinko. A ne trčet věčně tady.“

Růžový keř u Parkerovic verandy, který tam přesadili z původního místa před starou chalupou, teď vypadal děsivě. Po jeho parohatých údech se řinul déšť a obtékal černé trny. V něm hnily hnědé hrudky mrtvých růži.

„Tady to k životu zrovna moc není,” řekla Amy Parkerová, „brodit se blátem a čekat, kdy to přestane.”

„A než člověk nakrájí zelí,” řekla paní O’Dowdová, „zplesnivěj mu boty.”

„Třeba bychom je tam viděli,” řekla Amy Parkerová.

„To se ví, že jo,” řekla paní O’Dowdová, „všichni dobrovolníci jsou tam velký zvířata. Za to, že tahaj ty chudáky z vody, maj určitě pivo zadarmo.”

Mladá žena zahořela pro svého muže, který měl nejstateč-nější obličej ze všech. Znovu ho před sebou viděla, jak sedí na Peabodyovic valníku, oči odvrácené; nepatřil už k ní, ale k ostatním mužům. Tak spolu muži odjeli, jako by se za ženy styděli.

„Ale to přece nejde,” řekla s nadějí, že vyvázne, „musela bych se vrátit na dojení.”

„A když se nevrátíte, jakápak hrůza, že jsem tak smělá, dyk máte toho starýho Němčoura, láduje se u vás, až mu kalhoty praskaj, a že by vám nevydojil jeden struk navíc?”

Na to se nedalo nic říct.

Jely do Wuilunye v O’Dowdovic pérované kolesce, která na žluté cestě jenjen řinčela, mrskajíc roztočenými koly vodu. Kůň pohazující řídkou hřívou bušil do země, jako by ji chtěl rozbít. Veškerá nepoddajnost se mu z kostí vytratila, alespoň když vyjeli. I jeho větry byly veselé.

„V tom cirkuse, jak jsem vám říkala,” vyprávěla paní O’Dowdová, „tancovala jedna dáma na dvou koních, skákala z jednoho hřbetu na druhej, a přes obruč, a muzika k tomu krásně hrála. Och, já mám cirkus ráda, takhle jednou za čas, a on taky, když je zrovna při sobě, jako tenkrát. Tak v tom cirkuse, jak vám povídám, jsme zaplatili tři pence a sedli si na trávu — nebo na slámu, ale udupanou — a sedíme a jíme paštičky, a on se vám najednou rozkurážil až hanba. A to v sobě, prosím, měl nejvejš půllitr nebo možná dva — znáte ho — co si dal U dubu, nebo U hroznu? No to je fuk. A tak si vám popotáh kalhoty, a prej se projede na tý tancovací kobyle. Já se mu pověsila na ruku, povídám, halt,

73$

a žádný extravakance, tobě nestačí ten cirkus a ti šašouři, povídám, a ti akropati? Ti když si zpřerážej kosti, tak jsou tady od toho. Ale já, O’Dowde, nezaplatila tři pence, abych viděla manžela na maděru. No to vám bylo hrozný, paní Parkerová, a já jsem na tydle veřejný scény tak citlivá! Ještě že spustila ta muzika, a lidi si nás přestali všímat. A vytáhli na provaze takovou mladou Talijánku, až ze stropu vám visela za palec na noze a v zubech měla klec s ptákama. Vidíš? povídám panu Důležitýmu, teď se koukej, povídám, za co jsme si zaplatili. Jenže ten byl tak sebranej, paní Parkerová, že ho nemoh zajímat strop, když stál sotva na zemi. Tak se tam složil a já mu odháněla z ciferníku mouchy a koukala jsem, abych si přišla na svý peníze. Ale byl to nádhernej cirkus a do smrti na něj nezapomenu, ani jak tam smrděli ty sloni a opice.”

Paní O’Dowdová řídila svou kolesku k Wullunyi, vládnouc jak minulostí, tak přítomností a pošvihávajíc krajinu bičem.

Ale Amy Parkerová, její poddaná, zůstala celou míli zticha, umlčena pozlátkem sousedčiných slov. Jak omšele vypadala v pytlích, které si navlékla proti dešti. Pod mokrými pytli si tiskla horečnaté ruce. Bič práskal. Koleska se kymácela. Na drátech ubíhajících plotů visely krůpěje. Nad nimi se potácela oblaka a na chvíli opile otevřela modrý průhled, jako by z něj měla vypadnout ptačí klec.

V té chvíli slunečních pozlátek a rubajících mečů se chmurné stráně rozcinkaly a rozšuměly kajícnými kapkami. Celý jeden svah zazurčel žlutou bystřinou. Z nalakovaných listů vytáhlo slunce zlaté koule pomerančů a žonglovalo s nimi. Jen chvíli, chviličku. Pak zmizelo ze scény. Aby nepřekáželo dešti.

Podél celé cesty do Wullunye se nakláněly stromy, ale nedočkavě, jako by vyhlížely příchod nějakého živého tvora.

„Poslouchejte,” řekla paní Parkerová a pohnula krkem po mokrém pytli. „Slyšíte to, paní O’Dowdová ?“

„Máme společnost,” odpověděla její přítelkyně.

Protože už bylo slyšet kola, a v pořádném tempu.

„Ten toho koně učí snad lítat,” řekla sousedka. „Namouduši. Buď vykrad banku, nebo má ženu na rozsypání.”

Obě nervózně čekaly na chvátající kola. Zpříma seděly na desce. Hrdla jim pohubla.

Pak vjela kola do poslední zatáčky, a když se otočily, uviděly za sebou cákající dvoukolku, do které se na sedátko pro jednoho vecpali tři vyšňoření mládenci.

„Dobrej den, paninko,” řekli a zpomalili, nebo jen ten, co držel roztančený bič. „Vede tahle cesta k tý velký vodě?”

74$

„Voda je všude,” řekla paní O’Dowdová, aniž otočila hlavu. „A vede k ní každá cesta.”

„To má bejt vtip ?“ řekl mladík s bičem.

Byl to statný hoch se zlatým zubem vpředu.

„My jsme dvě slušný ženský na vejletě,“ řekla paní O’Dow-dová. „A jede se nám docela dobře. Nebo jelo. Než jste přijeli vy.“

Mladík plivl přes svůj zub do deště. Druhý se zasmál.

„Tak jeďte dál,“ řekl.

„Taky že jedu,” odpověděla paní O’Dowdová. „Ale ne jako blázen.”

„Cha!“ řekl mladík a dloubl kamaráda do žeber. „To jste asi neslyšela, jak jsem přišel o babičku! Utopila se, než ji stačili vzít do loďky.”

„Cha!“ řekla paní O’Dowdová. „Vaše babička a mladá vrána! Vám se utopily leda ty flašky, co po vás zbyly.”

Takže Amy Parkerová se nad sousedčinou smělostí chvěla i radovala. Otočila svou rozjasněnou líc a upřeně hleděla na drátěný plot, po kterém hnal vítr korálky.

„Tak tohle je pro mužskýho těžká urážka,” řekl mladík.

Měl dozelena omšelý plášť a vypadal v něm statnější, než byl, i když byl statný dost. Plášť utiskoval jeho černovlasého kamaráda, malého tlouštíka se zarudlýma, ale bystrýma a zvídavýma očima v osmahlém obličeji, a tlačil ho na krajního pasažéra, který byl zase přimáčknut k bočnímu opěradlu. Asi mu to nevadilo. Byl hubený. Byl z těch, kteří nemluví, ale smějí se v pravou — i nepravou — chvíli. Nebo uchichtávají. Byl to poštívač.

„Urážka?” řekla paní O’Dowdová, pomrskávajíc tenkým bičem. „A co jste čekal? Fialky převázaný mašličkou?”

Amy Parkerová si přála, aby toho nechala. Bláznivé lano, po kterém sousedka kráčela, bylo nad její síly. A tak odvrátila tvář a nedívala se.

„A vy neřeknete nic ?” vyklonil se přes kamarádův plášť tlouštík, takže měl obličej vystrčený a napjatý a ještě zvídavější. „To by nebylo slušný. Neviděli jsme se někde? V Bangalayi? Možná v obchodě u Dingwalla.”

„Já do Bangalaye nejezdím. Skoro vůbec.”

Celá strnula. Krev jí skákala žilami, ale po laně vykročit nedokázala. Byla neohrabaná a roztřesená.

„Moje přítelkyně je vdaná paní,” řekla zkušená paní O’Dow-dová. „A mezi lidi nechodí. Taková dáma s každým nemluví.”

„Jestli mezi dámy patřej hezký holčindy, tak se nehádám,” řekl statný mladík.

75$

Jejich koně se vzájemně nebrali na vědomí. Mokří a uvolnění, šlapali vyrovnaným krokem dál.

„Sprosťák,” vydechla paní O’Dowdová. „Takovýho nestydu jsem ještě neviděla.”

Krajní pasažér ve dvoukolce se zasmál.

„Helejte,” řekl mladík v plášti, „mám pod sedadlem kapku něčeho dobrýho. Co takhle najít nějakej suchej plácek a pohovořit si? Třeba u čajíčku.”

„Na hovory je moc mokro,” škubla opratěmi paní O’Dowdová.

„Ta má odpověď na všechno,” odfrkl tlouštík se zarudlýma očima.

Dostal hladový a zároveň záludný výraz. Potahoval svým dlou-hým, po straně zaníceným nosem.

„Jó, pane,” řekla boubelatá žena, „to není vůbec nic proti odpovědi, jakou dostanete, až přijde můj manžel.”

„Jakej manžel ?” křikl černovlasý tlouštík se zarudlýma očima. Čím byl lačnější, tím pohotověji se ujímal slova za svého kamaráda.

„Kdybych měla času nazbyt, popsala bych vám ho dopodrobna. Ale poněvač nemám, musím to vzít zkrátka. Abyste věděli, je to chlap jak hora, svaly má jako dýně a na takový, jako jste vy, mu šlehá z nosu oheň. Nic mu tak neleze krkem jako ty dotěrný všivý prťavý kocouři, co maj za světla plno kuráže a potmě plný kalhoty. Takže pánbu s váma.”

A rázně švihla svého koně, až zastříhal ušima, mrskl ocasem po ojnicích a na protest vypustil vítr.

Z dvoukolky, kde se tísnili ti tři, zašuměla spleť zlobných hlasů. Jako by se nemohli dohodnout, jestli odpovědět slovy či ranami.

„Vraz jí jednu!” řekl kdosi.

„Manžel!” řekl jiný. „O jakým manželovi sakra mluví?”

A krajní pasažér se uchichtával a poposedal.

„Jestli se chcete seznámit s mým manželem,” řekla paní O’Dowdová, „strážmistr Halloran z Bangalay je vám k službám. Zrovna sem jede tamhle přes kopec. Jeho fousy poznám na míli daleko!”

A skutečně to byl vysoký mladý policista s lesklými kníry, tak navoskovaným, až nepromokavými.

Dvoukolka se nasupila. Mocně zarachotila, zaskřípěla, a než by řekl švec, ztratila se tak, jak přijela: s rychlostí dostihového vozu.

„Dobrý dopoledne, pane strážmistr,” řekla paní O’Dowdová. „Jedem na vejlet k tý velký vodě. Kouknout se, jak to tam vypadá.

76$

S těma nebožákama i s tou němou tváří. A možná naložíme svy muže, už druhej nebo třetí den tam pomáhaj.”

V tomto duchu pak s dlouhonohým a bělozubým mladým poli-cistou porozprávěly — déšť byl hned teplejší — a pokračovaly ve své zmoklé pouti.

Amy Parkerová, vytržená ze svého jednotvárného života cirkusem i bezprostředním ohrožením a potěšená úlevným setkáním se strážmistrem, smutně sledovala poslední úseky jejich vyjížďky po neznámé cestě. Jestli měly být na konci jen stromy a za nimi další šedivé a mokré stromy, pak přestávala chápat, proč sem jela. Snažila se myslet na tvář svého dobrého muže, kterou uvidí a za kterou bude vděčna. Snažila se znovu vzkřísit své přátelství k sousedce, která se vedle ní na kozlíku kymácela, stále obdivuhodná, stále překvapující, ale právě tak nevyzpytatelná jako ona.

„Ach bože,“ protáhla si zmrtvělé údy pod mokrými pytli, „kdy myslíte, že tam budem?“

„Jednou to bude,“ zívla její sousedka, která už také umdlévala.

A cesta se táhla dál.

Při pohledu na paní O’Dowdovou, zapadlou do krunýře ztuh-lých pytlů, se zdálo, že žádné cirkusy na světě nejsou.

„To byste se divila, co se všechno nestane,” řekla. „Jednou ho kopl do břicha takovej velkej černej kůň, na oku měl bělmo, já ho nikdá neměla ráda, a taky jsme ho prodali, jenže až pozdějc, a smrt mu koukala z očí. Povídám, chceš kněze? Dyk jsem mu celou noc běhala přikládat na břicho horký talíře a horký hadry, tak vám byl modrej, ale to nebylo nic proti tomu, jak potom zežlout, já byla zralá lehnout taky, ale nelehla jsem, kdepak v tom napětí. Povídám teda, chceš kněze? Jak mě slyšíte. Kněze? povídá v tý křeči. Po tolika letech, povídá, už ani nevím, jak se s knězem mluví. Přiveď mi starýho kozla v kutně a s knížkou, s tím se domluvím líp. Ten se aspoň nenaučil nastavovat ruku. On je totiž O’Dowd šetrnej, víte, ten je tak šetrnej, že by seděl na penězích jako na židli. Ne že bych mu to měla za zlý. S takovým knězem to máte šilink sem, šesťák tam, a za chvíli je libra fuč. Povídám, tak dobře. Poněvač znám jeho slabost. A on povídá, nalej mi šťopku rumu. Člověk prej má buď na kněze, nebo na pití, a když si musí odříct kněze, tak je to s ním jó zlý. A potil se vám smrtelným potem, a to na sobě neměl skoro nitku. On je O’Dowd moc chlupatej.”

Stromy u cesty zhoustly a mračna se shlukovala černěji než předtím, jako by se spikla proti malé kolesce, která se šplhala přes kopec a byla sama.

„Ale neumřel,” řekla paní O’Dowdová. „Přestože se kněžím

77$

tak posmíval. Já bych nechtěla, aby umřel. Vždyť bych nevěděla, co vlastně jsem. Poněvač někdo, paní Parkerová, žije tak, a někdo zase jinak.“

„Jak to myslíte, paní O’Dowdová ?“ zeptala se Amy Parkerová. Nemohla, nechtěla své přítelkyni pomoci. Z jejího kapesníku se stala kulička.

„Myslím to tak, že jsme se vzali před pánembohem,” řekla paní Ó’Dowdová. „Bez kněze. Kvůli těm jeho názorům. A já — já si na kněze nikdy nepotrpěla. Dycky jsem říkala, pámbu je jedna věc, a kněží druhá. A dobrejch pár šilinků. Ale kdo to může vědět jistě, dušinko, kdo?“

„Tak vy nejste s panem O’Dowdem sezdaná?” řekla paní Parkerová.

„A co vám tady, vy chytrá, už pět minut povídám?” opáčila sousedka. „Já vám to řekla elegantně, protože někoho to pohoršuje.“

Amy Parkerová zůstala jako uhranutá. Vzalo ji to řeč.

„No,” zaváhala, když viděla, že sousedka čeká, „já myslím, že se tím nic nemění,” řekla či zalhala.

„Já nelituju ničeho,” řekla paní O’Dowdová. „Jestli po sobě občas něčím hodíme nebo si vynadáme, tak za to může naše nátura. Jen mě mrzí, že jsem se nevdávala v bílým saténu a velkým klobouku.”

Tím to mohlo skončit, ale neskončilo. Protože paní O’Dow-dová nekončila nikdy.

Projely kolem chatrče z plechu a dřeva, u níž se brouzdaly ve vodě bosé děti.

„Tady možná začíná město,” řekla Amy Parkerová dychtivě.

Když teď svou přítelkyni poznala v novém světle, nejraději by se k ní otočila a pořádně si ji prohlédla. Protože nemohla, všechno ji pálilo.

„Budu ráda, až tam budeme,” řekla. „Mám toho tak akorát.”

Paní O’Dowdová neodpověděla, jen si sála mokrý ret, jako by byla na nekonečno zvyklá.

Mladá paní Parkerová se rozhlížela po nějakém pevném bodu. Chtěla své přítelkyni říct něco milého a uklidňujícího, ale cosi jí bránilo. Odplouvaly od sebe dál a dál. Voda šplouchala na paprsky kol. Obě se s tou dálkou začaly smiřovat. Kola syčela přes vodu. Někdy to napravím, pomyslila si Amy Parkerová, protože nebyla chladná ani krutá. Někdy jindy, řekla si, ale teď ne. Odneslo ji to příliš daleko. Plavala proti silnému proudu, ve kterém se houpala cirkusová tanečnice a nahé tělo paní O’Dowdové.

78$

A paní O’Dowdová si zpívala, protože jí bylo smutno.

Ale vtom se cesta rozběhla k ostrovu, který zbyl z Wuilunye. Dlažba byla docela pevná a jejich kola po ní skřípěla napříč stádem ovcí.

Naděje, že uvidí své muže, přecházela v jistotu.

„Myslíte, že je najdeme hned?” zeptala se Amy Parkerová. Kdyby se sklonila, ruka by jí poskakovala po hřbetech mastných ovcí.

„Tak velký město to není,” opáčila paní O’Dowdová.

V útěšné vůni teplé vlny je znovu sblížila společná naděje. Jakoby nadnášeny chundelatými ovčími hřbety, naslouchaly sprškám bobků a hlasům žab a spokojeně oddechovaly.

Tak vjely do města kolem mlýna a louky, na které stál kdysi cirkus, kolem bledé kostelní věže, na níž se zastavily hodiny. A pod níž právě kohosi pohřbívali do dlouhé mokré trávy.

„Ach bože, to je strašný,” řekla paní O’Dowdová a hlava jí strnula nejistotou, má-li se dívat nebo ne. Naskočila jí husí kůže. Představila si vlastní pohřeb, a nemohla zůstat lhostejná ani k cizímu.

Ale Amy Parkerová se na vyzáblé deštníky pozůstalých dívala, jako by přišla na svět teprve cestou do zatopené Wuilunye. Její smrt byla daleko.

Vjely do města a uviděly obchody plné nářadí a rukavic a kokosové zmrzliny a zvadlé salátové řepy, ale lidé, i staří, odešli všichni k vodě.

To by nikdo nevěřil, řekla jedna žena, která šla postranní ulicí a nesla za nohy pižmového kačera, to by nikdo nevěřil, ale v tomhle městě už není k hnutí, všude sami postižení a dobrovolníci, a přijel guvernér, a U dubu větrají ložní prádlo a zabíjejí hejna drůbeže.

„My hledáme naše muže,“ řekla paní O’Dowdová. „Stana Parkera a Micka O’Dowda. Jsou tady u záchrannejch prací. Viděla jste je?“

Neviděla.

„Jsou takoví urostlí. Oba,“ řekla paní O’Dowdová. „A můj má pod nosem černý fousy.”

Ale žena je neviděla. Oči měla prázdné, jako by za nimi sbírala a skládala trosky svého života, aby je mohla návštěvnicím ukázat.

„V pátek nás to málem vyplavilo,” začala.

Ale kačer, kterého nesla, zvedl hrbolatou hlavu od dlažby a zasyčel; ani paní O’Dowdová nebyla z těch, co prahnou po ci-zím vyprávění.

„Kudy se jede k vodě?” zkrátila to.

79$

Žena se rozmáchla a ukázala celou rukou. Kolem hlavy se jí zahoupaly zplihlé vlasy. Náhle byla nadpozemským poslem.

„Tudy!” řekla a vyšlehlo jí to jako rozeklaný jazyk mezi tesáky, protože prostřední zuby jí chyběly. „Tou první ne. Tou druhou taky ne. Vidíte tu pavláčku? Tam zahněte doprava. Je to na obecní louce.”

Žlutá obluda se už pásla.

„Půlka louky je zatopená. Voda sahá až k Trelawneyovům. Natekla dovnitř a zničila novej nábytek.”

Paní O’Dowdová mlaskla, možná ze soucitu, možná ne. Smí-řený kůň však vykročil k hrůzyplnému jevišti.

U zátop ve Wulluyi byl snad celý svět. Jedni hleděli na vodu, druzí pomáhali, třetí vystupovali z loděk, které je přivezly z jednoho snu do druhého. Někteří dokonce procitli nadobro, a museli je pak odnést. Od těch odvraceli diváci oči, buď ze slušnosti, nebo ze strachu před tím, o čem vypovídaly nahé tváře. Úsměvy mrtvých snášel jen Bob Quigley, který sem přijel se svou sestrou Doll.

„Ten děda je hodnej,” řekl s uchváceným úsměvem nad obli-čejem jednoho starce. „Vidíš?” řekl. „Je hodnej. Hodnej. To se pozná.”

A sáhl si na úsměv starce, kterého našli hlavou dolů na stromě.

Mnozí, včetně těch, kteří uměli práskat bičem a porážet voly, se pohoršeně odvraceli a říkali, že by se to nemělo trpět. Takže Doll Quigleyová musela bratra okřiknout a vzít ho za ruku.

Předtím našel zajímavý oblázek, omletý a vyleštěný jinými záplavami, a když teď nesměl dělat, co by chtěl, stál v davu diváků a prohlížel si jej. Byl to vysoký chlapec, ale uměl sklopit oči a nevadilo mu to. Svět se mu soustředil do dlaně.

Zevlouni u povodně si měli stále co povídat. Tak jako v každém publiku i zde bylo slyšet neukázněné citové výlevy, ale také hlasy těch, kdož promlouvali důstojně a odpovědně a v jejichž obličejích se zračilo přesvědčení, že přijdou věci na kobylku. Někteří prohlašovali, že by se měl prokopat kanál k severu, jiní tvrdili, že takový kanál musí vést nepochybně k jihu. Jiní, kteří měli se zátopami zkušenosti, mínili, že voda určitě brzy opadne, a zdůvodňovali to její zjevně ustálenou úrovní, směrem větru, barvou oblohy a pocitem v kostech.

Guvernér, provázený hloučkem hodnostářů, vznášel dotazy svědčící o jeho účasti a jemnocitu. Jednu nohu měl mírně předsunutu směrem k povodni, protože se mu tak pohodlněji stálo, neboť kdysi utrpěl zranění; někteří lidé se však v duchu tázali, zda tento postoj nemá nějaký zvláštní význam. Sledovali špičku

80$

jeho úzké anglické holínky a čekali, že se stane něco nevídaného. Guvernér, opatřen pláštěm z dobré látky a sametovým límcem, však nadále vyzařoval jemnocit. Měl prošedivělé vlasy a kouřil doutník, jehož skvostný, perlově šedý dým sem zabloudil čirým nedopatřením.

„S finanční pomocí a distribucí šatstva lze samozřejmě počítat,“ řekl starostovi, když si uvolnil hrdlo pod dobře padnoucím límcem a prohloubil zamženou účast v dobře vychovaném oku. „Ale co do té doby ?“ dodal tlumeněji s ohledem na situaci.

Starosta řekl, že podle jeho názoru není o polévku nouze, dík šlechetnosti některých statkářů a řezníků; o to pečují dámy, zvláště choť jistého uzenáře, a jeden železář zapůjčil sporák. Starosta stál vedle guvernéra rozkročen a s podkleslými koleny. Rozevřené ruce mu visely jako trsy banánů

Dav zatím stál nebo přecházel, podle toho, kam ho táhla zvědavost. Mnozí na sobě měli pytle, ne z nouze ovšem, ale z praktického důvodu: chránili se jimi před vodou. Proto měl dav ruce složeny goticky na prsou, aby mu přidržovaly kápi z mokré pytloviny. Chvílemi, při jistých výmluvných postojích, se zdálo, že se modlí. A někteří se vskutku tiše modlili, bud’ úlomky zkomolených modliteb, které si pamatovali z kostela, anebo vlastními neotesanými slovy. Ale většinou si jen přidržovali mokré pytle. A pytle páchly. Někteří měli ramena a prsa potřísněna kaší z otrub a šrotu.

Jak přecházeli a mluvili, anebo stáli a osmělovali se přemýšlet a vzpomínat, nebylo těžké otevřít skříňky jejich duší, plné úhledně srovnaných či přeházených věd. Někdy až přetékaly. Byla tam například žena jistého kupce, která nedokázala ovládnout svou hříšnou touhu po jednom strážníkovi; bylo na ní vidět celé noci probděné na zmučeném prostěradle, a rty měla naběhlé, jak si je rozkousala chtíčem. Zato Doll Quigleyová, která se ze svého blátivého místa téměř nepohnula — leda aby zadržela bratra, když si chtěl prohlédnout jednoho Číňana — Doll, ta nehybná Doll, v sobě měla rozsvícenou lampu. Nad zvlněnou vodou vzpomínala na svého otce. Její slabý, tonoucí, ale už zachraňovaný úsměv utkvěl na tvářích jeptišek, učících ji kdysi krasopisu, na který byla její rodina tak pyšná. Doll Quigleyová seděla s několika jeptiškami zabranými do různých výšivek. Kužely jejich bezejmenných tváří ji učily žlutému světlu, a světlo v ní rostlo.

Ale dav se zakabonil a řekl: „Zase ti Quigleyovi.”

Protože Bub Quigley se tlačil hned sem, hned tam a domáhal

81$

se Číňana, nebo co horšího, stál a nahlížel lidem do očí tak nepokrytě, že se jim určitě přehraboval v myšlenkách.

„Měla by ho krotit,“ říkali.

Takže Doll Quigleyová musela zanechat zvlněných vod minulosti a říkat: „Pst, Bube! To lidé nemají rádi. Stůj tady a dívej se, koho přivážejí loďky.“

„Za chvíli bude konec,“ vzdychl.

Jeho omyté oči se vpíjely do každé nové, prosté pravdy.

„Podívej,” řekl, „už to přestává. Bude konec.“

O tom, že vody opadnou a déšť skončí, se sice mluvilo, ale byla to jen teorie. Nikdo nevěřil, že se to stane, a mnozí to v hloubi duše ani nechtěli. Někteří se dívali za Bubovým prstem k obloze: už podruhé toho dne zmodrala, ale velmi silně, a drala se z mraků. Letěl přes ni klín černých ptáků. I když to nebyly holubice, jejich seskupení napovídalo jisté možnosti, a guvernér dokonce zažertoval, čemuž se ti, kdož ho v tlačenici chránili, smáli, div nepraskli.

Nahé tváře vypadaly bez obvyklé dešťové roušky necudně.

„Tady asi přistávaj loďky,“ řekla paní O’Dowdová. „A možná uvidíme naše muský.“

Kolesku nechaly stát opodál, kolo zajistily řetězem a koníkovi navlékly na nozdry pytlík, z něhož se řezanka vytrousila dávno před povodní. Na ztuhlých nohou, v tíživých, mokrých šatech se vydaly k vodě. Amy Parkerové připadalo směšné, že se trmácela tak daleko, aby na konci cesty našla znovu své těžkopádné tělo. Přitáhla si mokrý pytel k ramenům a vypadala rozzlobenější, než byla.

„Viděla jsi Stana ?“ zeptala se Doll Quigleyové.

„Neviděla, Amy. Ale všude jsme nebyli.“

Protože Doll byla pokorná žena, přijala zdánlivý hněv Amy Parkerové jako něco zcela přirozeného.

A postupně začalo být přirozené všechno. Amy Parkerová stála se svými přítelkyněmi v davu, který zakrýval její těžkopádnost, a dopadly na ni první nesmělé sluneční paprsky, stále kovovější a dotěrnější. Na stromech oddělených hnědou vodou se objevily pukliny zeleného světla. Zablyštěl se větrný mlýn a zaplašil poslední zbytky šedi. A blížila se loďka a lidé se snažili poznat, kdo na ní je, a vtipkovali a dokonce uzavírali sázky.

Tu se Amy Parkerová zhrozila, že je to loďka, na kterou čeká, a že nebude vědět, co má manželovi před lidmi říct. Cizí tváře kolem ní nebyly o nic cizejší než pleť jejího muže — to jediné, na co si z něho dokázala vzpomenout.

„To je Ernie,“ osmělil se kdosi s dlaní nad očima. „To je určitě Ernie Oakes.“

82$

„My slaměný vdovy,“ řekla paní O’Dowdová, „svý muže na takovou dálku nepoznáme, když se tři dny neholili.”

„Určitě je to Ernie Oakes,” řekl odvážlivec.

Amy Parkerová se povzneseně pousmála, protože věděla, že je to loďka, na kterou čeká. Věděla to. Vítr jí zvedl pramen vlasů a vmísil jej do jejího úsměvu, do úsměvu vědoucích. Díky té jistotě si znovu vybavila manželovu tvář, do poslední vrásky, do posledního póru: jako by viděla sebe. Držela ji v dlaních a v duchu ji tak hladově hltala a ohlodávala, že se rychle ohlédla, jestli to někdo nevidí.

Ale samozřejmě neviděl.

A paní O’Dowdová už volala: „Vidíte? To jsou naši hoši, říkejte si co chcete. Je to ten černej ďábel, a vesluje, že se div nepřevrátěj.”

Loďka plula čerstvým vánkem a paní O’Dowdová si k němu přimalovala plachtoví. Někteří říkali, že jsou na ni Tingleovi s malou Mary Huntovou. Ta, co drží kočku, je Mary Huntová. A tamhle je stará paní Tingleová — už je vidět její vole. A loďka plula dál a po velkém lopotění a otáčení a ma-névrování a supění a kibicování přistála u stráně, kde stáli lidé.

Stan Parker, znaveně sedící v loďce, zvedl oči a uviděl svou ženu. Stála tam v tmavých mokrých Šatech, z ramenou jí splýval pytel a vítr jí sušil vlasy. Nepřekvapilo ho to. Nemával a nevtipkoval jako jiní, když zahlédli známé a příbuzné. Ale zadíval se na ni a byl rád.

„Copak tomu svýmu nemáte co říct ?“ zeptala se své přítelkyně paní O’Dowdová.

Ale Amy Parkerová se dívala jinam. Dívala se mu do očí a uvědomila si, že ještě nikdy se nedívala tak hluboko. Říci se dalo pramálo.

„No ne!” odpověděla. „To jsou mi řeči!” Stiskla v zubech pramínek vlasů, který jí vlétl do úst, a zamračila se.

Takže Stan Parker si vzpomněl, jak vešel do pokoje, kde stála u smaltovaného umývadla, shrnovala si z tváře tmavé vlasy a na bílé kůži stehen měla nazelenalé světlo. Do okna padalo v letním slunci zelenavé šero z bílých růži.

„Hele,” nahnul se k němu Ossie Peabody, „máš tady starou.”

„Jo,” řekl Stan.

Takže kamarádovo soukromí zůstalo Ossiemu Peabody mu uzavřeno.

Padlo rozhodnutí, že parta, která přijela z hor na Peabodyovic valníku, se večer vrátí domů. Zájem o zátopu ochaboval. Někteří

83$

začali označovat a ukazovat, jak voda opadla, maličko sice, ale přece. V blátě u žluté vody bylo zima. Lidé se začali trousit zpátky do ulic. V jednom okně svítila lampa. Jakási žena nalévající čaj držela konvici tak vysoko nad hrnkem, že červený proud vypadal jako zkamenělý.

Parkerovi k sobě vykročili ubývajícím světlem.

„Co krávy?” zeptal se Stan Parker, protože se slušelo, aby promluvil.

„Děda se o ně postará.”

Cestou k Peabodyovic valníku spolu před známými mluvili téměř provinile. Ale byli vedle sebe. Jejich šaty se dotýkaly. A když vylezli na valník a čekali na vepřovou kýtu slíbenou matce Peabodyové, byli jeden od druhého k nerozeznání.

„Pápá!” volala paní O’Dowdová a popleskávala svého koně opratěmi.

Odjížděla sama, s manželem a nějakou tou lahví.

„Na shledanou doma!” křikla.

A s řinkotem zmizela v družném večeru.

Zůstal družný ještě dlouho potom. Kdosi dal na valníku kolo-vat kornout s mátovými cukrátky. Hrabali v něm mozolnatýma rukama, zatímco čekali na vepřovou kýtu. Amy Parkerová, která mátu neměla příliš ráda, si jedno vzala, překousla je a vyplivla a lepkavou půlku zasunula do míst, kde tušila manželova ústa. Vzal si čpavé cukrátko se smíchem do zubů a máta mu pronikla až dp očních důlků.

„Čípak seš, malej ?“ zeptal se kdosi.

Ve tmě plakalo jakési dítě.

„Ten?” řekla řezníkova žena, která právě vyšla s vepřovou kýtou zabalenou do inzerátů místních novin. „Běhá sem tam a celej den brečí. Jářku, ke komu patříš, ale on nic. Jen kouká. A brečí. Tak pojď k nám, jářku, dám ti dobrej koláč. Ale on jen brečí, a znova sem a znova tam. Jářku, já půjdu na policii, ať si kluka odvedou, myslím jako ztracený dítě, to přece není nic špatnýho. Poněvač lidi už to nemůžou slyšet. Prej nemůžete s tím děckem něco dělat? Jako by bylo moje. Brečí a brečí. Jako by byl poslední křesťan na světě. Jářku, Ossie, tak fajnový vepřový tvoje máma ještě nejedla.”

Dítě ve tmě nepřestávalo plakat.

„Třeba ho odněkud přinesla voda,” řekl kdosi na valníku.

„Když bude takhle vřískat, tak ho zas odnese,” prohlásil upřímně druhý.

Ale ne ve zlém. Ve tmě vládla snášenlivá, vlídná soudržnost. Vraceli se přece domů.

84$

Náhle musela Amy Parkerová to dítě vidět. „Pusťte mě dolů, já se na něj kouknu.“

Musela přeskočit bočnici valníku, jako by se ve tmě rýsoval nějaký cíl. Musela se dítěte dotknout.

„Jak se jmenuješ?” podržela si hošíka ve světle, které sem dopadalo z řezníkova zavřeného krámu.

Ale dětská tvář byla zamknuta na všechny západy. Ústa a víčka se nedala vypáčit. Amy držela v dlaních tělo lapeného ptáka.

„Nějak ti přece říkají,” naléhala, ačkoli věděla, že na valníku na ni čekají, že posedávají a kašlají a potřásají opratěmi.

Ale dítě jí unikalo, jen pár jeho kostí zachytila.

Jeďme, volali, než bude ráno.

„Nastup, Amy,” zavolal na ni manžel.

„Doma ti nějaké jméno najdeme,” řekla. „Stane,” zvolala, „vezmem to děcko s sebou.”

Dítě se na ni podívalo, jako by nevěřilo, že je to možné. Ani ona si nebyla jista.

Její muž začal bručet, co budou dělat se zatoulaným děckem.

„Snad na pár dní,” zavrčel, „než se dovíme, co je zač.”

„Tak pojď,” řekla. „Za chvíh nám bude hej.”

Ale když její jasný hlas utonul v tichu, které oslovil (mirv1), zapochybovala i ona. Přesto začala hocha cpát přes obrovskou bočnici na valník. Nebránil se. Ani když seděl na přeplněném voze, vyjíždějícím na dlouhou, kodrcavou pouť k domovu.

„Dočista jsem zapomněla, jak vypadají hvězdy,” řekla Amy Parkerová.

Byla tiše šťastna. Nad nimi byly ještě celé lány zakaboněné oblohy, ale kde z nich byl vyrván mrak, zářila nová klenotnice hvězd. Jak se valník potácel přes kameny, mohl člověk vdechovat jejich studené světlo, které se třepotalo a třpytilo a smršťovalo a žilo.

„A je po dešti,” řekl muž jménem Ted Fosdick, putující s ostatními domů.

Ale Ossie Peabody pleskl opratěmi a řekl, že tomu neuvěří, dokud nebude sucho jako v peci.

Zasněnými hlasy začali vzpomínat na zátopu, která už patřila minulosti, a vypočítávat, co všechno získali. Protože při zátopách změní leccos pána. Není to hřích. Není to krádež. Jen změna majitele. Takže cestující na Peabodyovic valníku přišli ve vší počestnosti k různým hrncům a rendlíkům, k provazu, bochníku sýra, zeměpisnému slovníku, ba dokonce k sedací vaně.

„A Parkerovic maj zadarmo zbrusu nový dítě.”

Zasmáli se družnými, zasněnými hlasy a přešli k jiným věcem.

85$

Ale Anty Parkerová se kolébala s hvězdami a Stan Parker hleděl do tmy: do tmy za kostrami stromů. Mezí nimi sedělo dítě a možná — kdožví — slyšelo slova nevšímavých poutníků.

„Je ti teplo ?“ zeptala se ho žena, jako by se učila vlídnosti.

Hoch neodpověděl. Strnule seděl. Strnuli všichni tři, on, žena i muž, a odpoutali se tak od ostatních. Jejich těla, stěsnaná dohromady, si vzájemně naslouchala; a když v nich vlny spánku ukolébaly nedůvěru, možná se s láskou prolnula.

Amy Parkerová se kolébala s koly. V hlavě se jí třpytily zážitky toho dne, sílící i slábnoucí, unikající i zahlcující. V té chvíli přímo žhnula životem, všemi příhodami, které si odvážela v hlavě, pod žhnoucí kůží. Jak seděla strnule na podlaze vozu a narážela na tvrdou bočnici, cesta byla nekonečná, ale v duchu ji urazila mnohem rychleji. Dítě, které jí teď možná patřilo, z ní sejmulo dokonce i její prohry.

Jeli přes dřevěný most. Na tvářích cítili listí a muž jménem Ted Fosdick zpíval píseň o tamborovi.

Stan Parker tu nevyhnutelnou cestu proseděl ve vzpomínkách na své těžkopádné, samotářské dětství. Cítil nedůtklivost cizího chlapce, přitisknutého k jeho boku. Netoužil se dítěte zmocnit jako jeho žena. Nebude mu nadbíhat, ale nebude je odhánět. Tak ho valník rovnoměrně odnášel plynoucí tmou. Jak byl vysílen, život mu odplouval a připlouval po různých cestách; otvíral dveře a vstupoval do domů, které kdysi znal a kde od něj známé tváře čekaly, že se bude chovat, jak je zvykem. Ale protože při vší své zdánlivé pevnosti plynul stejně nepředvídatelně jako proud života, nechával je stát s nedopovězenými slovy na jazyku a s vyjevenými zuby. Rád by jim vyhověl, ale neuměl to. Rád by se hlásil k jejich evangeliu usedlosti, ale nemohl. Rád by se otevřel a prohlásil, tady jsem. Aby mohli nahlédnout dovnitř a s pochvalnými úsměvy poznat své touhy, srovnané v řadě jako železářské zboží. Ztuhlé. Jenže jeho hvězda pulsovala a jeho otrhaný mrak plul ve větru.

Tu a tam se cestou někdo zvedl a se strnulými údy vystoupil z valníku a ze spánku zbylých pasažérů. Brzy zůstali na voze jen Ossie Peabody a Parkerovi a ztracené dítě. Vyprázdněný valník studil a naděje, že jeden druhému uniknou, byla stále menší.

Takže když Ossie Peabody oznámil, že je v pořádku přivezl až ke dveřím, chlapec byl pod hvězdami zoufale bezbranný. Povstal, jako by čekal, až nad ním jeho dobrodinci vynesou ortel.

Zrovna se dohadovali o cosi, co muž odnášel z valníku.

„Co je to ?“ zeptala se žena podezíravě.

86$

„Vana,” řekl muž, a jak tu věc vykládal, udeřil jí o bočnici.

„Na co ?“ zeptala se. Hlas jí ztěžkl, jako by další problém byl nad její síly.

„Na koupání,” řekl její muž.

„Abyste se v neděli vyfešákovali do kostela,” řekl Ossie Peabody a plivl do tmy.

„Já nevěděla, žes ji přitáh ty,” řekla žena. „Kdes ji vůbec našel ?“

„Tam, kde byla,” řekl její muž a kopl do té duté věci špičkou boty, ne schválně, i když to tak znělo. „Prostě tam byla,” řekl. „Nikdo ji nechtěl. Tak jsem ji vzal. Přijde nám vhod.”

„Och,“ řekla nevěřícně.

Ztracené dítě se skrylo před hvězdami za jejich slova.

„Hlavně že jsme doma,” řekla žena hlasem umdlévajícím pod tíhou nového majetku.

„Podej nám ruce,” řekla chlapci živějším, ale nebezpečně osobním tónem. „Seskočit umíš, ne? Takovej velkej kluk.”

„To se ví, že umí,” řekl muž, který se motal u vozu a podupával a vyhýbal se vaně. „Vždyť je chlap.”

A tak hoch seskočil, jak mu řekli. Zavolali spánembohem a tmou kolem větévek růžového keře se hrnuli do domu.

V místnosti, kam vstoupili a kde je čekaly samé nárazy a hustá, nevětraná tma, pustila žena chlapcovu ruku. Teď myslela jen na to, jak se znovu obeznámit se svou ulitou. Vdechla teplou tmu a ulevilo se jí. Však já s ním budu mluvit, řekla si, ale až potom, a vezmu ho za ruku a sednu si na kraj postele a budu mu povídat o zvířátkách. Znala už tvar obličeje, který vezme po dlaní, a možná proto se přestávala bát, že ho ztratí. Myslela tedjen na to, jak najít věci. Sirky.

Žena i muž tápali kolem.

„Tady jsou sirky, Stane,” řekla.

Pak rozsvítil. Byl tam stůl s židlemi a černá kamna a v ohništi vyhaslý popel.

„Tohle je kuchyně,” řekl muž a s křečovitou bodrostí za-škubal loktem.

Nebyl to jeho tón hlasu, ale považoval za svou povinnost promluvit, vysvětlit cosi dítěti.

Pak se šel ven vymočit a odnést vanu do kůlny, kde zůstala nerušeně stát. Parkerovi z ní mívali vždycky tísnivý pocit.

Zena, která teď s jistotou a úlevou chodila svým znovunalezeným domem, rozmisťujíc a přesouvajíc různé věci, začala s dítětem mluvit, ne ještě tak přímo a něžně, jak by měla, ale přece jen mluvit.

87$

„Tady ti usteleme,” řekla. „Přineseme ti takový rozkládací lůžko, a potom najdeme něco na přikrytí. Ale až se najíme. Je tam kousek studenýho hovězího. Máš rád hovězí?” zeptala se.

„Ano,” řekl hoch.

„Někdo radši skopový.“

„Jednou jsem jed vepřový,” řekl, „do křupavá upečený.”

„Tvůj táta měl asi pašíka,” řekla žena a pozorně skládala vzorce z talířů a vidliček.

„Toho měl pan Thompson a dal nám zabijačku.”

„Aha,” řekla naslouchajíc. „Tak pan Thompson?”

Ale hoch se znovu uzavřel. Schválně. Jako by si usmyslel, že přišel na svět až toho večera u řeznického krámu ve Wullunyi.

Brzy zasedli všichni k jídlu a každý si mlčel o svém. Muž a žena žvýkali večeři. Spokojenýma očima obhlíželi svůj nábytek. A obraceli se zády k zážitkům, příliš povznášejícím nebo ponižujícím, než aby se daly unést. Měli v té místnosti spoustu věcí, které udělali a opotřebovali vlastníma rukama. To jsou věci, které opravdu jsou.

Ale hoch nic takového neměl. Když zhltl hovězí a pár stude-ných brambor, narychlo osmažených ve šťávě z masa, seděl tam jako věchýtek. Po chvilce vytáhl z kapsy kousek skla, ale zakrýval jej rukou.

„Co to máš ?“ zeptali se s blahosklonností nasycených.

„Takové sklíčko,” řekl hoch.

Chudinka malá, řekla si žena, promluvím si s ním, ale teď ne.

Musela zaplašit jakýsi dávný smutek, aspoň na chvíli.

A muž myslel na své krávy. Ale v duchu viděl proudy hnědých vod a dveře zatarasené vodou a šicí stroj na ostrůvku.

„No,” řekl, „jestli zapomenem na hodiny, za chvíli abychom šli dojit.”

A tak se všichni chystali na lůžko, hoch v kuchyni, jak mu řekli. Dělal všechno, co se mu řeklo.

„Dobrou noc, Stane,” řekla žena. „To byl ale den!”

Položila svá ústa na jeho. Byla jeho žena. Její ústa byla vlhká a dobře známá. Ale jak se opřel o loket, aby sfoukl svíčku, vzpomněl si na tu neznámou, záhadnou dívčí postavu, která nad ním stanula na břehu, když seděl v loďce, a na zelenavě bílé stíny, stíny bílých růží na stehnech své ženy, když jednou rychle vešel do světnice. Rychle se od svých myšlenek odvrátil. Byl unaven a snadno by se mohl vzrušit.

„Jo,” zívl. „Chudáci lidi, co přišli o střechu nad hlavou. A ten kluk. Myslíš, že je v pořádku?”

Ženu líbající svého muže na dobrou noc zaplavil smutek,

88$

který už nedokázala odehnat, Ucitila ve vzduchu smutný knot zhaslé svíčky.

„Nevím,” řekla.

Její poloha v posteli byla nesnesitelná.

„Přivezlas ho ty.”

Měla náhle pocit, že tohoto muže, svého manžela, nikdy nemilovala. Zapomněla na tu chvíli nad řekou, kdy se jeden druhému vrhli do očí. Toužila být prostoupena něčím trvalým.

„Ano,” řekla, ležíc ve tmě. „Je to moje vina. Přivezla jsem ho já. Ale musela jsem.”

To už její muž neslyšel, protože usnul.

Pak rychle a tiše vstala, jako by se rozhodla už dávno v minulosti, a ne teprve teď, a zamířila studeným domem rovnou do kuchyně.

„Co děláš ?” zeptala se vlídně.

Kuchyně ještě řeřavěla. Chlapec ležel na boku a díval se přes sklíčko na hasnoucí uhlíky. Zaznamenal ji, ale nevzhlédl.

„Pořád máš ten střep,” zachvěla se v noční košili na kraji jeho lůžka.

„Je z kostela,” řekl.

„Vy jste bydleli u kostela ?”

„Ne. Tam jsem byl až potom. Až jsem zůstal sám. U těch vrb. Myslel jsem, že jsem umřel,” řekl.

„Vaši byli s tebou ?” zeptala se.

„Já se nepamatuju,“ řekl pohotově. Viděla, že sklíčko, přes které se dívá, mu barví tvář; jak jím pohyboval, kůže se mu měnila v tekutý nach.

„To nevadí. Když nechceš, nemusíš,” řekla a dotkla se ho dlaní, ale bez velké naděje.

„Co tady děláš?” zeptal se hošík,

„Já?” řekla. „Bydlím tady. Je to můj dům.“

Ale kůže jí stydla. Nebyla si svým nábytkem jista.

Hošík se díval na její ruku. Ležela mu na paži, jako by za-pomněla proč. Žena se musela slovům teprve učit.

„Chceš se přes to sklíčko podívat ?“ zeptal se. „Vylomil jsem je z jednoho okna.”

„Tys je vylomil!”

„Nikdo je nepotřeboval,” řekl. „Chtěl jsem se přes ně podí-vat.”

Bylo tedy jeho.

„Nejdřív spadlo do vody. Ale já jsem je vylovil. V tom kostele byla voda, víš ?”

89$

Přidržel jí sklíčko před obličejem, takže celá místnost tonula v nachu a uhlíky na ohništi byly rozpadlým zlatém.

„Budu ti povídat o tom kostele,“ řekl. „Byli tam taky ptáci, přiletěli děravým oknem. Já skoro pořád spal na těch sedátkách, pod hlavou jsem měl místo polštáře tu věc, jak se na ní klečí, ale tlačila mě. V tom kostele plavaly ryby. Na jednu jsem si sáhl. A houpaly se tam knihy. Voda se hýbala, víš ? Všechno se houpalo a hýbalo.“

„Ano,“ řekla, „hýbalo.”

Fialově nachová záplava se teď zmocnila i jí, ženy skrčené s dítětem v kostelní lavici. Viděla mrtvé věci. Málem i tvář plovoucí pod vrbami.

„Modlil ses?“ zeptala se a odtáhla si sklíčko od obličeje.

„Ne,” řekl. „V tom kostele se už nikdo nemodlil.”

Podívali se na sebe. Jejich pleť, zbavená sklíčka, byla bílá.

„Víš co ?“ řekla, když jí vlastní hlas přispěchal na pomoc. „Můžeš tady zůstat. Jestli chceš. Tady jsi doma.”

„Ne, nejsem,” řekl.

Položila sklíčko na přikrývku.

„Měl bys už spát,” řekla mu.

Znovu z ní byla těžkopádná mladá žena, která odkoukala sebejistotu od druhých. Její hlas byl skřípavý a povrchní, zatímco by měl teple vyvěrat z hlubin. A tímto hlasem musela odříkat svou roli.

„Ráno uvidíme. Není ti zima ? Potřebuješ se vykrmit, víš ? Jsi hubený. Ale jídlo tě spraví.”

Ležel schoulený na boku, s hlavou na lokti, a nevypadal, že by jí chtěl ještě něco říct. Tohoto dítěte se nezmocní. Odcházela od něj nachovým světlem, ulpívajícím na kůži, a vanutím mrtvých modliteb v tonoucím kostele. Odešla do světnice zápolit se spánkem.

Pak náhle uviděla, jak si její muž navléká kalhoty. Cylindr lampy byl plný hebkého, velmi žlutého světla.

„Co je?“ zeptala se.

„Čas vstávat,” řekl stejně tvrdě, jako pleskl jeho řemen. „Fric už je na dvoře.”

A skutečně, slyšela známá vědra a kohouta trhajícího poslední cáry spánku.

Začali dělat, co bylo třeba; s kůží studenou vzduchem a vodou chodili obřadně po světnici, znovu a znovu, každý uzavřen do sebe, jejich ruce splétaly nebo česaly vlasy, jejich těla zaplňovala prázdné šaty. Bylo vidět, že se jim život nikdy nerozbil v barevné střepy. Tiše a rychle prošli kuchyní ven, kolem chlapeckého tě

90$

líčka spícího na úzkém lůžku. Téměř na ně nepohlédli, jako by se báli, aby nerušili, anebo z jakéhosi jiného důvodu.

Ve stájích na druhé straně dvora stály ve světle luceren kravské zadky. Čekala tam také vydrhnutá tvář starého Němce, připraveného vyprávět a poslouchat. Krávy přežvykovaly řezanku. Když si žena a oba muži sedli na špalky a s vědry mezi koleny se připravovali k rannímu obřadu, byl pach slin a kravského dechu silnější než chlad.

„Přestalo pršet,” řekl starý Němec a stiskl první struk.

„Jo,” řekl Stan Parker, „přestalo.”

„Já věděl, že přestane,” řekl staroch.

„Podle čeho, Frici?” zeptala se Amy Parkerová.

„No,” řekl, „věděl jsem to. To se pozná,” řekl.

Pak se ozvala hudba mléka.

„Jaká byla povodeň?” zeptal se staroch.

„Povodeň byla strašná,” řekla Amy Parkerová. „Stan viděl víc než já. Ale něco jsem viděla. Některý lidi přišli o všechno.”

Staroch nad hebkým mlékem vzdychl.

„Přivezli jsme si vanu, Frici,” řekl Stan Parker.

„Stan ji našel,” řekla jeho žena.

Pak už jen seděli a pod rukama jim tryskalo mléko z pružných vemen velkých, pokojných krav.

Stan Parker, opřený pevně nohama o čisté cihly, čekal, že jeho žena bude vyprávět o ztraceném chlapci, ale zřejmě o tom nechtěla začínat, aspoň ne teď.

Mléko tryskalo dál a vědro Amy Parkerové se začínalo plnit dychtivou pěnou. Toho rána se jí dojení zdálo nekonečné, ze začátku i potom, když muži řinčeli konvemi a krávy s plandavými, prázdnými vemeny postávaly bezradně ve skupinkách. Nakonec se rozběhla od stáje přes dvůr. K domu. Ale rychle. Teď už otevřel oči, říkal její dech. Tolik mu toho poví. V ranním světle se dá dosáhnout všeho, co noc odpírá. Silou lásky to dítě ve svém domě uvězní.

Ale když vešla do kuchyně, zpomalujíc krok, aby nevypadala hloupě, a zakrývajíc udýchanost úsměvem, přikrývky na úzkém lůžku byly odhrnuty a měly už studený, definitivní tvar. Takže se ani nenamáhala volat. Hleděla na červené sklíčko, které se na dřevěné podlaze rozbilo na další nachové střípky.

Za chvíli přišel její muž, aby se rychle nasnídal, než pojede s mlékem. Všechno před něj vzorně postavila. Přichystala mu do kadeřava opražená vejce a v modré smaltované konvici čekal jeho oblíbený červený čaj.

Začal krájet vejce, jako by si myslel, že jsou tvrdá. Nebo prostě z roztržitosti.

91$

„Zlatka se má za dva měsíce otelit,” řekla jeho žena a trhala staré listy z kalendáře, který jim poslali z jednoho obchodu. „Měli bychom ji přestat dojit.“

„Kde je chlapec?”

Nic nevypadá zoufaleji než rozškubaná vejce na cizím talíři.

„Není tady,” řekla. „Utekl.”

„Toho bychom neudrželi,” řekl její muž. „Neměl tady stání. To bylo vidět hned. Nepatřil nám.”

„Nepatřil,” řekla.

Ale nedokázala by pochopit ani vysvětlit proč.

Nedokázala by vysvětlit, že jsou chvíle, kdy je člověku třeba nějakého hmatatelného důkazu o tajemství života. Chodila po kuchyni, v denním světle měla pleť šedou a vyčerpanou nevyspáním, a její ruce tupě dělaly cosi, co vůbec nesouviselo s prozřením, které v těch vteřinách prožívala. Proto se mračila a postrkovala nábytek na správné místo a zvedla šedou bramborovou slupku, která před časem vypadla ze džberu.

„Amy,” hledal její muž co nejvhodnější tón, a když dojedl a odstrčil talíř, dotkl se jí. „To je v pořádku,” řekl.

„Ano,” odpověděla. „To se ví, že je to v pořádku.”

Éyli si blízko. Jejich životy srostly. A rostly spolu dál, protože společný kmen se rozdělit nedal.

Když teď stáli u okna a dotýkali se pažemi, přítomni i nepřítomni, nepopírala, že jejich společný život je dobrý. Cítil to celou svou bytostí, přes ranní únavu, která byla dalším ziskem. Krávy si teď vykračovaly mezi stromy, švihaly ocasem a dotýkaly se modrými tlamami bledé trávy, která se začínala zvedat z naplaveného bláta, nebo si třely šííi o černou kůru akácií. Víš o tom? chtělo se mu říct. A o tom? A o tom? Co viděl očima a cítil v kostech. Ale protože nevěděl, jak se takové věci říkají, stál a štípal ji do ruky. A z kůže, kterou tiskl, vycítil, že slov možná není zapotřebí. Už viděla tvary stromů, bílé sloupy, i ty skromnější, rozcuchané, které se k nim rozechvěle skláněly v ranním světle. Obloha plula v přívalu znovuvzkříšené modři, takže se chvíli zdálo, že muž a žena, uvězněni ve svém okně, plují také, že se houpají na stoncích svých těl, jak se v nich zachvěly duše, poznávající známé kraje. Pro tu chvíli byli bez hranic.

Pak se muž vrátil do svých tvrdých bot a začal myslet na to, co musí udělat. Žena stáhla ze stolu ubrus a láskyplně jej složila. Byla klidná. Ztracený chlapec jí přišel na mysl už jen proto, že si vzpomněla, jak v té řeřavé noci na jedno oko pošilhával. A pokud šlo o její vlastní vady, byla teď silnější než ony.

„Asi bychom to měli ohlásit policii,” řekla. „O tom chlapci.”

92$

Řekl, že bude-li mít odpoledne čas, zajede možná do Bangalaye.

Jak to dopadlo se ztraceným chlapcem, kterého Parkerovi našli při zátopách ve Wullunyi, nikdo nevěděl. Brzy potom vody ustoupily a zbylo po nich ohavné žluté bláto se spoustami hnědých hadů. Usedlíci si rozebrali nábytek a zbytky svých zachráněných životů a postupně o povodni přestali mluvit.

Jen někdy se v Durilgai vzpomínalo, jak jeli udatní dobrovolníci na valníku zachraňovat oběti záplav. Není známo, jak nebo proč dostal kraj, kde žili Parkerovi, své jméno, ale právě v době záplav se mu začalo oficiálně říkat Durilgai. A to znamená „úrodný“, jak sdělil panu Armstrongovi jeden jeho známý, který byl profesorem nebo něčím podobným. Ale lidé, kteří tam žili, se tomuto označení vyhýbali a dlouho je vlastně používali jen v poštovních adresách, jako by se od nich žádalo něco, co nemohli nebo nechtěli splnit.

Když to jméno psala Amy Parkerová, zpomalila své ledabylé písmo a zřetelně, pečlivě si je šeptala. Pokud to úřední slovo prohodil někdo cizí, obličej jí ochladl, a sama svůj kraj označovala, podle jmen lidí, mezi které byla rozdělena půda. Tam, kde bylo „Parkerovo“, si někdy sedla u keře rozvitých bílých růží, těžkopádně složila nečinné ruce a dívala se na cestu.

93$

DRUHÝ DÍL$

•••

KAPITOLA OSMÁ

Asi míli od Parkerových, v místech, kde se štěpí cesta, byl zbudován obchod a časem k němu přibyla pošta, takže Durilgai skutečně existoval, ty dvě stavby to dokazovaly. A když tomu usedlíci uvěřili, putovali do své vesnice po rovných prašných cestách i po několika klikatých a štěrkovitých stezkách, ženy lelkovat při nákupu a muži — mnohem nepokrytěji — zabíjet čas.

Léto bylo období bílého prachu a žlutého štěrku. V žáru oblohy a kovu, ve vůni vyprahlých eukalyptů a rozdrcených mravenců se muži se schoulenými rameny a očima na stopkách opíralio sloupy verandy před obchodem nebo si bez okolků sedali. Někteří si ve stínu obnažovali strakatá čela, dávajíce přednost mouchám před provlhlou plstí. Na verandě bylo cítit uvolněné napětí. Řeč co chvíli měnila směr, ale nikomu to nevadilo, protože čas je bezmezný; ti zamlklejší a uzavření, kteří nemluvili, psali do prachu holí nebo bičem a smazávali to a znovu psali svým tajným písmem a zvedali od něj bledé oči.

V této fázi své existence zářil ještě obchod v Durilgai hnědým nátěrem. Jako by si jej ze dřeva a kovu postavilo nějaké hravé dítě. Ve výloze byla úhledně srovnána spousta věcí, vědra a knoty a košťata z prosné slámy a násady k sekyrám a vlna na látání. Co podléhá zkáze, nepatří do výlohy, byla zásada obchodníka, jenž tak úzkostlivě rozložil toto zboží. Zdálo se být mimo čas a nabylo vskutku jakési trvalosti. Jako by je na dřevěný podklad namaloval neumělý štětec, který se dosud nenaučil podvodům umění.

Tento obchod, nazývaný též firma, patřil zpočátku panu Denyerovi, muži poněkud umouněnému, ale dobrotivému a zbož-nému, který si pro radost pěstoval liliputky. S oblibou se mezi svou drůbeží procházel, zvysoka si ji prohlížel a přes tlustá skla se usmíval nad její pohledností. Byl vlastně součástí svého obchodu, prostě, ba neuměle vyrobenou. Ale trvanlivou. Když se lidé na cestě z Durilgaie do Bangalaye ohlédli, spatřili pana Denyera

97$

v jeho jednoduchých postojích, přirostlého bud’ k pultu, či ke dveřím obchodu. A obchod zase přirostl ke krajině s kopci, buď hebce zelenými, nebo podzimně zježenými. Vedle vchodu rostl tamaryšek, zasazený rukama páně Denyerovýma, počátkem léta mával bledými praporky prašně růžové barvy a koncem léta svěsil smutné chocholy růžového prachu. Když kmen zesílil, stalo se peří ztepilého tamaryšku atrakcí. Přespolní se často ptali, co je to za strom, ale pan Denyer nevěděl. Usmíval se. Odpovídal, že to koupil, protože chtěl mít strom, něco přece mít musel, a tohle z toho vyrostlo. Jeho tlusté brýle však byly očividně potěšeny.

Názvům věcí se v tom kraji nepřikládala velká důležitost. Člověk žil A po smyslu života se téměř nikdo neptal. Člověk se narodil. Člověk žil. Usoplené černovlasé irské děti a naryzlé, strupatější skotské, které houfně přetékaly z buše na úzké stezky deroucí se k širším cestám, vyrůstaly brzy ve vytáhlé mladíky a dívky, kteří za horkých večerů brousili sem tam, prchali před sebou, scházeli se, magneticky si proplétali prsty a mísili svůj dech. Na úbočích kopců a v mělkých roklích se jednou objeví nové čáry života, ohrad a dvorů a sadů. Ale zatím ne. Časem. Časem, k němuž patří také loudavé, horké letní dny.

Dokonce i poštovní úřad v Durilgai se svými slabými ozvěnami neznámého světa a náznaky jiného života stál nerušeně. Pošta, umístěná naproti Denyerovu obchodu, u sloupu s návěstím, do kterého se brzy nastěhovali bílí mravenci, vypadala méně impozantně. Její úřední důležitost nebyla nijak patrná. Byla to vetchá chalupa a v boční stěně měla cosi na způsob okénka, kterým paní Gageová prostrkovala dopisy a zoufalý obličej a z něhož se vykláněla, aby odcházející pozdržela svými názory na počasí, tím posledním, co ji dělilo od hlubokého ticha. Tato žena nosila plochý klobouk, patrně ze suchých palmových listů, a navlékací rukávy z balicího papíru. V její kanceláři — a zajisté to kancelář byla — mohl člověk zahlédnout také krejčovskou pannu, na níž paní poštmistrová spíchla bavlněné šaty každému, kdo se dal přemluvit. Byly tam velké závěje odstřižků a mrkev z oranžového sametu naplněná smirkovým práškem na leštění jehel. A prach z cesty, prach plnící kalamáře a srážející se v poštovním inkoustu a ležící na úředních listinách, které o sebe skřípěly, případně poletovaly z místa na místo, bylo-li větrno.

Paní Gageová ustavičně přicházela a odcházela rozvazovat motouz, kterým byly svázány balíčky dopisů, anebo něco hledat.

V neděli se projížděla s ryšavou liškou na krku a modrým psem pod koleskou, a při zastávkách škrobeně promlouvala přes široké, neživé zuby.

98$

Poštmistrová měla manžela, který nebyl k ničemu. Nebylo jasné proč, snad proto, že neuměl vydělávat peníze a že jednou namaloval obraz, nad kterým člověk musel žasnout: starý dřevěný plot a za ním pár uschlých stromů. Práce, kterými se živil, byly rozmanité a záhadné. Někdy byl duchem přítomen, a někdy ne. Byla to mátoha v nátělníku.

Kdykoli byl osloven, řekl dříve, než začal poslouchat: „Dobře, dobře, zavolám paní Gageovou.“ Což vzápětí udělal, nesměle, jako by v tom domě byl podnájemníkem z milosti. Byl to dům paní poštmistrové.

Jednou se pan Gage vrhl na zem a díval se tak dychtivě na jakéhosi mravence, že mu oči lezly z hlavy. Zaplavil ho příboj hnědých vln a ruce s rozechvělou šedou kůží mu přilnuly k zemi v úhlu, který se zdál být věčný. Když znovu přišel k sobě, na pavučinatém keři seděl ptáček vojáček a po cestě přicházela paní Parkerová.

„Něco se stalo ?“ zeptala se.

„Ne,“ řekl. „Díval jsem se na mravence.”

„Aha,“ řekla pochybovačně a navlhčila si horké, zaprášené rty.

Dále se na jeho polohu nevyptávala, což ho překvapilo.

Možná zrovna myslela na něco jiného nebo jí bylo příliš horko. Protože není obvyklé, aby lidský tvor odolal, má-li příležitost ničit. A mohla přece rozšlápnout veškerou extázi, která v jeho mravenčím těle zbývala.

Takže zůstal klečet a díval se na ni, kostliveček v nátělníku, ale jeho dychtivé oči pronikaly nic netušící ženskou tváří málem až k nejtemnějším koutům, jako by i tam bylo tajemství, které musí rozluštit nejinak než duši mravence.

Amy Parkerová, stále na vážkách, má-li se zastavit a ukojit jakousi nevyslovenou potřebu klečícího nebo pokračovat v cestě po stráni, byla v té době mladice, zaoblující se k zralosti. Špičatý obličej a kostnaté líce se jí zaplnily téměř ukojenými touhami.

V letním dni měla barvu medu. Její sílící ruce dovedly zvedat těžká břemena, kdykoli nebyli nablízku muži, ale lépe jim slušelo, když si jimi upravovala vlasy. V takové chvíli bývala její silná, medově zlatá záda s pozvednutými pažemi plnou vázou. Byla plná hustého, medového světla dusných letních dní.

„Paní Gageová je doma ?“ zeptala se paní Parkerová.

„Je, je,“ odpověděl muž paní poštmistrové. „V kanceláři nebo za domem. Je doma. Asi třídí poštu.”

Utrhl si stéblo žluté trávy.

„Nezvednete se?” zeptala se paní Parkerová. „Takhle klečet je namáhavý.”

99$

„Máte pravdu,“ řekl.

A postavil se a šel do buše, vláčeje za sebou žluté stéblo.

Když manžel poštmistrové zmizel, stoupala paní Parkerová dále do kopce. Kdyby šel někdo s ní, asi by se nad chováním toho člověka pozastavila, ale protože putovala horkým dnem samotná, byl pro ni dítětem nebo zvířátkem nebo kamenem, a něco takového ji přece nemohlo vyplašit. Snové útržky jejího dosavadního života vyplavaly na hladinu a smísily se s tvrdým světlem. Zvedla oči k tváři slunce, svého manžela, a protože ji oslnilo, neviděla, že houštiny zaznamenaly její nahotu.

A tak šla dál, dotýkajíc se plotu, kde drnkala hadí kůže, kterou tam kdosi pověsil, aby vyschla. Ten plot už patřil k poště, stejně jako záchod, nachýlený vichřicí na stranu, a okénko, ze kterého vyhlížela hlava poštmistrové.

„Paní Parkerová,“ volala paní Gageová. „Jářku, paní Parkerová! To je vedro, co? A nezafouká a nezafouká. A nezaprší a nezaprší. Tu velkou nádrž mám už zpoloviny prázdnou. Protože na rajčatech nikdy nešetřím. Pěkné rajče, to je moje.“

Počasím netrpěl nikdo, jen paní poštmistrová. Bylo na ní vidět, že takový život je nad její síly.

„Přišlo nám něco, paní Gageová ?“ zeptala se paní Parkerová.

„Nepřišlo, dušinko,” řekla poštmistrová. „Aspoň si myslím. Ale nepamatuju se. Raději se podívám.”

Jak protahovala okénkem zahradnický klobouk, zacvrlikaly suché palmové listy.

„Člověk nikdy neví,“ řekla, „co může přehlédnout. V takovém počasí. Jeden by z toho zpitoměl.“

Paní poštmistrová velmi zručně sundala motouzek z hromádky dopisů. Když si pak olízla žlutý palec, bylo to víc než úřední akt, byl to spíše obřad pro útěchu pokorné tazatelky, která stála a čichala vůni rozpuštěného pečetního vosku stoupající ze svatyně za okénkem. Bylo neuvěřitelné, že by některý z dopisů, které si pozvedala k očím jako hostii, mohl patřit nějakému smrtelníkovi. A obvykle také nepatřil. Ale Amy Parkerová tomu rituálu ráda přihlížela, protože se odehrával na vršku kopce a občas přišel nějaký katalog s obrázky různých věcí a jednou dostala dopis od tety Fibbensové, nadiktovaný jedné písma znalé paní a sdělující cosi nepříjemného.

„Ne, dušinko,” řekla paní Gageová, „nemýlila jsem se. V takovém vedru lidé nepíší. I když na severním pobřeží byla bouře a jednoho mladého muže zabil blesk, když jel na koni. Udeřilo to do třmenů. Měl prý dítě, sotva půl roku staré. A byl dřevorubec. Rozumíte tomu?“

100$

„A jak bych tomu měla, paní Gageová, rozumět?” řekla paní Parkerová, která byla v té chvíli silná.

Důstojně se začala vzdalovat.

Ale žlutá poštmistrová protlačila okénkem klobouk a zoufale zkrabatila obličej nad smrtícím bleskem a svou neodvratnou samotou.

„Ale pro někoho je to dobré,” zvolala. „To se musí uznat. Když zaprší. A polovinu nádrže mám prázdnou. K večeru prý má zafoukat od jihu. Ale pršet ne.“

Zoufalá žena si přidržovala klobouk ve větru svých slov: oběť vlastních kořenů. Jen do mě udeř, chtělo se jí křiknout na ten zářivý klikyhák ohně. Ale z blesku šla hrůza. A tak schovala hlavu a srovnala si klobouk, šustící stejně jako její papírové náloketníky.

Paní Parkerová odcházela, jako by nad ní počasí nemělo moc. Proto neměli někteří lidé Parkerovy v lásce. Ale blesk je soukromá věc. Téměř s něhou si vzpomněla na ten svůj, na to, jak jej oba přežili nedotčeni a zároveň otevřeni očím druhého.

Náhle přidala do kroku. Náhle chtěla být doma. Náhle toužila vyprávět svému muži o nejrůzněiších prostých věcech, i kdyby neposlouchal. To už unikla slovům poštmistrové a dospěla po cestě k místu, kde ji vždycky přepadla úzkost, že sem nepatří. Obličeje na verandě obchodu vypadaly, jako by je tam někdo dávno nalepil. V neměnných polohách na ni civěly a vyzývaly ji, ať jde blíž.

Navíc před obchodem zářil kočár, který tam vůbec nepatřil. Na jeho skvostném laku nebylo jediné zrnko prachu. Kůň, téměř nezpěněný, střásal z tmavých skrání mouchy a s nimi spršku cinkavé mosazi, jiskřivé a blyštivé a vyzývavé. V tom všem, v koni i v kočáru, bylo tolik zpupnosti, že na paní Parkerovou padla tíseň. Proto se blížila rozhodnuta, že na ně vůbec nepohlédne, těžkopádnými, dřevěnými pohyby, které jí v té prašné poušti připadaly ještě nápadnější.

Začalo jí svítat, že je to Armstrongův kočár, ve kterém někdy jezdí mladý pán. Teď v něm neseděl. Zřejmě si kupoval v obchodě něco nedůležitého, protože všechno důležité se do cihlové budovy vozilo ze Sydney. A kůň čekal, hrabal pohlednými kopyty a skřípavě pohupoval kočárem, ve kterém seděly dvě mladé ženy.

Amy Parkerová, zahanbeně mířící k tamaryšku, to všechno spíš věděla než viděla. Že se ženy houpou s kočárem a smějí se a pojídají karamely a odhazují stříbrné papírky na cestu. Ničím jiným si krátit čas nemohly, protože nic jiného by je nebavilo. Patřily k tomuto kočáru, pod slunečník, který jedna z nich držela a který se lenivě kýval a žilkoval jim pleť.

101$

Když opěšalá žena procházela stínem tamaryšku, nerozuměla jedinému zaslechnutému slovu; podívat se na ty tváře nedokázala, protože si příliš zprotivila svou vlastní, teď cihlově rudou a lehce ochmýřenou. Měla klobouk, který se jí kdysi líbil, protože na něm byl trs lesklých třešní, ale teď odklonila hlavu, aby pošetilé třešně na levném, promáčklém klobouku utajila.

Po celou tu dobu nelítostně cinkal kočárový postroj, stejně jako slova vzdáleného hovoru, nesrozumitelného, a přesto jaksi posměšného. Mladé dámy se smály a vrtěly z dlouhé chvíle slunečníkem a házely na cestu stříbrné papírky.

Několik mužů na verandě před obchodem sledovalo bohatcův povoz s obdivem i nevolí a dělalo na adresu dívek neslušné poznámky. Když k nim paní Parkerová došla, starý Peabody cosi řekl, jakoby ze slušnosti, ale rozčilením a úzkostí přeslechla co. Viděla stuhu ovíjející slunečník. A mladého Armstronga jdoucího proti ní, muže s tlustými rty, kterého pamatovala jako dlouhorukého chlapce.

„Hopla!“ zachytil ji za lokty a v hrdle mu zazněl vzdálený, sytý smích.

Poodstoupil a díval se na ni, jak se teď na ženy a na jejich ňadra díval, ale byl to pohled přijatelný a některým ženám příjemný. I do jejího opáleného obličeje se zahleděl. Ale ten se mu neotevřel. Průvan z obchodu jí vtáhl sukni mezi tlusté, ba ošklivé nohy.

„Paní Parkerová!” řekl, když ji konečně poznal. „Promiňte,“ zasmál se. „Div jsme se nesrazili.”

Ale vzpomínka na dlouhé chlapecké ruce mu vehnala do tváří ruměnec. Pak ve svých skvostných kalhotách seběhl po schůdcích ke kočáru s dívkami, které mu přivezli až ze Sydney, aby měl z čeho vybírat.

„Někteří lidé udělají událost ze všeho,” řekl pan Denyer, jehož řetízek od hodinek se prořezával pološerem.

„Taky si myslím,” řekla paní Parkerová a osmahlýma rukama stavěla příkrý pomník z krabiček se Škrobem.

Začala se rozpomínat, pro co přišla, a téměř surově ty nevinné věci vyjmenovávat, jako by jim bylo možné vnutit nějaký vyšší význam. Ale perly krupek dopadající na kupcovu mosaz byly matné a umělé. Posbírala své obyčejné, čistotou vonící balíčky, zaplatila a vyšla ven.

Kočár už samozřejmě odjel, ale vzduch byl ještě rozvířen. Někteří muži smekli klobouky, jiní si je nasadili; někteří se zavrtěli a začali vyprávět historky o koních, ale většinou vzpomínali na hrdla těch dvou mladých žen a zamyšleně se smiřovali s nestoudností jejich bílé pleti.

102$

Smiřovat se začala také Amy Parkerová, když po pusté silnici putovala domů. Jednotvárnost cesty ji dokonce utěšovala. Z příhody s kočárem zbylo jen slabounké svědění v žilách. Její nohy klidně dupaly do prachu zjitřeného koly.

V tom navráceném klidu a svědivém tichu měla znovu blízko ke svému muži, třebaže k ní promlouval dotěrným hlasem boha-tého mladíka a jejich ústa se častovala jakousi línou smyslností. Takže se musela zasmát a zrudnout a přendat košík do druhé ruky. Protože to tak samozřejmě nebylo. Tvář jí zvážněla a pohubla. Na hřebeni kopce se jí vybavilo mnoho palčivých zážitků lítosti a něhy; to když pohlédla dolů a spatřila vrbu, rozrostlou nad kalnou vodou u hráze, a první náznaky jejich dřevěného domu. Přestože byl jejich kraj osídlen stále hustěji, nepřestával dům vypadat jako samota, a právě k této odloučenosti, k tomuto tichu ted’ pospíchala, protože k nim přilnula jako k vlastní kůži.

Rozhlédla se a začala mít pocit, že jí patří i trsy třaslavé trávy za ohradou. Byla majitelkou i majetkem. Do tváře jí stříkly chladivé listy a na loktech a šíji ucítila první doušek vánku. Takže se ještě veseleji zavlnily pastviny, kde kráčel modrý jeřáb a pobíhaly čisťounké čejky a mladá telata nemotorně honila své oháňky. Sama chvátala přes kamení krokem, který zastírá chůzí běh. Protože jí připadalo hloupé utíkat domů a nemít proč nebo jen proto, aby objala kocoura u vrátek a ucítila na slané kůži jeho drsný jazyk.

Ale konečně byla ve svém domě, kde od ní nikdo nečekal odpověď. Kapal tam kohoutek a větve škrábaly střechu — byly to zvuky zapadající do ticha tak zákonitě, že ji to hned osvěžilo, ještě než vyšla na dvůr, kde stál u studně on a roztáčel nohou brus, který si v začátcích přivezl z Bangalaye výměnou za cosi, na co už zapomněla.

„Tak jsem zase tu,“ řekla, když se blížila k brusu a k vůni mokrého kamene. „A žhnulo jako v peci. To jsi měl vidět, Stane, před obchodem stál kočár a v něm dámy, který tam přivez mladej Armstrong. Nóbl dámy. S bílým slunečníkem. Asi krajkovým. Představ si, se slunečníkem.”

Ale nezvedl hlavu a skoro nic neřekl. Ani to nečekala.

Držel čepel blyštivého nože u nerovného povrchu kamene, a kámen zpíval a šplouchal kalnou vodou v korýtku.

Ach, oddechla si, když dosedla na okraj studny a její kůže se napila chladu.

Dívala se na bílý nůž v manželových rukou, přitisknutý silou ke kameni. V matném, chladivém světle stromu nad studní natáhla krk, jako by jej nabízela blyštivému noži, který by přijala s milostným výkřikem.

103$

Když skončil, zkusil ostří palcem a konečně na ni pohlédl. Zahleděl se na ni v tom chladném šeru starého stromu a zamyšleně se hryzal do rtu. Za kruhem chladivého stromu byly jeho vymýcené louky, spálené letním žárem do bělošeda a dům, který stloukl a zvětšil a vylepšil a který stál v polích důstojně, ba pod úponky révy a sprškami růží i trochu honosivě. To všechno bylo rozmístěno kolem Stana Parkera, to všechno z něj ve žhavém odpoledni vyzařovalo. Takže měl radost.

A měl radost ze silného hrdla své ženy.

Vyrostla jim zřejmě stavba s pevnými základy. I v tělech. Třebaže Stan maličko vyschl, a když se ohnul pro sekeru, kterou chtěl nabrousit po noži, měl zátylek plný vrásek, třebaže mu oči jaksi udiveně a smířeně zapadly, odolal všem ranám a odolávat nepřestane.

Jsem připraven na všechno, naznačoval svým tělem, když hrbil ramena nad brusem a ovládal nohou šlapadlo, zatímco kov ukusoval chlemtavě z kamene a kámen z kovu. Skoro všechno, co ho mohlo potkat, bylo dobré. Kámen nadskakoval a byl připoután ovládajícím drátem. Síla jeho rukou dávala kovu tvar. V takové chvíli by dokázal dát správný tvar téměř všemu.

Ale cítil neklid ženy sedící u hlavice studny a poškubávající nohou. Proto řekl: „Třeba si tu mladou z kočáru vezme.“

„To sotva,“ řekla suše. „Byly tam dvě.“

A škubla nohou, protože ve sklonu jeho těla, v jeho neproniknutelné lebce jí cosi unikalo. Ale dívala se na jeho ruce a byla ráda, že její manžel je chuďas.

Vstala. Ach bože, pomyslila si neklidně, jak mohu dokázat, že je ze všech mužů nejlepší ? A náhle byla velmi neklidná a prázdná.

„Vypijeme si čaj,“ řekl pošilhávaje po ostří sekery. „A pomalu bude čas na dojení.”

Když potom vyšli z listnaté obruby domu a překročili s vědry hranici žáru, znovu celá zneklidněla, jak hledala důkaz nějaké dokonalosti. V mírnějším večerním horku se po zemi táhly dlouhé stíny sloupků v ohradě a krávy se loudaly ke dvoru. Několik mladých jalovic skákalo a utíkalo, ale převažovala povlovnější chůze starých, břichatých krav. Ve žlutém, vláčném večeru bylo plno tíhy, ale i zjevné dokonalosti. A také naděje. Krávy zastříhaly ušima. Telata vzhlédla.

„Zvedá se vítr,“ řekl muž, zamilovaný do svých večerních pastvin; nejraděii by na všechno ukazoval prstem.

Proto byl rád, že může zvednout ruku s vědrem a říct: „Vidíš ? Vítr“

To už se vršky stromů stříbrně ukláněly, prach dotíral a jedna

104$

mladá kravka poskočila strachem nebo radostí, vyhodila zadek do vzduchu a pšoukla.

Jižní vítr, prorokovaný poštmistrovou, přepadl těla muže a ženy, rozťal je chladem a rval jim z rukou vědra.

Pak vyšel ven starý Němec, usměvavý a bílý od otrub, které sypal ustájeným kravám. A smáli se a žertovali. Jako vždycky zavtipkovali o Šibalce, která byla její kráva, na tu nesměli sáhnout — jak se jí dotkla mužská ruka, švihla ocasem a práskla sebou na zem.

Toho větrného večera bylo ve stáji veselo. Kroužící vítr, prudký, ale ne zlý, přehlušil sykot mléka, takže to bylo o to krásnější. Krávy dávaly a dávaly a byly spokojené. Znovu to byla spokojenost z absolutní dokonalosti. Ale pak se mužova ústa zamyšleně stáhla. Jeho tělo, ještě před pár hodinami tak pevné, ba všemohoucí nad brusem, začalo slábnout. Závany veselého větru, málem tekuté chladem, ho nutily ždímat mléko z posledních struků co nejrychleji, jen aby už byl hotov.

„Co je ti ?“ zeptala se tentokrát ona, když spolu stáli v kůlně, kterou postavili, na mokrých prknech, která právě vydrhli.

Ale nebylo mu samozřejmě nic. Jen pocítil touhu, která se mu zatím nikdy nesplnila: vyjádřit se tělem nebo slovy.

Pozdě večer, když byly konve vymyty vřelou vodou a velké hrnce ztichlého mléka stály v řadě, když uložila nádobí na bok, aby uschlo, a její muž sečetl cosi na kousku papíru a dospěl ke konečné odpovědi, zůstal sedět se zbytkem tužky v ústech a doufal, že zaplní jakési prázdno. Vítr už ustal, ale zima, kterou přivál, dosud vířila a dorážela. Za horkých večerů býval dům schoulený a ubohý; teď se otevřel. Nic ho nedělilo od nesmírnosti studené noci. Střecha domu byla dokořán, takže v nádobách s mlékem se odrážely horečnaté hvězdy a vycházel najevo mnohý další soulad mezi kůží a peřím, židlí a větví, vzduchem a jehlou.

Neboť mužova žena vzala vlněnou nit a chladná jehla poletovala sem tam. Díval se na její ruku a na starou ponožku, kterou navlékla na dřevěný hříbek. Spojovala vlnu s vlnou, sedíc ve středu noci. Díval se, a byli skutečně středem, ale vratkým, a on chtěl mít jistotu. Proto hryzal zbytek tužky, a kdyby mu bylo dáno, aby se za svého života vyjádřil, jistě by dospěl k něčemu konečnému. Jenže mu to dáno nebylo. Jen někdy skládal řádky modliteb.

Pak žena odložila ponožku, protože sametové noci nebylo možné odolat. Šla a vzala manželovu hlavu a podržela ji u sebe, jako by jí přece jen něco patřilo. Třela mu zapadlá víčka ústy a drhla mu jimi tvář, dokud neucítila, že jí manželova kůže odpo

105$

vídá. Pak je noc spojila a odvedla za ruku, tajemně, klouzavě, do temnějších prostor, kde je čekala otevřená náruč lůžka.

V chladu vysvobozeného světa, mezi snícím nábytkem a v hloubi rozrostlého růžového keře, který se tlačil do pokoje a bez trnů s nimi zápasil, se muž a žena modlili jeden druhému do úst, aby toto dobrodiní vydrželo navždycky. Ale hlubina noci byla nezměrná. Nakonec žena odpadla, téměř plačky. A muž se stáhl do svalů svého těla. Ležel na jejich lůžku a dotýkal se jakési klece z kostí, s kterou se jeho duše začínala smiřovat.

Na konci byl tedy spánek a práce a hřejivá víra v něčí blízkost. A spánek.

Ale žena vstala. Znovu začínala být sama sebou. Tato žena, Amy Parkerová, se šla opřít o rám okna, a ten přijal tvar jejího těla. Všechny tvary a zvuky té pokojné noci do sebe zapadaly. Nebyla to už noc nezměrná, ale dobře známá, tma se povědomě hemžila starými sovami, které už léta hnízdily na jednom místě, vánek ji hladil po kůži stejně jako její uklidněná dlaň. Chvíli tam stála, objímajíc své plné tělo, a vydržela by tam dlouho do noci, tak posedle byla zvědavá a spokojená. Zvědavá, jestli počne dítě, které už znala nazpaměť. Ve složených rukou držela pomalý tep svého srdce.

106$

•••

KAPITOLA DEVÁTÁ

Když Amy Parkerová konečně porodila, sousedé se tvářili jaksepatří blahopřejně a pochvalně, ale bylo to samozřejmě něco docela běžného. Mnoho plodných žen uléhalo a rodilo, ať už po prádle nebo po pečení chleba či po dusném dopoledni v kostele, a žádná událost se z toho nedělala. Amy Parkerová však nad svým porodem tiše jásala. Obcházela stinné územíčko svého domu a byla teď opravdu středem vesmíru. Světlo se sbíhalo k bílému zámotku V její náruči, trasy ptáků, kteří nad ním téměř rozčileně přelétali, mu dávaly jakýsi tajemný význam; květy a listy se skláněly nad ženu s dítětem nebo jim ve vánku žehnaly dlouhými, přejícnými ratolestmi.

„To vám teď bude dobře,“ řekla poštmistrová, tisknouc žlutý palec do suché hubky. „Máte přece jen společnost. Je hodný ?“ „To se ví, že je,“ řekla Amy Parkerová. „Jen někdy ho trápěj větry. A v pátek byl neklidnej. Z toho horka. To víte, průjem.“ „Ale!“ řekla poštmistrová zpod plochého klobouku hlasem, jakým se mluví o cizích starostech. „Na to se něco dává.“

„Jo,“ řekla Amy Parkerová, „já vím, co se na to dává. Ale už ho to přešlo. Vážně, paní Gageová, tohle je kluk jako buk.“

Bylo to dítě z jejich těl. Rozvinovala je a dívala se na jeho zdravou nahotu. Říkala mu Ray. Paprsek. Nikdy předtím ji to jméno nenapadlo, ani se s ním často nesetkávala, ale šlo dobře do úst i k tomu dokonalému hošíkovi ležícímu ve zlatém ránu na rozestlané posteli. Na ústech a v prvním chmýří vlasů se mu třpytilo slunce.

Když byl teď dům plný teplé, hebké dětské vůně, vcházel tam otec dítěte ostýchavěji. Přímo obřadně si pro sebe cosi bručel a na cihlovém chodníčku ke kuchyni dupal botami, až mu z nich odlétaly kusy hlíny a rozechvívaly fuchsie. Potom jaksi arogantně zamířil rovnou tam, kde v postýlce nebo v matčině náruči leželo dítě, a podíval se mu přímo do očí. Aby to měl za sebou. I dítě na

107$

něj hledělo, ale nic na sebe jasnýma, mělkýma očima neprozradilo. Řeč očí a obličeje si nechávalo pro matku. Šňůra mezi nimi zůstávala nepřerušena. Otce dosud neznalo a jen ho tolerovalo, jako by cítilo ostýchavost, řeřavějící mezi tvrdým mužským tělem a vlastním tílkem, měkkým, ale zároveň silným. I hošík se díval na otce s arogancí, jenže přesvědčivější.

„Vypadá, že mu nic neschází,” říkal jeho otec.

Pak se k němu otočil zády, šťasten, že to má odbyto. Až povyroste, říkal si, bude s ním mluvit a naučí ho dělat různé věci. Půjdou s puškou nebo sekyrou do buše, tam bude pořád o čem povídat. Budou si otírat zpocené tváře, pít z dlaní studenou vodu a večer se vrátí s mrtvou liškou, kterou jeho chlapec zastřelí. Teprve budoucnost ukáže, dovede-li synovi sdělit rozechvění své duše na prahu objevu. Nebo bude-li chtít. Třeba v něm zatvrzelý, pátravý obličej statného hocha probudí nedůvěru.

„Ještě ses ho nedotkl,” řekla matka. „Ty ho snad vůbec nemáš rád.“

A zvedla dítě, které mohla mít jaksepatří ráda jen ona.

„Co mám dělat ?” zeptal se a nastavil prázdné ruce. „Co můžeš s takovým dítětem dělat?”

Dítě je cosi odtažitého, stále ještě pojem, kterému člověk nestačil přizpůsobit své myšlenky a zvyky.

„Co můžeš dělat?“ řekla. „Můžeš ho sníst!”

A byla by toho schopna. Nemohla se lásky k synovi nabažit, ani pomalými, hltavými polibky. Někdy její vlhké oči téměř toužily mít ho znovu v sobě, v bezpečí.

„Já bych ho položil,” řekl otec. „To nemůže být zdravý, takhle ho muchlat.”

„Co ty o tom víš ?“ řekla matka. „U mě je v bezpečí.”

Ale bezpečí je optimistické slovo. Když uložila dítě ke spánku, její ruce se od něj odtáhly, a v domě hned začínala růst budoucnost a zaplétat se do přítomnosti. Rázem byla bezmocná.

Otec a matka někdy pozorovali spícího synka, a znovu se tak spojili, což se jim nedařilo, když nespal. Sotva se odpoutali od tohoto vtíravého třetího života, který jako by sami stvořili, zdál se jim život, jak jej dosud žili a chápali, jednoduchý jako kus papíru. Příchylnost není tak nesnadná jako láska. Ale spící dítě pohnulo hlavičkou, a rodiče znovu propadli nejasnému strachu, matka, že nezkrotl bouře lásky, a otec, že zůstane pro svého syna cizincem.

V kuchyni tikaly hodiny. Byly to ošklivé hodiny z tmavého mramoru, zpočátku na ně však bývali pyšní. Jak chlapec rostl, sílil a zlátl, vyžadoval, aby ho k hodinám zvedali, a pozoroval

108$

jejich chod. Tiskl pak červená ústa ke sklu a lokal minuty, takže ošklivost na chvíli pominula a matný ciferník zastínily chlapcovy zlaté tváře. Jednou, když už běhal po domě a zlobil, se hodiny nadobro zastavily, a tou dobou také Amy Parkerová porodila své druhé dítě.

Tentokrát to bylo těžší. Co když to nedokážu? říkala si při vzpomínce na děti, o které přišla, a s odporem ke svému bezmocnému a nespolehlivému tělu. Bývaly dny, kdy jí docházela síla. Před druhým porodem byla žlutá a odpudivá; z úst, která jí manžel přitiskl na zátylek, vycítila soucit.

„Teď už se nemůže nic stát,“ řekl. „Když jsi donosila chlapce.“

Ta slova od něj neslyšela poprvé, takže nedokázala víc než zkřivit rty do tuhého úsměvu. Obvykle si brala do klína nějakou práci, nejraději jednotvárnou, nebo tiskla synkovu tvář ke své, aby si ji trochu zahřála. A čekala, až její muž odejde, protože v té chvíli jí byl protivný. Dráždily ji žíly na jeho silných rukou.

Zatímco se stahovala do svých starostí, Stan Parker se sbližoval s chlapcem. Stále častěji se ho odvažoval dotknout a několikrát se mu zahleděl hluboko do očí, jako by hledal nějakou známou krajinu. Ale dítě se s rozjasněnou tváří smálo a ohmatávalo strniště na otcově bradě a radostně se vrtělo a výskalo. Postupně si otec na synka zvykl, ba dokonce přestával vnímat, že sedí poblíž na bobku a hraje si s plechovkami nebo kameny nebo černými plackami kravinců. Čím více se hoch vzdaloval matce, tím byl špinavější. Kdyby na jejich farmu přišli lidé, kteří o takových věcech nemlčí, řekli by asi: Vypadá zanedbaně. Ale byl spokojený a silný. A když se unavil, usnul. Jednou ho otec našel v plevníku a zvedl ho v dešti zlatých plev jako teplé, bezvládné kotě, ještě spícího.

Brzy potom se ošklivé hodiny zastavily a Amy Parkerová porodila podruhé. Poslali do Bangalaye pro doktora. Tentokrát to odstonala. Ale po čase viděla, že je všechno jako dřív, a vstala, oblékla si šaty, kterým už odvykla, a chodila se svým novým robětem, nedůtklivou holčičkou zabalenou do vlňáku, který jí sousedka Doll Quigleyová upletla pro synka.

Znovu přicházeli lidé pozdravit novorozeně a pili čaj a vykřikovali a mluvili o sobě a odcházeli. Ale Doll Quigleyová a její bratr Bub přicházeli a zůstávali. Byli jako nábytek či spíše jako zárubně dveří — při svých dlouhých, toporných postavách. Někdy chovala Doll dítě a záhyby vlňáku jí splývaly v dlouhých křivkách podobných dřevořezbě, jako by jí dítě nevtiskl do rukou vlastní pud, ale záměr nějakého svědomitého sochaře.

Amy Parkerová jí pak brala své dítě a naříkala: „Ach ty jsi

109$

nešika, Doll!“ A rychle uhladila vlňák k obrazu své zručné lásky.

„To jsem,“ odpovídala Doll Quigleyová. „Máma vždycky říkala, že jsem nešika.” A třela si prázdné ruce, znějící drsně jako dřevo.

Jako by Quigleyovi byli pravým opakem té hojnosti lásky a léta, kterou Amy Parkerová, sama tak oblá a teplá, cítila, když držela v náruči novorozeně a u sukně měla chlapcovu hlavu. Konečně dozrála v něco trvalého. Stala se proudem. Její velké, plné prsy byly až nestoudně nasyceny. Musela se nutit, aby k Doll a Bubovi zvedla oči.

Přesto byla Doll Quigleyová plná lásky. Tak ráda by trpěla za jiné, kdyby jí o to řekli. Ale neřekli.

A tak popadla koště a rozmáchle zametala drobty a prach u nohou Amy Parkerové, která se mračila, protože ji to ponižovalo.

„To je dobrý, Doll,” řekla. „Nech toho. Jsem se vším pozadu, já vím. Ale to se dožene.”

Zamračeně pohlédla dveřmi do stínu pepřovníků, kde běhal Bub Quigley s jejím chlapcem. Bubova prostoduchost ji začala děsit, stejně jako jeho namodralá, nikdy pořádně nezarostlá tvář a ústa tápající po slovech. Amy Parkerová ještě nevěděla, čemu unikla, ale tušila, že to existuje, a nenáviděla to.

„Podívej,” říkal Bub. „To je list. Vidíš ? Ale už je z ně] kostra. Je přes ni vidět. Jako když zbude kostra z ovce nebo krávy, jenže tohle je list. Moje sestra říká, že je z krajky. Představ si — krajkovej list. Z krajkovýho stromu.”

Chlapec si podržel list před očima. Byl to krásný hoch.

Bub Quigley se při tom pohledu rozesmál.

„Já ho chci,” řekl chlapec.

„Kdepak,“ řekl Bub. „To je můj list. To je moje zamilovaná věc.”

„Rayi,” zavolala matka, „dej mu ten list a pojd domů.”

„Já ho chci,” začal hošík plakat a skákat.

Rozpoutal divokou bouři.

„Najdeme si jiný list, Bube,” řekla sestra.

Věděla už, že na věcech nezáleží.

„Ale tenhle list je nejlepší,” řekl její bratr.

Bylo to prapodivné, tajemné dílo, které si ukládal do jedné knihy po dědečkovi, nikým nečtené. S takovým listem se přece nemohl rozloučit. Rozvlnily se v něm kruhy tajemství, krásy a nespravedlnosti a zkřivily mu tvář. Začal nabírat moldánky.

„Propána!” vykřikla Amy Parkerová.

Šla a uhodila své dítě, ne za trest, ale ze vzteku na Quigleyovy, a chlapec se rozbrečel a upustil list na zem.

110$

„Vem si ho, Bube,“ řekla Doll.

„Je roztrženej,“ vzlykal. „Je celej zmačkanej. Teď už k ničemu není.“

A potácel se po dvoře jako rozbitý deštník.

Ale Doll Quigleyová se usmála, protože nic jiného udělat nemohla.

„Promiň, Doll,“ zašeptala Amy Parkerová, třebaže v takové pekelné vřavě jí připadalo hloupé šeptat a vůbec něco říkat. „Je unavenej a mrzutej. A nezlob se, musím nakrmit malou.“

Když strkala Quigleyovy ze dvora, věděla, že za chviličku všechno skončí a bude poroučet ona.

Zakrátko s dětmi osaměla a její vládu by nemohl ohrozit ani manžel. Na toho při kojení holčičky dočista zapomněla: byl kdesi venku a dělal věci, které je třeba dělat. Vedle sajícího roběte a hocha klímajícího na posteli byly manželovy zástoje podružné. Kdyby v té chvíli otec vešel, což naštěstí neudělal, zvedla by matka rameno, aby ho zastavila, aby zaštítila ty pokojné a důvěrné úkony, kterým směla přihlížet jen ona nebo pták třepetající se na slézové růži. Nikdy si to ovšem neřekli. Matka často vzala děti a se smíchem je položila otci do náruče, takže musel uvěřit ve své otcovství, které zřejmě přijímal s nejistotou. Mohla si ta gesta dovolit, protože v takové chvíli cítila, že je silná. Ale někdy, zvlášť večer, když děti spaly a jejich prázdné šatky visely v kuchyni na šňůrách, vstala manželka z místa, kde seděla matka, a začala se točit po místnosti, zvědava, jestli ji otec, který byl zároveň její manžel, pozná. Pak se mohl smát lidské nejistotě on. Často její nervózní přítulnost přehlížel, protože byl unaven, anebo kvůli spícím dětem; byly jeho vítězstvím a to pomyšlení mu dělalo dobře.

Síla však mívala převahu skoro vždycky u ní. Spolehlivě jí proudila z prsů, a dcerčino slabé tílko něco z té něžné síly přebíralo a chlapec, volající matku ze snu, byl ukonejšen dlaní.

Když jednou Amy Parkerová nakojila maličkou a zapínala si blůzu a odpočívající chlapec se vrtěl na lůžku a mnul si oči naběhlé spánkem, zaskřípěla přijíždějící koleska a za chvíli bylo jasné, že přivezla paní O’Dowdovou.

„Jak vidím, jste s omladinou,” řekla sousedka jaksi škrobeně a pootočila hlavu, takže namísto k severu promluvila k východu.

„S těma jsem skoro celej den, a proč ne ?“ řekla Amy Parkerová, která už si upravila blůzu.

„No bodejť,“ řekla její přítelkyně. „Kdo se jednou stará o mladý, nemá čas na nic jinýho, svatá pravda, to já znám, i když jen od selat a telat,“

111$

Amy Parkerová vedla přítelkyni rovnou dovnitř. Už dlouho ji neviděla, ale nevěděla proč.

„To máte jedno k druhýmu,“ řekla provinile paní O’Dowdová, a horlivě vysvětlovala. „Zas to na něj přišlo, to za prvý. A za druhý nám spad barák, tak jsme ho pár měsíců zvedali a vylepšovali, a do světnic jsme dali tapety. Je to tam teď hezoučký, jako bychom měli po svatbě, jen kdybych nedostala takovýho prašivýho vožungra. Však uvidíte. A tapety s růžičkama. Za třetí, to vidíte sama, jsem si nechala vytrhat zuby. Jel kolem takovej ten cestující pán, tak jsem tý příležitosti využila a dala si všechny pahejly vytahat. Až na jeden. S tím lazarem bych se nerozloučila, ani kdyby šlo o život. Kdepak. To jste měla vidět, dušinko, tý krve. A on si, chuděra, opřel botu o zeď a táh jako bejk. Řeknu vám, hrůza,“ pravila paní O’Dowdová. „Tak to je ten váš malej. Ten už je tak velkej, že by moh obilí mlátit. A máte maličkou.“

Jejich synka viděla, sotva oschl, ale o holčičku se příliš nezajímala. Ta jí takříkajíc proklouzla mezi prsty, a proč, to nikdo nevěděl, ale nejspíš kvůli zubům.

„Je menší než chlapeček,” řekla. „Ale holčičky asi mají bejt malý.“

„Nic jí neschází,“ řekla matka a znovu si prohlížela dcerčin obličejík.

„A nemá tak pěknou barvu. Ale to může bejt tím vedrem. Na podzim se nám spraví barva všem.“

Návštěva přítelkyně, která jí před očima dokáže udělat z dítěte neduživé děcko, začala Amy Parkerovou popuzovat.

„Vzala byste si k čaji kousek koláče, paní O’Dowdová ?“ zeptala se stále ještě zdvořile. „Je trochu okoralej, ale vy jste mě tak překvapila. Po takový době. Dočista jste mě zaskočila.“

„Já chci taky koláč,“ křikl chlapec.

„Však dostaneš,“ řekla pani O’Dowdová. „A pusu od tetinky.“

Ale kluk si nacpal koláč do úst, aby mu jej nevyměnila za polibky, a začal si ji prohlížet. Koukal na její klobouk s motýlem z jiskřivých kamínků, a na obličej stažený k dásním.

Takže se znepokojila a dokonce roztesknila.

„Hoši o líbání nikdy moc nestojej,” řekla. „Anebo stojej, ale jenom do určitý doby. To je zvláštní.“

Když jí to jeho oči dovolily, pohlédla na objemnou kytici svatebních růži, zavěšenou na okenním rámu. Byly to velké papírové růže pomačkaných venkovských nevěst.

„To holky jsou celý hladový,” řekla, „i když se vzpíraj a škrábou. “

112$

Chlapec zatím žvýkal a koukal. A buclatá žena užasla, jak je jeho tělo nehmotné.

„Když už musíš koukat jako zjednanej,“ řekla po chvíli, „tak mi, synáčku, řekni, co vidíš ?“

Za nic na světě by se nekoukla přes vlastní rameno, aspoň ne v noci. A ke všemu si vzpomněla na pohřeb, který zahlédla jednou z horního okna, když si utírala z rukou mydlinky; jistá Bláža, která tam byla s ní, si narovnala čepec a udělala vtip na nebožtíka, zatímco kolem se sunuly drahé růže v pomalém dešti.

„No ?“ řekla. „Copak to vidíš ?“

„Cos udělala s těma zubama?“ zeptal se hošík s tváří plnou úžasu a drobtů.

„Jo ty jsem si schovala do plechovky,“ řekia a vzdychla. „Na památku. Jednou si je navlíknu na stříbrnej drátek a budu je nosit k nedělním šatům o těch největších svátcích.”

Hoch schoval obličej do máminy sukně, protože najednou nevěděl, čemu věřit.

„Běž se proběhnout,” řekla matka, „a zahřej si nějakou hru. Nebudeš přece trčet doma. Venku je to lepši.”

Šel, ale nerad, s očima stále zamyšlenýma nad záblesky života, které se mu právě zjevily.

Amy Parkerová se pak věnovala přítelkyni a vypila s ní čaj až do dna, až k sedlinám důvěrnosti. Sousedka v ní probouzela střídavě spokojenost, úzkost, opovržení, soucit, nadřazenost, hloupost, čistotu, pokrytectví, veselost, nudu, napětí, panovačnost, ba i krutost, ale všechny ty stavy zosobňovaly její pravé já, milující život, který spolu kdysi sdílely na kostrbaté cestě mezi rozedranými stromy. Seděly a kolem nosu jim naskakoval pot z povídání nebo z čaje, v pórech, které se otvírají jako první, když se odloží masky. A to se časem stát musí. Buď se člověk na vždycky odvrátí od těch, kteří znali jeho mladost, anebo připustí, že v její nahotě, ba i hanbě je jakýsi sladký smutek. Takže znovu putovaly v dešti do Wuilunye a znovu tlustá sousedka ošetřovala přítelkyni, potrativší v tu noc, kdy zemřela jejich Julie.

„Ách jo,” vzdychla paní O’Dowdová, když si všechno pověděly, a zamyšleně mlaskla dásněmi. „To bych, se paní Parkerová, nikdy nenadála, že nakonec budete rodit.”

„Bylo mi to souzeno,” řekla tiše matka.

Protože nevěděla, co odpovědět, zaznělo to jako neochvějná jistota, která mohla ranit a zřejmě zranila.

„Já nevím, jestli vám to bylo souzeno a kým,” řekla paní O’Dowdová, „ale jestli bylo, držel to, abych tak řekla, pěkně

113$

dlouho pod kloboukem. A potom hned dvě! No, je vám přáno a pámbu je opatruj, robátka.“

Když pronesla závěrečné požehnání, s rachotem se zvedla a z blůzy jí padaly drobty.

Amy Parkerová však seděla dál, protože růže má své kořeny a je neproniknutelná. Z okenního rámu jí přitakávaly velké mléčné růže. Její kořeny byly pevně vrostlé do minulosti, jak tomu bývá u starých růží. To byla její záchrana před slovy, a tak seděla a poposedala a klímala, ale mimo svůj osud se hnout nemohla, jakkoli na ni sousedka čekala. To díky minulosti dozrála k plnosti a mléku — i její holčička si musí na růže počkat — a jak pokyvovala hlavou a poposedala, myšlenky se jí začaly znovu rozvíjet a pnuly se tou měsíční nocí, v níž napůl vyslovila, napůl vysnila růži.

„Neříkám, že se vám nepoštěstilo,” ozvala se její přítelkyně. „Ale bejt ta holčička moje, jako že není, měla bych o ni starost.“

„Nic jí není,” řekla Amy Parkerová a odtrhla se od židle. „Nic. Už jsem vám řekla.”

„Nic jí není,” řekla paní O’Dowdová, „ale je bledá jako syrovátka.”

„Co vy o tom víte, paní O’Dowdová ?“ řekla Amy Parkerová.

Hrdlo se jí stáhlo.

„To se ví, že nic nevím, ale někdy věděj právě ti, co nic nevěděj.”

Šly ke dveřím, a brzy po pěšině, která už tolik let znala jejich přátelství. Ucítily vůni rozmarýnu, o který se otřely sukněmi, a jakési rozšlápnuté býlí, páchnoucí po kočce, až srdce bolelo.

„Vy toho napovídáte,” řekla Amy Parkerová.

„Vždyť nic neříkám.”

„Neříkejte, že nic neříkáte.”

„Chlapečka máte krásnýho. Jenže hoši, ti si stáčej sami. Hochy si můžete stokrát hlídat, nakonec vám utečou a jste sama.”

Amy Parkerová ohrnula ret. Měla dům plný dětí, které si udě-lala, a její tlustá přítelkyně, kterou mívala kdysi ráda, byla směšná, dutá figurka.

„Hoši,” řekla paní O’Dowdová, když si otvírala vrátka, „hoši dorostou v muský, a jediný, co je na nich dobrý, je to, že jsou potřebný.”

A tlačila před sebou nepoddajná vrátka.

„Někdy k vám zajedu,” řekla paní Parkerová, která si teď mohla dovolit laskavější tón, „povídejte si co chcete.”

„Přijeďte, dušinko,” řekla sousedka, „a pobesedujeme.”

Stáhla řetěz z kola svého vozu.

114$

„To já mám ze všeho nejradši,” řekla. „Pobesedovat si o zajímavejch věcech se spřízněnou duší.”

O dobrém zdraví Parkerových dětí jinak nikdo nepochyboval, a pokud ano, ze zdvořilosti si to nechal pro sebe. Matka své děti vychovávala zpočátku nejistě a podle příručky, a když byla zkušenější, s povýšenou neomylností. Brzy jí nemohl říct nikdo jedinou věc, kterou by neznala. Ba stala se z ní vědma udílející v záblescích inspirace rady, za což jí mladší a bázlivé osoby byly vděčné, kdežto starší ženy ji poslouchaly se zdráhavým, sladkokyselým úsměvem.

Ale co se z Amy Parkerové stala matka rodiny, nedala se zastrašit.

Jestliže se pokřtění druhého Parkerova dítěte odkládalo, pak proto, že v prvých měsících vypadala holčička opravdu jaksi neduživě, přestože to její matka popírala. Ale časem si rodiče na své obavy zvykli, domluvili se s pastorem Purbrickem a v bryčce, kterou otec koupil od vdovy po jednom bangalayském pekaři, odvezli bledou dcerušku do nevzhledného hnědého kostela. Ve svátečních šatech, na horký den příliš tmavých, se rodina vtěsnala na jediné sedadlo dosud obstojného povozu. Matka pevně, horce držela dítě ve svém nejlepším vlňáku, odhánějíc mouchy rukavicí. Otcovy velké, tvrdé ruce držely opratě zlehka a znalecky, ba přímo s potěšením, jako by si toho dne hrál na nějakého náramně laškovného chlapíka, a jeho rty, rozpraskané sluncem, si po-hvizdovaly. Chlapec nadouval brunátná líčka a z úst mu neustále vycházely neslušné zvuky, až ho musela matka okřiknout.

„Jdeš mi na nervy,“ řekla.

„Proč?” zeptal se a nasupeně začal nabírat moldánky.

„Proto,“ odpověděla unaveně a pátravě se naklonila nad špicí tvář voskového nemluvněte, která se právě zaškubala pod mušími křídly.

„Koukej,” řekl otec vlídným, mužským, smířlivým tónem. „Tamhle jsou Peabodyovic telátka dvojčátka. Za chvíli tam budem. To jsem zvědavej, jestli si starej Purbrick vyprášil hlas.“

„Jak to?“ zeptal se chlapec.

„Táta si dělá blázny,” řekla matka. „Chce říct, že panu pastorovi není někdy dobře rozumět. Co je tohle?” zeptala se náhle. „Kde ses řízl do kolena, Rayi?”

„Já se neřízl,” řekl.

„A co tahle rána ? Velká jako vrata. Buď té lásky a nelži, prosím tě. Nebo si nehřej s nožem.”

„On mi ho dal.“

„On ? Kdo ?“ vydechla.

115$

„Táta”

Přitáhla vlňák pevněji k dítěti, jako by je chtěla chránit před životem.

„Kluk se musí učit,” řekl otec.

Byl dnes příliš líný, než aby se bráni], aby odporoval nebo protestoval. Přimhouřil oči před sluncem a věděl, že vlastní koně a bryčku, ba dokonce ženu a dvě děti vedle sebe. Pokud lze něco vlastnit. Ale hodina blesku přichází málokdy.

„A jsme u kostela,” řekla.

Na střeše vrkali holubi, takže všechno vypadalo ještě idyličtěji, a matka začala být šťastná a smutná zároveň. Kostely na ni tak působily.

„Jen aby byla hodná,” zašeptala se slzami v očích.

Pak si připravila úsměvy pro starého pastora, jehož vrásky se otvíraly a zavíraly v předtuše svátostných slov, a pro kmotry, kteří stáli v hloučku a spekulovali, co se od nich očekává dnesi potom, v životě. Budou muset dávat napořád a bez ustání rady — a co horšího, peníze — někomu, koho ještě ani neznají ? Nebo se na ně, když si dají pozor, tiše zapomene ? Ani rodiče s jistotou nevěděli, proč si vybrali právě tyto lidi. Ale někoho člověk mít musí. Takže zde byl Ossie Peabody, v klobouku zvalchovaném do prazvláštního tvaru, a paní Gageová a paní Firthová a jakási vlídná paní, proti které nikdo nic neměl.

Kostel páchl po zavřené dřevěné boudě a ptačím trusu, ale slova byla divukrásně prostá a snášela se mezi podušky na klekátkách a zářila v ametystových a rubínových proudech světla z několika řeřavých oken, darovaných boháči a s neomalenou přímostí oznamujících, co oznámit měla.

Pod jedním takovým oknem stál hlouček u dívenčina křtu. Měla dostat jméno Thelma, které matka vyčetla z novin: jmenovala se tak dědička jednoho statkáře. Otec nejdříve váhal, ale ženino mlčení ho nakonec udolalo. Beztak nepřikládal jménům velkou váhu. A tak se z holčičky stala Thelma. Matka si její jméno šeptala, až měla plná ústa jakéhosi saténového cukrátka, jenže ve slově bylo cosi lahodnějšího, vzácnějšího, nedosažitelnějšího.

Když starý muž vyslovil za zvuku chladné vody jméno Thelmy Parkerové, její malý bratr zachytil ze změti slov cosi povědomého a usmál se tomu. Jméno už ztrácelo svou tajemnost a časem se z něj stane něco krátkého a všedního, co se dá vyřezat do stromu.

Dítě samozřejmě plakalo a matka, s rukama svědícíma od vlňáku, byla pyšná a rozčilená.

Otec Stan Parker se snažil vzkřísit pocit vlastnictví, který měl

116$

cestou do kostela, ale jakmile dceru označili jeho příjmením, znejistěl. Když slyšel, jak se zpod kníru starého pastora hrnou slova neznámého obřadu, nevěřil už ani vlastním botám. V úzkém kroužku mu začalo být těsno. V duchu se ze skupinky kolem křtitelnice protlačil o něco dál. A za chvíli se nepokrytě toulal za hranicemi primitivního kostela, aniž se styděl za svou náhlou nahotu. Zároveň s jejím blaženstvím pocítil, jak proud slov a tělesné příbuzenství ustupují do pozadí před světlem poznání. Zvedl tvář a přijal jakýsi neznámý dar.

Pak dopadla zvonivá sprška vody nejen na tvář dítěte, ale i na otcovu kůži, a Stan se zastyděl. Začal si lámat hlavu, kdy má pastorovi za křest zaplatit, a pokašlával a nemotorně přešlapoval; byl příliš velký a ruce měl hanebně poskvrněny tělesnou prací.

„Cože?“ zašeptal provinile.

„Chovala se krásně,“ zopakovala mu blaženě, jako by to neříkala o dítěti, ale o sobě, a uhladila záhyb na vlňáku.

Ruce starého pastora připomínaly při doteku studený, neposkvrněný pergamen a právě tak neposkvrněná byla jeho slova, když jim udílel rady a snažil se žertovat, ne právě zdařile, neboť nebyl z rodu veselých pastorů, byť po tom toužil.

„Za chvíli to bude velké, neposedné děvče a bude dělat chyby v katechismu. Je to tak?“ řekl.

Ale spokojenosti nedošel. Nejšťastnější byl, když mohl v tichu své zahrady pozorovat ptáky.

Chlapec, který po křtu pobíhal kostelem a za zády hovořících dospělých stoupal na podušky a četl modlitební knížky vzhůru nohama, se náhle rozplakal.

„Co se ti stalo, Rayi ?“ zeptala se vlídná paní Firthová a vzala ho za ruku.

Ale chlapec brečel dál.

„Když nám to neřekneš, nemůžeme ti pomoci.“

Ale chlapec plakal a toporně našlapoval na odřené nohy, postižené čerstvou nehodou.

Skupinka brzy vyklidila kostel, jen starý pastor zůstal na schodku a usmíval se, ani ne tak na odjíždějící farníkv jako na svou nadcházející samotu. Ve chvíli odjezdu, kdy žluté letní světlo všechny zmenšilo, byl každý, i v semknuté rodině, trochu sám. Povyrostlé, rozsochaté borovice pobízely k větší osobitosti. Novější hroby na hřbitově kolem kostela dosud nesplynuly s krajinou. Ještě příliš patřily k hodině smrti. A smrt zůstávala přítomna v nezhojených ranách žluté hlíny. Rodina však jela dál kolem nádob s uvadlými květinami a žlutým, chytlavým lopuším.

Protože manželka mu cosi říkala.

117$

a zakrátko se všechny pocity hrůzy, povznesenosti, smrtelnosti nebo vlastní důležitosti proměnily v příjemný a pozemský skřípot bryčky.

Na cestě domů i potom převládaly nade vším děti. Jejich dět-ství, jak už to bývá, trvalo dlouho. Ta zdlouhavost dolehla někdyi na rodiče, když se vlekli do rozpálených kopců nebo když za dlouhých večerů seděli a naslouchali spánku dětí za stěnou. Byla to vcelku poklidná léta, vzdor neklamným známkám růstu. O budoucnosti se nemluvilo nikdy s přesvědčením, ale tak, jak kázala konvence.

„Já bych si přála, aby byl Ray ministrem nebo slavným chirurgem nebo něčím takovým. V tmavých šatech. A my bychomo něm četli v novinách,” říkala matka zasněným hlasem.

Otec se smál, protože si vzpomněl, jak ho jeho matka marně usměrňovala. Se smíchem říkal: „A co bude s kravami ?“

„Krávy můžem prodat,” říkal chlapec, který většině hovorů naslouchal. „Už mám toho smradlavýho mlíka dost. Chci být boháč jako Armstrongovi a mít koně a věci a žlutý holínky.”

Pak se rozběhl přes dvůr, aby všem spekulacím udělal konec, ale stejně nevěřil, že to pomůže. Obklopilo ho sluneční světlo a teplé, tvrdé tvary kamenů a chmýřité, rozplývavé obrysy rezavých slepic v prachu. Žil tím, co viděl a dělal. Vytáhl z kapsy prak, který mu udělal jeden starší kluk, a když se rozhlížel, kam střelit, zaslechl, jak otec volá: „Rayi, ještě jednou tě chytnu u těch slepic, a nasekám ti.”

A tak začal škrábat do stromu, vyškrabávat své jméno, vtiskovat věcem rukama svou vůli. Byl už dost silný. Silnější než jeho sestra, kterou rád trápil. Dráždila ho svou nedůtklivou bledostí, která je síle vždycky protivná.

„Jdi pryč a nech mě,” naučila se říkat s našpulenými ústy. „Kluci jsou hrozní.”

Měla ráda čisťounké hry s panenkou, kterou přikrývala ka-pesníky. Uhlazovala je dlaněmi svých drobných, vlhkých ruček, a když se nakláněla nad krabici, kde panenka ležela, visely jí z hlavy bledé, řídké vlasy. Nevinily se jí, jak si kdysi matka přála. A třebaže v rovných pramenech zářilo jejich bledé zlato blýskavěji, bývaly slabou útěchou. Thelma se snadno unavila, dělala matce starosti a pokašlávala. Časem se ukázalo, že je to astma.

„Nesmíš zlobit sestřičku, je slabá,” říkala matka.

„Proč ?“

Nemohl to pochopit. Často se toulal sám, házel kameny do dálky, namáčel si obličej do vody proudící mezi balvany a pozoroval zvířata, ale se svým okolím nesrostl. Neuměl to.

118$

Někdy sestru uhodil, aby se pomstil za vše, co nechápal. Obětní ovečka se rozbrečela.

„Řeknu to mámě,“ křičela.

Ale někdy, zvlášť večer, když byli zmořeni a světlo zesláblo, zavěsili se na sebe nebo na matku a v klubku plném lásky a něhy si vyprávěli příběhy zrozené v jejich fantazii, a nakonec usnuli.

V takových chvílích zářila matka spokojeností. Blízkost jejích dětí vylučovala všechno ostatní.

Tou dobou začala Amy Parkerová lačnět po lásce. Sníst manžela láskou se jí nepodařilo, i když si v poživačných chvilkách často slibovala, že to jednou udělá. Ale neudělala. Vždycky jí unikl. Znala ho do posledního póru a z mnoha dobrých skutků, ale právě jeho dobráctví ji možná odzbrojovalo. Takže to stále odkládala. A líně se tomu v kuchyni usmívala. Jednou bude svého muže milovat, jak nejvíc to jde. A sbírala při tom šustivé cibulové slupky.

Amy Parkerová rostla s lety do šířky a někdo by řekl, že trochu zhrubla. Měla široké ruce a široká záda. Dlouze, zhluboka dýchala, a lidé jiného ražení si to vykládali jako spokojenost, zvláště děti, šťastné, když jí mohly být nablízku a naslouchat jí a dotýkat se jí. Její kůže byla nesmírně příjemná, čistá a snědá a konejšivá. Někdy však dovedla být ostrá, ba protivná, jako by v ní zůstalo skryto hubené a neklidné děvče, a uměla naříkat i bodnout. V ta-kových chvílích jí visely z hlavy ocásky tmavých vlasů, které se vůbec nenamáhala upravit. Její muž chodil tiše kolem nebo po opačném konci domu. V takových dnech mu obličej pohubl a zvážněl.

„Pojď sem, Rayi,“ říkávala. „Máš mě rád?“

Jako by doufala, že jí místo kopání do země odpoví.

„Thelma mě ráda má,“ říkala, otřepávajíc vodu z lesklých paží a leštíc je drsným ručníkem.

Ale holčička si dál špitala s panenkou, jako by neslyšela.

Vynutit si matka nic nemohla. Večer sice brala děti do zheblých rukou a chovala v náruči klubko lásky, z něhož nemohl nikdo ven, ale bývaly také chvíle, kdy jejich myšlenky nedokázala číst, kdy se z jejich tváří stávaly dřevěné tabulky, jakoby navždy prázdné a neproniknutelné.

To se pak chodila dívat na cestu běžící prachem kolem přediva rezavých drátů.

„Něco se stalo, Amy?“ zeptal se jednou její muž, když se k ní v takové chvíli opatrně přiblížil.

„Nic,“ řekla. „Vůbec nic.“

A zamračeně hleděla do žáru bílé cesty.

119$

„Že koukáš tak smutně,“ řekl a zkusil se zasmát. „Já myslel, že nějaký neštěstí.”

Takže její tragédie vypadala rázem nicotně a směšně.

„Vždyť říkám, že nic.“

A kousla do vlastního smíchu, ještě trochu kyselého.

„Ach bože, to jsou takové hlouposti,” vzdychla. „Viď, Modřinko ?“

Protože se k ní začala lísat fena.

„Chudinka malá,” řekla a přenesla tak na fenu lítost, kterou pocítila nad sebou. V rozkoši společného žalu ji pohladila.

Fena měla naběhlé, kostrbaté cecíky poškrábány od štěněcích drápků. Třebaže vysáta do poslední kapky, nepřestávala hladovět po lásce. Její horký jazyk už hledal. Její čelisti by pozřely celého člověka.

„Nedají ti pokoj, viď?” řekla žena. Sedla si na verandu a hladila rozdrásané cecíky. Fena se nahrbila a vrtěla ohonem. A žena se uklidnila.

„Jsi moje, viď?” řekla. „Hodná Modřinka. Dobře že někdy nemusí člověk čekat na odpověď.”

Modrá fena nahradila ryšavého psa, který před několika lety pošel.

„Tohle je můj pes,” řekla o ní jednou Amy Parkerová. „A proto bude mít jméno. Ne jako ten rezavej ohava, co mě nikdy neměl rád.”

Protože ryšavému psu navzdory jejímu předsevzetí nikdy jméno nedali. Zůstal prostě Psem. Ale moudré feně začala náhle říkat Modřinka.

A fena nešetřila oddaností a něhou. Až neomalenou. Drápy se domáhala pozornosti. Ocasem srážela věci. Válela se na zádech, a když vstala, otřepávala ze hřbetu prach a z potěšené tlamy sliny. Pravidelně mívala štěňata a dávala jim pít ležíc na boku, až byla celá vysílená a vychrtlá. Přesto si hladově chodila pro něhu jinam. Žena, která jí hladila srst, měla oči plné míru.

„Je ošklivá,” říkal Ray.

„Ale není,” říkala jeho matka, lenivě pohybujíc rukou. „Co je pro jednoho ošklivý, pro druhýho je krásný. Táta míval starýho rezavýho psa, ten byl ošklivej až hrůza a neměl mě vůbec rád, ale pro tátu něco znamenal. Pamatuju si, jak jsem tenkrát večer přijela. To jsme ještě žili v tý starý boudě.”

Ale dítě se odvrátilo od matčiných myšlenek. Jeho oči patřily přítomnosti.

„Má škaredý cecky,” řeklo.

Žena dítě neslyšela. Hladila své teplé myšlenky.

120$

Musela tu nemotornou, plodnou psici milovat. S oblibou brala do dlaně teplá, hloupá štěňata a střídala je u cecíků, aby se na všechny dostalo. Často za nimi chodila a klečela u nich v přítmí stodoly. Když s nimi osaměla, znovu omládla. Nikdo ji neviděl, a také po tom netoužila. Byl to její soukromý zážitek, který si chránila jako teplé štěně u své tváře. V týle se jí rozplétaly vlasy.

Pak jednou přichvátala v poledne do kuchyně a řekla: „Stane, tři Modřinčina štěňata jsou pryč.“

Všichni tam stáli. Ústa se jí pohybovala zděšením.

„To asi krysy,“ řekl její muž.

„Krysy nechávají zbytky,” řekl starý Němec Fric, právě vchá-zející se svým hrnkem a talířem. „Byly tam zbytky ?“

„Ani stopa,” řekla.

Propadala se do zimy a šedi. Vzpomněla si na teplá mláďata své fenky a v tu chvíli chtěla být jinde, ne s lidmi, které má v rodině a kteří se dohadují, co se stalo.

„Třeba je sežrala sama,“ řekl Ray a začal si vidličkou promíchávat maso s brambory.

„Tak velký štěňata ne,“ řekl otec.

Thelma se rozplakala. Příliš jí na pejscích nezáleželo, ale ostatním ano, a když druzí plakali, slušelo se plakat také.

„Pejsci umřeli,“ brečela.

„Třeba se líbili nějakýmu tulákovi a ukrad je z pelechu,” řekl chlapec.

Zbudoval si na talíři ostrov z brambor a křehkou úžinu; do té se snažil odvést hnědou šťávu, na kterou dnes neměl chuť.

„Jez,“ řekla mu matka a vztekle rozložila ubrousek.

„Stejně jich měla moc,“ řekl chlapec. „Ještě má pět. Osm je moc, viď, tati ?“

„Jez — slyšels mámu,“ řekl otec.

„Nebudu! Já nechci!” vykřikl chlapec.

Vyskočil. Nenáviděl rodiče i kuchyňský stůl. Spiklo se proti němu nádobí včetně talíře s hnědou kaší.

„Takovou břečku!“ křičel.

A utekl.

Otec cosi zahučel, protože v tu chvíli nevěděl, co dělat. Matce bylo jasné, že momentálně se nic dělat nedá. Byla zabrána do svého neštěstí a srážka dvou vůlí v kuchyni, nepořádek na stole a tlusté bílé talíře k němu nepatřily. To hoře bylo jen její. Osud štěňat byl úzce propleten s jejím životem, a když ji napadlo, že jim někdo zakroutil krkem, bolestně škubla hlavou.

„Řeči nám nejsou nic platný,“ řekl Stan Parker, když po chvíli odsunul talíř.

121$

Ale myslel na svého syna, na to, jak málo ho zná, a jak daleko je asi doba, kdy to budou muset oba přiznat. Zatím byl Ray kluk a mohli se líbat a předstírat, že si rozumějí, přestože se nikdy nesblížili. Chlapec mu chtěl všelico vyprávět, ale nedokázal to, stál a zvedal k němu hlavu a slova ho opouštěla a nic ze sebe nedostal. Jednou rozbil skleněnou tabulku železnou tyčí, málem tak velkou, jako byl sám, a nad rozlétlými střepy jen rozechvěle supěl.

„Ještě pudink, Stane,” řekla jeho žena.

Ale Stan Parker dnes neměl zájem. Byl přesvědčen, že zmizení štěňat souvisí nějak s jejich chlapcem.

Oči jeho ženy už to věděly. V poledním žáru oba pocítili, jak se mezi nimi ochladilo, a bylo proto lepší, že zůstávali každý sám.

Teprve večer je tma a stěny přinutily být pohromadě. Mluvilio běžných, přesně vymezených věcech. Nebo něco předčítal z novin, které si svisle přidržoval u lampy. Nebo naslouchali žábám, které kolem domu vytvářely iluzi vody. Ale bylo zrovna sucho.

Pak volal chlapec ze sna matku, a šla za ním.

„Co je, Rayi ?“ sklonila se nad něj.

Ve světle lampy jí hnědá pleť zezlátla. A tělo zmohutněloi zvlídnělo.

„Co je?“ řekla.

„Zdálo se mi o těch štěňatech.”

„Nech si zdát o něčem jiným,” poradila mu.

Jako by znala tajemství všech věcí a mohla zůstat nad skutkyi úskoky.

A tak se obrátil na druhý bok.

Kdybych to věděla jistě, říkala si a její oči se mu vpalovaly do spící hlavy, co bych udělala ? A bude to pořád tak důležité jako dnes?i Příhoda se štěňaty vybledla a u Parkerů na ni zřejmě všichni zapomněli, nebo skoro všichni.

Thelma se párkrát zeptala: „A co se stalo těm chudáčkům pejskům, nikdo neví, viďte?”

„Proč to připomínáš, Thelly?” řekla její matka.

Zamračila se. Nemilovala svou dcerku tolik jako syna, i když se o to snažila a starala se o děvče, jak nejlíp mohla. Thelma zůstávala hubená. Její duše byla hubená.

Když s ní jednou stála matka u vrat v bílém letním žáru, ve kterém stromy umdlévaly vysílením a vetšely prachem, blížila se k nim jakási postava na koni. Žena si zaclonila oči, aby lépe viděla. Kůň našlapoval s ledabylostí zvířete chovaného pro po

122$

těšení, otáčel hlavou ze strany na stranu, odhazoval si z očí třapec kštice a odfrkával obnaženými nozdrami tak, že v tom nebyla ani plachost, ani drzost, ale krása. Byl to krásný kůň. Blyštěl se černým potem a blížil se stále víc, až postava na jeho hřbetě nabyla podoby a stala se ženou v jezdeckém úboru, právě tak vznešenou jako její vznešený kůň. Seděla s nohou přehozenou přes hrušku sedla a houpala se stejně netečně jako její zvíře; houpala se a přemýšlela.

Tak se pod bílými stromy blížila temná postava ženy na vraném koni. Ačkoli se pod koňskými kopyty zvedaly kotouče prachu, dosahovaly stěží k třmenům, tak vysoko seděla, tak bohorovná a nedosažitelná byla v tom prašném moři, jímž proplouvala.

„To je ale krásná paní, viď, mami?” řekla holčička upjatým, strojeným hláskem.

Doufala, že říká to, co řekne matka. Někdy se až otrocky snažila dělat, co se sluší a patří.

Ale Amy Parkerová neříkala nic. Stála a stínila si oči a vypadala, jako by se tiše otvírala a chtěla s jezdkyní a koněm splynout, jako by její život prahl po takovém pomalém a majestátním pohybu, svobodně se vznášejícím nad prachem. Zatajila dech. Silné hrdlo jí přímo naběhlo námahou. Spíše tu putující dvojici cítila než viděla. Cinkání postroje jí doznívalo v těle.

Žena se smetanovou pletí projížděla kolem nich. Usmála se nad jakousi situací, v níž hrála nepochybně hlavní úlohu, a to ji těšilo, protože jistě sklidila úspěch. Ale úsměv odplouval s její smetanovou tváří. Jak plula dál. Zatímco rezavé předivo drátěného plotu se odvíjelo a odvíjelo. A kosmaté kmeny stromů uskakovaly.

Holčička byla zvědavá, jestli ta neznámá a krásná žena něco řekne, ale matka to nečekala. Úsměv té ženy proplul nad hlavou nedomrlého dítěte a odplouval, aniž její oči zavadily o matku, třebaže i matka měla svůj majestát, osobitý a přirozený. Žena však pokračovala v cestě. Zřejmě nechtěla navazovat zbytečné, byť sebepomíjivější vztahy. Plula dál. A slonovinovou rukojetí zdviženého bičíku kreslila do vzduchu arabesky. Nebezpečně křehký stonek jejího těla se vzdaloval. Bronzový lesk jejích vlasů už prolamovalo vzdálené světlo.

„Už odjela, mami. Tak nač tady stojíme?” posteskla si holčička. „Jakpak se asi jmenuje?”

Časem se to dověděli, vypátrala to paní O’Dowdová.

Paní O’Dowdová se dala slyšet, že je to dívka či vlastně žena, protože žádné kuře to není, takže když chcete žena, a jmenuje se Madeleine. Jak dál, nevěděla. Ale to je jedno, řekla paní O’Dowdová, moudré bychom z toho stejně nebyly. Buď jak buď, Made—

123$

leine byla slavná krasavice, o které píšou noviny a která jezdí po návštěvách a dostizích a piknicích a kolem které se všechno točí, zvlášť na piknicích. Také byla předvést svou krásu ve staré vlasti a v jiných cizích zemích, a měla si vzít za muže jednoho lorda, a ne že by nechtěla, ale nebylo jí přáno. Prý. Ovšem nápadníky má pořád. Jenže teď — a to je to hlavní, říkala to aspoň paní Frisbyová, kuchařka u Armstrongů, co měla za muže námořníka, jenže se jí nevrátil — teď se do ní zřejmě zbláznil mladý Armstrong a může si za ní nohy uběhat, dává jí dárky a koně, a ona je chvíli chladná, chvíli ne, ale většinou chladná, protože není hloupá. Podle všeho má na tuhletu Madeleine zálusk spousta boháčů. Stačí, aby řekla jediné slovíčko, a možná už řekla, protože má sametovou skříňku plnou diamantů a kartáče ze slonoviny s monogramem. Ale to všechno je vedlejší. Největší cenu má pro ženskou prsten a dům, a pro Aladeleine taky, jakpak by ne.

Poté sousedka, projíždějící kolem jako obvykle, práskla opratěmi a odjela. Amy Parkerová zůstala, kde byla.

Všechno, co od té doby dělala, tajemně zhebklo. Myslela na Madeleine. Stahovala si z rukou rukavičky mydlin. Tělo jí zlenivělo.

Když děti prosily, aby jim něco dovolila, musely zlostně křičet: „Můžeme, mami? Tak mma-mmmí!“

S očima zastřenýma sebeláskou odpovídala: „Ano. Jistě. Proč ne?“

Žasli nad její roztržitou povolností a odcházeli tiše a zamyšleně, náhle bez zájmu o to, co jim dovolila. A jejich matka hleděla dál do svého nitra ozářeného diamanty.

Jednou po dešti řekla, že se půjdou projít na luka. Prý pro změnu — pro jakou, to by vysvětlit nedovedla. Ale vzala si starý klobouk, hnědý a nehezký. Děti šly nasupeně, protože taková procházka jim připadala nespravedlivá. Brodily se za ní zvadlou mokrou trávou. Všechna luka, která prošli, byla cítit vlhkou trávou a pryskyřicí. A vál tam vánek, obracející listy stromů naruby, takže byly stříbrné a slavnostnější. V mírném počasí, které nakrátko přerušilo vytrvalý letní žár, bylo cosi neklidně melancholického. Vlhké vánky a letmé doteky chladného listí sváděly ke vzpomínkám a k fantaziím. Amy Parkerová se vznesla, a děti, kterým její levitace neušla, začaly být netrpělivé a zasmušilé.

„Mami,“ řekl chlapec, „můžu vylézt na nějaký strom?”

Vášnivě rád se totiž soukal a šplhal z větve na větev, až byl téměř na prohnutém vrcholu, a náhle to pocítil jako příkaz. Dotýkat se silného dřeva. Zápasit s ním a nakonec nad ním zvítězit.

„Prosím tě, co z toho budeš mít ?“ zeptala se matka s takovou

124$

námahou, jako by stoupala do kopce, přestože svah, po kterém šli, byl stále mírný. „Posledně sis roztrhl kalhoty. A kolena máš samou jizvu.“

„Prosím, prosím,“ vzdychal a svíral jí ruku a tiskl se k ní jako zvíře. „Dovol mi to.“

„Já bych na takový škaredý stromy nelezla,” řekla holčička. Zavrtěla rovnými bledými vlasy.

„Ty bys ani nemohla,” řekl. „Jsi slabá. Jsi holka.”

„Nejsem,” zakřičela a zkřivila hubená ústa.

„A co jsi?” řekl. „Snad kráva?”

„Já jsem kráva a ty jsi býk,” křičela. „Krávy se nechávají. Ale býci se zabíjejí.”

„Všichni ne,” řekl. „Ti nejlepší ne.”

„No tak,” řekla matka. „Jdi si šplhat.”

Pomalu šla dál a sedla si na kládu u akáciového háj ku, opřela se zády o černou kůru jednoho kmene a pohrávala si se stébly uvadlé trávy, zatímco holčička nahlížela do králičích doupat, trhala květiny do kytice, zahodila je, našla zajímavý kámen a kňourala a chtěla domů.

„Proč jsme pořád na takovým škaredým místě?” ptala se.

Amy Parkerová nevěděla. Věděla jen, že zde našla klid a že může své představy vychutnávat méně provinile než ve svém pevném domě.

„Kdy už půjdeme?” řekla Thelma.

„Brzy,” řekla její matka.

Přemítala o tom, jestli by odolala naléhání nějakého lorda, kdyby za ní přijel v kočáře a kdyby měla fialkové šaty, které nikdy neměla. Co by mu řekla, ještě nenašla, ale už ta slova cítila, už je tušila. Lord v naleštěných holínkách sestoupil do trávy a usmál se na ni masitými rty, které na ni dýchly tenkrát na schůdcích obchodu. Možná by jí dal děti a diamanty, ten vznešený pán, už nadobro a neodolatelně podobný mladému Armstrongovi. Se zachvěním poznala tmavé chloupky na jeho zápěstí. Ale v očích měl cosi něžného, cosi vlídného, co vůbec nesouviselo se smyslným tělem, které patřilo zároveň jejímu muži.

Napřímila záda opřená o tvrdý strom.

„Proč už nejdeme?” zeptala se Thelma.

„Jdeme. Už jdeme,” řekla Amy Parkerová. „Kde je Ray? Řekni mu, že se musíme vrátit.”

To kvůli domu a stromům, které kolem něj vyrostly, a kvůli tomu, co k němu přistavěli, a kvůli pěšinám vyšlapaným jejich nohama, kvůli všemu, co bylo skutečné a stálé. A uprostřed této skutečnosti čekal její muž, který ani nezvedl oči, když odcházela

125$

po některé z pěšin rozbíhajících se od jejich domů, protože věděl, že se vrátí. Byla jeho žena. Anebo vzhlédl, ale mnohdy nevěděla, co vlastně uviděl. Za své oči ji nevpouštěl ani ve chvílích největší něhy a důvěrnosti, ani když ho držela v náruči a jeho tělo se vtisklo do jejího.

„Rayi!“ volala Thelma a zlostně pobíhala mezi stromy. „Už jdééém! Rayi! Kde jsi?“

Byl vysoko a zápolil s větvemi. Každá utržená rána ho poháněla dál. S opovržením nahlédl do starého hnízda; kdyby bylo plné, vybral by je, ale protože nebylo, vytrhl je z rozsochy a mrštil jím na zem. Šplhal dál, hned kolem kmene, hned níž, hned výš. Chladně pozoroval uhlazenou mladou straku, a kdyby měl čím, zabil by ji. Pak ucítil, jak se potí pod koleny: byl na vrcholu a houpal se do všech stran, obtažen chladným větrem, který mu vháněl do tváří krev. Nadšení ho proměnilo v krásného chlapce. Ohrožení ho obdařilo nevinností. Zasněně se rozhlédl po vlnách stromů a na chvíli byl šťasten.

„Rayi!“ volala Thelma. Našla hnízdo ze zatuchlé trávy a odporného starého peří, a když zvedla hlavu, uviděla ho. „Já to na tebe povím! Tak vysoko nesmíš. Slez dolů. Už jdeme.”

Ať slyšel nebo ne, rozhlížel se dál. Dům, ve kterém žili, byl přijatelnější, když vypadal jako hračka. Cesty byly méně protivné z nadhledu než jako prach a kamení pod nohama. Tu a tam líně bloumal nevšímavý život, u potoka stály krávy a po stezce, protínající jejich pole, jela na koni jakási tmavá postava.

„Čekáme!” volala Thelma v zoufalém náporu větru.

„Tak dobře,“ zahučel. „Už jdu.“

Ale jen proto, že se do sytosti vynadíval.

„Cos viděl, Rayi?“ zeptala se ho matka, aby něco řekla, když ji dohonili.

„Všechno,” řekl.

Po takovém úspěchu měl znuděný hlas.

„Dům a pole a krávy,” řekl. „A někdo jel na koni po stezce.”

„Kdo by to mohl být,” řekla matka. „Asi pan Peabody.”

Její slova byla vyschlá jako žlutá tráva.

„Ne,” řekl chlapec. „Nějaká paní.”

„Ach,” řekla matka. „Víš to jistě?”

„Vím. Poznal jsem to podle sukně.”

To už Amy Parkerová věděla, že v akáciovém hájku zabočí s dětmi ke stezce, která vede přes jejich pole. Proto přidala do kroku. Nevěděla, co řekne nebo udělá, věděla jen, že bude stát u plotu a z vězení své nevzhlednosti pozorovat černou jezdkyni.

126$

Protože to je jediná možnost. Teď věděla, že sem šla kvůli Madeleine.

„Třeba je to ta, co jsme ji viděly,“ řekla Thelma.

„Pospěš, berunko,“ řekla Amy Parkerová.

Thelma začala fňukat nad jakousi křivdou.

Ale to už došli ke stezce běžící mezi akáciemi. Stromy se kolem ní tyčily tak statně a rovně a temně, že všechno, co se mezi nimi pohybovalo, bylo rázem nápadnější. A právě tudy přijížděla Madeleine na svém blyštivém koni.

„Vidíš?” řekl Ray. „Já poznal hned, že má sukni.“

Jinak ho to nezajímalo. Ženská na koni.

Madeleinin kůň byl tentokrát méně vznosný. Byl více koněm. Anebo za sebou měli delší cestu, protože dokonce pokulhával; našlapoval nehezky a nejistě. Klopýtl o jakousi díru a jeho spěnky se zdály být slabé. Ale pořád je krásný, říkala si neústupně Amy Parkerová. Loudavě se blížil, pohazoval hřívou a ukazoval bělma. Viděla žíly na mokré pleci a pohyb kostí. Viděla ho tak zblízka, že přesně cítila, jaký by byl na omak.

Ale věděla, že musí pohlédnout také na jezdkyni, ne hned, ale brzy. Podívat se a uslyšet klopýtavá kopyta. Jak ji chce udupat vlastní srdce.

Amy Parkerová zvedla oči k jezdkyni. Tak důvěrně už ji znala, a přesto před ni nemohla skrýt svou stydlivost, ba směšnost. Krátce se na Madeleine zahleděla. Úsměv dnes jezdkyni scházel. Buď byla unavena, nebo ji bolela hlava, nebo řešila své vztahy k druhým lidem. Rty ve smetanové pleti se jí zúžily, jako by do něčeho kousala. Její oči stezku nevnímaly. Anebo jen na okamžik, když se zamračila a škubla uzdou. Jela dál. Statná žena s dvěma dětmi zůstala stát mezi stromy. Jejich cesty se nespojily. Nebylo proč.

„Proč pořád takhle jezdí ?“ zeptala se Thelma, když se vlekli dál přes luka.

„Nevím. Snad aby měla co dělat,” řekla Amy Parkerová.

„A něco jinýho dělat nemůže? Třeba jet na nákup?”

„To nemá psa?” řekl Ray. „Já bych měl fretky.”

„Je to dáma,” okřikla ho Thelma. „Nač by byly dámě fretky?”

„Co z toho má, že je dáma?” řekl Ray.

Žačal švihat sestru po lýtkách prutem, který si ulomil z jedné akácie.

„Au, přestaň!” křičela. „Mami, ať přestane!“

„Vy jste ale hloupí. Rayi!“ řekla matka. „Bude ticho. A nikdo se nebude na nic ptát. Já tu paní neznám, proto vám o ní nemůžu nic říct.”

127$

A doufala, že tím to skončí.

Ale když se natáhla na postel, myslela na Madeleine. Jely spolu nočním větrem a z jejich klobouků se odvíjela celá přadena snů. Svěřovaly si svá tajemství. Já nikdy žádné neměla, šeptala Amy Parkerová, žádné velké tajemství jsem neměla, a s nikým. Tady je máš, řekla Madeleine. Amy Parkerová otevřela dlaň. Měla v ní skleněný střípek nebo spíš velký diamant. Z hrdla se jí vydral výkřik poplašeného ptáka a překryl její slova. Madeleine se zasmála. Jely na koních a jejich třmeny se držely za ruce. Už ani necinkaly, tak si byly blízko.

„Co je ti?“ zeptal se Stan Parker.

„Něco se mi zdálo,“ vzdychla jeho žena. „Taková hloupost. O jakémsi koni.“

Odkašlal si a usnul.

Tiše ležela doufajíc, že když pomalu usne, vrátí se na místo svého klidného snu. Ale koně už odjeli. A když se ráno probudila, připadl jí ten sen skutečně hloupý, ba trapný. Nastrkala si do vlasů sponky a upevnila lesklý drdol. Tak dlouho snila o temné jezdkyni, a přece by nedokázala povědět, jak touží, aby se octly obě v jedné propasti. Kdyby se někdy setkaly — ale nesetkají. Jejich životy se ve všem rozcházely. Odložila kartáč s odřenými štětinami a vyšla ven pro vědra.

128$

•••

KAPITOLA DESÁTÁ

Někdy tou dobou dostala Amy Parkerová vzkaz od své sousedky paní O’Dowdové, doručený malou Pearl Brittovou, jejíž otec pracoval na stavbě silnic.

Paní O’Dowdová jí na kousku papíru psala:

V úterý ráno

Milá pani Parkerová,

mám starost a byla bych vděčná za návštěvu své přítelky.

Do smrti Vaše K. O’Dowdová

„Děkuju ti, Pearl,“ řekla paní Parkerová holčičce, která se nehýbala z místa, dloubala se v nose a dupala do prachu ztvrdlými chodidly, aby od svých kotníků odehnala mouchy.

Pearl běžela zpátky a cestou si uškubla květ sedmikrásky, aby si mohla hrát s jejími plátky.

Když Amy Parkerová přemístila pár věci a nasadila si klobouk, byla připravena vyrazit. Chytila kobylu, která mrskala ocasem pod vrbou, a vytáhla zánovní bryčku, už značně zchátralou, ale stále prozrazující svůj lepší původ. Potom chtěla jít vyhledat manžela, ale rozmyslila si to. Neřeknu mu nic, rozhodla se. Co kdyby se zlobil? Teď byla připravena doopravdy.

Všude kolem cesty, která kdysi patřila výhradně jim, bydleli noví usedlíci, takže O’Dowdovi a Parkerovi byli sousedy už jen po zákonu historie a srdce. Někteří lidé na paní Parkerovou, drkotající v bryčce, mávali, ale jiní si mysleli, že jede kolem, aby něco vyslídila, a mračili se. Ve skutečnosti myslela na svou přítelkyni a sousedku a na to, jak žily u téhle cesty, když ještě vedla nemýceným houštím. Jenže to nemohl nikdo vědět. Ploty jim tuto zem přivlastnily a vpád cizí tváře jim byl proti srsti. Protože ně-

129$

kteří paní Parkerovou dodnes neznali. Projížděla místy, která jí přestala patřit.

Buš se před ní otevřel. Mezi pomerančovníky obdělával jakýsi muž čokoládovou půdu. Před šedou boudou seděl stařec vedle slézové růže. Ze dveří přeplněných chalup přetékaly děti. Vlálo prádlo. Amy Parkerová nepamatovala, že by na dvou mílích cesty k O’Dowdům bylo někdy tak veselo jako toho rána. Z oblohy sem padali pestrobarevní ptáci a znovu vzlétali. Tam, kde kdysi tichem sotva zazněla sekyra a člověku nad tím hned poskočilo srdce, bylo teď plno hlasů. Usadil se zde lidský rod, neřkuli irský. Podrostem se vinuly dráty. Všelico vznikalo z pytlů a plechu. A večer sedali u stolů muži s košilemi rozhalenými na zarostlých prsou a ženy s uvolněnými blůzami a pili pro potěchu, co jim přišlo pod ruku. Někdy třeba petrolej, ale i ten se dá pít. A při muzice železných postelí počínali další děti.

Stará kobyla, kterou si paní Parkerová zapřáhla, se na té utěšené cestě dala do klusu, ale když sjížděla ze svahu k O’Dowdům, zpomalila a šla co noha nohu mine. Brzdy teď byly utaženy, takže kola drhla o pískovec. Jakoupak má asi starost? zauvažovala paní Parkerová a olízla si svěží rty, protože si vzpomněla, kvůli jaké starosti jednou ráno k O’Dowdům jela. A zatoužila co nejvíc prodloužit cestu, náhle jakoby podťatou.

K místu, které si O’Dowdovi vybrali, se přijíždělo po mizerné půdě, a o mnoho lepší nebyla ani jejich parcela, ale kdysi na začátku se tam utábořili a zvykli si. Půda si je přivlastnila tak jako oni ji. Když se tam paní Parkerová blížila, připadala si, že jede pustinou. Všechny stromy se jí zdály zoufale křivé. Některé se přímo svíjely. Z jiných trčely černé chlupaté hrboly nebo děsivé šedé homole. Z okolního buše se ozývalo jednotvárné bubnování horka a hmyzu. O tohle místo nikdy nikdo nestál. Sem se odhazovaly staré krámy. Kolem pableskoval starý plech a žebra zdechlých zvířat.

Takže na paní Parkerovou padla tíseň. Ačkoli byla poměrně mladá a statná žena a dost zkušená, pocítila v sobě slabost nezralosti. Ještě nikdy nepoznala smrt zblízka a nevěděla, dokáže-li se s ní vyrovnat. Jestli to, co ji volá k O’Dowdům, je smrt. Ale nebyl důvod, proč si to myslet. Raději začala vzpomínat na své rostoucí děti a statného manžela a ujišťovat se, jak je silná. Postupně tomu uvěřila. Když zahýbala do rozpadlých vrátek, silná mladá ramena se jí zhoupla s bryčkou a odmrštila všechny pochybnosti. Bývaly chvíle, kdy byla báječná, a tato k nim patřila. Černé obočí, široké a husté, se jí zalesklo na světle.

Tak dojela Amy Parkerová k O’Dowdovým dveřím, a přestože

130$

tam nic nesvědčilo o smrti, jen pramálo věd svědčilo o životě.

V řídkém blátě se brouzdaly a potápěly dvě hnědé kačeny se špičatými zobáky. Ryšavá prasnice ležela na boku a vystrkovala tuhé cecíky. Z pepřovníku visela na drátě krabice na maso a pomalu, klátivě se otáčela. Dům vypadal jako vždycky, podpíral sám sebe a díru v postranním okně měl ucpánu pytlem.

Amy Parkerová zajistila kolo řetězem a začala pátrat, jestli je někdo doma. Posléze zahlédla v jakési škvíře obličej své přítelkyně a vypadalo to, že brzy se všechno vysvětlí.

„Odpusťte mi to,“ zakvedlala paní O’Dowdová vlhkými če-listmi, aby slova mohla ven, a vzpurnými dveřmi, aby se její přítelkyně mohla vmáčknout dovnitř, „musíte mi to odpustit, že jsem vás pozvala písemně, dušinko, jako nějakej ouřad, mně se to nelíbilo hned, jenže ta holka, co to nesla, má dobrý nohy, ale hlavu děravou. Tak jsem to hodila na papír. A vy už jste tady. No to jsem ráda.“

Držela v ruce utěrku, která měla velmi kalnou barvu a páchla po všech vodách od nádobí, s nimiž kdy přišla do styku, patrně rovněž kalných.

„Jo, už jsem tady,“ řekla paní Parkerová a měla pocit, že jí dochází dech.

Snad se jí zatajil nad tou zaneřáděnou kuchyní či spíží či komorou či skladištěm, kde se octly a kam zřejmě byla vecpána většina O’Dowdovic majetku. Stála tam vědra, dosud nevymytá po ranním dojení, a v ranním mléce plavalo několik muších mrtvol. U stropu visely na několika šňůrách mužské a ženské košile — nebo hadry ? — staré a seprané, tuhé a suché, sápaly se jedna po druhé a tahaly za vlasy každého, kdo vešel do tohoto tmavého kamrlíku a klopýtal o prázdné láhve, které O’Dowd ještě nevyhodil. Na stole z prken byl v myší pasti nalíčen kousek zažloutlého sýra a vedle leželo na velké bílé míse sušené skopové. Všechny ty shromážděné věci byly zřejmě rozmístěny tak, aby se daly snadno najít, a to má přece větší cenu než pořádek.

„Žijeme tady tak podomácku, jak vidíte, ale co naděláme?” řekla paní O’Dowdová s pootočenou hlavou, protože zároveň mrskla utěrkou po mouše a uhladila odštípnutý kousek skopového.

„Takže jste zdravá?” zeptala se paní Parkerová své přítelkyně.

„A proč bych měla bejt nemocná ? Zdraví mi, paní Parkerová, starost nedělá. Mě trápěj daleko složitější věci.“

Vsála vzduch mezi dásně, jako by v nich měla ještě zuby, a upřela oči na malé okno, téměř zatarasené pavučinami.

131$

Paní Parkerová čekala, kdy jí přítelkyně poodhalí něco zajímavého nebo hrozného nebo smutného.

„To on,“ řekla posléze. „Ten křivák. Už je zase je v tom.“

„A někdy snad není?“ zeptala se paní Parkerová, která už začínala přešlapovat.

„To vám ani nepovím. Ale někdy řádí. Jako teďka. Takhle ještě neřádil,” řekla paní O’Dowdová.

„A co mám dělat?” zeptala se paní Parkerová.

„Co ? Promluvit s ním, dušinko, jako žena, jako matka, jako sousedka a jako stará známá. Krapet ho uchlácholit.”

„Já? Když to nedokážete vy?” řekla paní Parkerová.

Protože na něco takového nebyla zvědavá. V těsném kamrlíku celá zčervenala a vzplála.

„Tomu nerozumím,” dodala.

„Ach jo,” řekla paní O’Dowdová. „Já jsem jen jeho žena, a to ještě ne řádná. Ale známá je něco jinýho, protože vás, dušinko, si netroufne křápnout po hubě nebo kopnout do břicha na to nejbolestivější místo. Stačí, když s ním rozumně promluvíte, vy jste taková miloučká, že se v tu ránu rozbrečí lítostí a bude po všem, uvidíte.”

„Kde je?” zeptala se paní Parkerová.

„Na zadní verandě, sedí tam s tou svou flintou a flaškou kolínský, víc už nám v baráku nezbylo. Ale tu flintu má jen tak z floncu, to mi věřte, já ho znám.”

„Asi bude lepší,” řekla paní Parkerová, které se to nechtělo líbit, „asi bude lepší, když ho tu kolínskou necháme dorazit. Říkáte, že je to poslední láhev, tak co. Potom usne, a takový řešení mi připadá přirozenější.”

„Ha,” zasmála se paní O’Dowdová. „Pro takovýho dacana neexistuje žádný přirozený řešení. Ten když má žízeň, tak pojede do města třeba šlapcukem. Kdepak, paní Parkerová, v něm se musí probudit svědomí. Přece byste nenechala starou přítelkyni na holičkách.”

Po celou tu dobu bylo v domě naprosté ticho. Člověka by nenapadlo, že se v něm děje něco zvláštního, natož komplikovaného. Stěny kamrlíku byly z obyčejných prken, které majitelé polepili novinami, a o zbytek se postaraly mouchy. Až dosud si Amy Parkerová tištěných písmenek nevšimla, ale teď začala pomalu slabikovat životopis jakéhosi statkáře, který skonal po nehodě s býkem.

Pak se ozvaly kroky. Po prknech se šouraly těžké boty. O’Dowd, vzpomněla si, má nohu jako medvěd.

„Pssst!” sykla jeho žena do dlaně. Na prstě měla široký snubní

132$

prsten, který nosila kvůli lidem. „To je on. Jde vyjednávat. Ví bůh, jestli je to tak lepší nebo horší. Někdy si myslím, že je lepší, když sedí na zadku.”

Ale nohy se nemínily zastavit. Blížily se. Sunuly se po prknech a některá prkna úpěla. Dům se rozsténal. Jakési obrovské tělo se potýkalo s místnostmi, kterými procházelo.

„Abychom sebou hnuly taky,“ řekla paní O’Dowdová. „Pojďte, dušinko. Tudy.”

Amy Parkerová ucítila drsnou kůži přítelčiny dlaně.

„Jestli to chce dohnat k nejhoršímu,“ řekla paní O’Dowdová, „tak je dobře mít nějaký ústupový cesty, a čím víc, tím líp. To jsem poznala už dřív, a dodneška si to pamatuju.“

A tak zavířily kuchyní, puchem vystydlého omastku a popela, a octly se v jakési chodbičce, chatrné sice, ale s několika dveřmi. Nastalo takové ticho, že bylo slyšet, jak naslouchají. Paní O’Dowdová si podepřela pravý boltec prstem.

Pak proletěl dveřmi, zřejmě lepenkovými jako celý dům: jen se zatřepetaly. O’Dowd vypadal strašně. Ústa měl mokrá a v nose černé chlupy.

„Ha!“ vykřikl. „Jsou dvě!“

„To se divím,“ řekla jeho žena, „že nás nevidíš víc.”

„Nač!” zařval O’Dowd. „Dvě megery stáčej.“

A odhodlaně svíral hrozivě vypadající pušku. Amy Parkerová jen doufala, že jeho zbraň nevystřelí.

„Pane O’Dowde,” řekla, „vy mě nepoznáváte?”

„Ale poznává,” řekla jeho žena. „To je přece naše přítelkyně, paní Parkerová. Přišla nás navštívit ze starý známosti.”

„Na to seru,” řekl O’Dowd. „Dvě megery přivedou člověka leda do hrobu.”

„Takhle slušnej muskej před dámou nemluví,” protestovala paní O’Dowdová.

„Já nejsem slušnej muskej,” opáčil její muž jednoduše.

Oči se mu nad tou pravdou zakabonily, jako by si ji potřeboval prohlédnout pořádně a zblízka. Jako oblázek vyžadující zevrubné zkoumání.

Pak zvedl pušku a vystřelil.

„Pámbu s náma!” zavřískla jeho žena a držela si vlasy, které jí v chumlech padaly přes uši. „Tohodle jsme se dočkali ve vlastním domě, a to jsme křesťani.”

„Trefil vás?” zeptala se Amy Parkerová, která ucítila větry.

„Za každou část svýho těla neodpovídám,” křičela paní O’Dowdová. „To je tím leknutím. Ty dacane sprostej! Ty satane! Ještě nás pozabíjíš!”

133$

„A co myslíš, sakra, že chci jinýho, ty mrcho!”

A znovu zvedl pušku.

„Rychle,” řekla paní O’Dowdová. „Musíme zdrhnout, paní Parkerová.”

A malý prostor hnědé chodby, prosycený ostrým pachem puš-ky a jejího rozpáleného oleje, se zaplnil třepetáním žen, otáčejících se a bušících do stěn, jak hledaly otvor, kterým by prchly.

V té mele Amy Parkerová přítelku ztratila a octla se v parádním pokoji, kde za sebou aspoň mohla zavřít vetché dveře a vzdor všemu doufat. Kam se poděla její přítelkyně, neměla tušení, věděla jen, že ji odnesl tentýž vír strachu a sukní.

„A je po střelbě!” zaúpěl O’Dowd.

Bylo slyšet, jak za dveřmi tříská puškou a plácá se přes kapsy, jako by hořel.

„Vymeteno!” zařval. „Ale já ji dostanu,” řekl, „i kdybych jí měl zakroutit krkem, potvoře.”

Pak zarachotily jakési dveře, dům se zatřásl a znovu zklidněl a zdálo se, že vstoupili do nové fáze, plné míru či zkroceného běsu. Místnost, kde Amy Parkerová stála, byl O’Dowdovic pokoj parádní, a proto nikdy nepoužívaný; i duše v něm byla jako ve vězení. Přes každou skulinu, kterou by se dalo uniknout, byly nalepeny vrásčité růže, takže život kapituloval a vystlal okenní římsu křidélky a krovkami a bledými pavoučími nožkami. Vetřelkyni, už zkamenělou, obklopily mumie ještě větší, pohovky, z jejichž plecí trčely žíně, a na krbové římse dlouhá kočka, vycpaná O’Dowdem pro paní domu, jíž kdysi přirostla k srdci.

Amy Parkerová se ze všech sil odvrátila od truchlivé kočky a když vyhlédla kalným oknem, viděla, jak se její sousedka po kočičím způsobu protahuje kolem rohu chléva, uši jakoby přitaženy k lebce a ve skelných očích zoufalou naději na záchranu. Amy jí chtěla říct, že pušky už se bát nemusí, ale nedokázala okno otevřít, a protože ťukání na sklo znělo v hrobovém pokoji příšerně, veškeré pokusy upozornit na sebe přítelku vyvanuly zlověstně do prázdna. A tak se paní O’Dowdová plížila a krčila dál, jako by čekala, že smrt zaútočí odněkud, odkud by se jí nikdy nenadála.

Zatímco se Amy Parkerová snažila zlomit strašlivá pouta své skrýše, vyšel zpoza domu O’Dowd a nesl v ruce sekáček na maso, jako by to byl praporek.

Tak je to pravda, chtěla vykřiknout paní Parkerová za oknem; ale nemohla.

Vtom se Amy Parkerová osvobodila. Vyletěla ven a utíkala, ne proto, že by byla statečná, ale protože nit jejího života visela na

134$

téže cívce, která točila O’Dowdovými kolem domu. A tak utíkala také, přes rozviklaný schod k fuchsiovému keři, který se jejím během rozšuměl. A za nimi kolem domu, z něhož se stala jediná osa jejich existence; bez něj by byli ztraceni.

Utíkali a utíkali, byť někdy klopýtavě, ať už vinou grogu či kluzkého jehličí na jedné straně a kamenů a děr na druhé, anebo prostě proto, že někoho zvlášť krůtě zabolela kuří oka. Ale utíkali. A zoufale. Okny a dveřmi kolem nich probleskovaly částečky domu, té klece, v níž vedli své ošumělé životy — vždyť tam ležel bochník, který ráno křivě skrojila, a kalhoty, které nechal spadnout ze svých stehen a ležet v černé spirále. To vše kolem nich kmitalo. I přikrčená kočka z nalakovaného stojánku na krbové římse. Říkávali jí Minda, vzpomněla si mezi dvěma nadechnutími Amy Parkerová.

Kam to běžíme? ptala se. Dohonit smrt se v té chvíli zdálo strašlivě těžké. Před ní se klátila O’Dowdova záda. Chvílemi jí nebylo jasné, co by udělala, kdyby dokázala běžet rychleji. Ale O’Dowdova záda se odpotácela za roh. Pokaždé.

Byly chvíle, kdy by podle napětí ve vzduchu přísahala, že slyší, jak své ženě usekl sekáčkem hlavu. Znala to řachnutí a kdysi kdesi už viděla bílý hrtan chrčící do prachu slova odpuštění. Musíme něco udělat s mrtvolou, než přijde policie, říkala si.

Zatím však utíkala v mračnu, které zvířily slepice, jakoby vyplašené vyhlídkou na stínání hlav. Natahovaly před sebe dlouhé, vychrtlé krky. Zapojily se do všeobecného pohybu. A právě tak vepři. Ryšavá prasnice se přidala k honičce, až jí cecíky bušily do žeber, chrochtala, pšoukala a pádila se všemi projevy radosti či děsu — nebylo jasné čeho. Slepice odfrnkly z kola po tečně, ale prasnice z úcty k lidem pokračovala.

A lidé běhali dokola kolem, až zaběhli dost hluboko do končin, kde jsou ochotni trpět, někdy koulejíce očima, jindy zrcadlíce v hloubi strnulého pohledu záblesky nehybného, pokojného světa, který ztratili. Tak Amy Parkerová téměř v posledním tažení uviděla manžela a své dvě děti, jak sedí v kuchyni u stolu a pijí z bílých hrnků čaj a trousí z úst žluté drobty úterního koláče. A bylo jí do breku. Ba skutečně zavzlykala, ne už nad svou přítelkyní, ale nad sebou.

„Paní Parkerová,” zasupěla náhle paní O’Dowdová.

Takže paní Parkerová se ohlédla a viděla, že paní O’Dowdová ji s obrovským vypětím sil dohnala. Z matné skvrny jejího obličeje vystupovaly hlavně oči a ústa.

„Co budeme dělat?” zasupěla paní Parkerová v odpověď.

135$

Protože stále utíkaly a utíkaly koleni domu, někdy před O’Dowdem, někdy za ním.

„Modlit se k pánubohu,“ zasyčela paní O’Dowdová.

A obě to svým způsobem udělaly, obnovujíce tak známost, které si nehleděly, ba naznačujíce, že byly opuštěny. Utíkaly a modlily se.

A tu se stalo, že u rohu velké nádrže se zcela nečekaně srazily s O’Dowdem, který měl geniální nápad rozběhnout se opačným směrem. Byl mokrý a černý a v ruce měl sekáček.

„Áááá!“ vykřikla jeho žena. „Tak konečně jsi tady. A teď si se mnou dělej, co chceš. Já ti nikdy nic neodepřela. Tady mě máš.”

Nehnuté stála, v posledních troskách svého těla a účesu. Ze záňadří jí vyskočily na blůzu svaté medailónky, které nosila pro štěstí.

„Pámbu se mnou,“ řekla. „Nebyla jsem zlá a nebyla jsem dobrá, tak rychle sekej, ať jsme rozsouzený.“

O’Dowd, mohutnější než kdy jindy a nezřízeně planoucí alkoholem, se začal třást a jeho praporek — sekáček třímaný v ruce — schlípl.

„Och,“ zvolal, „posedl mě ďábel. A ta kolínská.”

Dal se do pláče a nářku, a rty vysušené sluncem a během mu znovu naběhly.

„To je moje nátura, to jsem celej já,” plakal. „Hned hrr, a hned frr. Ale když už nejsem dobrej, nemusím bejt přece špatnej. To jen když mě zmůže pití, tak jsem krapet mimo sebe, ale nejsem nebezpečnej, kdepak, já se znám.“

„No tak teď už to víme,” řekla jeho žena, která si sedla, kde zrovna stála, do řídké žluté trávy a do suchého listí a prachu. „Teď se všecko jaksepatří vysvětlilo, a jsme víc živý než mrtvý, to je hlavní věc. Je od tebe hezký, hochu, žes nám tu situaci vyložil.”

„Jo,” řekl a utřel si nos, který se mu vymykal z ruky, „tím je to uzavřený. A jestli paní Parkerová dovolí, tak si půjdu krapet dáchnout. To mi pomůže. Nejsem ještě ve svý kůži.”

Paní O’Dowdová škubala vsedě trávu a její přítelkyně se nad ní tyčila jako pomník. O’Dowd zatím opatrně sunul své tělo přes dvůr. Našlapoval tak, aby se vyhnul vyhaslým vášním, a svůj nástroj nesl, jako by to byl kus papíru, který už je k nepotřebě, takže jej smotá a uklidí. Pak vešel do domu, ale nejdřív se udeřil čelem o veřeje a zařval, protože si to nezasloužil.

Paní O’Dowdová si začala pobrukovat. Trhala trávu na kou-síčky. Bzučela jako na hřeben. A vlasy jí visely.

136$

„Odejdete od něj ?“ zeptala se paní Parkerová.

Ale paní O’Dowdová broukala dál.

„Takový trojčení bych žádnýmu mužskýmu netrpěla, ani vlastnímu ne,” pohnula paní Parkerová zkamenělými údy.

„Ale já ho mám ráda,” odhodila pani O’Dowdová zvadlou trávu. „My si spolu rozumíme,” řekla.

A začala zápolit s nohama, na kterých seděla a které — jak byly před chvíli roztaveny — začínaly tuhnout do neměnného tvaru.

„Ách jo,” řekla. „Ale stejně bych ho zabila, mít tu sekyrku v ruce já a honit ho kolem domu my.”

Amy Parkerová šla odvázat kolo bryčky, do níž byla zapřažena její stará kobyla, a její přítelkyně se obrátila a vrátila do domu, upravujíc si vlasy v dlouhém polosnu, kterým se někdy život stává.

„A paní Parkerová!” vystrčila hlavu z okna. „Já zapomněla. Nepřišel by vám k chuti kousek sejra, kterej jsem vlastnoručně udělala? Je uleželej a lahodnej.”

Ale Amy Parkerová zavrtěla hlavou a stará kobyla vykročila. Rozjeli se. Polosnem stromů a všeho, co se nestalo.

137$

•••

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Někdy Stan Parker svou ženu nepoznával. Jako by ji viděl po-prvé. Díval se na ni a měl pocit, že je to jiná žena, jako by měla několik podob. A taky že měla, podle toho, který sen vyplaval na povrch. Někdy byla krásná.

Nebo na sebe pohlédli, když se odmlčeli, a nevěděla, nikdy nevěděla, co na sebe prozradila. Ale on její tajemství ctil a uznával tak, jak sama nikdy nebyla schopna. Lámala si hlavu, jaká má její muž tajemství, a bývala pak protivná a kousavá a úporně ždímala utěrky a mrskala jimi na háček a otřepávala si vodu z rukou. I v takových chvílích se mu zdálo, že ji vidí poprvé, a žasl, jak je protivná a ošklivá a jak šedivý je její hrubý obličej, lesklý námahou. Ano, je ošklivá a nepříjemná, říkal si, a nebyl s to dotknout se její nevábné kůže.

Ale za večerních procházek, když nakrmila děti a vydrhla nádoby na mléko a nádobí z police, to bývala zase ona. Míval radost, když šel po pěšině a náhodou ji potkal a postál s ní nebo ji neobratně vzal pod paži a procházel se s ní, zpočátku také neobratně, ale potom dík teplu a její poddajnosti srostli.

A tak chodili přebujelou letní zahradou, zatímco se snášela noc a rostliny zvedaly hlavu z prachu a cikády zplna hrdla zpívaly.

„Ach!“ vykřikla někdy. „Ten neřád!“

A odstoupila od něho a sehnula se, aby vytrhla bylinku či býlí, kterému říkali „věčný žid“. Nevěřila, že to pomůže, byl to prostě obřad, který musel být vykonán, a když se napřímila, zahodila vytržený bledý stonek, jako by na něj zapomněla.

Tak se procházeli za soumraku zahradou.

„Peabody se zítra přijede podívat na Stračinu jalovičku,“ řekl jednou. „Asi ji koupí.”

„Ach to nebožálko!” opáčila. „Já Stračinu jalovičku prodat nechtěla.”

„Máme jich moc,“ řekl.

138$

„Chuděrka malá,” řekla, „bude nešťastná.”

A utrhla ostrý list z oleandru, kolem něhož procházela. Mluvila, aby mluvila, protože v hloubi duše věděla, že co se stát má, stane se. Odhodila ostrý list.

„Bude nešťastná,” řekla. „Thelma večer plakala. Zadřela si pod nehet třísku. Vytáhla jsem ji, ale je z toho celá pryč.”

Představila si své bledé dítě, které spí v houstnoucím soumraku a pro které nemůže udělat víc než mu vytahovat zadřené třísky.

„Kdyby nepoznala nikdy nic horšího,” řekl.

Protože i on mluvil, aby mluvil. Stačilo, že jsou spolu, ale jakýsi provinilý pocit je nutil mluvit v šifrovaných slovech, aby zakryli své bohatství. Její smetanová, pórovitá tvář vstřebávala zbytky světla. Jeho delší, ostřejší obličej, podobný sekyrce, prosekával tmu. Dívali se na sebe, z očí do oči, pohlceni tajemstvím té chvíle. Ale museli mluvit. Mluvili o své neduživé dcerce Thelmě, kterou stále víc trápilo astma, ale pak začal znovu o kravách,o tom, jak mu Stračenina jalovička připomíná jinou, kterou kdysi znal a která porodila býčka s dvěma hlavami.

Dotčeně zabručela, protože nechtěla, aby něco rušilo ospalý mír chvíle, kdy v soumraku roztávají květy i její muž.

„Ty pořád o kravách,” řekla. „Myslíš taky někdy na děti?”

„Co mám dělat ?“ zasmál se.

Tvář mu však rychle zvážněla starým podezřením, že sotva spolu své děti stvořili, vzdálila je z jeho dosahu. Ale teď, když zahrada kolem něj mizela a když se i děti propadly do spánku, na tom tolik nezáleželo.

Začala se k němu v chůzi tisknout, protože vycítila jakousi myšlenku, s kterou by asi nesouhlasila. Tma se pohybovala s nimi. Otíraly se o ně měkké obrysy keřů, po nohou a lících jim hedvábně přejížděly pupence. Její moc nad hebkou tmou by ho vlastně měla připoutat. Ale dnes večer nepřipoutala. Jako by šli tvrdým denním světlem.

A tak řekla hlasem, který mu to vyčítal: „Jdu dovnitř, Stane Nemůžeme prochodit celý večer jako blázni. Mám práci.”

Ale nezdržoval ji.

Vešla do domu a začala motat vlnu, ze které chtěla uplést zimní oblečení; zavěsila přadena na opěradla dvou židlí, protože jí nebyl dopřán ten přepych, aby jí někdo pomáhal a držel vlnu na rukou. Nad klubkem si maně vzpomněla na tu chvíli pod moruši. Trhala tenkrát moruše a byla od nich potřísněna. Jak pracovala, na stoncích se vlnily velké lesklé listy. Strom se neustále otvíral a zavíral, obloha si hrála s listy a světlo se stínem, takže z toho byla právě tak strakatá jako umazaná od moruší.

139$

Pak přišel její muž a stáli tam spolu, obaleni lesklým stromem, a mluvili a smáli se pro nic za nic a trhali bobule. Náhle ho políbila na překvapená ústa, tak úporně, že si pamatovala, jak se jejích zuby srazily a drtily měkkou zralost moruší. Zasmál se a vypadal málem vyděšeně; na líbání za denního světla si nepotrpěl. Takže se vrátila tiše k moruším, stydíc se za svou zralost a za své fialové ruce.

Žena v kuchyni zručně, jakoby zlostně, navíjela vlnu a ohlížela se přes rameno, nejde-li její muž. Ale nešel. Jak nudné pak byly listy. V některých moruších byli červíci, ale co na tom, ti se rozvaří. Muž s ní ještě chvilku trhal. Po tolika letech těžké práce na slunci vysychal. Při trhání si uvědomovala jeho tvář vedle své. Měl skoro takovou kůži, jakou mívají rezaví, ale rezavý nebyl, jeho vlasy žádnou výraznou barvu neměly. Jeho svaly, ztvrdlé prací, začínaly být příliš nápadné, někdy až směšně. Tak spolu trhali moruše, a po chvíli odešel.

To vše bylo uloženo v obličeji ženy motající vlnu, teď jaksi propadlém. Pravda, bylo už pozdě, aspoň při způsobu života, na jaký byli zvyklí. Někdy se vlna zachytila v puklinách jejích drsných rukou. Byla teď bez tajemství. Chodila kolem navíjecích židlí neobuta, protože si pro pohodlí zula střevíce, a prsy pod všední blůzou měla příliš velké. Sebelítost a pocit vyčerpáni jí našeptávaly, že se jí manžel vyhýbá, ale nejspíš jen čekal na bouřku. Ta brzy propukne a osvobodí je z jejich těl. Na to však nemyslela. Byla posedlá horkou nocí a hmyzem létajícím v porcelánovém stínidle lampy a očima svého muže, které byly přinejlepším vlídné a přinejhorším chladné, ale pro ni vždycky uzamknuté. Měla pocit, že kdyby mohla vzít mužovu hlavu do dlaní a nahlédnout do tajného života v jeho lebce, ať už se tam děje cokoli, ulevilo by se jí. Ale protože to byla možnost příliš vzdálená, škubla vlnou tak prudce, že se vlákno přetrhlo.

Mám načase jít spát, řekla si.

A šla, jen co vypila sklenku vlažné vody a přemohla nápor nadýmání, vyvolaného roztrpčením. Odešla v punčochách od šedé, jen zpola smotané vlny na židlích. Smotávat vlnu může po celý život.

Její muž dobře cítil, co se v domě děje, zůstával však sedět venku, v příjemné, hebké tmě, v níž se celý ztrácel. Vyhlížel bouřku. Kdyby nastala chvíle blesku, dály by se převýznamné věci. Ale zatím se nezdálo, že by se slabé zášlehy poskakující kolem horských vršků chtěly spojit v drtivou sílu. V teplé tmě bylo cosi líného. Čekající muž si lenivě přejel dlaněmi po uvolněném těle, jehož síla nestvořila nic významného. Zneklidněl

140$

proto a poposedal z jedné půlky zadku na druhou. Jeho síla byla bezmocná. Nemohl se vzchopit. Poblikával jako drobné výbuchy blesku na vršcích hor. Při tak neurčitém zneklidnění by mohl snadno zajít za ženou a dotknout se jí a usnout. Ale neudělal to.

V té tmě mu tajemně blikala hlavou i ona. Vzpomněl si na jedno dopoledne pod moruší, kde ji viděl trhat zralé bobule. Její dobrotivá a důvěrně známá tvář ho tenkrát tolik potěšila, že mohl jen roztržitě dělat, co si předsevzal, totiž trhat chvíli s ní. Jejich ruce klouzaly listovím a chvílemi se dotýkaly, stěží náhodou: i to bylo dobré a prosté jako pravá láska. Listy se otvíraly a překrývaly. Až si byli tak blízko, že se překvapeně zahleděl na její snědou krásu, a ona mu vtiskla ústa do úst a náhle se do sebe zaklesli. Jenže touha zápolit s neznámou, která byla zároveň jeho ženou, rychle vyschla. Zářivost dne ženu zastínila. Jejich kůže po sobě sklouzly jako papír po papíru. Protože to tak cítila i ona. Znovu začala trhat. A jen co natrhal dalších pár hrstí — aby to všechno vypadalo přirozeněji — odešel zamyšleně po pěšině.

Ale když teď seděl v poblikávající tmě a čekal na bouři, podoba jeho ženy vybledla a znicotněla. Do rovné oblohy se zaťala vidlice modrého blesku. Poslouchal, jak tichem zavířily bubny hromu. Stojatý, zatuchlý vzduch se dal do pohybu.

Dýchal teď plnými doušky, jako by se poprvé v životě směl nadechnout do sytosti. Chvěl se a třásl s listím v zahradě, ba i s dřevem domu, o nějž si opíral tvář. Přihnala se bouře. Ohnula zahradu. Velké, ploché kapky deště posévaly listí a tvrdou zem. Netrvalo dlouho a kraj se rozzářil, kdykoli jeho temnotu otevřel blesk. Muka tmy a rozezmítaných, zkroucených stromů se změnila v extázi naplnění.

Pozoroval bouři, jako by seděl v jejím středu, a zpočátku byl nadšen. Jeho kůže pila déšť právě tak jako jeho vyschlá pole. Založil si zmáčené ruce na prsou a vypadal ještě spokojeněji. Byl pevný a silný, byl manžel a otec a majitel stáda. Seděl tam a ohmatával si svalnaté paže, protože košili si v horkém dni svlékl a zůstal jen v tílku. Ale jak bouře sílila, tělo mu znejistělo a pocítil pokoru. Blesk, schopný rozčísnout čedičovou skálu, by asi dokázal rozčísnout i duši. V žlutém zášlehu vyšlo najevo, že něco takového už se stalo: maso mu spadlo z kostí a do duté lebky zářilo jakési světlo.

Do údů muže sedícího na kraji verandy bušil déšť a stékal z nich na zem. Při jeho nové pokoře se slabost a poddajnost staly ctnostmi. Ustoupil teď pod střechu verandy a pokorně se přidržoval dřevěného sloupu, který tam před lety postavil; v té noční hodině byl vděčný i za kus obyčejného dřeva. Pole mu za

141$

plavil déšť a koruny jeho stromů pročesávala vidlice blesku. Tma byla plná záhad. Jak tam zkrotle stál, byl by schopen něco, někoho milovat, jen moci proniknout za dřevo, za rozhýbanou tmu. Ale to nemohl, a z bezradnosti se začal modlit k bohu, ne o něco prosit, jen téměř beze slov se modlit, aby nebyl sám. A pak začal rozeznávat každý kout tmy, jako by byla denním světlem, a miloval ten rozvlněný svět až do posledního lístku mokré trávy.

Brzy se do deště vkradla jakási nová mírnost, protože bouře se vzdalovala. Zvuky se rozrůznily. Kapky dopadaly na plechovou střechu odděleně, poslední studené poryvy třely list o list.

Stan Parker, otlučený bouřkou, se dál držel sloupu verandy. Vlasy měl přilepeny k hlavě, byl vyčerpán, ale miloval spravedlivost světa. Usmívaje se nad odvahou, s jakou k tomuto závěru došel, vracel se do přilnavé, ospalé tmy domu a po hmatu hledal cestu mezi nábytkem, v domě, kde bydleli další lidé. V rozmazaném světě vzdechů a tikajících hodin neztrácel pevné obrysy. Stále se usmívaje shodil kalhoty a spánek ho pohltil jediným douškem.

Nazítří ráno odhodili všichni pokrývky, jako by je čekal nový život. Léto bylo čerstvě natřeno. A toho rána si měl přijet Ossie Peabody pro Stračinu jalovici.

„Nebožátko,“ řekla znovu Amy Parkerová, když po dojení rozvěsila hadry, kterými otírala kravám vemena. „A říká se, Stane, že Ossie Peabody je lakomec, tak pozor.“

„Buď ji koupí za naši cenu,” řekl, „nebo si ji necháme.”

„Teď se ti to mluví,” řekla jeho žena. „Ale ty jsi moc měkkej. Však uvidíme.”

Na to Stan neodpověděl, protože to nebylo důležité. Cítil se dobře. Utáhl si opasek a vyšel ven.

Průzračné vánky ulízaly stromy do něžně zelených tvarů. Po dvoře chodila drůbež, vyleštěná nebo pocákaná. Modrá fena se přišla lísat a v ranním světle měla zvlhlý čumák.

„Ááá, Rayi\ To na tebe řeknu!” křičela Thelma.

Protože jí umazal obličej červeným blátem. Ušpinil ji. Takový den byl nad síly její hubené tvářičky. Štítivě se odvrátila. A Ray po ní hodil koulí z vlhkého červeného bláta, která se jí — dobrá trefa — rozplácla na zástěrce.

Thelma zaječela.

„No tak,” zabručel Stan Parker.

Měl by se zastavit a zahrát si na otce. Plácl hocha po ježaté hlavě. Toho rána by dokázal s dětmi promluvit, ale když to hoch poznal, dostal strach a běžel se vrtat v mraveništi.

142$

„To nic, Thel,” houkl otec mezi spokojenými rty. „To se umyje.“

„Je hnusnej!” ječela. „Kdybych mohla, kopla bych ho do břicha, ale on vždycky uteče.”

Potom šla do prádelny, a když si umyla obličej, prohlížela si jej v zrcadle. Olizovala si rty a špulila je, a nakonec se nad svým odrazem zasnila.

Stan Parker šel dál, k ohradám, kde se měl sejít se svým přítelem a sousedem a uzavřít ten obchůdek. Jen tak pro radost šel oklikou, přes strniště, odkud už se starým Němcem sklidil oves. Vítr se lísal ke stromům. Stromy se natřásaly a nakláněly. A vítr zvedl Stanovi náladu. Matně se mu vybavila písnička, kterou si hvízdával jako chlapec, na koni, za stádem, nahrben nad hrušku sedla. Co když je pořád tím hvízdajícím mládencem? napadlo ho. Byla to studená myšlenka a v drsném větru ho rozechvěla, ale možné to bylo. Z vody na dolní louce vzlétl jeřáb a pomalu odplachtil modrým jitrem.

Vtom Stan zahlédl, jak si jeho soused Ossie Peabody otvírá boční vrátka a sklání se přitom z huňatého hnědého valacha, na kterém nejčastěji jezdíval. Soused zvládal složitý manévr s otvíráním vrátek tak ledabyle, že stačil brousit očima po krajině, po všem, nač žárlil. Už dlouhá léta Stanu Parkerovi záviděl a nejednou to pocítil jako hlodavou bolest. Teď viděl, jak Stan jde po své půdě. Oba se dívali jinam. Znali se dlouho a každý z nich považoval za samozřejmé, že ho ten druhý poznal. Věděli, že nakonec se setkají a budou spolu mluvit nebo hledat slova mezi povzdechy a odmlkami a letmými pohledy a vzpomínkami na vše, co se jim za ta léta přihodilo.

Ossie Peabody byl nosatý člověk přibližně ve Stanově věku, ale sušší, a vždycky trochu strupatý. Dobrácká povaha, s níž se narodil, mu od časů, kdy vezl dobrovolníky k povodni do Wullunye, jaksi zkysla. Začal být uzavřený. Žil stále u mámy a táty, s mladou, nevlídnou ženou, která rodila děti, a to bylo celkem všechno. Ossie Peabody neměl své děti rád. Měl rád máloco. Ctil své rodiče. Měl rád dobrou krávu. Kdesi v jeho zatvrzelosti se skrývaly sympatie ke Stanu Parkerovi, propletené spoustou závisti a trpkosti. Protože by si se Stanem rád popovídal, většinou se mu vyhýbal. Popohnal ostruhami svého rozcuchaného, trpělivého koně a jel jinudy; cítil, že Stanovi scházet nebude, a byl o to zatrpklejší.

Teď se k sobě blížili v Parkerovic ohradě, kde se měli setkat. Přistoupili k sobě se sklopenými hlavami, jako by se neviděli.

Řekli si: „Tě bůh, Stane.” „Tě bůh, Ossie.”

143$

Málem překvapeně.

Pak Ossie slezl z koně. Nakvašeně se rozkročil ve starých kožených kamaších; uvědomil si, že je menší než Stan.

„Tak kde ji máš, tu třínohou obludu?” zeptal se.

Stan Parker se usmál, ale nic neprozradil, jako by chtěl vynést kartu až v pravou chvíli.

„Jak se vede, Ossie ?“ zeptal se.

Ale Ossie Peabody jen potáhl nosem, jako by v něm něco měl. Měl ho pořádně dlouhý a v létě plný.

„Oves jsi měl pěknej, Stane ?“ zeptal se.

„Pěknej,“ řekl Stan Parker.

Bylo mu dobře. Dokonce měl radost ze společnosti toho zatrpklého člověka, svého souseda, kterého znal_ tak dlouho, že viděl, jak se mu sesychá tělo a prodlužuje nos. Často ho napadlo něco, co chtěl Ossiemu říct, ale Ossie zrovna nebyl po ruce, a tak na to zapomněl.

„Pěkně sprchlo,” řekl.

„Jo,” odpověděl soused. „Ale dnes je pěkně.”

Koukl se na Stana, jestli si z něj nedělá legraci. Protože už byl celý žhavý vidět jalovičku, jejíž krásu zatím jen tušil. I ta byla Stanova. A on chtěl, aby byla jeho. A tak hleděl na Stana a přemýšlel a zlobil se a říkal si, že Stan je asi pěkně mazaný, a proto je takový podivín a na všechno jde oklikou. Ossie si odplivl.

Ale Stanu Parkerovi bylo pořád dobře.

„Chceš vidět tu jalovičku, co ? Tak jo, Ossie,” řekl Stan Parker.

Protáhl se, jako by právě procitl, a kosti mu zapraskaly tak silně, že se jeho soused naprudil a švihl do prachu ošklivým černým bičem. Ossie Peabody byl napjatý, ale Stanu Parkerovi dával dnešní den pocit bezpečí, tak jistého a hebkého jako křídla jeřábů. Párkrát si vzpomněl na bouři, v níž se doznal ke své slabosti; teď by to zapřel, ale neudělal to, protože to nebylo zapotřebí.

Náhle odešel z ohrady, kde stáli, do jiné, menší, nad níž visely větve pepřovníku, a rázně otevřel šedá vrata. V této fázi rituálu přestal Ossie Peabody vnímat své pocity ze Stana, z jeho jistého kroku a z pečlivě vyspravených ohrad. Jen stál, v dlouhém, starém zeleném kabátě, který si vzal pro případ, že by se změnilo počasí, a kousal se do rtu. Jeho bronzová kůže začínala mít barvu měděnky.

Ale už se objevila jalovička. Lesklým čenichem nedůvěřivě vtáhla pach života, pohnula hůlkami nohou, zakoulela hebkýma očima a trkala do vzduchu pupenci růžků. Stan Parker ji svým hlasem všemožně uklidňoval. Šel za ní, ruce roztažené jako vějíře.

144$

Vykročila. Pohladily ji listy stromu. Ale nechtělo se jí. Její krása se třásla.

„Nevypadá špatně,” řekl Ossie Peabody kovově jasným hlasem, který se bránil prozradit příliš.

Jalovička se vrhla do poslední ohrady. Nohy by jí jen hráli, ale svazovala je úzkost. Na téhle zemi byly ztraceny. Pokropila vzduch strachem.

„Pěkně stavěná. Musím si ji omakat,” řekl Ossie Peabody.

Prudce si střásl rukávy ze zápěstí. Spěchal. Nemohl se dočkat, až si na jalůvčino tělo sáhne.

Stan Parker chodil tiše kolem. Vzduch najednou zvláčněl, jasné ráno se chvělo, čekalo na svou chvíli. Pak sáhl po provaze, který měla na blyštivém krku.

„Je klidná,” řekl Ossie Peabody, když začal s prohlídkou.

Dloubal a mačkal. Osahával ji s rozhořčeným vzrušením, jako by to byla jediná rozkoš, která může jeho stojatý život rozčeřit.

A Stan Parker jalovičku přidržoval. Nahoře po sobě pokřikovaly straky a ve své hře padaly z oblohy v uzlíčcích strakatého peří. Cítil čerstvý hnůj a nedávný déšť. Byl proti tomu všemu bezmocný, proti čemukoli, co se mohlo stát: stál a hloupě se usmíval všemu, co Ossie Peabody říkal.

„Ano, Ossie,” řekl. „Takhle jsou rostlý dojnice, koukni na ten zadek.”

Stál a usmíval se. Byl statný chlap a držel se zpříma. Měl teď ve tváři všechnu tu prostoru a dobrotu, která mu byla nade vše. Vždyť ani listy na pepřovníku nemohou viset jinak. Zastyděl se za své štěstí a sklopil oči k zabláceným botám.

„Jeden struk jako by měla kratší,” řekl Ossie Peabody.

„Tele jí ho vytáhne.”

„To je pravda. A co když bude jalová?”

„Prodáš ji na maso.“

„Tak to ne, Stane. Ztrácet čas nechci.”

A začal vypočítávat proč.

Nemohl však konkurovat rovným sloupům ohrady, které Stan porazil a otesal a podepřel udusanou hlínou. Mezerami ve vysoké ohradě prosvítala obloha. Už planula. Stan Parker zavřel oči: poslouchal bláhová slova a rozpadal se ve vlnky blaženého poznání. Co vědě! o dobru, bylo nedobytné.

Ossie Peabody se na Stana Parkera ostře podíval a pomyslel si, ty jsi ale divnej chlápek, hloupej, nebo chytrej ?

„Kolik za tu mrchu chceš?” vyhrkl tiše.

„Šest,” řekl Stan.

„Prokrista, šest za takový škvrně! To si, Stane, neplácnem. To

145$

si hledej někoho jinýho. Já jsem chudobnej člověk. Já mám rodinu. Děcka ve škole. A oblečení. A nemoce. Takovej doktor je sakra mastnej. A žena je mrzák. Od posledního děcka po ní nic není. Prej pokleslá děloha, říká doktor Pillinger. To jsem to teda chyt. Prej abych ji poslal do Sydney ke specialistovi nebo ke komu. Copak se v tom vyznám? Ale na krávu tolik peněz nemám.”

Pak se díval, jak Stan Parker kroutí provazem visícím z jalůvčina krku.

Ale Stan mlčel. Litoval, že není sám, protože nádheru toho dne nestačil vnímat. A tak kroutil provazem.

„Tři bych dát moh,“ řekl Ossie Peabody a pozoroval ho. „Kdybych uškudlil na něčem jiným. Jenže jsme všichni jen lidi, Stane. Musíme si zabafat a rozebrat se knížkama, Stane. Ale tři bych dal, kdybys chtěl.”

Vtom táhle, jasně, studeně zakřičely straky a nesmírná obloha se roztáhla ještě dál. Takže Stan Parker otevřel ruce, v nichž držel provaz. Ossie Peabody byl nešťastný člověk.

„Dobře, Ossie,” řekl. „Když chceš, vem si ji za tři. Koupils dobrou krávu.”

„To je mi jasný, Stane. Ty máš zdravý plemeno. Tak platí. Mám je s sebou. Přepočítáme to.”

A přepočítali. Bankovku po bankovce.

Stan Parker vzal pomačkané peníze a strčil je do kapsy. Mělo důležitosti té transakce — a většiny věci — své pochyby. Kdo ho neznal, řekl by, že si není jist sám sebou. Ale toho rána si byl jist jako nikdy. Natolik, že si posunul klobouk do očí, aby zakryl, co ví. Tou dobou už ostré světlo oslepovalo.

Nešťastný Ossie Peabody pak vylezl na svého huňatého koně a zamířil s jalovičkou k bočním vratům. Natahoval se nad vala-chův krk a šermoval lokty, jako by o ni mohl ještě přijít.

Když zmizeli, vrátil se Stan Parker ke svému domu. Jeho žena právě vytřepávala prachovku a dívala se z okna.

„Tak co,” řekla, „zaplatil?”

„Jo,” řekl, „dostal jsem, co jsem chtěl.”

Okraj klobouku mu zakrýval oči.

„Vážně?” řekla. „Tos mě překvapil.”

Stáhla rty do pevného tvaru, aby zatajila něhu.

„Ale je to nešťastnej chlap,” řekl, „ten Ossie Peabody. Říkal, že jeho žena má pokleslou dělohu.”

Vzdychla a její utěrka znehybněla. „To je možný.”

Pak zmizela uvnitř, ale ještě dlouho by vydržela stát u okna a dívat se na svého muže zalitého sluncem.

146$

•••

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Kraj podlehl létu a vyprahl. Listy na stromech o sebe drhly jako skelný papír, a když se do žluté trávy opřel vítr, zachrastila zvadlými, zežloutlými stébly. Na šedé půdě ležely lupy vyschlých semen a u tůněk a potoků, kde shromážděná stáda očichávala zelenou sedlinu, se v zemi otevřely krátery. V krajině bylo plno mrtvých věcí — šedé kostry stromů, kráva, která uvízla v blátě a víckrát nevstala, ještěrky, které dodýchaly s břichem obráceným nahoru. Někdy se zdálo, že vymře všechno. Ale lidé nedbali, jen si stínili zemdlené oči nebo otírali mastnou kůži. Nedbali v počátcích, když se nic nedělo. Později, když vypukly požáry a nedaly se zastavit a sežehly rokliny a dorazily ke dvorům a vnikaly do oken, takže zplihlé záclony se měnily v dvojici pekelných plamenů, lidé konečně procitli a uvědomili si, že nechtějí zemřít. Z hrdla postižených vyrážel jek. Rozpomínali se na své dětství a na své hříchy, a kdyby mohli začít znovu, zřejmě by se od základů napravili a stali světci. Někteří takovou možnost dostali, ale utekli svým zvykům jen nakrátko a vrátili se horší než předtím.

Ještě před požáry si však pan Armstrong objednal čtyři oškubané kachny. Jednou večer poklidila Amy Parkerová, co bylo potřeba, a odnesla je do jeho domu. Armstrongovi zrovna měli hosty, několik dam a pánů z města — bohaté lidi, když už nic jiného, jak prohlásila paní O’Dowdová. Paní Frisbyová zase tvrdila, že všechna ta sláva je kvůli Madeleine, protože už nemůže mladého Armstronga dál odmítat a konečně si ho bere.

Amy Parkerová šla toho večera vyprahlým světem, na ruce nehluboký košík s oškubanými kachnami. V čisté blůze a s ru-kama ještě rudýma, jak z nich drhla kachní krev, byla docela pohledná. Dech se jí trochu tajil, protože cestou přemýšlela, co uvidí a řekne a jestli tam potká Madeleine. Nejspíš ne. Takže na svahu zpomalila a zároveň zčervenala, protože tou dobou už byla

147$

boubelatá, ne-li rovnou tlustá, a nohy, panensky vonící nejlepším mýdlem, se jí těžko zvedaly.

Došla k Armstrongově bráně, která stála spoustu peněz a dávala to najevo množstvím kovu a cihel. Na každém cihlovém pilíři byl z bílých oblázků vysázen název sídla. Pan Armstrong je pojmenoval Glastonbury, protože jakýsi vzdělaný pán mu po několika skleničkách řekl, že není nepodobné jednomu sídlu ve staré vlasti, které se tak nazývá. To byla pro všechny novinka. Pan Armstrong byl potěšen. Ověřil si to v jedné knize a z jeho sídla se stalo Glastonbury.

To už byl aristokratem, třebaže jeho pleť nikdy neztratila brunátnost hovězího masa. Ale od časů, kdy chodil v řeznické zástěře, uplynulo tolik vody, že na to lidé zapomněli. Jen v některých hostech se někdy probudila zlomyslnost, a když pojídali hostitelovo maso, zvedli najednou hlavu, a pocítivše nad talířem svou převahu, snědli, co dostali, a odešli. Ale většinou jen jedli. Nebo se procházeli po jeho trávnících a hovořili o Evropě. A poklonkovali jeho synovi, který voněl bobkovou pomádou, a jeho dcerám, obestřeným vůní gardénií. Na jednu měl dokonce zálusk jistý anglický lord, tvrdila paní O’Dowdová. Takže pan Armstrong byl potěšen. Měl teď šlechtický erb a svůj klub a kolem sebe plno parazitů, kteří mu prokazovali tu čest, že z něj tahali peníze.

Blahobyt byl zjevný i za branou. Zářivě se zrcadlil v listech vavřínů a probleskoval ozdobnými keři a trávníky a altánkem, v němž pod přívalem růží ležela zapomenutá hromádka karet. Než se Amy Parkerová vrhla k cestě vyhrazené pro obchodníky a služebnictvo, pohlédla stydlivě na sochu nahé ženy u hlavního vchodu. Většina lidí před sochou uctivě zmlkla. Nedívali se na ni, nebo jen letmo, a když při kradmém pohledu vychutnali svůdnost dolíčkovatých rukou, brali ji jako úctyhodný symbol zámožnosti, která ji tam postavila.

Ale Amy Parkerová, zahýbající ke vchodu pro takové, jako byla ona, hořela hanbou a přála si, aby tam socha nebyla. Na boční straně budovy byl vysazen hájek z gardénií, jejichž upjaté listy a tající květy by ji asi odradily, ale sotva pohlédla do jednoho z oken, nemohla odolat. Zvolna a bez jediné výčitky svědomí se prodírala mezi gardéniovými listy, aby si mohla v okně prohlédnout, co prve jen letmo zahlédla.

Pokoj, do něhož se dívala, sálal do šera, protože v něm svítila velká, duhově třpytivá lampa a na stříbrném svícnu kmitaly ve vánku plamínky. Aby v horku přilákali průvan, roztáhli záclony a otevřeli dveře, které odtud vedly do domu, k dalším tajemstvím

148$

a světlům. Amy Parkerová viděla, že se v pokoji shromáždilo několik lidí: postarší, důstojní pánové v černých kabátech a jeden okázalejší mladší. Ale všechny pohlcoval stín, až na bílé náprsenky a pozorně naslouchající obličeje. Byli jen publikem. A v tyto sochy je proměnila Madeleine. Stála tam. A zastiňovala i lampu.

Amy Parkerová přistoupila trochu blíž a nasákla květinovou vůní z opojné tmy, protože od domovní zdi se natáhly paže jasmínů a rozechvěle objaly vetřelkynin obličej. Teď viděla všechno, tak nenápadně jako noční motýl, ale neslyšela nic. Nechtěla slyšet. Bála by se. Krom toho slyšela až příliš jasně své ohlušující srdce.

Madeleine teď zvedla ruku a oči mužů se upřely na její paži, jako by nebyla z masa, ale z něčeho nevídaného. Podléhali její ruce, stejně jako se smáli, když jim to poručil tvar jejích úst. Staří se smáli, jako by dostali ránu, a idiotsky se třásli. Zato mladý muž, z něhož se vyklubal mladý Armstrong, se smál tak, aby se Madeleine cítila co nejlíp: jako by s ní byl sám a objímal ji. Jeho smích se snažil hladit. Ale Madeleine si nikoho v pokoji příliš nevšímala. Mluvila pro sebe. Nebo si upravovala perly. Nebo přelétla očima svá nahá ramena. Nebo mezeru mezi prsy, kterou si zakryla růži. Madeleine byla led. Z nádherného těla jí rostly ledové šaty a nemohly být jiné. Amy Parkerová v té chvíli úplně zapomněla, co viděla jindy a v jiném oblečení.

Pak se u okna zvedl pan Armstrong, který tam seděl ve večerním chládku a dokud se nesetmělo, prohlížel jakési papíry, nejspíš dopisy. Ostatní v pokoji mu patrně nevadili. Jejich návštěvu si koupil a byl natolik bohatý, že je mohl přehlížet. Takže s rukou ověnčenou otevřenými dopisy prošel samotou svého pokoje a nalil si sklenici vína, které pili druzí, a pil a přemýšlel o svém. Na Madeleinino vyprávění však vrhl stín. Smích mužů se vytrácel do opravdových, ale natrpklých úsměvů. Posouvali a dopíjeli své sklenky a Madeleine se zahleděla do své, na víno, které nechtěla. Potom k ní přistoupil pan Armstrong a vzal jí sklenku z rukou a postavil ji, aniž ho o to požádala. Nejraději by ji asi rozbila.

Náhle tam všichni stáli či seděli bezúčelně: figuríny v pokoji. Nikdy nesplynou, protože jsou z nerozpustné látky. Zůstanou křehkým kovem, který se může zkroutit pod jediným dechnutím nenávisti. A Amy Parkerová začala mít pocit, že tam stojí příliš dlouho. Za drahou tapisérii se šlechtici a šlechtičnami na stříbrných koních, kterou si řezník přivezl z Evropy, vnikl vánek a rozvlnil les a rozechvěl koně. Celý pokoj začal být nestálý: jako rozvlněná tapisérie. Plameny svící vlály jako vlasy, zlatý amalgám

149$

vinné láhve zkřehkl vanoucím světlem. Madeleine si šla sednout do křesla, které mladý Armstrong, údajně její ženich, usilovně tiskl k podlaze, aby mu dodal stability. Aniž vzala na vědomí jeho sílu a oddanost, usadila se ve vyřezávaném křesle a skryla svou nudu pod vějíř. Starší muži, uvyklí smíchu, přemohli počáteční roztrpčení nad hostitelovým chováním a povzneseně se zubili, čekajíce, kdy se situace obrátí.

Na Amy Parkerovou dolehla tíha mrtvých kachen a mnohého, čemu nerozuměla. A tak si vzdychla a odešla od výjevu, kterému přihlížela. Beztak skončil, anebo vstoupil do nové fáze. Prošla temným hájkem, ve kterém teď silněji než večerní květy bylo cítit cosi shnilého, a vykročila ke dveřím pro služky.

Otevřely se v závanu podlévaného hovězího a smíchu propleteného s nářkem. Pod náporem světla šlapala nesměle po čistých podlahách a styděla se i za své sváteční punčochy.

„Nesu ty kačeny na zejtřek,” řekla hlasem, který by její děti nepoznaly.

„To jdete v pravou chvíli,” řekla paní Frisbyová, jindy tak vlídná.

Ale teď zapráskla troubu.

„Ať jde k čertu,” řekla. „Trouba potvorská. A oni jakbysmet,” dodala. „Mám všeho po krk. Od pondělka si můžou hledat novou kuchařku. Já se odstěhuju k moři.”

„Ale z čeho tam budete žít?” řekla Winníe, která drezírovala rohy svého čepečku, aby byly ještě ostřejší. „Z jejich zaplaťpámbu ?”

„Jen si nemysli, děvenko,” řekla paní Frisbyová. „Jedna dáma by mě vzala na byt čistě pro potěšení z mé společnosti. A mohla bych dostávat snídani do postele! Jenže mně vaději drobinky.”

Všechny se rozřehtaly, až je paní Frisbyová musela okřikovat, nejvíc tu mladou, co šlehala vejce; jmenovala se Cassie a měla hrubý obličej, čerstvě přivezený z Irska.

„Ale zapomínáme na paní Parkerovou,” řekla paní Frisbyová. „Posaďte se, dušinko, a něco si v tichosti kápnem.”

Vytáhla z kredence láhev, šelestící zlatým papírem jako ta, z níž si nalévali řezník a jeho hosté, mrkla a s ohnutým malíčkem naplnila elegantně sklenku.

„Je vyšumělé,” řekla, „protože už je chvilinku otevřené. Ale náladu vám spraví jedna radost.”

„Já vino nikdy nepila,” řekla Amy Parkerová.

Takže obličej Winnie se protáhl a zúžil. Z kapsičky na zástěře vyndala leštítko a zaútočila na své nehty.

„V místě, kde jsem byla naposled,” řekla, „jsme si my, děvča

150$

ta, užily vína ažaž. Tam chodilo hostí! Každý druhý den k obědu. To bylo skutečné panstvo. Ne jako tohle novopečené.”

„Ale co,” sykla paní Frisbyová. „Platějí dobře. A tak strašný to u nich zase není.” Vínem a párou se obměkčila; a také tesknou vzpomínkou na svého zmizelého námořníka, kterou v ní probudilo říhnutí. „Par—dón,” řekla a nahlédla do rendlíku s omáčkou. „Mám trochu žaludeční indyžgreci. Tak platí člověk za víno.”

Takže mladá Irka, šlehající úporně vejce, sebou zacukala a div nepukla.

„A ty dej pozor, holka, ať ti ta pěna alafrancé nepřeteče.”

V kuchyni začínalo být teplo a jiskřivo. Amy Parkerová upíjela ze sklenice, kterou držela tak opatrně, jako by to byla květina, a zatímco do ní nahlížela, napínala uši, neozve-li se nějaký náznak života, plynoucího na druhém konci domu. Jak jí víno proudilo žilami a jiskřilo v hlavě, dokázala by vstát, dotápat do pokoje za čalouněnými dveřmi a postavit se před Madeleine.

„Je krásná,” řekla.

„Kdo?” zeptala se paní Frisbyová. „Ta děvucha z Irska?”

A Cassie se hihňala a šlehala vejce, jako by neuměla nic než tyhle dvě věci.

„Přece Madeleine,” řekla věcně Amy Parkerová. S ústy něžně našpulenými nad slovem, které se nikdy neodvažovala vyřknout.

Nastalo ticho. Winnie vrátila leštítko do kapsičky a přitáhla si zástěru těsněji k rovným prsům.

„Madeleine je krásná,” řekla znovu Amy Parkerová, už bez zábran.

„Jó,” ponořila paní Frisbyová vařečku do omáčky, „my ji v posteli neviděly.”

„Na to je tu někdo jiný,” zasmála se Winnie.

A Cassie se zachichotala do vaječné spršky.

Paní Frisbyová se zahalila do mocných oblaků páry, za nimiž bylo vidět její věšteckou tvář a kaskády polévky proudící do talířů: tekuté zlato s kousky mrkve.

„Někdo jiný. Jen jestli se mu to povede. A kdo to je, ten někdo ?”

Nepřestávala nalévat polévku a její šedá tvář dostala v páře tragický výraz.

„Je nějaká kalná, sakra,” řekla truchlivě. „No co, ať ji nejedí. Mně je to fuk. A taky moc mastná. Ovšem talíře jsou z Francie.”

Ale Amy Parkerová byla jako u vidění.

„Já bych vedle ní chtěla sedět,” řekla. „Pod takovým tím zá-věsem, jak jsou na něm koně. A vedle ní. A pověděla bych ji, co se mi zdálo. Kdybych si to povzpomínala. Já nikdy nedovedu říct,

151$

co bych říct měla. Když jsme se vzali, zasadila jsem růži, ale nikdy jsme o ní nemluvili. A je to jedna z nejkrásnějších věcí na světě. Víte, já toho vím spoustu. Ale nejde to říct. Mezi náma, paní Frisbyová, to je to neštěstí manžela od paní poštmistrový. On něco ví.”

„Vzpamatujte se, paní Parkerová,” řekla paní Frisbyová. „Máte načase jít domů.“

„A tohle z jediné skleničky,” řekla chladně Winnie, jako by jí záviděla, a zabalancovala podnosem s polévkami.

„Ano,“ řekla Amy Parkerová.

„Tady máte za ty kachny,” řekla paní Frisbyová a hodila na stůl pár mincí. „A jestli nebudou dost křehké, mně to vadit nebude. Mám těch jejich žaludků po krk. Jeden můj známý umřel, a když ho rozřízli — to byste nevěřila — měl v sobě kachnu. Byl naditý kachnou.”

Amy Parkerová tomu zřejmě věřila.

„Kachnou!” zavřískla paní Frisbyová. „Chachacha!”

Určitě ji bylo slyšet až za dveřmi, kterými proklouzla Winnie. Zelený čaloun se otřásl a znehybněl.

„Nikdy s ní nebudu mluvit,” řekla Amy Parkerová a zvedla svůj košík.

„O nic nepřijdete,” řekla paní Frisbyová. „Ta není na povídání. Madeleine je na koukání.”

Ale Amy Parkerová tam stála dál s prázdným košíkem.

Paní Frisbyová pochopila.

„Tumáte,” řekla a zabalila jí pár zbylých kousků pěkného hovězího.

Doufala, že jí tím pomůže, ale když si vzpomněla na svého zmizelého námořníka, zapochybovala o tom.

Tak Amy Parkerová odešla z kuchyně a z domu plného nesou-rodých zvuků. Noční ptáci ji zmátli ještě víc: přehlušili sametové hlasy poletující líně nad polévkou. Neboť bohatci se už odebrali do jídelny a seděli za staženými závěsy. V nezakrytém pokoji, kde pili víno, zůstala jen tapisérie.

Proto šla Amy Parkerová zahradou rychleji. Bylo tam plno ptačích křídel. Náhle zaslechla — nebo si myslela, že zaslechla — kroky na štěrku, kterému se vyhnula, aby mohla jít po jehličí. Zatajila dech a doufala. Ale kdyby Madeleine utekla kvůli bolestem hlavy z jídelny, našla by při procházce pod temnými stromy jen zavalitou ženu, která má v ústech místo slov dřevo. A tak se Amy rozběhla, proklínajíc svůj dech, a u hlavní brány zahodila balíček s hovězím do křoví.

Když dorazila domů, zeptal se její muž: „Tak co tam bylo?”

152$

„Nic,” řekla.

„To mi nic nepovíš ?“

„Ne,” řekla. „Vedly se tam hloupý řeči. Dali mi sklenku vína. A hoří mi z toho hlava.“

„Jsi opilá?”

„To nemůžu vědět,” řekla a omývala si obličej. „Já ještě opilá nebyla.”

Ale omývala si čelo a strachovala se, co všechno asi v kuchyni řekla. Hlodala v ní vzpomínka na jakési obnažení. Studená voda jí však duši zahalila, a před manžela předstoupila jako čistá a dobře známá žena, bez nejmenšího odlesku poezie, kterou viděla a zažila u okna v temné zahradě nebo v parnaté jeskyni paní Frisbyová.

A léto ji vysušilo, jako by byla lístkem trávy. Když zavál horkými tunely léta vítr, rozvlnil praporky suché kukuřice. Bylo vidět hodně hmyzu, kterého si Amy Parkerová všimla poprvé, a žilkování odumřelých listů. Zatímco si její muž hleděl svého, léčil nemocnou krávu nebo dělal něco s drátem, zatímco si její synek hrál v prachu se zelenou lahvi, kterou naplňoval a vyprazdňoval, jako by to byla jediná důležitá věc na světě, dívala se přes jejich hlavy a čekala, že se něco stane. Až se dočkala. V tomto postoji a rozpoložení zahlédla první kouř nad krajem zvaným Ostrovy, ve směru, kterým ležela Wullunya, postižená kdysi povodní.

„Hoří,” řekla a nevěděla, jestli se má zhrozit.

Šla to říct svému muži.

„No jo,” řekl. „Vážně hoří.”

S kleštěmi v rukou vzhlédl od uzlu, který dělal na drátě. Požáru si už samozřejmě všiml, ale nic neříkal. Napolo doufal, že oheň odletí s dýmem.

Všude kolem si to lidé sdělovali, ženy dychtivě, muži zdráhavěji, protože se neradi smiřovali s pravdou. Někteří při té zprávě nadávali a jeden dokonce udeřil svou ženu vědrem, takže upadla a vytryskla jí krev.

Ale po první chvíli váhavosti a touhy obrátit se k požáru zády se muži vzpamatovali. Vyhledali sekyry a vytáhli pytle a naplnili vaky vodou a řekli si o jídlo na pár dní. Pak nasedli na koně nebo do vozů a vyrazili k Ostrovům, které napadl oheň.

Ten se zatím rozběsnil. Nad bušem se zvedaly divoké přívaly kouře a v nich nezřetelné, temné tvary, jako by něco násilím pronikalo do prostoru. Muži z Durilgaie se trousili po stezkách, hloučky si povídaly o jiných požárech, osamělci hleděli do země. Ti druzí žasli nad detaily, které viděli v písku, na kamenech

153$

a v klestí. Objevovali v zemi jakousi přísnou krásu a pocítili k ní smutnou lásku, která přichází, když už je pozdě. K tomu oheň nevyhnutelně dohání všechny osamělé. Smiřují se s životem, který nechávají za sebou, když jedou mezi černými stromy a žluté světlo slábne a zvířata začínají přibíhat, místo aby prchala. I někteří vtipálkové, chlubící se většími požáry, začínají cítit, že se blíží něco nesnesitelného, a snaží se to přehlušit oplzlostmi, a když neuspějí, jedou a plivají a škubou tlamami svých koní.

Po několika mílích potkali dobrovolníci z Durilgai jistéhoTeda Doylea, který k nim dojel na mokrém koni.

Ostrovy už skoro shořely, řekl jim a máchl rukou k ohni, v němž přišel o klobouk i odvahu. Je to pekelný požár, největší ze všech, naříkal posel na zpoceném koni, bezmocně se motajícím na tenkých nohou. A vyhořeli Flanaganovi i Slatteryovi, viděl, jak se na starého zřítily zdi, a u Glassonů začala hořet jedna ženská, sestra paní Glassonové, a utíkala a lehla si do potoka, co letos vyschl, a válela se v suchém blátě, a přestože do ní tloukli dlaněmi a starým kabátem nebo čím, uhořela. Za chvíli bude v kraji vymeteno. Posel jim tu pravdu hodil z otevřené dlaně, roztřesené ve žlutém vzduchu. Jsou lidé, kterým zbyl z matrace jen smrad. Otevřeli dvory, aby mohla vyletět drůbež. Létala s hořícím peřím, lapala zobákem po vzduchu a umírala téměř zbožně, oči obrácené k nebi, laloky zčernalé. Poslovy oči zapadly v dýmu hlouběji. Jeho bělma a ohryzek poskakující ve vychrtlém hrdle mluvily samy za sebe. Když se do ohně opřel vítr, říkal posel a napřáhl ruku a ztěžka jí mával jako ohnivým praporem, žár spálil listy dřív než plameny a člověku mizely z rukou chlupy. Podívali se mu na ruku, a skutečně, všechny chlupy měl sežehnuty. Hlavu mu ojínily ožehlé konečky vlasů. Byl cítit spáleninou, a čichli si, aby uvěřili. Hoří i zvířata, říkal, divoká zvěř a hadi, mrskají sebou na horké zemi, jejich tělo ztrácí v ohni tvar, kroutí se a sráží. Viděl jednoho hada, jak do sebe před smrtí kousl, aby měl komu dát vinu.

Pak se naslouchající muži rozhodli jet zpátky a najít místo, odkud by mohli bránit Durilgai. Starý pan Peabody, který byl už opravdu velmi starý a seděl se synem v kolesce jako prorok, navrhl, aby zůstali asi míli odtud, kde je skalnatý svah a přirozený průsek v podrostu. Ostatní naslouchali jeho starému hlasu zázračně vycházejícímu z kůže a kostí, a rozhodli se, že dají na jeho radu. Poslušně obrátili koně a jeli za Peabodyovou koleskou. Někteří provinile vzpomínali na své otce a téměř všichni byli vděční za křehký štít starcovy autority.

Tak se chystali na střetnutí s ohněm, pokud jej vítr zanese tak

154$

daleko. V těch místech byla špatná půda, plná skal a králičích nor a uschlých, nachýlených bodláků. Vymýtili podrost pod kopcem a rozšířili tak pás, přes nějž by požár neměl přeskočit. Celý den až do noci se v tišině ozývaly hlasy a suché údery padajících stromků, ržání koní, kteří otáčeli hlavy k domovu a nechápali.

Toho dne tam požár nedorazil, jen jeho pach, a nad obzor dým.

V noci vítr utichl, takže muži začali znovu vtipkovat. Bez větru se oheň v noci daleko nedostane. Rozhodli se, že půjdou domů a časně ráno se vrátí. Někteří tajně doufali, že to už nebude zapotřebí, že se probudí do zářivého dne, ve kterém uhasne i oheň jejich strachu.

Po celou dobu požáru si ženy hleděly své práce, jako by muži ani nebyli z domu. Nic jiného vlastně neuměly. Jen někdy vzhlédly ke kalnému nebi a krok jim ve žlutém světle ztěžkl. Ale ticho, přerušované křikem dětí, se nezměnilo. Pot stékající po jejich kůži se nezměnil.

Vtipkovaly o požáru. Některé říkaly, že vezmou peníze, které utržily za zeleninu nebo za prasata, a skočí s nimi do vodní nádrže.

„Já bych se modlila,” řekla Doll Quigleyová.

A možná by se zachránila. Ale nebyl každý jako Doll, která se učila u jeptišek. Přesto si v tichém zmatku zkoušely nepoddajné věty modliteb a dívaly se na oblohu a čekaly.

Také v Glastonbury čekali. Čím bylo napětí větší a nebe žlutší, tím si připadali opuštěnější. Pan Armstrong, který odcestoval k požárům, se vrátil, odřízl špičku doutníku, přecházel po sadě a znovu se vrátil. Začal mít mírný tik, jaký na něm dřív nebylo vídat.

„Proboha, otče, sedni si nebo něco“ řekly mu obě dcery před domem.

Řezníkovy dcery stály na štěrkové cestě, pěstěné ruce měly složeny na prsou a voněly kolínskou vodou. Slečna Dora, ta v klobouku, se víceméně rozhodla, že odjede do Sydney, kde vedl bratr otcův podnik. Zato Mabel, mladší sestra, která se chtěla jednou provdat za lorda, byla odjakživa nerozhodná. Byla příjemná a hezká a při pohledu do jejích oddaných očí měli lidé pocit, že je poslouchá.

„Co budeš dělat ty, Madeleine?” zeptala se Dora Armstrongová.

Madeleine právě vyšla na terasu. I ona si vzala klobouk, protože jí slušel, a jak pomalu, lhostejně šla, jeho široký okraj se líně vlnil. Měla bílé, vzdušné, a zřejmě drahé šaty, které toho dopoledne vzdorovaly všem okolnostem.

155$

„Já?” řekla. „Asi budu číst nějakou knihu a jíst broskve, které jsem právě viděla na stolku v jídelně.”

Na rozdíl od většiny ostatních lidí se Madeleine broskvemi nikdy nepotřísnila. Dora její dovednost nenáviděla, protože sama byla skoro při všem nervózní. Zamračeně řekla: „Jak můžeš mluvit o broskvích, když se šíří tak strašlivé požáry?”

„Někdo je doufám uhasí,” řekla Madeleine.

Protože jinak by se stala obětním zvířetem. Vzdor zdánlivému klidu jí dlaně hořely. Sedla si na kamennou balustrádu, a aby něco dělala, začala pohupovat nohou.

Od Ostrovů z mraků špinavého dýmu se náhle vymrštily na oblohu bronzové paže ohně. Jako by padla nějaká překážka Bylo vidět, že požár postupuje s barbarskou ničivostí, a Armstrongovi si museli přiznat, že se před Glastonbury nezastaví. Poprvé byli zranitelní. Oheň se nedal zastavit penězi.

Madeleine to vycítila. Vzpomněla si na svého milého, sedícího teď u hladkého psacího stolu, kam za ním jednou přišla a políbila ho na pečlivě učesané temeno, protože jeho hlava jí patřila. Byla to oddaná hlava. Právě po té obdivuhodné ctnosti jsem tenkrát toužila, říkala si Madeleine. A pohupovala nohou na balustrádě. Jenže od té doby si přestala být jista. Pro oči běžného pozorovatele byly tyto pochyby jen nepatrným stínem v její tváři. Prorážely však na povrch večer pod stromy, kde někdy plakala až do otupění, nebo v beztvarých mlhách spánku, z nichž procitla dříve, než se mohla něčeho dobrat.

Přesto doufala, že si tyto pochyby nakonec ochočí nejinak než peníze Toma Armstronga a že bude žít tak velkoryse, jak vždycky chtěla, obklopena hostmi a šperky a mahagonem a zářivými svícny. To jen dnes po ránu ji týral požár, který by zřejmě dokázal shltnout veškeré plány. A bylo by po všem. Takže čekala. Nastavila pleť slunci tak, jak by si za normálních okolností nikdy nedovolila, a zalomila si nehet o kamennou balustrádu.

Slečna Armstrongové se zatím vzdala naděje, že někoho přesvědčí, a šla přikázat, aby jí zapřáhli koně, kteří ji odvezou do Bangalaye k vlaku. Chtěla co nejrychleji odjet a pustit požár z hlavy. Jenže její mladší sestra toužila po zážitku. Byla citlivější a měla měkké srdce. Jednou obvázala člověka, který se poranil sekerou. Na čas se do něj zamilovala. Věčně se zamilovávala a nevěděla si pak rady, dokud to za ni nevyřešil čas nebo její rodiče.

Dvě mladé ženy na terase, které si mimo oficiální příležitosti bývaly lhostejné, měly náhle něco společného: obě byly nerozhodné a obě byly nejasnou situací uchváceny. Přiblížily se k sobě. Málem by se vzaly za ruce, ale připadalo jim to hloupé.

156$

„To je krása,” říkala Mabel Armstrongová, když padaly stromy a oheň vyskakoval do výše.

„Ach ti nebozí lidé a jejich malé děti!” volala řezníkova manželka, tisknoucí v horním okně svou šperkovnici.

Paní Armstrongová byla útlocitná a roztěkaná žena, podobně jako její mladší dcera. Často se za své bohatství omlouvala a štědře přispívala na dobročinné účely, nechápajíc, že je jejich příčinou. Všechno jí dlouho trvalo. Mluvila pomalu, zušlechtěným hlasem a ústy tak našpulenými, jako by z nich mělo vypadnout vajíčko. Po několikaletém vytrvalém úsilí se naučila rozumět hrstce francouzských slov, samozřejmě tištěných, a radost nad tímto úspěchem jí byla dostatečným důvodem k odpočinku. Ráda sedávala s nohama nahoře a líčila užaslým posluchačům, jak ji trápí otoky, proti kterým zřejmě není léku.

To bylo předtím, než požár, dosud vzdálený, propálil několik vrstev přívětivosti a netečnosti, takže ji obnažil. Toho dopoledne chodila domem, který byl plný porcelánu a skla, patřícího kdysi jiným lidem, a pochopila, že služky se jí už léta posmívají. Nosila z místa na místo drahocenný pohárek z českého skla, až jí upadl. Ale jako by na tom nezáleželo. Řezníkova žena byla už příliš otřesena, než aby se začala třást znovu.

Tak čekali na požár, a čekali na něj už celá léta. A celé noci.

V noci mraky nad obzorem hořely. Bylo slyšet nesnesitelné tikání hodin a cvrčky a srdce zabalené v mokré přikrývce.

Muži, kteří před Durilgaiem vymýtili ochranný pás, čekali, že se požár přižene nazítří ráno. Bylo to zřejmě nevyhnutelné.

V přestávkách mezi poryvy horkého větru praskala do ticha proutěná kostra buše. A kolem jedenácté, když dva nebo tři z hlídky dřímali v chabém chládku a někteří další, otupělí věčným vyprávěním historek, už zapomněli, proč tam jsou, zhoustl náhle vzduch jako roztavené sklo.

„Už se to blíží,” řekli.

Ti, kteří seděli a leželi, se postavili. Ti, kteří byli bez košil, napínali okázale svaly a hladili si chlupy na prsou, aby nabrali sílu. Ale skoro všichni prozrazovali svou bezradnost tím, že plivali na zem, a jejich sliny mizely beze stopy v rozpálené šedé půdě.

Starý pan Peabody však zůstal sedět na skále, a vzdor sálajícímu horku se choulil do kabátu, jakoby ušitého z obrácené koňské houně. Zdálo se, že už ho nemůže nic znepokojit, ať se stane co se stane. Snad to bylo jeho věkem. Byl opravdu velmi starý. Kůže mu pokrývala zbytky svalů průsvitnými šupinami. Na špičatých kolenou mu ležely roztažené prsty jako sirky. Kdyby došlo

157$

ke katastrofě, byl by tam zbytečný, ba na přítěž, ale teď byli rádi, že je s nimi. Bylo jim útěchou, že toho tolik přežil.

Náhle zakmital jazykem mezi vyschlými rty jako ještěrka a sbíral věštecká slova.

Zatímco se muži chystali k boji s ohněm a přivlékali osekané větve, kterými chtěli utloukat plameny, anebo přivazovali pytle drátem ke konci silných klacků — zatímco pokračovaly tyto přípravy, starý pan Peabody promluvil.

„Začíná změna,” řekl a okusil jazykem suchý vzduch.

„Změna?” řekl kdosi. „Změníme se my, až nám oheň olízne řiť. To se proměníme ve skákavý opice. A pometem za kopec. Jen se za náma zakouří.”

„Ne, vítr to obrátí. Blíží se změna,” řekl slabounkým hlasem pan Peabody a otřásl se, jako by mu někdo přešel po hrobě nebo jako by mu vnikl do vrásek studený vítr, který prorokoval.

Ale všichni ostatní se v tom roztaveném dopoledni potili. A buš se začal rozpouštět do bludných úponků šedého dýmu, vinoucích se a proplétajících mezi listy a proutím jako listy a pruty propuštěné na svobodu. Hlídky začaly poletující dým vdechovat a napjatě vyhlížet, kdy ze vzdálené změti vyšlehne první plamen. Když byli připraveni svést s ohněm rozhodující zápas, uvědomil si každý svou nepatrnost.

Pak vyběhla z houští vřeštící liška, ohnivější než oheň.

Ano, blížilo se to.

Náhle vzlétlo několik mraků žlutého kouře, jako by je vypustil z pytle. Začalo to dýmat a žhnout a praskat a třaskat a dunět. Oheň se vyšplhal na podrost a výš, až zachvacoval celé stromy. Zavzdychala míza. A jakýsi pták, až po zobák v plamenech, padal do proutí zkrouceného smrtelnou mukou. Změtí kouře a ohně občas problesklo nemilosrdně daleké a modré nebe. Z nejvyšších větví plály prapory plamenů a vítězství se zdálo neodvratné.

Ale když požár dorazil k přirozenému průseku na svahu kamenitého kopce a k pásu, který pro tuto zlou chvíli připravili, stalo se téměř doslova, co předpověděl starý pan Peabody. Bojovníci, kteří vyběhli vstříc požáru s větvemi a vlajícími pytli a bušili do prvních hořících ještěrek, plazících se po holé zemi, a utloukali živá zvířátka, protože něco dělat museli, byť sebesměšnějšího — tito muži začínali cítit změnu, nejdřív jen v chladných závanech mezi lopatkami. Zpočátku si toho téměř nevšímali. Bylo to příliš slabé. Ale když zaútočili na oheň a začínali mít ožehlé paže a prsa, vítr od jihu sílil a sílil, až bylo jeho chladivý nápor cítit i na pokraji ohně. Pak se vítr spolu s ohněm stočil

158$

mezi horké skály. Muži měli dokonce pocit, že něco vybojovali. Mohli se smát.

„Já vám to říkal,“ ozval se starý pan Peabody, ale nikdo ho už neposlouchal, protože to, co se stalo, přičítali sobě.

Každý vdechoval vítr, který zahnal požár. Každý zářil nad svým zázrakem. Každému se vracela síla a statnost, protože požár byl přemožen, ne-li jeho zásluhou, pak aspoň před jeho očima, takže bude mít do smrti o čem vyprávět.

Kvečeru zřejmě došly požáru síly. Když zavířil nad kamenitým žlabem a zastavil na chvíli vítr, byl vržen sám proti sobě, zpátky do kraje, který spálil, a tam se zahltil svou kořistí. Vítr se hnal zčernalým, dýmajícím krajem a chorobně se snažil zburcovat posledních pár cárů ohně, ale nemělo je co živit. Jakmile pozbyly zápalu, bylo těžké si představit, co se vlastně na těch mílích dýmající země stalo, anebo rozhodnout, je-li víc života v popelu.

Buď jak buď, bojovníci s ohněm se nasytili dýmu pronikajícího jejich těly a stáli znovu v kruhu. Otírali si zpocené tváře a smáli se a říkali jeden druhému, že to nic nebylo. Jen Stan Parker se zdržoval nadšených poznámek a nechával hlavu co nejdéle v navlékané košili, aby z něj nikdo nemohl páčit, co si myslí. A pan Peabody se stáhl do trosek svého těla, vyčerpán stářím a pravdivostí své věštby a vědomím, že už ho nepotřebují.

Zatímco lelkovali a vychutnávali úlevu a družnost, blížily se po hřebeni tři nebo čtyři děti, jako by je hledaly. Rozběhly se k mužům, zřejmě záměrně, a běžely a běžely, neúnavně a s vlasy vlajícími rovně ve větru, až byly tak blízko, že jim bylo vidět pihy na tvářích a šrámy na kolenou, a pak se zastavily.

Pod šaty se jim zmítala žebra, ale spojenými silami posbíraly dost dechu na to, aby po kouscích pověděly, co přinesly za novinu. Prý hoří, na západ od Glastonbury hoří, začalo to ráno, Billy Scrivener uviděl nejdřív jeden oheň a potom druhý, bylo jich několik, a teď je z nich velikánský požár a lidé mají strach, protože vítr fouká právě z té strany, a mezi Durilgaiem a Bangalayí už shořelo několik usedlostí.

Děti skončily a bylo slyšet jejich dech, jak upřely oči na muže a čekaly od nich, že něco udělají.

A také že ano. Jen na chviličku jim zmizelo maso z tváří a nejraději by všechny požáry popřeli. Ale na zčernalém svahu, vystaveném dětským očím, které byly zvyklé vidět pravdu, si každý z nich vzpomněl na svůj dům, ať z cihel, dřeva, plechu či kůry, v jehož pevnost až dodnes věřil, a na všechny věci, které nashromáždil a bez nichž by nebyl sám sebou. Takže si na cestu

159$

rozemnuli hrst tabáku nebo ukousli žvanec, osedlali nebo za-přáhli koně a zakrátko vyrazili k domovu.

Podle všeho hořel kraj na západ od Durilgaie, svahy, do kterých stoupala cesta z Bangalaye. Zavilý vítr zřejmě nemínil na noc utichnout a pomáhal požáru, který byl tlumenější, méně zběsilý a křečovitý, ale zato vytrvalejší než ten, který zhltl Ostrovy. Cestou k domovu a k novému ohni začaly muže bolet svaly a pálit oči, takže se utrhovali na ženy, které jim přišly k vratům povědět, co věděli i bez nich. Když seskočili z koní a vykročili po nohou, náhle jaksi prohnutých, dolehlo na ně břímě odpovědnosti, kterého se nemohli zbavit. Dobytek, vyplašený požárem a nezvyklým ruchem, se na ně přiběhl podívat. Staří psi, kteří zůstali doma, prolézali ohradami, zubili se a chraptivě poštěkávali. Děti se předváděly. Takže muži, obklíčeni dychtivostí a vítáním, znervózněli. Nejraději by někam zalezli a unikli do spánku.

Když se povrtali v mase, které před ně postavily manželky, a opařili si ústa a několikrát říhli, začali se radit, kam jet nejdřív, protože starý pan Peabody byl zřejmě s inspirací na dně anebo zatrpkl. Buď jak buď, zmizel. Několik jich nasedlo na koně a jelo do Durilgaie, aby byli v centru obce, i když se skládalo jen z návěstní tabule, pošty a obchodu. Ale poštmistrová byla ráda.

V podvečerním světle ještě víc zežloutla. Vyšla do prachu, založila si ruce s papírovými rukávy a mohla podávat informace získané od lidí, kteří tudy jeli. Byla důležitá.

Tak se obránci shromažďovali a okouněli, a kdo přijel z větší dálky, zoufale hledal souseda, ke kterému by se mohl připojit.

V matném večeru se nebylo čím řídit. Přilétaly saze a zůstávaly ležet na uschlé trávě.

Pak udal směr oheň. Začalo být jasné, že míří ke svahům stoupajícím ke Glastonbury. Vítr jej popohnal. Dole v údolích vyrostly z temných tlam veselé jazyky plamenů a daly se do lízání. Z temného podrostu se v houstnoucím večeru vynořily zlaté kresby. V bílých větvích stromů svítila luna, omluvně nachýlená.

Lidé, kteří chtěli požár odvrátit či jen vidět, se začali sbíhat ke Glastonbury, dokonce i děti, jako by to byl ohňostroj. Některé ženy přišly v trepkách, pro větší pohodlí a protože to měly blízko. Ale muži, kteří toho dne nahlédli do hlubin ohně a spatřili bůhví co, měli zapadlé, vážné oči. Ačkoli to nebylo daleko, zůstali většinou věrni svým koním, protože v sedle se vznášeli nad zemí. Večer byl plný cinkotu udidel, břinkotu třmenů a dechu a řečí. Pan Armstrong byl potěšen, že k jeho sídlu připutovalo přes

160$

luka a po cestách takové množství lidí, a strachoval se už, jak je všechny odmění, podaří-li se jim požár uhasit.

Ve velké budově svítilo několik lamp, protože v hloubi duše nikdo nevěřil, že by mohlo dojít k nejhoršímu: někdo je z toho dostane. Vzdor této nadějné víře však většina osazenstva vyšla ven. Mezi stromy poblikávali noční motýli nebo čepce služebných a často se ozýval hlasitý chichot, jak se duše kuchyňské služtičky prodírala z uniformy a hledala štěstí ve tmě. Krom svého plechového kufříku neměla služka co ztratit, takže vyšla ohni vstříc více než na půl cesty. Nemotornýma rukama se poprvé dotýkala kmenů, zejména těch, co roní pryskyřici. Brzy se ztratila, ale neztratilo se její táhlé, ržavé chichotání, které zahlaholilo, kdykoli vrazila do jiných těl, a jednou také, když vletěla střemhlav do jakéhosi pichlavého keře a stiskla jej, sténajíc, lapajíc ústy po jeho listech a zděšeně jej objímajíc.

Roklinou, do níž byl za pokojných dní z Glastonbury výhled, sestupovali muži k boji s ohněm, beze spěchu, jako kanoucí pramínky, s nadějí, že než dorazí dolů, přijdou na nějaký plán. Tma je téměř všechny oloupila o schopnost myslet, ba i jednat. A vytržení, při jakém se dějí zázraky, jim scházelo. Nemilosrdně byli přitahováni k plamenům, které šplhaly po kmenech a padaly z křivých větví, kutálely se zvadlým kapradím v kuličkách nekonečně proměnlivého ohně, tříštily se v jiskry, rozdělovaly se a spojovaly, ale při každém pohybu, v každém svém převleku hořely a hořely. Proti tak soustředěnému náporu neměli bojovníci žádnou šanci. Jejich kožené tváře, prázdné vysílením a plné děsu, to prozrazovaly, kdykoli oheň přiskočil blíž. Někteří už začali bušit do plamenů ulomenými větvemi, ale jako někdo, kdo nemá klíček ke svým mechanickým údům. Všemu, co dělali, překážela malověrnost.

Zato nahoře u budovy všechny uklidnilo, že se tito muži, mnozí statní a silní, vypravili dolů. Mabel Armstrongová, která toho večera zničila svůj deník, si vzpomněla na jednoho lodního důstojníka, do něhož byla po čas plavby zamilována. Okouzlovala ji i děsila anarchie dnešního večera, kdy se na trávnících před jejich domem shromáždilo tolik plebejských těl. Chodila mezi diváky a byla k nim přívětivá, ale zvláštní vděčnosti se za to nedočkala: toto divadlo jim patřilo právě tak jako majitelům sídla. Některé ženy se už uvelebily na židlích jako doma. Na křehkých trávnících spaly kupy dětí, a pokud nespaly, civěly na budovu, jako by si jí chtěly kousek uloupnout a cumlat místo cukrátka. Mabel Armstrongová, jejíž mělké oči se ve tmě prohloubily, se začala stydět za tapisérii, na níž lovci nekonečně duli

161$

do svých rohů a dámy v krinolínách držely vějíře, voňavé bambulky a další příjemné věci bez jakéhokoli zjevného smyslu. Otočila se zády k osvětlenému oknu a nezbylo jí než pohlédnout do ohně. Ten teď málem burácel, a černé skvrnky mužů s rukama prodlouženýma zuhelnatělými klacky byly vedle něj prostě směšné. Mabel Armstrongová, už nadobro v davu osamělá, zatoužila po polibku. Držela by hlavu svého milého a vypila by ho až do dna. Jenže v té době nebyla zamilována, jen zpola zasnoubena s jistým anglickým lordstvem, právě nepřítomným.

Podle velikosti mužských siluet, stále vyšších a zřetelně se odrážejících od plamenů, bylo poznat, jak daleko požár pronikl. Diváci mohli podrobně sledovat jejich úctyhodnou činnost a divit se jejich časté nečinnosti.

Ve skutečnosti byli tito bojovníci ohněm nejen vyčerpáni, ale i uchváceni. Zírali do něj, do zlatých jeskyní a tunelů zejících z kostry buše. Někteří byli už tak zemdlení a prázdní, že by tam dokázali vstoupit a přiložit své kosti. Kouzlu ohně odolal málokdo. Ovládl je, místo aby jej ovládli oni.

A tak nepřestávali ustupovat a zdálo se, že před ním otvírají náruč. Vtom se na levém křídle ohlédl Stan Parker přes nechráněné rameno a křikl: „Hej! Jde to sem od Barrelskýho potoka!“

Pavoučí postavy zaskočených mužů pohlédly doleva a opravdu, po svahu se sunula druhá ruka ohně. Jak se blížila, poháněna zřejmě větrem, bylo jasné, že budou zatlačeni do dolíku pod Glastonbury a obklíčeni a upečeni v poloze, v jaké je zanechá svíjející se duše.

Začali se samozřejmě škrábat zpátky, až stáli znovu na zahradním trávníku, v kouři, který s sebou přivlekli, a v přívalu otázek. Nikdo na ně nemohl odpovědět a nikdo ani odpověď nečekal, ale ptát se, znamenalo upozornit na sebe. Požár se valil dál. Mnozí diváci se k němu už otáčeli bokem a zanedlouho zamířili domů, zachraňovat matrace.

Několik dobrovolníků přitáhlo po štěrkové cestě naviják s hadicí. Když ji připevnili k vodovodnímu kohoutku s nevalným tlakem, vychrstlo z ní nejdřív pár nestoudných zvuků, pak žába a nakonec chabý proud vody. Ale byla to přece jen jakási útěcha, protože požár pod kopcem dobýval jeden strom za druhým a od Barrelského potoka se hbitě šplhala roklinou jeho plápolající a dýmající posila.

U budovy, kolem níž stále kroužili řezník s manželkou, zhoustl vzduch dýmem. Paní Armstrongová nechala kdesi svou šperkovnici, ale zapomněla na ni, protože teď myslela na své nesplacené

162$

dluhy vůči Hospodinu. Odémantovanými prsty rozhrnovala dým a naříkala nad zmatením světa.

„Třeba se obrátí vítr, milostpaní,” řekla klidná mladá žena, která tam stála. „Nebo přijde bouřka. Je blízko. Už hřmí.“

„To se nikdy nestane,” vzdychla paní Armstrongová. „Není nám to souzeno. Teď už to vím.”

A zřejmě věděla. Takže mladá žena se na ni v kouřové tmě pozorně zahleděla.

„Jen bych ráda zachránila ten fotýlek, co mám uvnitř,” řekla řezníkova manželka. „Ludvík tolikátý a Ludvík tolikátý, to všechno je krásné, ale pořádný fotýlek je k nezaplacení. Já mám takový, že bych v něm mohla sedět celé dny, tak jsem s ním srostlá. Ale kde je,” probrala se náhle z nostalgie, „kde je Madeleine ? Celý večer jsem ji neviděla.”

„Madeleine?” řekla Amy Parkerová, protože ta mladá žena byla ona.

„Ano,“ řekla paní Armstrongová. „Snoubenka mého syna. Je u nás už delší dobu.”

Jako by to nikdo nevěděl.

„Madeleine!” volala paní Armstrongová, a klopýtajíc na oteklých kotnících, kdekoho se vyptávala.

Ale nikdo jí nemohl odpovědět.

„Nevím,” řekla Mabel_ Armstrongová. „Vůbec nevím, kde jsem ji naposled viděla. Říkala myslím, že jde do zahrady na vzduch. Ale viděla jsem ji stát v pokoji a číst nějaké dopisy. To asi předtím. Nebo potom? To právě přesně nevím.”

Vyčítala si to, i když neměla proč. Když se požár přihnal blíž a ucpal jí naběhlý nos dusivým kouřem, měla plno nutkavých pocitů, které by nedokázala vysvětlit, ani kdyby chtěla. O něco si roztrhla šaty a voda z hadice, kterou muži namířili proti domu, jí promočila prsa tak, že byla nahá. Neměla tedy proč litovat Madeleine, ať živou či mrtvou nebo sestupující po schodišti, kde byla vždycky tak úchvatná, že všichni kolem přestali mluvit a nezačali znovu, dokud nesešla z posledního schodu.

Ale Amy Parkerová, které se o Madeleine zdávalo a která s ní v odvážnějších snech mluvívala, věděla, že je v domě. Že leží se zavřenýma očima na lůžku nebo se s dlouhými rozpuštěnými vlasy dívá z okna na požár a nemůže se rozhodnout.

„Ááá!“ křičeli lidé. „Viděli jste? Teď už to od domu nic neodvrátí. Ty staré borovice ohni neujdou.”

Borovice, zaslíbené plamenům, čekaly.

Oheň se vzepjal z rokliny a po několika složitých tanečních figurách se ke shluklým borovicím přimkl. Z jejich objetí vy

163$

šlehla tak zběsilá pochodeň, že v každém obličeji osvítila ty nejtajnější představy, a Mabel Armstrongová si zakryla ňadra pažemi.

Paní Armstrongová, zalykající se a vrávorající v zápachu pryskyřice, začala vyzývat k oběti.

„Musím najít to děvče,“ řekla. „Tom by mi to nikdy neuvěřil. Teprve minulou středu jí koupil prsten.“

Diamantový, viděla Amy Parkerová. Lemovaný ohněm.

„Stane,“ dotkla se svého muže, který přiběhl, když vzplály borovice, aby byl v chaosu vedle ní. „Stane,“ řekla, „jdi dovnitř a vyveď tu dámu. Tu, co jezdí po naší cestě, víš? S těmi naryzlými vlasy.“

Na to, aby své ženě splnil každé přání, se Stan Parker v této chvíli necítil. Vedle tak zářivého světla si připadal matný a mdlý. Nechtělo se mu dávat, ale přijímat. Nohy mu úžasem vrůstaly do země. V žilách mu málem proudila pryskyřice. Takže jeho žena se ho musela dotknout znovu, a udělala to s jistotou, protože znala jeho tělo nazpaměť. Ale ani potom by se uchvácený muž nepohnul, kdyby se ho nedotkl zároveň oheň. Co když je lepší uhořet? Zacloumal hroudami svých nohou, po kterých nikdy daleko nedošel. Záclony vlající z oken držely už jen na kroužcích. Jemné drahokamy lamp vsazené do některých oken teskně poblikávaly nad barbarským plápolem požáru. Všechno, co dosud neudělal, všechno, co dosud neviděl, bylo uzavřeno v tomto domě, a ten se mu teď otvíral. Hlava plná horoucí krásy se mu zatočila a rozhodl se pozvání přijmout a vejít do chodeb či ohně, ať vedou kamkoli.

„Zkusím to,“ řekl a vykročil po pálivé trávě, aniž poslouchal pokyny, které za ním volala paní Armstrongová.

Amy Parkerová cítila, že nad svým mužem ztrácí vládu a že asi udělala hloupost, takže jí teď jedinou útěchou může být jeho statečnost.

Kdekdo se radoval, že Stan se rozhodl k činu. Spadl jim kámen ze srdce. Konečně mohli přihlížet s čistým svědomím. A tak si oddechli a uklidnili se; dokonce i muži, kteří obrátili chatrnou hadici k budově, jako by se ji chystali znovu pokřtít, nechali vodu stříkat do prázdna, jak se dívali za vcházejícím Stanem Parkerem.

V domě, jehož osud se pozdržel zápasem ohně s poddajnými borovicemi, bylo ticho. Ale neklidné ticho, ve kterém se cosi hýbalo. V jednom tichém pokoji stáhla kočka z gobelínového křesla vlněné klubko a hrála si s ním, zaplétajíc se do dlouhých šedých vláken, která z něj vysoukala. I vzduch byl vlněný: šedou

164$

vlnou prvého dýmu. Její vlákna ovíjela lustr. Jedno dlouhé přadénko protažené pode dveřmi přilákalo ocelovou kočku. Ťala po něm a prošla jim.

Jakmile byl Stan uvnitř, věděl s jistotou, že se rozhodl správně. Ve světle lampy, postavené vedle jakési knihy, zmohutněl. Jeho kráčející stín se dotýkal spícího, tichounce cinkajícího lustru. Usmál se v šeru melodické jeskyně, kde našel sebe sama, a vzpomněl si na hru o Hamletovi, kterou kdysi četl v knize své matky, učitelky, a na kterou si vzpomněl až teď, když procházel domem plným poezie, kde se dveře otvíraly, sotva se jich dotkl.

Vyšel z pokoje a tapisérie, o kterou zavadil ramenem, se zachvěla, zavlnila a vrátila do věčnosti. Když člověk zapomněl na požár, bylo toho večera všechno v domě věčné. Na chodbách a zvláště na jejich konci, v hlubinách, kde stála košťata a visely naduté zimníky a odřené svršky ze staré kůže, se zastavil čas. Stál tam kůň, který se při doteku rozhoupal a zachrastil čímsi v břiše. Na háčku visel ženský klobouk z ostré slámy, dosud vonící růžemi a sluncem. Bezpečná tma, ještě neprostoupená dýmem, byla tak blízko, že se nemohl bát. Poslouchal hlasy z druhé strany zdi, hlasy lidí, kteří nezemřeli.

Takže se musel od chodeb odtrhnout a vrátit na pokraj zkázy. Rozrazil dveře a octl se v dlouhém pokoji plném rozechvělých zrcadel a netečných židlí. Hroudy jeho bot byly náhle urážlivé. Ale na tom teď nezáleželo. Jestliže v dusných truhlách chodeb čas tuhl, tady znovu plynul. Za oknem pokoje stál cedr, v jehož kůře bylo vidět i nejmenší součky a pukliny, protože oheň vyhrnul tmu, a mezi větvemi pluly rudé mraky dýmu, zastavovaly se a pluly dál a vnikaly do pokoje. A člověk jim byl vydán napospas jako strom a jeho tápající myšlenky se snažily rozpomenout na svůj cíl. Ano, přišel sem hledat někoho, kdo sedí v jednom z těch pokojů mezi hedvábím a diamanty. Kdyby nečekala, že na ni promluví, přitiskl by si ji k boku jako ovesný snop a odnesl ji rychle dolů. Ale bál se slov, kterými by měl začít. A doteku. Už teď byl nervózní z její hebké kůže.

Venku zatím dobyl oheň novou pozici. Cosi prasklo, větev či celý strom, a do pokoje vtrhly poryvy drtivého světla. Muž, zasněný vlastně jen na okamžik, byl znovu plný energie a rozhodnutí, a pozpátku šlápl na harfu, na kterou nikdy nikdo nehrál. Děsivý žal harfy ho rázem vyšíval z pokoje. Pátral dál.

Běžel nitrem domu, kde teď tma prořídla, našel tam schodiště, klopýtal po něm nahoru, zábradlí mu projíždělo žhnoucí dlaní, košile vlála prudce na žebrech, stoupal a stoupal za jakýmsi záhadným cílem, co čistého vzduchu horních pokojů. I tam už

165$

vnikla zář. Málem v ní pukal mahagon obrovského nábytku a obyčejná železná postel, kterou si řezník zvolil pro své pokání, se v jejím světle honosně pozlatila.

Dech zachránce či obětovaného — nebylo jasné, koho — se zrychlil před jakýmsi vyvrcholením; pádil v těžkých botách, rozhrnoval listy dveří, dokonce kopal do nábytku. O podobném spěchu svědčily některé pokoje, jejichž obyvatelé prchli a nechali za sebou vyplazené zásuvky, vytřeštěné skříně, obnažená tajemství. Co bývalo půvabné, zvadlo. Uhynulo to ve vázách a na toaletních stolcích s prázdnými zrcadly. Kdosi nechal na koberci paruku. Ležela tam, nezajímavá, protože už nic nepředstírala, připravena zaječet, až do pokoje vpadnou jazyky ohně.

Ale zatím nevpadly. Do srdce domu vtrhl jako vítr Stan Parker a uviděl ji tam stát, zády k sobě, protože nejdůležitější pro ni byl požár.

Madeleine na sobě měla jakési volné šaty, zářící ve světle ohně mnoha dalšími světly. Nad touto schránkou i po ní splývaly vlasy, které si v odpoledním horku uvolnila, takže když se k němu obrátila — a vyhnout se tomu dost dobře nemohla — neviděl nikdy nic jasnějšího a hebčího než tuto ženu ve svítících šatech. Stál tam s hrdlem plným tušených slov a skoro toužil, aby je oba smetla nějaká pohroma. Aby se zřítil strop.

Ale Madeleine řekla: „Dívala jsem se na oheň. Dole vnikl do učebny. Ten starý glóbus z papíroviny, na kterém se děvčata učila poznávat hlavní města, zmizel, jako by ho to sfouklo. Bylo to strašné.”

Ale znát to na ní nebylo. Slova z ní vytékala v pomalých vlnách znechucení či radosti, a než se dostala ven, zurčela jí v hrdle nebo je možná zhebčovalo světlo. Úzké rty domluvily, ale nezavřely se. Nikdy se jí nelíbily, litovala, že je nemá plnější, ale nikomu to na ní nevadilo. Její zjev jako celek nedovoloval vytrhnout detail.

Stan Parker neposlouchal, co říkala, protože to slyšet nepotřeboval. Kolem okna proletěly trsy jisker s chomáči narudlého dýmu. Byla to pro něj úleva, protože mohl odvrátit oči od Madeleine. Mohl říct: „Poslali mě pro vás. A nesmíme ztratit ani chvilku. Když si nepospíšíme, schodiště shoří. Pojďte za mnou, prosím, a já vás odvedu dolů.“

„Ach tak,“ řekla. „Oni vás poslali.”

Vykročila k němu přes staré dopisy, které četla a zahodila. Vykročila, ale zatím neposlechla.

„Ano, je to směšné, že jsem tady. A vlastně nevím proč. Jistě si myslíte, že jsem zešílela.”

166$

Této chvíle se bál nejvíc. Ale ještě k němu nedošla. Přešlápl a zatoužil něco udělat, aby se jí nemusel dotknout.

„Každý někdy na chvíli zešílí,” řekla.

Pak stanula vedle něj a uviděl sotva oschlé slzy kolem jejích očí a znejistěl o to víc, že nahlédl do jakéhosi neštěstí.

„Doufám, že teď nebudu na obtíž,” řekla Madeleine.

Byla ochotna jít za ním, ale že ji zachrání, nevěřila. Na jeho věcné a svědomité počínání se mohla dívat jen s ironií. A proti své vůli nad tím zesmutněla.

Napadlo ho, jestli by nenašel nějaký klíč ve své vlastní, odlišné minulosti, ale ta možnost mu prolétla hlavou jako stín dveřmi.

„Když půjdeme tudy,” řekl jí vlídně, „dostaneme se asi dolů zadem.”

„Měla bych vám ukázat cestu,” řekla. „Jste v tomto domě poprvé.” Ať byl, nebo ne, její povýšenost trvala na svém. „Když půjdeme těmi čalouněnými dveřmi, přijdeme —” ne ke schodům pro služebnictvo, řekla to mírněji, „— k zadním schodům.”

Také ona teď byla vlídnější, když mu prokázala tu laskavost a rozrazila vlastníma rukama těžké dveře oddělující vyšší třídu od nižší.

Ale oheň už byl i tam. Okusoval obyčejné dřevo plebejských schodů. Plazil se nahoru za novou kořistí. Žena a její zachránce se zastavili a hleděli dolu. Bulvy se jim rozšířily a pozlatily. Nenadálá situace je trochu znetvořila, a přistoupili k sobě blíž, protože potřebovali sílu a povzbuzeni.

„Vypadá to, že budeme muset jinudy,” řekl Stan Parker.

Protože tady byla už jen slepá ulička. Šli zpátky kolem komůrek, v jejichž zdech si kdysi služky nasazovaly čisté čepečky, myly tělo a snily nad věštbami čajových lístků. Korunované hlavy a světci, které si tam vylepily, ztratili svou moc. Zůstal jen papír, zbavený vší mystiky a pokálený mouchami.

Madeleine spěchala. Vzala ho za ruku a ukazovala mu různé věci.

„Jako malé dítě, ale úplně maličké, myslím, že ještě v peřince, jsem zažila požár,” řekla najednou nahlas, jako by mu chtěla svěřit všechno, co jí táhlo hlavou. „Právě teď jsem si na to vzpomněla. Když vidím ohnivou zář na těch vysokých bílých stěnách. Pamatuji si jakousi ptačí klec, ale nevzpomínám si, co se s ní stalo. Zatím. Asi něco hrozného. A teď jsem v ohni podruhé,” zasmála se a setřásla si tmavé, naryzlé vlasy z ramenou, jako by to byl oheň. „Asi jsem prokletá. Ale vy —“ Zmlkla.

Došli nad hlavní schodiště, na kterém oheň ještě zastíral své úmysly dýmem.

167$

„A nic o vás nevím. Nestačil jste mi nic povědět. A teď to nestihnete.”

„Nemám co,“ řekl Stan Parker.

Byla teď voskově bledá, skoro ošklivá, z té blízkosti to viděl, a potěšilo ho to. Vedle krásného a křehkého nosu měla jakousi jizvičku, snad od neštovic. A náhle zatoužil zabořit obličej do jejího těla, vdechnout jeho vůni, rozhrnout její prsy a položit mezi ně tvář.

Poznala to. Hořeli spolu na nejvyšším stupni dýmajícího schodiště. Musela si beze všeho znechucení přiznat, že pot jeho těla ji omamuje a že kdyby mohla, vešla by do jeho očí a víckrát se nevrátila.

Místo toho se vydali na poslední úsek cesty, tápali po měkkých schodech, sunuli se šedožlutým dýmem, pletli si ruce se zábradlím a zábradlí s rukama. Jednou se jejich oči prolnuly, a odvrátili je dřív, než to mohli přiznat. Protože mezisvět dýmu a obrysů byl něžnější.

Pak dorazili k odpočívadlu a ucítili první jazyk ohně. Ztratili dech. Madeleinina krása rázem zvadla a všechna Stanova touha vyschla. S malou a opuštěnou duší v těle vlekl voskově bledou ženu.

„Ne,“ řekla. „Nemůžu.”

Raději by padla a uhořela, protože to bylo snadnější.

Pak ji zvedl. Nedotýkali se těly, ale svými kostrami. Proplétali se ohněm. Nežili. Dospěli ke stadiu bolesti a potlačeného vědomí. Jeho údy se pohybovaly dál, ale mimo něj. Nesly ji. Když se její zuby zaťaly do jeho tváře, vyjadřovalo to společná muka.

„Podívejte! Tamhle je,” ozvaly se výkřiky. „Tamhle jsou. Má ji.”

Lidé, kteří se shlukli kolem hořící budovy kvůli ohnivému divadlu a dospěli k vrcholu svého rozrušení, začali křičet přátelská a povzbudivá slova nebo prostě křičet, sotva uviděli, že Stan Parker vyklopýtal s mladou ženou v náručí. Oba byli černí, ale nakolik ohořeli, nebylo poznat.

Stan Parker šel dál. Nesl na rukou zkroucené a ztuhlé ženské tělo. Šel dál. Chladnější vzduch v něm znovu probouzel vědomí a s ním jakýsi stud za vše, co se stalo.

„Copak je mrtvá?” šeptali si lidé.

Ale nebyla. Schovávala si tvář do důlku pod jeho krkem a nedokázala se přimět, aby ji zvedla. Pak si ji začala třít o jeho hrdlo, pomalu procitat a kašlat a plakat.

Tom Armstrong, její milý, který přijel ze Sydney, když se doslechl o požárech, si ji přiběhl vzít. Byl hezký a čistý, měl bílé manžety a voněl pomádou.

168$

„Madeleine!” zvolal.

Ale i potom plakala a kašlala, a když ji postavil na zem, řekla: „Nechte mě. Nic mi není. Byl to jen strašlivý šok.“

Klesla na kolena a začala nasucho dávit. Přidržovala si hlavu a dokonce padla na všechny čtyři. Lidé kolem užasle a soucitně mlčeli, jen někteří se hlasitě rozesmáli.

„Madeleine, miláčku,” řekl mladý Tom Armstrong, přemáhaje znechucení, a natáhl k ní přede všemi ruku.

„Prosím tě, nech mě,” řekla. „Aspoň chvíli.”

A vstala a odvrávorala do tmy. Vlasy jí shořely.

To že je Madeleine? ptala se Amy Parkerová, aniž pocítila lítost. Její románek skončil.

Teď už by ohnivá pec v Glastonbury dokázala pozřít i diváky, jenže situace se začala obracet. Nad mračny dýmu a vášní se mnohé změnilo. Jiná mračna, visící nad výhní, začala ronit první těžké kapky. Jakési dítě zvedlo dlaň, aby ty klenoty zachytilo, a rozesmálo se, když mu do ní spadl hustý déšť. A leklo se, když zmatené plameny rozčísl blesk. A nakonec se rozplakalo hrůzou, když třeskl hrom a popelavé jeviště, na kterém všichni stáli, se zatřáslo.

A je tu bouřka, smáli se, pili ji a hledali oporu proti hromu.

A voda se lila dokazujíc, že i oheň je bezmocný. Lidé se procházeli v lijavci a měnili se v potůčky. Déšť proudil ženám mezi prsy a plnil kapsy mužům. Byli zachráněni. Poznali to podle pachu popela. Mezi nimi a Bangalayí nezůstal zřejmě jediný jazyk ohně. A na druhé straně, až k Wullunyi, jakbysmet.

Takže se plížili zpátky do světa, který znali a ze kterého je vypudil jen dým vnikající dovnitř.

Amy Parkerová se znovu dotkla svého manžela a chtěla se ho zeptat na tisíc věcí.

„Pojďme, Stane,” řekla. „Popálil ses moc? Musíme to zavázat. Je to velká bolest ? Řekni.”

„Není,” odpověděl. „Nic hroznýho.”

A škubal sebou, jak ho déšť pálil do spálených ramenou a paží. Ale to bylo jen zranění povrchové, tělesné. Jestli se třásl, pak proto, že vyšel z ohně slabý jako novorozeně a první lidské tváře uviděl ve světle blesků. K ženě, s níž stál nad schodištěm, se však nevrátil. Setřásl to ze sebe a přestal na to myslet.

Na rozdíl od ženy, která s ním šla deštěm.

„Byla vyděšená, chuděra,” řekla a dívala se na něj ze tmy. „Z takovýho zážitku.”

Ale z jakého zážitku? To by právě ráda vycítila, a nemohla. Užírala se tím. Co jí asi Stan řekl, když ji v hořícím domě našel ?

169$

Toužila se zmocnit svého muže v jasném světle lampy, vzít do rukou jeho tvář a nahlédnout do ní.

Zatím však šli deštěm a vráželi do sebe ve tmě. Blesky jí ozařovaly obličej plný neklidných myšlenek, ale jeho tvář zůstávala uzavřena.

A tak jí muselo stačit hrdinství, s jakým tu ženu zachránil z ohně.$

•••

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Průtrž mračen, která uhasila požár v Glastonbury, byla vlastně prvním z letních dešťů, takže země dlouho holá nezůstala. Zuhelnatělé kopce a černé jizvy roklin se zamžily zelení málem dřív, než lidé stačili vylézt a podívat se, co přetrvalo. Pravda, někteří neměli odvahu vrátit se k holým základům a raději se usídlili v jiných částech kraje, kde se, jak doufali, oheň nikdy nerozběsní. Ále ti, co se ke svým vyhořelým usedlostem vrátili, většinou nelitovali. Zelený opar, který stále houstl, nejdříve v trhlinách a dolících, a nakonec přetékal, jim dával pocit mládí a na-děje. Když bušili kladivem a tahali pilu a sháněli svůj dobytek do kostrbatých ohrad z mladých stromů a rozvazovali drůbež, svázanou za nohy do chumlů, měli plno dobrých předsevzetí. Protože nahlédli do ohně a viděli, co vidět museli, byli s to svůj život změnit. Cítili to tak.

Bub Quigley nic neměnil. Na to byl jeho život příliš jednoduchý. Ráno vstal a promnul si oči. Žvýkal velké krajíce chleba s omastkem. Pozoroval pulce ve sklenici. Znal tu část kraje od země až po vršky stromů. Byl ptákem i mravencem. Jeho život se utvářel pudově, nezávisle na jeho chlapeckých úvahách. Proto cítil zelený opar trávy a listí dřív než druzí, proto ho svěděly dlouhé dlaně a třel si tvář o rameno, a neměl stání a chodil na dlouhé hopsavé vycházky, na jaké by jiní lidé, dokonce ani děti, nikdy nepomysleli.

Bub prošel Ostrovy první ze všech. Utrhl první listy ořešáku a dal si je do úst. Hladil si nos hnědým chmýřím kapradinových berliček. A smál se. Někdy, aby měl změnu, se rozběhl z kopce. Nohy a ruce se mu přitom téměř osamostatnily od těla a dlouhá chodidla bušila do země jako prkna. Ale smál se. A praštil sebou na kolena, aby nahlédl do králičí nory, do které zalézal hadí ocas. Chlapecké oči v dospělém obličeji mu zvídavě zářily.

Ze zvědavosti obešel všechny vyhořelé a opuštěné lidské pří

171$

bytky. Ale nic zvláštního nenašel. Byly tam kovové nádoby a kostry postelí. Na jednom místě si lehl do rámu postele a díval se střechou na srpek chladné, předčasně vyšlé luny, a když se zhrozil, jak jé od ní daleko, zahodil plechovku, do které nasbíral brouky, a brouci se odpotáceli po zuhelnatělé podlaze na svobodu.

Veselejší to bylo u Armstrongů. Díval se, jak nádeníci poplácávají cihly zednickými lžícemi a pijí černý čaj. Neboť pan Armstrong si objednal nový dům, navlas takový jako starý, na kterém si tolik zakládal, a nešetřil penězi. A dům postupně rostl, pokud mužští neseděli na slunci a nepovídali si o koních. Jeden vtipálek nasadil soše nahé ženy svůj klobouk a v necudném tanečku předváděl, jak se zdráhá a podléhá. Bub Quigley se smál a tleskal. Nadšeně sledoval každou rozpustilost, i když sám by se tak chovat styděl. Všechny takové záhady — kluci v kaluži, kteří si ohazovali zadky hrstmi bláta, mladíci, kteří si nasazovali ctnostné klobouky svých dívek, zvláště ty s peřím, groteskní muž v objetí kamenné ženy — sváděly ke snům. Rozechvívaly mu velké rty smíchem. Zaplavovaly mu oči.

Na novou stavbu v Glastonbury se chodili dívat i jiní lidé, ale Armstrongovi nepřijeli nikdy. Stačilo, že ji svěřili architektům a stavitelům. Při svém bohatství se o víc starat nemuseli. Ale možná se také popálili při požáru a báli se přijet, dokud trosky nezmizí. Žili v Sydney nebo navštěvovali známé na venkově, pokud byli na jejich finanční úrovni.

V Durilgai se sice neukázali, ale pan Armstrong napsal Stanu Parkerovi. K dopisu přiložil slušnou odměnu za jeho statečný čin a vyřídil díky mladé dámy, nastávající choti svého syna. Alespoň je přesvědčen, napsal řezník, že by se k jeho díkům připojila, kdyby momentálně nepobývala ze zdravotních důvodů v jiném státě.

Stan Parker byl šekem trochu pohoršen, a měl na to právo, ale jeho žena, která extázi v plamenech nezažila, uvažovala, co všechno by si mohli koupit. Časem ho svou majetnickou radostí nakazila, a dokonce si šek nějakou dobu nechali, aby se jím mohli těšit a chlubit.

Paní O’Dowdová, která přišla paní Parkerovou navštívit a která k ohni nemohla pro náhlé opary zvící šestipence kolem celého pasu i jinde, seděla a držela lesklý šek v prstech, jako by už sám papír byl nadán skrytou mocí, ze které lze dotekem profitovat.

„jó, jó,“ říkala a vyklenula papír do elegantního obloučku, aby lépe viděla na písmo, „zdraví je jedna věc a peníze druhá, jen bych ráda věděla, co se člověku vyplácí víc, a to se s tím

172$

mým nedovím do smrti. Ale jsem ze srdce ráda, paní Parkerová, že máte takový štěstí, jak s manželem, tak po finanční stránce. A že to potkalo zrovna vás. Ne, to nejsou kyselý hrozny. Já jsem prostě radši, že tyhle slečny v nočních košilkách, nebo co prej to na sobě měla, zachraňuje z ohně váš Stan, a ne můj O’Dowd,“

„Co tím jako myslíte ?” zeptala se paní Parkerová.

„Nechci nic říkat,“ odpověděla paní 0’Dqwdová, „protože jsem tam nebyla a na cizí oči není spolehnutí. Říkám jen, dušinko, že jsem ráda, že se O’Dowd necourá ohněm s ženskou na krku.”

„Tak abyste věděla, to nebylo žádný courání,” řekla paní Parkerová dopáleně, „to byl požár, víme? A co se tejká O’Dowda, ten by zachránil leda flašky ze špajzu.”

„To jsem si od přítelky nezasloužila,” řekla paní O’Dowdová. „Ale nechci odejít ve zlým. Kvůli nějaký nafoukaný frajli, která jede kolem člověka, jako by byl prach na cestě, a neztratí s ním ani půl slova o počasí. Ale povídá se,” řekla, a právě proto možná přišla, „povídá se, že je to prej zrušený. Psala mi jedna paní, který se dá věřit. Když už to musíte vědět, tak paní Frisbyová. Ta, co pomáhala u Armstrongů a co má manžela u námořníků, chuděra malá, chtěla dát vejpověď, ale nedala, už nevím proč, ale třeba ještě dá, protože stará Armstrongová je pes. Tak ta paní Frisbyová mi napsala, že mladej Armstrong, kterej je koneckonců slušnej mládenec, je celej pryč, protože Madeleine ho nechala. To víte, že nahlas se nic neřekne. Ale kdo se vyzná, ten to pozná. Je to tam nějaký divný. Madeleine prej odjela a pořád se nevrací, ne kvůli těm spálenejm vlasům, ale protože už ho nemá ráda, a jestli někdy trochu měla, tak to shořelo tenkrát večír v tom ohni. Píše paní Frisbyová. A mladej Tom to musí překousnout.”

Paní O’Dowdová vtáhla bradu, stáhla si rty přes dásně a odešla. Amy Parkerová byla ráda. Umínila si, že s takovou přítelkou víckrát mluvit nebude, ale mluvila s ní hned ve čtvrtek kvůli vepřovému boku, o který se chtěly rozdělit.

Na další podrobnosti té novinky se jí však nevyptávala. Vyslechla tu zprávu a nechala si ji pro sebe a s chladným potěšením ji vychutnávala, protože Madeleine od chvíle, kdy ožehlá padla na všechny čtyři a zvracela do popela a trávy, ztratila nad její duší moc. Chladná jezdkyně na koni se jí přestala zjevovat. Patřila k časům velké bláhovostí. Teď stála Amy nad Madeleine, před hořícím domem, a dokázala by být krutá. Nebýt jejího muže a nebýt požáru. Manželovo mlčení ji ustavičně, ve spánku i nad nádobím, vhánělo do těch plamenů, až v nich nakonec vířila,

173$

ba tančila, dávajíc pozor na své vlasy a hledajíc nějaké znamení, zakryté kouřem.

Stan Parker, jehož popáleniny se brzy zhojily a zanechaly po sobě jen pár malých jizev, odvezl jednoho dne šek do Bangalaye, do banky. Dříve to město, zamořené železářstvími a žlutou věznicí, v lásce nemíval. Ale teď už to bylo jeho město. Většinu lidí tam znal křestním jménem. Poznával je i zezadu, věděl, jaké mají zvyky, v které hospodě je najde a s kým.

Toho dne hledal jistého Moriartyho, od kterého si před několika týdny vypůjčil pár šilinků a který by měl být, zůstává-li věrný tradici, v Grandhotelu U nádraží. Sotva do té zatuchlé špeluňky vešel, ucítil, že mezi loužičkami piva a kouřem a obličeji hostů je ve vzduchu cosi významného. Všichni přetřásali jakousi obrovskou novinu, která právě dorazila do nablýskaného města a vypadala tak hrozivě, že žluté zdi a krajky mříží rázem pobledly.

Útržky té zprávy doléhaly i ke Stanu Parkerovi prodírajícímu se hospodou a postupně mu braly dech. Konečně uviděl Moriartyho a zeptal se: „Co se stalo ?“

„Ty to nevíš ?“ řekl Moriarty, který se to dověděl o pár minut dřív, a díval se proto na nevědomce spatra. „Za mořem zrovna vypukla válka.”

„No jo,“ řekl Bob Fuller, „potáhnem všichni na Němčoura.”

„Nestrašte, sakra,” řekl kdosi. „Vždyť je to daleko.”

Obraceli do sebe pivo, aby se rychle nalili a rozjařili.

„Co budeš dělat, Stane ?“ zeptal se kdosi.

„Nevím,” řekl.

A byla to pravda. Myšlenky mu vázly.

Přestože znal chvíle skutečného poznání, které mu posilovalo hlavu i údy jistotou, přinášelo zprávu o blízkosti boha, osvětlovalo obličej jeho ženy, když zapomněl její rysy, přibližovalo rozechvělý list stále víc a víc, až svými žilkami a nesmírností souvisel se vším na světě — přes to všechno mu myšlenky mezi lidmi vázly. Marně se s nimi toužil dorozumět. Zatím to nedokázal.

Takže řekl: „Nevím.”

A opravdu nevěděl, i když za chvíli možná vědět bude. Problémy se řeší samy, jako se z noci klube den.

„Taky jedno východisko,” řekl Moriarty a poškrábal se v krátkých, zpocených vlasech.

Živil se tím, že stavěl ohrady a ploty; dobrý chlapík, ale jeden z těch, co se do paměti ničím zvláštním nezapíší. Bydlel sám v chýšce z kůry a vyprané prádlo si věšel na křoví. Zena mu před pár lety utekla s nákupčím vlny a už se nevrátila.

174$

„To je fakt, sakra,“ zasmál se Bob Fuller, jako by byl nachmelený, a taky že byl.

Vtom řeklo děvče, které vyplachovalo sklenice a jehož zářivě bílá pleť, chráněná střechou, voněla po mýdle: „Víte co, pane Parker? Vy budete v uniformě fešák. Vysoký chlapi, to je moje. Ti maj lepší charakter. Já jednou chodila v Cobaru s takovým prckem, no to bylo, jako bych chodila s plotem z ostnatýho drátu. Tak jsem mu nakonec řekla: Víš ty co?“

Ale co mu řekla dál, nebylo podstatné.

Ve výčepu bangalayského Grandhotelu U nádraží sice kdekdo mluvil, ale málokdo poslouchal někoho jiného než sebe. Kdekdo chtěl říct, co všechno ví a co všechno dokázal, protože se bál, že mlčení by mohlo odhalit jeho nicotnost. A tak mluvili a mluvili, někteří i pěstmi, aby dokázali, že jsou nebojácní chlapi, a jeden nedokázal zadržet svůj žal, který chtěl ven, a tak jej vyzvracel a omdlel. V den velké zprávy bylo v Grandhotelu U nádraží všechno velmi pomíjivé a opojné: venku na nástupišti pokašlávaly vlaky a jejich pach probouzel v mužích pocit, že někam jedou, že na to čekali celý život a že záleží jen na jejich povaze, bude-li to cesta k hrůze a smrti, anebo zábavná rozcvička za doprovodu dechové hudby.

Stan Parker se po chvilce ztratil a jel domů. Když sjížděl z posledního kopce a uviděl vrbové proutí u hráze a stezky, které vyšlapal kolem domu, představil si, jak jde do války. Dokonce uvažoval o tom, koho zabije a jestli by to dokázal udělat s přesvědčením, kterého je k tomu zapotřebí. Viděl, jak život uniká z jakéhosi obličeje, z jakéhosi Teda Moriartyho. Nebo to byla jeho vlastní tvář? Se zpoceným zátylkem jel dál, ale jeho pomíjivost teď neladila s nepomíjivostí krajiny, jejích včel a trav, bzučících a kývajících, bzučících a kývajících.

Přesto už byl ve svém smrtelném těle trochu hrdinou, a když dojel domů, seskočil a kvapně odstrojil koně; cítil, že by mu udělala dobře pochvala v podobě pudinku, jenže se neslušelo, aby to dal najevo.

Ale Amy Parkerová ho vyslechla a dál krájela chleba.

„Kdy pojedeš, tati ?“ zeptal se Ray, teď už velký kluk, dychtící po příhodách, takže tu novinu přijal s ústy dokořán a oběda si vůbec nevšímal. „A přivezeš nám z války něco ?“ zeptal se.

Chtěl meč a kulku vytaženou z nějakého Němce.

„Jez,“ napomenula ho matka a řekla manželovi: „Co když si to jen vymysleli, aby měli v hospodách o čem povídat?”

Ale věděla, že nevymysleli, a proto třískala prázdnými talíři víc než jindy a drobty smetla rázněji a nevraživě je hodila pří-

175$

volané drůbeži. Pak vzhlédla a viděla, že krajina přežila první děsivý otřes a vrací se ke své přirozené barvě. Jen ona se stále hloupě třásla, a musela to skrývat před dětmi, sedícími na jejich manželské posteli na přikrývce, kterou uháčkovala brzy po Rayově narození. Odpolední zvuky za okny se nezměnily, ale když je slyšela, byla zoufalá.

Když se Stan přihlásil do armády a měl odjet do tábora, čekali s ním všichni na vůz, protože O’Dowd jel taky, a jeden chlapec je měl odvézt až do vesnice, kde čekali další odvedenci.

A tak Parkerovi čekali na verandě, ztuhlí jako po nedělním obědě.

„Dají ti v táboře něco na přikrytí, tati ?“ zeptala se Thelma.

Nic z toho se jí přímo nedotýkalo, ale chvílemi v ní ožíval jakýsi slabý zájem. Bylo to pořádkumilovné dítě, které si rádo mylo ruce. Otce příliš postrádat nebude, i když si občas zapláče.

Vtom Ray vykřikl, že vidí vůz, a už tu byli, včetně paní O’Dowdové, která si přijela pro útěchu, celá opuchlá.

Nezbývalo než naložit s nervózním chvatem pár věcí. Všichni měli těla ztuhlá a zakřiknutá, jen O’Dowd ne. Vypil si něco na cestu a zpíval vlasteneckou píseň.

„Slyšíte ho ?“ řekla jeho žena s tváří naběhlou pláčem, kterou nemohla skrýt a už ani neskrývala. „Zpívat bychom měly my ženský, ale nemůžeme. Jeďte už, prevíti, ať se pořádně vypláčem a basta, za chvíli musíme jít dojit.”

Zatímco vůz se chystal uposlechnout její rady, Stan Parker políbil manželku. V bílé blůze byla celá ztuhlá. Někteří lidé o ní říkali, že je při těle. Nebyla tlustá, ale dobře obložená. Teď pevně stála a čekala na vysvobození z té obludné situace; věděla, že bude-li dost trpělivá, dočká se. Nelišilo se to tolik od jiných odjezdů — k požárům a povodním — kdy viděla záda mužů mizet ve voze. Jen to bylo obřadnější. A tak stála a zadržovala dech.

Stáli všichni. Děti bez střevíců, které nosily jen do kostela a do školy. Paní O’Dowdová, náhle seschlá. A starý Fric, který notně zestárl, ale pořád ještě podělkoval a večer si před svou boudou zašíval košile. Stáli a mávali i potom, když je vůz přestal brát na vědomí; mávali, protože zatím nevěděli, co mají dělat dál. Pomalé, konejšivé zvedání a klesání dlaní zaplňovalo jejich prázdnotu.

Stan Parker se vrátil domů na dovolenou, kterou dostal před naloděním. Byl jiný. Vlasy měl nakratičko ostříhány a byl cítit zelenou uniformou, i když doma chodil a pracoval v obyčejných šatech. Někdy si sedl a omotával nohy ovinovačkami, jako by

176$

si v tom obřadu liboval: motal a motal, až se zamotal. Pak býval ještě uzavřenější.

„Tobě se ta vojančina nějak líbí,“ řekla mu trpce jeho žena. „Člověk nikdy neví, co se mužskýmu zalíbí, i kdyby ho znal sebelíp.“

„A co mám dělat?” řekl Stan Parker. „Bít hlavou o zed’?“

„Dávají vám dost jíst, Stane?” zeptala se.

Jídlo je aspoň hmatatelná věc, o tom se dá mluvit vždycky. Kdyby přišel nějaký profesor nebo boháč, stačilo by mu upéct pořádný kus hovězího, a bylo by po strachu.

„Nemíváš hlad?“ zeptala se. „Co vám dávají?“

„Dušený,” řekl.

Díval se na kousek mosazi, který právě vyleštil: třpytil se ve světle lampy jako drahokam.

Protože to byl poslední večer a protože záhady úniku a sebezáhuby, do nichž se pohroužil od chvíle, co oblékl uniformu, v ni vyvolaly pccit osamělosti, zeptala se: „Nepřipadáš si někdy osamělej, když jsi ve stanu s tolika cizejma lidma?”

„Jak si můžu připadat osamělej,” řekl surově, „když máme myšlenky tak blízko, že se nám jedna o druhou otloukají?

I na záchodě.”

Pak se zvedl a vyšel ven. Byla chladná hvězdnatá noc. Došel na stráň za domem, kde stálo pár blahovičníků s tvrdou kůrou; v jejich listech a větvích se chvěly hvězdy. I on se chvěl zimou a maso se mu třáslo; opřel se o strom, ale neposílilo ho to. Pomodlil by se, ale měl strach, že v tuhle chvíli nebude vyslyšen, a jiní také ne.

A tak se vrátil k ženě, v níž měl snad jedinou iistotu, a ta ho přijala s přesvědčením. Přitiskli se k sobě, jako by tonuli ve tmě a chtěli utonout spolu. V hlubinách přestali mít strach.

Když Stan a ostatní odvedenci odjeli na obecním voze do Bangalaye, pozdravováni jásotem a slzami a praporkem, který paní Gageová vztyčila na poštovním úřadě, jeho ženě Amy ještě nějakou dobu trvalo, než si uvědomila, co se vlastně stalo. Naštěstí neplakala. Měla krávy a děti. Hned se rozběhla za prací, na kterou byl právě čas, a tak to dělala pořád, přesně jako hodiny, po celé dny, až jí svaly v širokých zádech praskaly a její netečná tvář na ni večer hleděla ze zrcadla, jako by ji nepoznávala.

Paní O’Dowdová, jejíž klenuté tvary se po odjezdu mužů zbortily, říkala, že všechno teď záleží na ženách. Byla na sousedky nesmírně hodná, alespoň zpočátku, a chodila jim pomáhat s kopáním brambor nebo s připouštěním krav k býkovi. Nebo šly všechny ke Quigleyům na pomeranče, a za chvíli byly hotovy.

177$

Doll stála mezi dřevěnými bedničkami, které jí pomohly stlouct, a usmívala se a počítala a znovu se usmívala svým naryzlým úsměvem. Některým jednoduchým pracím se přiučil i Bub, ale většinou si posedle hrál na válku a s řehotem napodoboval rachocení pušek. Nebo prohlašoval, že padl a že to není taková hrůza.

Buď jak buď, žena a děti v Durilgai žily dál a zpočátku zářily všemi ctnostmi, k nimž byly nabádány.

Ray začal dojit. V ospalé tmě tahal tuhé struky, hlavu opřenouo plné kravské břicho.

„Jé, to jsem utahanej, mami,“ řekl večer.

Takže ho vroucně políbila na rty. I na Thelmin upjatý obličejík nad děravou ponožkou se zahleděla s menším zklamáním a větší něhou; vzala jí ponožku a dala se do zašívání. Tehdy dělala takové věci často, jakoby na pokyn shůry. Protože její slabost nevycházela zatím najevo, byla stále silná.

Tou dobou si však lidé začali všímat starého Frice, který u nich tolik let žil, odcházel, když ho to unavilo, ale vždycky se zase vrátil a štípal dříví, škubal drůbež, myl konve na mléko a vytrhával i s kořenem kdejakou nitku bledého plevele kolem slunečnic. Teprve teď si ho lidé začali všímat. Od začátku války se nápadně seschl, jako by byl nemocný nebo co. Štípal dříví a vycházel ven a zacházel dovnitř. Nesedal už přede dveřmi, ale ve svém srubu, nedíval se však ani z okna, seděl jen tak, taneček kostí a posledních zbytků masa.

Fric asi umře, lekla se Amy Parkerová při prvním zlém znamení.

Ale jeho sklopené oči věděly, že nesmí zemřít, dokud nebude zmučen.

Lidé, kteří přicházeli do Parkerova dvora, se ho snažili zahlédnout. Kdyby byli surovější, otevřeli by mu násilím obličej a hrabali by se v jeho myšlenkách. Ale protože nebyli, dívali se na něj jako neviňátka, anebo se upřeně a upřímně mračili.

Jednou se Amy Parkerová vracela z mlékárny v Orwellu, kam vozila smetanu, a potkal ji Ossie Peabody na svém nečesaném koni. Protože se slušelo ztratit pár slov o počasí, zastavil. Na výmluvy byl mistr. Do armády se nepřihlásil, má přece staré a slabé rodiče a žena mu co chvíli stůně na ten svúi neduh. Tyhle a další výmluvy měl připraveny pro případ, že by se ho někdo zeptal, proč nešel do války, ale nikdo se ho neptal, protože na Ossieho Peabodyho všichni zapomněli. Nebylo proč si ho pamatovat. Od těch průzračných časů, kdy jeli všichni k záplavám do Wuilunye, mu oči zamrzly.

„Co ten tvůj starej Fricek, Amy,“ řekl Ossie, když se k tomu

178$

dostal, „divím se, že ho v týdle době živíš, Němčoura. Já jenom, že se lidi divěj, a Stan tady není.”

Amy Parkerová nad takovou úvahou užasla a její pohled byl ak nevinný, že se Ossie zaradoval. Něco pošlapal.

„Mít doma starýho tátu, taky bych ho nevyhnala,” řekla. „Vůbec ti nerozumím. Fric je přece hodnej.“

„Já o něm rozhodovat nemůžu,“ usmál se Ossie Peabody.

To nemůžeme nikdo,“ pobídla Amy Parkerová svého koně. „Jenom Fric.“

Ale náhle si svým životem nebyla jista.

„Žena,“ řekla paní O’Dowdová, která ve svých zasněnějších chvilkách, zvláště po čaji, ráda filozofovala, „žena je bez muže poloviční tvor. Celýho člověka z ní dělá teprve mužskej, dokoncei takovej, jakýho některý máme. My víme, co je správný, ale mužskej ví, nakolik je to správný. Co je to platný vědět, že je něco správný, když si to neumíte sečíst a odečíst a dostat správnou odpověď. Rozumíte mně, paní Parkerová?”

Paní Parkerová nevěděla.

„Ten váš dědek by měl vocaď, Amy, naši hoši dostáváj bajo-netem do břicha a nevinný děti přicházej kvůli špinavejm Němčourům o život, já bych na ně plivala ve dne v noci, i v neděli.”

„Ne!” vykřikla Amy Parkerová.

Ale bylo rozhodnuto.

Byl deštivý den. Stařík, jehož dobrácký obličej byl už dočista zpustošen, šel přes dvůr naštípat dříví, protože při takové práci se mohl aspoň na chvíli probrat z otupění. V mrholivém dešti postávaly děti, pokřikovaly a strkaly se, svěřovaly si tajemství a krátily si dlouhou chvíli. Nudou a deštěm zesurověly. Dostaly chuť něco rozbít. Ale neměly dost kuráže vytlouct okno nebo vzít sekyru a sekat do domu, takže raději napodobovaly rodiče a šťouchaly do sebe a vyprávěly si o Parkerovic Němci a smály se a šeptaly.

Ray a Thelma, kteří se potloukali kolem, stranou ostatních dětí, kopali do bláta a styděli se. Věděli, že Fric je starý dobrák a že ho mají moc rádi, ale nemohli mu odpustit, že jim udělal takovou ostudu. V žáru své hanby ho začali nenávidět ještě víc než ostatní.

Kluci začali pokřikovat a zpívat:

„Němčour Fricek,

Němčour Fric, musí od nás mazat pryč…”

179$

A jak se smáli!

Někdo začal házet hrudky červeného bláta. Rozplácly se na staříkových záplatovaných zádech.

„Musí od nás mazati,”

prozpěvoval Jackie Holloway, který se vyznal v rýmech,

„dřív než skočí do gatí.

Podpalte mu šos, a frrr, poletí až za katr.“

Jak výskali ty holčičky v jupkách a vyzáblí hoši se strupatými koleny! Eileen Brittová, která dostala ze smíchu škytavku, se ohnula, nabrala velkou, nehoráznou hrst bláta a s výskotem jí miskla do zad starého muže, nabírajícího u dřevníku pár polínek na podpal.

Otočil se. Zbělel jako papír. Neokřikl je. Neměl už sílu. Zamířil ke srubu šouravým krokem, teď tak směšným a odporným.

Některé děti se při pohledu do jeho obličeje zastyděly nebo snad lekly, a ztichly. Ale několik jich křičelo a prozpěvovalo dál.

Bylo to všechno odporné, a supící Ray Parker, s ústy otevřenými rozčilením nebo znechucením, litoval, že se to vůbec stalo nebo že se nestalo něco horšího. Náhle se zaleskl potem a vytržením, zvedl kámen a rozrazil jím Fricovi ret. Slyšeli, jak kámen udeřil do Němcových zubů. Pak se objevila krev a crčela mu po čisté bradě. Ray se zhrozil, ale tím, co udělal, se osvobodil. Teď mohl starého Němce, kterého vždycky miloval, nenávidět, teď se mohl přidat k ostatním dětem bez nejmenší nejistoty.

Stařec přešel přes dvůr a zmizel ve srubu, a děti se ponořily do mlčení a deště a přemýšlely, mají-li na tu příhodu zapomenout. Tápaly mezi úctou ke starcově obličeji a obdivem k Ravovu vzrušujícímu a vlasteneckému činu, na kterém se všechny podílely.

Když se Amy Parkerová vyšla podívat, co je to za povyk —i když z něj zbylo jen ticho a déšť — našla starého Němce, jak sedí na pytlích, kterými měl přikryto lůžko.

„Co je, Frici ?“ řekla. „Něco vás bolí ?“

„Ne,“ řekl, „už ne. Ale musím od vás. Nebylo by pro nás dobré, kdybych zůstal.”

180$

„Ne,” řekla. „Od nás nesmíte.”

Stála a kroutila prstýnkem, bezradně jako holčička, která si nasadila snubní prsten a čeká na nějaký dospělý nápad, ale marně.

„Ano,“ vzdychl. „Půjdu.”

Přemýšlela, co by mu mohla říct pro potěchu, ale věděla, že v té dřevěné boudě na nic nepřijde.

Druhého dne vezla Amy Parkerová Němce Frice do Bangalaye. Měl na sobě černé šaty, slušné, ale vetché, truhličku pře-vázanou řemenem a pytel od otrub, nacpaný různými měkkými a neskladnými věcmi. Řídila ona, ale hybnou silou této jízdy byla cesta: dávali se jí prostě vést, jak nejdéle mohli, a její jednotvárnost a délka v nich dočasně umrtvila bolest.

Ale když dojeli k okraji města a k rozházeným plechovkám a uvázaným kozám, začala být žena zoufalá. Protože bylo jasné, že všechno musí jednou skončit.

„Kam vás mám zavézt, Frici?” zeptala se a nervózně poškubávala bičem.

„Kam chcete,” řekl stařík. „Můžu slézt tady. To je jedno.”

„Ale někam jít musíte,” vyhrabávala opatrně svůj zasutý hlas.

Stařík neodpověděl. Seděl a ohmatával jakýsi medailónek na zašlém řetízku od hodinek, s nápisem dávno nečitelným. Ani z jeho tváře se nedalo mnoho vyčíst: vracela se do stavu nesmírné a původní čistoty, čistoty vzduchu.

„To stačí,” řekl stařík s dlaní na zábradlíčku.

To už vjeli hluboko do města a nasákli jeho sebevědomím. Byli blízko tržiště. Otrhané, žluté ženy nosily kachny. Ozývalo se bučení zoufalých telat. Kolébavě přijížděl valník s ducatými hlávkami zelí navršenými do komolé pyramidy.

„Děkuju vám,” řekl jí stařík. Bála se něco říct.

Pak viděla, že se svými věcmi stojí na zemi, a napřáhla se a sevřela mu ruku.

„Ach Frici,” vykřikla a z úst jí vyletěl zoufalý nářek ptáka s nožem na hrdle.

„Sbohem, paní Stanová,” řekl starý Fric a odtáhl ruku, pro-tože nic jiného mu nezbývalo.

Pak vešel do jakési postranní uličky, kterou neznala, a ztratil se jí z očí.

Seděla tam a plakala nad ztraceným světem. Stavba jejího života byla otřesena a neštěstí na ni dolehlo plnou váhou, drtivěji, než když ji políbil na rozloučenou její muž, třebaže ho milovala celou svou něžnou duší a smyslným tělem, milovala a milovat bude. Ale starého Němce milovala pro radost prvního zasvítání, ve kterém řinčela vzpurná vědra, pro tlachavé polední

181$

hodiny, kdy listí skleslo a slepice dřímaly v prachu, pro hodiny soumraku, jejichž ciferníkem byla vadnoucí slunečnice. To všechno bylo ztraceno.

A tak seděla a plakala, směšně nachýlena na kozlíku, vlasy uvolněné a tmavá záda téměř bez ustání plná zelenavých mušek. Kolemjdoucí se na ni dívali a nechápali, proč tak vyvádí. Silná, zdravá žena vzlykající za bílého dne na veřejném místě vypadala skoro nestoudně.

Jakýsi hoch sebejistého kroku, který nesl ohlávku, se zasmál a řekl: „Copak, paninko?”

Ale když nepřestávala plakat, dostal strach, protože mu došlo, že tu nejde o bolavý zub, ale o jakousi bolest, kterou ještě nezakusil. A tak šel dál a už se neohlédl.

Potom se žena vzpamatovala, upravila si vlasy a utřela nos a obrátila koně, protože se musela znovu ujmout neomezené vlády nad svým domem.

Kameny na cestě do Durilgaie byly kruté.

Na jednom místě potkala Buba Quigleyho a vzala ho na bryčku. Byl náramně rád.

„Tak teď už jsem sama, Bube,“ řekla Amy Parkerová.

„Jo?“ podíval se na ni jaksi překvapeně, jako by nic jiného nepředpokládal.

Ale do tváře jí neviděl; odklonila ji od něj a dívala se na krajinu nebo do sebe.

„Fric od nás odešel,” řekla její shrbená ramena.

„Kdo bude štípat dříví ?“ zeptal se Bub.

„Všichni, každý trochu,” řekla.

„Já štípu nerad,” řekl. „Radši ať štípe sestra. Abych měl volno.”

Tento nestárnoucí človíček má tolik volnosti jako nikdo, uvědomila si Amy Parkerová. To je jeho dar od boha. Napadlo ji, že by se měla pomodlit, ale buď svou víru ztratila, nebo věřila jen v sílu a dobrotivost svého muže.

„Hele,” ukázal Bub všude a nikam. „Už je zase zeleno. Ale tak zeleno jako po tom ohni ještě nebylo. V roklích roste kapradí. Někdy si do něj lehnu a chvíli spím a sestra se zlobí, že nejdu, ale já přijdu, to se ví, že jo. Zůstat tam nemůžu, to bych měl hlad.”

To je pravda, uvědomila si, sama už měla prázdné břicho.

„V jednom dutým stromě,” řekl Bub, „jsou mladý lišky. A vím, kde hnízdí mandelici.”

Otevřela se a zela prázdnotou, ale krmil ji kopci a údolími a peřím ptáků a mízou kapradin.

182$

Po chvíli řekl: „Tady mi zastavte, prosím vás. Jdu za liškama. Tady to je.“

Když mu zastavila, rozběhl se po svahu, prkýnky chodidel plácal do země, divýma rukama se přidržoval vzduchu.

Amy Parkerová jela dál svěží a nevinnou krajinou své samoty a tesklivosti. Na konci cesty čekaly děti, že bude silná, jak potřebují, a krávy o tom nepochybovaly a slepice se k ní vrhaly, protože cítily, že shůry jim nadělí její ruka.

Měla pocit, že její život pokračuje podle plánu, a byla ráda. Byla ráda, že má svůj dům, i když v přitlumeném odpoledním světle se zdál křehčí, zapadlý mezi sršaté keře růží a oleandry, které neměla v lásce, protože byly příliš nepoddajné.

183$

TŘETÍ DÍL$

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Když léta bláta a kovu pominula, mluvil o nich Stan Parker jen málokdy. Nedal se zlákat, aby vyprávěl nekonečné dobrodružné romány, jak to někteří muži po válce dělávají; chaos mu nehověl. Když zběsilost vyvrcholila a zničila i roční období, bylo mu, jako by odumíral, protože nejšťastnější býval, když mohl na obloze vyhlížet signály přírody, naslouchat proudu ovsa, zvednout mokré tele právě vypadlé z matky a přesvědčit je, že mu nohy slouží.

Věci byly stvořeny, aby sloužily. Ale ničení, dovedené k dokonalosti, bylo přesvědčivější. Tak to viděla jeho lebka, když do noci tryskala zelená světla. Nádherný ohňostroj osvítil ruku, která mu právě dopadla k nohám. Zatoulané prsty se v posledním tažení zkroutily. Ležela tam jako úponek utržený z jakési popínavé rostliny a zahozený, když se zapomnělo proč, pokud se to vůbec kdy vědělo. A tak se živá lebka zeleného vojáka dívala na prosící ruku. Čekal ve tmě na rozkaz. Který nepřicházel. Ale doufal, že přijde. Stál tam. Byl poslední člověk na světě, na kterého ta ruka kývala. Potom k němu zeleně tryskající tmou dorazil rozkaz, a znovu ho polil pot. Nakonec tu měkkou věc, podobnou ruce, odkopl. Co mohl udělat jiného?

Často pak, v tichu bláta a vyčerpání nebo když bombardování otvíralo tělo a obnažovalo šedá přadena nervů, o ruce přemýšlel,o tom, jak asi brala věci do prstů a jestli se třásla po pití nebo na těle žen a komu psávala domů. V jedné vesnici viděl revmatickou ruku starého kněze, píšící do vzduchu požehnání. Díval se na ni tesklivě, protože i ona se zdála být neodvolatelně ztracena. Kdyby mohl, dal by se s někým v rozbitých vesnicích do řeči. Ále protože to nebylo možné, ležel v příkopu a držel horké ruce ženy, kterou pro tmu neviděl, a v zoufalých křečích lásky se obdarovávali svou touhou a pak odcházeli každý sám, upravujíce si cestou svršky a stírajíce z úst svá vyznání. Muž

187$

myslil na odchodu stále toužebněji na boha, který se údajně sklání k zemi a pozvedá člověka k výšinám. Jenže v té chvíli se modlit nemohl. Jeho zásoby modliteb, ba ani improvizované zlomky, na takovou situaci nestačily.

Psal však domů. Stan Parker sál své pero, až se mu propadaly tváře, jak myslel na všechno, co ví, ale nenapíše.

Psal:

Drahá Amy,

…leccos bych Ti napsal, kdybych to uměl, ale my dva jsme toho nikdy moc nenamluvili. Aspoň já ne, ty ano, Tvůj jazyk mluvil za nás oba, a tak rád bych ho teď slyšel povídat, co se od oběda přihodilo — i kdyby to byla nějaká pohroma, jako že nám uletěla střecha, to by se vždycky dalo spravit. Vždycky jsem všechno dělal rukama. A to je na tom to strašně. Ze mi to vzali z rukou. Jsem slabý, Amy…

Moje nejdražší Amy,

nenapsalas mi, jestli se Jahoda otelila, jen to, že Dorka a Alina ano, to bude hezké, mít takové dvě jalovičky, píšeš, že jsou zdravé. Až bude Jahoda zase zralá, nech ji připustit k Reganovic býčkovi, k tomu z Begy, píšeš, že je extra třída, tak možná až otevřu vrata, bude nám doma skákat a trkat další jalovička a budeme ji říkat Mirena, protože bude mír, chceš?

Je mi teď líp, protože už vím, že to všechno přežiju, o tom jsem Ti myslím ještě nepsal. Stalo se to u vchodu do zákopu. Ta noc byla zvlášť zlá. A najednou jsem cítil trávu, jako by bylo po bouřce, a mokrou vojtěšku, přisahal bych, že mám nad hlavou slunce, ale bylo tma a zima. A byl jsem šťastný a jistý, až se mi z toho štěstí podlomila kolena. Věděl jsem, že mě to bláto nesežere. Že se vrátím domů. Ptali se mě, co mi je. Vypadal jsem jako opilý, ale nebylo z čeho. Řekl jsem, že mi není dobře, a šel jsem si lehnout a zdálo se mi, že čteš noviny pod naší kdoulí, viděl jsem velké šedé kdoule, měly už chmýří, ale zralé ještě nebyly, a vtom jsi zvedla hlavu.

Řekni Thel, že ponožky od ni jsem dostal, není na nich jediný uzlík. Děkuju ji taky za tu fotografii s copánky. Je jako ze škatulky. A Rayi, mám tu helmu a handgranát.

Tak z té staré modré látky sis, Amy, ušila šaty, to jsem rád. Jsem rád, že mi to všechno píšeš, protože Tě potom před sebou vidím. Vidím Tě, jak sedíš doma a jak jdeš po pěšině. Vidím růže na keři. Musíme být silni, Amy, a brzy to skončí…

Nakláněl hlavu k rameni, a jak jednou začal, psal pomalu, ale

188$

jistě, úhledným písmem, kterému ho naučila jeho matka, bývalá učitelka. Sám nad sebou trochu žasl, když psával dopisy, jejichž slova se proměňovala v trávu a v pokojné krávy a v různé nářadí, sekyry, kladiva, dráty a věci, které ležely na dvoře a na které rád vzpomínal. Slova, svazovaná neumělostí, mu dala okusit také smrti a vytržení a lásky.

Stan Parker psal:

Má drahá Amy,

přemýšlel jsem o tom, a jestli na podzim pořádně nezaprší, uděláš nejlíp, když louku u potoka necháš po létě odpočinout a rozdělíš stádo mezi Akácie a Plácek. To bude myslím nejlepší. A jestli můžeš, skliď oves, někdo Ti pomůže, třeba by přijel z Wullunye starý Skinner, ten s tou špatnou nohou, kdybys mu dobře zaplatila.

Jestli Ray ztupil tu dobrou sekyru o hřebíky a o kameny, ať se jí naučí nabrousit. Kdyby se s tou sekyrou něco stalo, nevím, co bych si počal.

Tom Archer je po smrti, a taky Jack Sullivan. Byli to dobří chlapi. Tom už nějakou dobu věděl, že se to blíží, a byl nesvůj. Jack Sullivan byl křikloun, ale člověk ho musel mít rád. Uměl takové kouzlo s mincí, tak rychle, žes nic nepoznala, a druhé s vajíčkem, když nějaké sehnal, to bylo vždycky hurá. No, jsou oba po smrti.

Minulý týden jsem chvíli seděl v jednom vesnickém kostele.

V tom, co z něj zbylo. Všude tam bylo nebe. Okenní rámy to vydržely, ale sklo vypadlo. Ale lidi přišli. A motal se tam kněz, jako by měl střechu nad hlavou. Foukal tam vítr a pršelo a přilézali psi. Vydržel bych tam sedět celou věčnost a nic nedělat. Jen poslouchat a dívat se a vzpomínat na domov. Panebože, Amy, trvá to už tak dlouho, ale jsou delší věci. V tom kostele byla jedna stará ženská, kost a kůže, a modlila se jako poprvé v životě. Mohl jsem se od ní něco dovědět. Ale nemůžeme spolu mluvit, můžeme se na sebe jen dívat.

Někteří chlapi říkají, že to už brzy skonči. Prý něco slyšeli. Mick O’Dowd říká, že slyší jen kanóny a uvěří prý, až ohluchne tichem. Řekni jeho ženě, že je v pořádku a že napíše, až sebere sílu…

Časem ji sebral:

Milá matko!

Mám se dobře. Mělabis vidět ty holky (chacha!) mělabis vidět to pivo tady, učiněný chcanky.

Doufám, že seš zdravá jako já, tvůj do hrobu milující choď

M. O’Dowd

189$

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Durilgai válkou netrpěl. V některých domech sice tesknily ženy po svých mužích, a některé, bojící se ticha nebo hledající změnu, si našly jiné muže a spávaly s nimi, tu provinileji, tu dychtivěji, a některé se při zprávě o manželově smrti sesypaly jako prázdná vaječná skořápka, a jiné se živily zasazenými bramborami, a kdyby je neměly a nevyždímaly si mléko z nějaké stařičké krávy, byly by o hladu. Ale vcelku zůstal Durilgai nedotčen, protože byl daleko, a navíc v tomto cípu světa převládala nad člověkem země. Dál rostla tráva a ohýbala se ve větru. Dál vanul horký vítr od západu a studený od jihu, a z východu, od moře, přilétaly slaboučké, vlhké vánky. Někdy se z té dálky přihnali s bouřlivým počasím rackové a vznášeli se a klesali nad černými akáciemi, křičíce chladnými, vyhladovělými hlasy.

Ray Parker jednou takového racka zastřelil a rychle sebral a schoval, protože jeho matka by se zlobila. Zahrabal ho v rokli, ale napřed ho rozpáral, aby viděl, co má uvnitř. Snil o nějakém památném a hrdinském činu, a protože nemohl vymyslet nic velkolepého a zároveň dostupného, zastřelil tenkrát odpoledne racka. Nějakou dobu pak cítil z prstů jeho rybí pach a téměř si v něm liboval.

„Půjdu někam do práce, až se táta vrátí ?“ zeptal se.

„Asi ano,“ řekla matka. „Tady se věčně potloukat nemůžeš. Co bys chtěl dělat?“

„Nevím,“ řekl zamračeně.

Bodl nožem do vzduchu. Protože nevěděl, toulal se po lukách a ryl své jméno do zelených stromů a házel u vody žabky a strkal ruku do tajemné hlubiny hnízd a kradl drahocenná vajíčka.

Jenže takovou kořist nechtěl. Chtěl mít věci po mrtvém Němci, které mu přiveze otec. Chtěl nosit ocelovou helmu a útočit v šeru na cizí lidi.

„Ravi!“ volala jeho matka, protože bylo načase, aby prosadila

190$

svou, a tak si utřela ruce do zástěry a šla to udělat. „Nechtěl bys nechat toho lelkování a dělat něco užitečnýho, třeba naštípat dříví ?“

Mlčky poslechl.

Když potom přišel s náručí dříví a uviděla nad ní jeho uzavřený obličej, připomněl jí jejího muže, jehož dopisy převázala provázkem a zastrčila za plechovku s čajem. Někdy si zkoušela vybavit manžela do takových podrobností, aby ho viděla jako živého. Ale neuměla to. Opravdová a hluboká byla jen její láska k němu, jinak se ztrácel v mlhách. Nejčastěji ho ve vzpomínce vídala, jak přehazuje nohu přes bočnici vozu a sedá si vedle O’Dowda, když odjížděli do války. A to k ní byl otočen zády.

„Pojď sem,“ řekla, když hoch vysypal dříví do bedny u sporáku.

„Co chceš ?“ zeptal se podezíravě.

„Dej mi pusu,” řekla se smíchem, jako by šlo o červené jablíčko.

„Ale proč?“ zakňoural nemotorný hoch.

Odtáhl horkou tvář od jejího obličeje a kousl se do rtu a celý hořel.

„Co ti to pomůže ?“ řekl.

„Máš pravdu,“ odpověděla. „Moc to člověku nepomůže.”

A začala třídit vyprané prádlo a kropit je vodou a smotávat.

I ona chodila na luka. Chodívala tam večer, když byla hotova s prací. Někdy cítila takový klid, že se z něj probírala s výčitkami svědomí a nutila se do nějakého nového neklidu z úcty k nepřítomnému manželovi. V klidu její konečně dosažené soběstačnosti, jejího hospodářství a dětí, Stan chyběl. Ale v neklidu jejích kroků po trávě, v neklidu větru v potácivých trávách, v pokřiku racků, v neústupné čáře černého drátěného plotu byl přítomen stále. Bylo správné, že se trápila, ale i toto trápení ji možná někdy těšilo. Léta žalosti učí rozkošem žalu.

Když byly děti ve škole, chodívala kolem poledne k cestě a v nepolevujícím, ale snesitelném světle časného podzimu vyhlížela, kdo půjde nebo pojede kolem. Lidé se s ženou u cesty dávali do řeči a vyprávěli jí o svých příbuzných, o svých nemocech, zvířatech a nebožtících. Někdy jí dokonce svěřovali myšlenky, které je právě napadly a které by doma nikdy neřekli, ale věděli, že ji víckrát neuvidí. A žena přemýšlela o všem, co jí pověděli, a zaplňovala tím hrozící prázdnotu. Když se pak procházela v zahradě a odlamovala odumřelé pupence, vstupovala do cizích životů. Vstupovala do nich a vytvářela si k nim přátelský, ba vroucí vztah, což by ani v nestřežené chvíli nepřiznala.

191$

Takže z nepřítomnosti jejího muže zbyl jen jakýsi matný smutek. Ten zůstával. Ale někdy si už ani neuvědomovala jeho důvod. Sluneční světlo a pestrá kůra kolem ní a vztahy k cizím, odešlým lidem byly příliš živé, dokonce daleko živější než sami lidé nebo skutečná krajina.

Když jedenkrát stála u cesty a stínila si oči, aby zahlédla vytoužené příhody či tváře, šel kolem mladý voják s kloboukem na stranu. Nejdřív sklopil hlavu. Uměl sice být drzý, ale ne dost, aspoň ne v prostředí, které neznal. A tak si při chůzi odplivl, protože ucítil upřený pohled, a odvrátil obličej k protější louce. Při vší své síle a drzosti si připadal zaskočený jako nějaká dívenka.

Žena, která ho sledovala i nesledovala, cítila, že voják nejspíš projde, aniž jí přizná právo na rozhovor. Začervenala se a málem zaplakala nad svou skrytou slabostí, protože by se nejraději naklonila přes plot a řekla, čekám na tebe, abys mi něco pověděl, o válce a smrti a lásce.

Ale mladý muž se nezastavil. Díval se na své rezavé boty, které mu cesta obílila. Jeho oči tu ženu popíraly. Pak se k ní náhle otočil, pohodil hlavou ve šviháckém klobouku — ale zpříma na ni ještě nepohlédl, jen jakoby přes průhledná víčka — a řekl: „Jak se vede? Neznáte tady nějaký Hornerovy?“

„Hornerovy ?“ opakovala překvapeně, jako by si mladého muže, který má na spodním rtu řemínek od klobouku, všimla až teď, když se k ní celým tělem obrátil.

„To teda neznám,” řekla už klidněji a přičísla si uvolněný pramen vlasů za levým uchem. „Takový jméno jsem ještě neslyšela. Aspoň ne u týhle cesty. Ale je to dlouhá cesta a na tý straně, kam jdete, jsou mezi usedlíkama velký vzdálenosti.”

„Hm,“ řekl, „to jste mě nepotěšila.”

Přistoupil k ní, k okraji cesty, kde stála u plotu a kde zahrada přecházela v ježatou trávu; na tak tvrdé a suché půdě nemohlo růst nic jiného.

„Jsou to máminy příbuzný,” řekl a pohazoval si mincí. „Jack tu má nějaký polnosti. Je špatnej na prsa. Máma chtěla, abych k nim zašel. Tak sem jdu. Já si na Hornerovic dvakrát nepotrpím. Jack posedává a chrchlá. Z takovejch invalidů se jednomu dělá zle. Dali mu do kuchyně kýbl, aby měl kam plivat. Půlku plic má prej fuč. Bejval střihač vlny. Z Bombalv.”

„Aha,” řekla.

V takových chvílích slova nerozdávala; přijímala. Ale lidem s ní zřejmě bylo dobře. Oči a snědá pleť tiché ženy v nich probouzely důvěru. Takže mladý voják v jejím pokojném stínu

192$

porozkvetl. Jakmile vystoupil z vlastního stínu, neměl před ní co skrývat.

„Jsem doma teprve pár tejdnů,“ řekl. „Ustřelili mi kousek nohy, syčáci. Koukněte,” vytáhl si nohavici. „To se mi stalo u Dickiebushe. Přišili mi tam kousek kůže.”

„To muselo bolet,” dívala sena ránu bez odporu i bez soucitu, téměř jako by zkoumala rozdrcenou nebo utrženou nohu nějakého zajímavého hmyzu.

Ale chladná nezůstala. A voják to poznal. Její odstup patřil ke snu plnému prachu a slunce, který spolu snili v dlouhé trávě u cesty.

„To teda bolelo, a sakramentsky,” řekl mladý voják. „Ale já se tam vrátím a ještě jim ukážu, syčákům. Jestli mě pustěj. Nebo v další válce. Já bojuju rád,” dodal.

„Můj muž je za mořem,” řekla neosobním a zároveň teplým, vláčným hlasem.

„U kterýho útvaru?” zeptal se mladý muž.

Řekla mu čísla a písmena, takže jejich rozhovor byl teď ještě tajemnější.

„Jednou už byl raněnej. Vytáhli z něho nějakej šrapnel nebo co. Má to pro nás v krabičce. Dostal metál,” řekla.

„No jo,” řekl voják, zahleděný do sebe. „Metály se dostávaj za všelico.”

Víc ho zajímalo jeho vlastní nezmrzačené já a svaly jeho tvrdého těla.

„Za všelico,” řekl.

„Ale tenhle je určitě zaslouženej,” zrudla žena vyznamenaného muže.

„Jó, to jsou osudy,” řekl voják, rozepnul si límec a opřel se o plot, takže se musela podívat na ohryzek v jeho napjatém hrdle. „Já se tam málem oženil. S jednou Belgičankou. Nevypadala špatně, holka. To víte, tam jsou ženský jiný. Její táta měl šarkutériji — takovej obchůdek s klobásama a podobně.”

Nádherně ozářený plot se prohnul pod váhou jeho těla. Visel na drátech a zvolna se při své zpovědi houpal. S upřeným pohledem čekala na jeho další slova. Dívala se na jeho kostnaté spánky a uvědomila si, že je starší než on.

„Vv jste se s tím děvčetem ze šarkutérije rozešli?” zeptala se.

„jó,“ řekl.

„Proč?”

„Já nevím. Nějak se mi to vymklo,” řekl prostě.

Přestal se houpat. Oba, muž i žena, na chvíli silně pocítili svůj společný strach. I ženě teď hrozila možnost, že se jí všechno vymkne z ruky.

193$

„Poslali mě domů a tak dál,“ řekl voják spíše pro sebe. „Chtěl jsem jí napsat ze špitálu. Vzal jsem si papír. Ale nenapsal jsem. Ted’ už nenapíšu,“ dodal. „Nejde to.“

Žena si třela kůži na pažích.

„Ukážu vám obrázek,” řekl. „To je ona. Mohli ji vyblejsknout líp. Ale vidět je. To se ví, Francouzky a Belgičanky jsou jiný, ale vidíte, že je to slušná holka.”

Žena, stojící teď v křídově bílém světě hlubokých perspektiv a nemilosrdně vystavená světlu veškeré lidské zkušenosti, zkoumala obličej nevěsty ze šarkutérije. Byl plný naděje. S důvěřivostí lásky se snažil odhalit všechny své hloubky. Tato tvář dosud nepoznala pěst.

„Jak se jmenovala?” zeptala se Amy Parkerová.

„Ajvon,” řekl pohotově voják. „Dál nevím, to jsem si nikdy nepamatoval.”

Amy Parkerová byla velmi klidná, jen se zachvěla nade všemi rozdrcenými nebo zmrzačenými ptáky. Nepřestávala upírat oči na zahnědlou fotografii, kterou voják držel v mozolnatých prstech, a na jeho silné zápěstí s chloupky, v nichž převládal bronz.

„Na jedný straně obchodu,” říkal voják, „měli takový mramorový stolky, kde si člověk moh sednout a něco vypít. Já tam chodíval. Mají tam jiný pití než my, ve všech barvách, a jako břitva. Tam stávala. Kluci se nahrnuli ke stolkům, ale jako by nic neviděla. Za chvíli přišla a sedla si. Často seděla se mnou, a začalo se to brát jako něco samozřejmýho. Mně vlastně nikdo dávat vinu nemůže.”

Jeho oči však byly méně jisté než ústa. A Amy Parkerová, upírající oči na belgickou nevěstu či na jeho zápěstí, mu nemohla pomoci. Potřebovala sama pomoc. Všechno, co považovala za samozřejmé, se otřáslo. Její ubohé tělo čekalo na dotek, kterým by se mu vrátila jistota.

„Máte to tady hezký,” zastrčil si fotografii do kapsy a zapnul ji na knoflík, neboť přítomnost je důležitější.

„Nic zvláštního,” stáhla se trochu do stínu jiřin. „Všechno jsme dělali sami. Prožila jsem tady skoro celej život.”

Viděla, jak se jasné, živočišné oči nevtíravého mladíka zřetelně snaží nahlédnout do života, který před ním zavřela.

„No ne,” opřel se silněji o plot a hleděl na její tajemnou, nazelenalou tvář, proměněnou jiřinami, velkými těžkými poduškami temně rudých jiřin, které se o ni otíraly a zatlačovaly ji do svého zeleného šera.

V tom strašném dusnu dužnaté zeleně nemohla dýchat, takže

194$

se vyprostila a začala se ohlížet po cestě a bručet cosi o dětech.

„Vy máte děti ?“ zamyslel se s otevřenými rty.

Když si odhrnula z obličeje stín, uvědomil si, že je to jedna z žen, které potkává na ulici nebo které proti němu sedí v tramvaji, s balíčky na klíně, a o kterých nikdy nepřemýšlí. Dospěly do věku, kdy vypadají všechny stejně.

„Mám dvě,“ řekla zlehka. „Jsou den ode dne větší. Někdy jsou docela užitečný.”

Pochopila, že mladý muž brzy odejde. V bílé naškrobené zástěře vypadala sebejistě, ale když se na něj podívala s odstupem cizí ženy, která zprošťuje cizího muže všech dalších důvěrností, zahlédla otrlost, jakou znala z očí svého syna, a cosi z jeho plných úst, která tak často toužila pohltit.

„Musím jít,“ řekl voják. „Najít ty máminy příbuzný.“

„Hodně štěstí,” řekla jasným hlasem, ale bylo poznat, že na ta slova není zvyklá.

Když jí zmizel z očí, odešla do světnice, kde se na ni ztuhle, papírově usmál její muž, ironicky hledící z fotografie. Lehla si ve škrobené zástěře na lůžko a třela si paže o háčkovaný přehoz a zabořila krk do polštáře. Dřevěnou jizbu, kde bzučely mouchy a kde se jakási velká šedá můra tiskla ke stěně jako mrtvá, zalehlo veliké neštěstí. Nakonec se v tom bolavém odpoledni rozplakala, ať už nad belgickou nevěstou nebo nad svým mužem. Ale ulevila si tak.

A když přišly její děti a brousily kolem ni a začaly se ptát, co jí je, celá zmačkaná se posadila a řekla, že ji bolí hlava. Uvěřily tomu, a všimla si, že chlapec vůbec nemá otrlé oči, jak si myslela, ale že má oči jejího muže, a to ji naplnilo novou něhou a láskou.

Stan Parker se po čase vrátil. Protože se opozdila pošta a přijel neohlášen, šel pěšky po cestě s batohem a helmou, kterou přivezl synovi, a přišel skoro ve stejnou chvíli jako tenkrát po poledni mladý voják, a řekl: „Tak jsem tady, Amy.“

Protože ho nečekala a měla právě plné ruce jakési neodkladné a důležité práce, políbila ho jen krátce, úplně jinak, než si představovala a zkoušela, a téměř vzápětí mu začala povídat o pantu, který se vyviklal na jedněch dveřích a který se posedle, ale marně pokoušela upevnit.

„Dobrá,” řekl. „Koukneme se na to. Ale až potom. Teď máme spoustu času. Na všechno.”

Toho odpoledne to skutečně tak vypadalo. Dům byl dokořán. Na podlahách ležely velké koberce zlatého světla. Do tichého stavení přilétaly oknem včely a vylétaly druhou stranou ven. Muž a žena si sedli a podívali se na sebe.

195$

„Musíš mi to všechno vyprávět,” řekla plaše a pila při tom čaj, který nalila, a protože byl ještě horký, usykávala.

V sebeobraně stáhl koutky úst. „Nespěchejme,” řekl.

Ale přemlouvat ho nemínila.

Vlastně ji to ani nezajímalo. Věřila jen v život, který žili spolu, a chtěla ho teď žít znovu, protože už si na svého změněného muže zvykla, přečetla nové rysy v jeho tváři a dohmatala se základní jistoty. Jen chvílemi jí překážely jeho oči.

„Tolik papíru jsme popsali,” řekl. „Konečně s tím přesta-neme. Je to jen ztráta času. Ale co naděláš.”

„Já ty dopisy mám,” řekla a sevřela ubrus v prstech. „Mně se líbí.”

„Nač schovávat starý dopisy,” řekl. „To není zdravý. Začneš číst o tom, co bylo, a zapomeneš, že život jde dál. Na tohle si potrpěla matka. Měla plnej šuplík starejch dopisů. Vybledlejch.”

Zneklidněl, protože za nocí, kdy se otevřel, jí vyzradil něco ze svých tajemství. Protože se před ní odhalil, zdála se mu cizí. Co věděla, to obehnala hradbou, a teď se usmívala ze židle na ubrus, a člověk nevěděl. Vlasy jí začaly blednout, ale její tvář stále svítila, jen zrovna nemohl poznat, jestli krásou nebo podrážděním.

Potom si znovu zamíchal čaj a z červených kol na jeho hladině začala vyzařovat spokojenost. Seděla proti němu a voněla lívanci a stálostí. Bude mít dost času naučit se ji nazpaměť.

„Co děti ?“ zeptal se, aby přehlušil ticho.

„Nic,” řekla. „Jsou teď samá ruka, samá noha. Thelma si někdy z legrace češe vlasy nahoru. Vypadá potom jako dospělá. Jenže se moc lituje. Má to svý astma. Ale to se snad spraví. Bude muset odtud. Ray taky. Půjdou oba. Ray je silnej hoch. Někdy prudkej. Je vztekloun. Ten by dokázal všechno, kdyby chtěl. I zapálit dům, když dostane vztek. Do ničeho si nedá mluvit. Nedá na sebe sáhnout. Já bych ho, Stane, zasypala láskou, kdyby mě nechal. Něco bych z něj udělala, ale on se za něhu stydí.”

Otec už nevěřil, že by lidský zásah mohl něco ovlivnit, ale nepřiznal to. S neblahým tušením poslouchal zprávy o dětech, s nimiž se teprve měl setkat. Spálil si ústa čajem, podíval se přes stůl na manželku, která s takovou láskou horovala o dětech, a uvědomil si, že jeho žena je silnější, protože děti zná. Bude se obracet na ni. A ona bude prostřednicí. Ulevilo se mu.

Tak odpoledne ubíhalo k návratu dětí a stáda. Muž a žena se na sebe začali dívat s menším napětím a s větší účastí. Byl teď rád, že před ní otevřel všechny své tajné zásuvky. A žena, toužící se dotknout mužovy ruky, přemohla strach a udělala to. Vzala

196$

ji do dlaně a dívala se na ni a třela ji žhoucí rukou a připoutala ji k sobě kostmi svých prstů. Tak se nakonec znovu našli. Otevřeli si ústa a duši. Pevně se k sobě přitiskli a zavřenýma očima popírali, že by nějaká tělesná přehrada bránila úplnému splynutí.

Večer, když skončilo stydlivé okukování, se v osvětlené kuchyni všichni rozesmáli, prostě proto, že byli šťastni. Jejich smích přetékal do světa měsíčního svitu a soch, v něž se proměnili bílí koně a pevné stromy, do světa vodních nádrží a bezhlavých ptáků, které přibila k větvím obrovská luna. Děti, začínající poznávat otce, se smály kvůli hloupostem a proto, aby se smály. Byly už utahány, ale dychtivost je držela na nohou. Statný chlapec, s hlavou téměř zapadlou do německé helmy, nevěděl, může-li beztrestně skotačit dál. Hubené děvče si odhazovalo překážející copy přes ramena a kroutilo celuloidovým náramkem, který jí dala kamarádka za brož ve tvaru psí hlavy.

Stan Parker se užuž chtěl zeptat, kolik mají let, ale pak si uvědomil, že by si to měl pamatovat. Dcerka mu chvílemi připadala dospěle rozvážná.

„Než se nadějeme, najde si Thel nějakýho kluka,” řekl napůl pro sebe.

„Ty máš ale nápady!” řekla matka. „Vždyť ještě nevyšla ze školy.”

„Kluci jsou protivní,” zavrtělo děvče hubeným krkem. „Já se nevdám do smrti smrťoucí.”

„Do smrti smrťoucí,” zanotoval chlapec, sedící na židli rozkročmo, aby si mohl nenápadně podpírat hlavu opěradlem. „Já se taky neožením. Chci něco dokázat. Jezdit na dostihách nebo přejít přes celou Austrálii. Víte, že některý stromy mají v kořenech vodu? Když člověk ví, který to jsou, může kořeny vytáhnout a vodu z nich vycucat. Tak to dělají divoši. Třeba budu cestovatelem. Nebo boxerem. Prát se umím. Natloukl jsem jednomu klukovi, co se jmenuje Tom Quodling, nechtěl mi dát tu kuličku, co říkal, že mi dá, když vyhraju, a já vyhrál, tak jsem si ji vzal. Byla zelená.”

„Máš hloupý řeči,” řekla matka. „Je načase, abys šel na kutě.”

„Ale próóóč!” kňoural hoch a třel si ospalou hlavu o židli.

„Už jsem řekla proč.”

„Kluci jsou hloupí,” řekla jeho sestra.

Stála v koutě s loktem za zády a pozdní hodina jí zbarvila bledou pleť do zelena. Byla slabá, ale zřejmě schopná velké nenávisti. Libovala si v tajemstvích. Svěřovala si je s jinými děvčaty. Dokonce si je zapisovala do notýsku, který zamykala do krabice s tretkami, a klíč schovávala. Toužila mít piano, aby si

197$

mohla hrát skladbičky, které se učila u paní poštmistrové, ale protože piano neměli, všechny nakřáplé a drnčivé melodie, které si přinášela domů z pošty, jí zůstávaly v hlavě, a když si je někdy pobrukovala, měla v hubeném a namyšleném obličejíku tajuplný výraz.

„Kluci jsou pitomí,” prohlásila a celá se zavrtěla. Jako by svůj názor musela před otcem opakovat, aby si to jednou provždy zapamatoval.

jjá — tě — kopnu,“ řekl nasupený hoch s důrazem na každém slově.

Jak vybít svou nenávist? Protože to nevěděli, užírali se jí, a zapomínali na ni, jen když je přemohla lhostejnost nebo spánek.

„Tak už toho bylo dost,“ řekl otec, protože nějak zasáhnout musel, jsou to přece jeho děti, připomněl si provinile. „Dnes je den míru, ne?“

Nevěřícně se na něj podívali, na neznámého člověka, který byl jejich otcem, a šourali se k postelím, na tváři masku lásky. Do domu se skutečně vkrádal mír, mír noci, a ten zmohl nakonec víc než otcova slova. Hoch nastavil ústa matce a ta se do nich vpila s takovou samozřejmostí, že se lekla, jestli neudělala něco neslušného, a vyšla ven a zavřela za sebou dveře. Dcerka se ještě chvíli dívala z okna, ale krásu noci nevnímala, protože viděla jen sebe. Přinesla si lahvičku francouzské voňavky, kterou jí přivezl otec, a několikrát k ní přivoněla. Teprve potom nasákla mírem a krásou. Zatímco se za dlouhým, zavřeným poupětem svých rukou modlila, svítil v zrcadle tajemný květ jejího obličeje. Při modlení, jak ji naučili, dávala příbuzenským svazkům podobu lásky. A když si to odbyla, vlezla do postele a snila o tom, jak se prochází dlouhými chodbami roztoužené hudby a spánku.

Po válce plynuly dny v Durilgai zvolna, ale neoblomně. Stan Parker si znovu hleděl své práce. Mnoho lidí ani nevědělo, že se už vrátil, některé to nezajímalo a někteří na něj zapomněli. Bylo i pár takových, kteří ho viděli poprvé v životě, a nelibě nesli, že se vetřel na sám okraj jejich nedávno nabytého majetku. Ale nic z toho mu nevadilo. Hleděl si svého. Hlava se mu maličko nachýlila, jako by ho mír tížil. Byl teď ostatně starší. Začal přibírat na váze. Stal se z něj tělnatý mužský, kterému se brzy zkrátí svaly, ale zatím byl pořád na vrcholu sil. Dokázal si bez námahy hodit pytel zrní na plece a odnést jej na šedivém strništi své opálené šíje.

Byl to teď šedivý chlap, plný síly, ale i velké jemnosti. Jeho oči tonuly v naději. Viděl už a pozoroval počínání mravenců, let

198$

jestřábů, pohyb telat v břiše, muže počítající peníze a přemýšlející o smrti, pozoroval to všechno důkladně a s nesmírnou přesností, ale stále ze sna, z toho spánku, v němž se pomalu obracel a z něhož snad jednoho dne procitne a prohlédne. A tak si hleděl svého a zatím tápal. V časném ránu, když mu rosa lepila nohavice k holením a u země ležela mlha a pavučiny na vyšší trávě zvedly své terčíky a pozastřely pastviny, splývalo všechno, pravda i naděje, sen i skutečnost, v jediný polosvět. Ba ani potom, když vyšlo slunce, zprvu zubaté, ale rudé, a protrhlo pavučinu mlhy a přibíjelo na zem obrovské pláty světla a v jejich ostré, neklamné záři vztyčilo pevné stromy, nebývalo pro Stana Parkera lehké uvěřit. I v míru se zdráhal uznat cokoli za pevné, skutečné, či jak se říká trvalé. Mnohé bylo třeba teprve dokázat. A to mohl jen on.

Brzy po jeho návratu přišla Doll Quigleyová. Slečna Quigleyová, jak jí teď říkali všichni kromě těch, kdo ji pamatovali jako vyzáblou dívku, která chodila pro větší pohodlí bosa. Doll se příliš nezměnila. Narodila se staromladá a vyrostla v mladostarou. Její důstojnost byla tak prostá jako její šedé šaty. Byly to dlouhé, rovné šaty, z jaké látky a s jakým vzorem, toho si člověk nevšiml, jen že ji zakrývají a že jsou slušné. Nosila taky brož, snad emailovou, s jakýmsi malým obrázkem, na který se lidé nikdy nepodívali. Ale nosila ji pořád, pod dlouhým hrdlem, z jehož naryzlé kůže se zvedalo cosi jako malé vole. Ale nikdo si toho nevšímal, jen okouzlené děti. Nejdůležitější na ní byl obličej.

„Něco vám nesu,“ řekla a zastínila si oči dlouhou, naryzlou rukou.

Bylo to pár žlutých perníčků v krabici.

„Pro změnu,“ řekla, či doufala.

Na Dolliných ubohoučkých perníčcích jiskřila zrnka cukru. Podala mu je druhou rukou, umazanou od otrub a chudší o jeden prst, který jí usekla řezačka.

„Děkuju, Doll. Vypadají krásně,” řekl a vzal od ní nevzhledné, neumělé pečivo.

Ve světle vzájemného zájmu vypadali oba jako ztělesněná neobratnost. Nepřestávala si stínit oči rukou. Její pomalá, naryzlá slova klouzala po vodách času, až stál znovu na břehu řeky ve Wullunyi a kolem pluly spousty zážitků z jeho mládí, pokojných, zázračných a úplných. Právě to mu dnes vložila Doll Quigleyová s perníčky do rukou. Úplnost.

„Proč tady stojíme?” řekl po chvíli. „Nepůjdeš dovnitř?”

„Ne,“ řekla. „Nic nového nevím.“

Nechtěla se ho ptát na jeho zranění a metál jako druzí.

199$

„Nepůjdu,” řekla. „Slepice zrovna snášejí. A mám teď krocany, víte? Takové krásné, mladé.“

Usmála se. Měla jasné, bledé oči, které ještě nepoznaly zlo.

„Jsem ráda, že jste se vrátil, Stane. Já věděla, že se vrátíte. Modlila jsem se za to.“

Cítil, že ho s touto ženou spojuje nějaké tajemství, ale jaké? Jejich duše se téměř propletly jako jejich životy.

Ale v rukou mu chrastily perníčky s tvrdou polevou, uložené v křehké krabici. Takže byl znovu neobratný, a poděkoval jí za ty modlitby: víc ani udělat nemohl.

Pak vyšla z domu Amy Parkerová a vypadala pobaveně. Byla toho rána velmi hezká, takže by ji měl obdivovat. Ale zatím zneklidněl. Musel cosi chránit.

Doll Quigleyová se za chviličku rozloučila a vrátila ke svému bratru, ke svým krocanům a slepicím.

„Co to máš ?“ podívala se pátravě Amy Parkerová.

„To přinesla,” řekl, protože mu nezbylo než darované per-níčky ukázat.

„No ne!“ řekla jeho žena. „Dolliny polívaný perníčky. Hromádky nakynutejch otrub, to se vsadím.”

Viděla perníčky, ale neviděla, jak ho ranila, jinak by se zaradovala. Stál u zadních dveří jako kluk a čekal, co bude dál.

Naprosto samozřejmě perníčky vzala a Stan slyšel, jak padají do jakési plechovky, nápadně rychle a tvrdě.

„Chuděra Doll,” řekla. „Taková dobračka. Kdo by to do ní řekl, že ti upeče cukroví. Přede mnou o tom ani nešpitla. Asi pro tebe má slabost, Stane, to starý panny někdy pro mužskýho mívají.”

Slyšel, jak si otírá ruce, aby z nich smetla přilepená zrnka cukru.

Ale myslel dál na Doll Quigleyovou, na její tichý, čistý život, nedbající bouřlivých a kalných proudů času. Možná z nevědomosti. Anebo proto, že boží záměry se zjevují starým ženám a jeptiškám a bláznům. Někdy pod tíhou své bezradnosti zdřevěněl. A pak ho na chvíli něco otevřelo, jako třeba pohled Doll Quigleyové. Začal potom znovu, pozoroval své ruce při práci nebo vzpomínal na tvář staré ženy v troskách kostela nebo na strom, rozmetaný právě když se z něj draly první listy.

Jednou či dvakrát po Stanově návratu přijeli do Durilgaie Armstrongovi. Vypadali jako pomatení. Přijeli v honosném automobilu a s lidmi, které potkali, nemluvili, ne z pýchy, ale protože se nikde dlouho nezdržovali. Když mladý Tom Armstrong padl — byl poručíkem, psalo se o něm v depeších a dostal vyzname

200$

nání, to všechno bylo v novinách — starého pána ranila mrtvice, takže mu jedna strana obličeje poklesla. Srdce nad ním usedalo. Seděl v zeleném autě, na jehož boku se jakoby pro výstrahu vinul mosazný had, seděl v placaté čepici a kvalitním kabátě z anglického tvídu a hleděl před sebe, dokud do něj manželka nešťouchla, aby si něčeho nebo někoho všiml. Pak pozvedl ruku a pokynul do vzduchu, takže jeho pozdrav na sebe mohl vztáhnout každý, kdo měl zájem. Jen starý Armstrong neměl zájem o nic. Kůže na prstech jeho mrtvé ruky se krabatila do studených záhybů.

Zato jeho žena ožívala zvláštní čilostí, připomínající povívání kukuřičného klasu. Vlasy jí visely z temene jako vlášení kukuřice a vedle jejích suchých, ale přiměřených gest působily vlhce a živě. Podle svého zvyku se usmívala a s oblibou mluvila o krátkých, zábavných nemocech nebo o lehkých operacích, k nimž patří karafiáty a hrozny.

Když přijeli do Durilgaie, zajeli do Glastonbury, ale nikdy tam nebydleli, protože stavba nebyla dokončena. Po zprávě o Tomově smrti byli zedníci odvoláni, takže schodiště vedlo stále k obloze a namíchaná malta ztvrdla na kámen a za temných nocí lidé rozkrádali cihly. Staří Armstrongovi se procházeli zpustlou zahradou, přitahovali si šaty pevně k tělu, jako by se do nich schovávali, a paní Armstrongová neustále hledala stopy po strašném požáru, postávala u mléčných bodláků a kravských kopřivek, pod nimiž kdysi bývaly záhony, a jako zlodějka rvala z keřů hrsti růži. Velké hrsti svých růži. Co nejvíce a co nejrychleji, jako by nebyly její a chtěla je mít. Pak se vrátili do auta, protože na kopci u Glastonbury vál nebezpečný odpolední vánek. Nohy jim tísnil skotský pléd a růže na klíně staré ženy vadly a někdy je z auta vyhodila, protože už nevěděla, proč tyto skleslé, uhynulé květy trhala.

Jednou se do Glastonbury vypravil i Stan Parker, protože jim z ohrady uletěla velká pižmová kachna, které včas nepřistřihli křídla, ačkoli o tom tolikrát mluvili. Kachna zamířila rovnou ke Glastonbury, do bujného houští, kde se mohla toulat a skrývat, potýkat s nejrůznějšími hrůzami a živly a opájet iluzí volnosti. Stan Parker ji šel na kopec hledat. Rozhrnoval vysoký plevel, takže do vzduchu vzlétala semena a soumrak se snášel do jemného chmýří. Na jednom místě rostla divoká hlávka zelí. Odporně mu páchla pod nohama. Ve vojtěšce, jejíž kyselé metličí vyráželo v místech, kde býval gardéniový hájek a dosud byl, jenže k nepoznání zchřadlý, s bledými listy a scvrklými, zetlelými poupaty podobnými smotkům hnědého papíru, ohnul hřbet a zvedl balíček starých dopisů. I ty byly bledé a plesnivé. Jejich

201$

tajemství bylo o to tajemnější, že byly psány slabým, ale pevným rukopisem neznámého muže, který kdysi namočil pero a vyslovil, co chtěl.

Jak si je toužil přečíst, ty mokvavé dopisy v dusné houštině, a objevit něco, co nezná! Provinilá touha poučit se od neznámých je věčná a dokáže roztřást ruce. Užuž se vrhal vstříc vině a poznání, ale vtom si vzpomněl na Toma Armstronga, ať už ty dopisy psal nebo nepsal. Pak je zahodil a vešel do nedokončeného domu, který nikdo nezamkl, protože nebylo proč.

Přesná kopie vyhořelé budovy byla triumfem bezrozumu.

V kopii pokoje, kde bývala tapisérie, tábořil před časem tulák, udělal si v kopii krbu oheň a pomazal prázdnou stěnu svými výkaly. Kdosi tam psal o své lásce jako o tělesném nutkání. Ale když Stan vstoupil do pokoje, kde při dávném ohňostroji zavadil patou o harfu — až později mu došlo, že to byl spíš ohňostroj než požár — vybavil se mu rozumný obličej Toma Armstronga. Byl to Tom s čistým límcem a napomádovanými vlasy, s bezvadným oblečením a sebejistotou bohatých. Aspoň než před hořícím domem uviděl klečící Madeleine a než jeho obličej odvála válka.

Stan Parker kráčel domem, který vlastně Armstrongům nepatřil. Nedostavěného schodiště se zmocnily šlahouny; nebylo jasné, kterou skulinou sem pronikly, ale odvíjely se a svíjely všude, kde se tenkrát plazil dým. Vystoupil, jak nejvýš mohl, až na poslední schod, a když se z vyhlídky mezi šlahouny podíval ven, vzpomněl si na dívku Toma Armstronga. Přestalo se o ní mluvit, přestala být nevěstou, přestala tančit; Madeleine zmizela, a nebýt té chvíle na schodišti, nikdy by neexistovala.

Stan Parker opřel hlavu o nedokončené zdivo a zcela zřetelně si představil, jak by svou nevěru dovršil, kdyby měl možnost.

V tom pokojném večeru nebyly výčitky svědomí na místě. Pod širou oblohou a v houstnoucím šeru, na vrcholu pustého, znesvěceného domu mačkal v dlaních šlahouny, hebké a vonné jako tělo. Jenže už si nevzpomínal na všechno. Ať se snažil sebevíc, nedokázal si vzpomenout na póry v její kůži, na žilky v jejích očích, na její dech na svém krku. Jako by mu z paměti zmizely celé komůrky, kam tyto podrobnosti uložil, jako by zmizely zároveň s místnostmi v nejvyšším a nejdůležitějším patře, kde tenkrát běžel o závod s nenasytným ohněm a při svém mládí a své plachosti ani nečekal, že jí nakonec pohlédne do očí.

Teď stál stárnoucí muž na vrcholu ohavného domu a mačkal šlahouny. Obličej se mu nepěkně zkřivil, téměř ukojením. Ale nikdo to samozřejmě neviděl, protože kolem bylo pusto. Až na kachnu pochodující ztěžka podrostem a poulící žluté oči. Vždyť

202$

přišel pro kachnu, uvědomil si nad horkými, zmačkanými šlahouny, a byl tomu důvodu rád.

Zaklel. „Já tu bestii dostanu,” řekl.

A zatímco kachna pochodovala dál, pádil dolů a zadem ven, až bylo směšné, jak jeho mohutné tělo prchá co nejdál od vzpomínek. Když si srovnal myšlenky i dech, zvedl dlouhou větev ulomenou větrem, vrhl se za kachnou, náhle zoufale nešťastnou, přitiskl ji rozsochou a tiskl a tiskl, jako by ji nechtěl odnést živou, ale protlačit zemí, vymazat ze světa.

„Mám tě, bestie!” vybuchl.

Kachna syčela a tloukla křídly a mrskala dlouhým, silným krkem. Na jejím ošklivém vzdoru a hrbolatém zobanu bylo až cosi dojemného. Ale v tu chvíli ji posedle nenáviděly

Obrátil se a sestupoval z kopce. Nikdo nic neviděl. Šel stezkou, kterou si vyšlapal plevelem. Nikdo se nedoví o chtíči, který ho přepadl tohoto večera, stále chladnějšího, protože byl podzim.

Tak šel Stan Parker domů s dopadenou kachnou a cítil, jak se mu pod zpocené šaty vkrádá chlad a jak mu tuhne namožené rameno. Ve světle jediného prohřešku se ztrácí každé zrnko dobra. A tak se neměl čím utěšit. Tesklivě myslel na svou ženu, kterou miloval, a na mazlavý chléb, který upekla, když spolu začali bydlet ve srubu. Myslel na Doll Quigleyovou a na životní čistotu, kterou z ní vycítil, ale kterou neuměl převést do jazyka své každodennosti. Šel šťovíky a slézy. V těžkých botách, těžších o vlhkou, nalepenou hlínu, myslel na hroudy slov, ze kterých si zvykl vršit modlitbu, ten stupínek, jindy tak slibně směřující k bezpečí. Ale v soumraku vychladlé vášně byla naděje nepatrná.

Doma zamířil k ženině krabici s šitím, vzal nůžky a prostříhal saténová, ale hrubá péra na kachním křídle.

„A je to,“ řekla, klidně se dívajíc přes brýle, které si teď nasazovala na jemnou práci.

Stan jenom zabručel a vyšel do tmy, hodit kachnu do ohrady.

Amy dál zašívala ponožky, zručně a úhledně. Uložila si tu povinnost, když zvečera viděla, jak její muž odchází ke Glastonbury chytit kachnu — jak jí důrazně řekl do očí. Vzpomněla si na dávný večer, kdy putovala do Glastonbury s kachnami, a zauvažovala, co tam Stan asi zažije. Ale byl jiný; k pochybnostem a lehkomyslnosti měl daleko. Napínal drátěné ploty a hobloval dřevo a nechával poslední slovo jiným. A tak tkala úhledné čtvercové políčko na jeho ponožce. Jistě kachnu brzy najde, navzdory houští, kterým se nedávno sama prošla, aby ukojila zvědavost probuzenou tím, co se o troskách domu povídalo. Tkala tedy a stříhala. Svým způsobem byla obratná a přesná, její práce

203$

dobře obstála. Byla z ní teď usedlá, přívětivá žena a lidé ji měli rádi. Rádi se dívali na její hezkou pleť, rádi se jí ptali, co dělat, když marmeláda nechce zhoustnout nebo když mají slepice bílý průjem.

Jak si slibovala, Stan se brzy vrátil a vjel nůžkami do peří.

Podotkla k tomu svoje, ne že by šlo o něco významného, ale protože byli manželé a taková bezvýznamná slova je sbližovala a důvěrně svazovala podobně jako niti všedních slov, tkající a spojující. Nebo zašívající?

Amy Parkerová odstřihla poslední nitku toho večera. Nic většího a zevrubnějšího se jí už začínat nechtělo. Ale kdyby mohla odložit ponožku, vyjít na temný dvůr s lucernou a přidržet ji u manželovy tváře, udělala by to. Toužila mít jistotu.

Teď to bude jiné, řekli si, když se Stan po válce vrátil, teď to bude jiné, říkali a mysleli tím, že to bude stejné jako předtím. Jenže nikdy není nic stejné. Co chvíli se mu musela dívat do očí a pátrat, co se děje. Vymýšlela si záminky, aby ho mohla pozorovat, volala ho, aby vyměnil těsnění nebo zvedl něco těžkého, a nalézala si důvody, proč se ho alespoň dotknout, kvůli nějaké příhodné oděrce nebo šmouze. Pak se omluvně zasmála, a Stan se někdy zamračil. Ale nenapovídalo to nic o jeho myšlenkách, o tom, jestli je v nich pro ni místo anebo jestli zůstala někde v pozadí, ve spleti nevyhnutelně společných úkonů a pronášených slov.

Proto začala uvažovat, není-li pro Stana jejich společný život příliš poklidný nebo nezná-li již nazpaměť všechny myšlenky a názory, které si navykla říkat. Měla samozřejmě i takové, které tajila, ale to bylo přirozené. A pak ty, které ji zneklidňovaly či přímo děsily.

„Stane,” řekla jednou. „Musíme někdy vyvézt děti na piknik nebo někam.”

„Dobře,“ odpověděl, „když chceš.“

Protože byl povolný manžel.

„Tak mě to napadlo,” řekla. „Měli bychom v životě nějakou změnu. A to je důležitý, ne? Ráda bych ještě někdy viděla moře.“

„Dobře,” řekl. „Kdykoli se ti zachce.”

Jeho bezvýhradný souhlas ji téměř zklamal. Ještě to uvážím, řekla si, jako by s tím nápadem přišel on, a touha vidět oceán pak zůstala jen něčím pomyslným. Zděšeně stála mezi borovicemi, a blyštivé vlnobití ji div nestáhlo do hlubin. To bude nádhera, říkala si, jako by všechny proudy byly jen podívanou v zeleném sklíčku.

204$

Tak se valily dny jako vlny a vyrůstaly jeden z druhého a opadávaly, a z jejího plánu na piknik se stal pošetilý rozmar a nakonec důvod k trpkosti, že nemá dost vůle uskutečnit jej, a uskutečnit cokoli většího. Trpkost se množila.

Krátce po válce koupil Stan automobil a měli pocit, že udělali velký pokrok. Stan se naučil řídit, pyšně, ale ne klidně: seděl za volantem příliš prkenně, se ztuhlýma rukama a strnulým krkem, jako by byl v některých klíčových kloubech pevně utažen. Byla to fordka, dost rozviklaná, ale držela pohromadě; žádná cesta ji nemohla překvapit. Než do ní nasedli, Amy si nasadila klobouk obřadněji než jindy, umounila si obličej pudrem a vzala si kabelku s cukrátky a dalšími věcmi. Někteří sousedé se s úsměvem dívali z verandy, jiní se zlostně odvraceli a dělali, že nevidí. Ale Parkerovi jeli dál, okouzleni už jen prašnou cestou.

Někdy si Stan vzal auto a odjel tak rychle, že se ho jeho žena nestačila zeptat, kam jede. Cítil, jak vyběhla z domu a jak se v čisté zástěře dívá za mizejícím autem. Ale neohlédl se, nezamával, ani nezavolal nic na vysvětlenou, protože ještě nevěděl, kam pojede. Jezdil písčitými postranními cestami, na kterých se mu auto div nerozsypalo a po kterých se vlastně lidský tvor neměl proč vydávat, leda snad proto, že vůbec existovaly. Buš tam byl tak nevlídný nebo tak panenský, že se vůbec nedalo odhadnout, kyne-li z něj prospěch nebo zkáza. Černé klestí ukazovalo na písčitou zem, kde zápasily křoviny plné tmavých bodlin a urostlé stromy, jejichž kůra se loupala v listech bílého papíru. Byla tam také mraveniště, rudé kupole pohroužené do nejhlubšího rozjímání.

Na takových místech Stan Parker zastavoval. Ubalil si cigaretu. Líbilo se mu tam. Seděl, a ruce mu spočívaly na ztichlém volantu, až se jejich vyschlá kůže rozpustila ve světle písku a šedého listí a jeho tělo přestalo žasnout nad tajemstvím ticha, protože s ním splynulo. Pokud ještě viděl v duchu svou ženu, jak stojí u domu v čisté zástěře, s úzkostným a zklamaným obličejem, nebylo jí to nic platné, protože ji nemohl ukonejšit žádným srozumitelným vysvětlením, ba ani klamným gestem.

Takže na ni pro tu chvíli zapomněl; věděl, že se k ní vrátí a že spolu budou pokračovat v navyklém životě. Nikdy si nepřipustil, že by to mohlo být jinak, ani když se jeho duše odvážila za bezpečné meze, na slepě neohrožené výpravy za objevy a pochybnostmi a okouzlením.

Nakonec se na skřípavém sedadle vetchého automobilu protáhl, až mu praskalo v kostech, a zatoužil projevit své poznání nějak navenek, dát tvar tomu, co věděl, nebo vyjádřit ty velké prosté

205$

věci prostými, zářivými slovy, aby je lidé viděli. To ovšem neuměl.

Někteří lidé říkali, že Stan Parker se vrátil z války jakýsi divný po tom všem, co daleko od ženy a děti prožil. A začali se mu vyhýbat. Hovorný nebýval nikdy, leda když šlo o praktické věci. A poradit uměl dobře. Ale raději se teď v nouzi uchylovali jinam, aby do nich jeho oči nějakou skulinou nenahlédly. Stan Parker byl podivín.

Jednou řekl synkovi, ať nasedne do auta, že si vyjedou. Kam? Přece tam, kam ho to táhne, nemohl říct přesně kam. Chlapec byl, to se ví, zaražen. Seděl a díval se na střízlivý tachometr nebo se mračil na okraj cesty. S otcem nebýval nikdy rád.

Ale Stan byl plný naděje. Teď si musím s chlapcem promluvit, cítil, a svěřit mu něco z toho, co vím; takhle to bude snadnější. A jeho sebedůvěra vzrostla, sotva uviděl písčitý buš, kde byly jen nejzákladnější stromy a keře, zadumané pahorky mravenišť a černé klestí ukazující do všech stran.

„Je to dost chudý kraj,“ řekl otec. „Trpký. Ale mám ho rád. Přiroste člověku k srdci.”

„Nevím, proč sem jedeme,” řekl chlapec a díval se otráveně do buše.

Toužil po velkém městě, ačkoli nikdy v žádném nebyl. Nejvíc byl nešťastný z toho, že zatím nenašel stádo.

„Co tady budeme dělat ?“ zeptal se.

„Chtěl jsem se jen projet,” řekl otec, „a popovídat si.”

Ale ztrácel už odvahu.

„O čem?“ zeptal se hoch. Podezíral otce, že ho chce poučito věcech pohlaví.

„Jen tak,” řekl otec.

Byl rád, že má v rukou volant a může aspoň řídit.

„My dva se moc neznáme, vid, Rayi ?“

Hoch byl zoufale nešťastný. Otec také.

„Já myslím, že se známe dobře,” řekl Ray na svou obranu. „Co na sobě máme znát?”

Na to otec odpovědět nedokázal.

„Co jsem se vrátil, skoro tě nevidím,” řekl.

„Co mám dělat?” zanaříkal chlapec. „Trčet doma?”

Otec se mu teď nadobro zprotivil. Byl mu protivný už jeho pach, pach vojáků a usedlých mužů jeho věku, pach tabáku a práce a zralých, spolehlivých těl. Když se otec vrátil z války, v drsném, zeleném kabátci s rozepjatým límcem, na chvíli Raye nadchl, ale bylo to nejspíš nadšení nad barbarskými a exotickými věcmi, které přivezl, nad vyleštěným granátem a ponurou helmou, kterou prý stáhl z hlavy mrtvého Němce.

206$

Ale to bylo tenkrát. Ted’ Ray povyrostl. Prodloužily se mu ruce. A helma se otloukla a granát kdesi ztratil. Vlastně už na ně zapomněl, na talismany schopné odvracet všednost, bezpečí, dobro. Jen otec zůstával.

Pod stromem, kde zastavili, pod sukovitým domorodým kme-nem s drsnými, drzými listy, se vzájemně popuzovali svou uzavřeností.

Ne beze smutku a bez pocitu prohry řekl otec: „Zakouřím si. Jestli se chceš projít.”

Nic jiného chlapci nezbývalo, vždyť zůstat sedět vedle otce by bylo nesnesitelné. A tak vystoupil z auta a zapráskl za sebou plechové dveře.

Muž uviděl mezi kameny ještěrku a upnul k ní oči s nadějí lidi uvízlých v beznadějné situaci. Co kdyby z nějakého božího dopuštění dokázal náhle synovi až zázračně jasně a moudře vyložit lásku a údiv, kterou v něm šupinatá ještěrka probudila? Den, dosud neprůhledný, mohl ještě zprůzračnět.

„Podívej, Rayi,“ pohlédl muž za svým napřaženým prstem, který se div neroztřásl smělým plánem.

„Na co?“ řekl chlapec. „Vždyť je to obyčejná ještěrka. Těch je!“

A málem na ni zamířil kamenem. Neudělal to jen proto, že to byla malá kořist, takže nač.

„Ano,“ řekl otec. „Ale rád se na ni dívám. Rád tyhle věci pozoruj u.“

Ještěrka zavřela oči a zmizela ve svém kamenném doupěti. Teď byl opravdu sám. Začal si kroutit cigaretu a olizovat suchým jazykem tenký papírek. Tato část buše byla velmi temná. Její symboly se nedaly číst.

Pro chlapce, toulajícího se netečně podrostem, to byl buš právě tak jednotvárný jako ten, ve který se měnilo jeho mládí. Věčně se potuloval bušem, sekal nebo škrábal do kůry, hledal ptáky nebo něco, co by mohl zabít. Ztratil svou krásu a nezačal být ještě hezký. Jeho kůže byla tlustá a necitlivá, plná pubertálních tajemství.

Ach, kdyby to šlo utéct, říkal si a ohýbal mladý stromek, až ho zlomil. Ale co potom? Asi by se dal k policii. Vzpomněl si na krásně mužné kožené kamaše mladého strážmistra Murphyho, který prý zastřelil člověka stíhaného pro vraždu jednoho lovce králíků u Wuilunye. Mladý strážmistr neměl čas mluvit s kluky, protože musel psát na policejní stanici hlášení a důležitě se dívat do dálky modrýma očima.

Ray Parker zamířil klackem. Dokázal by zastřelit prchajícího

207$

stejně zručně jako Murphy, jen ne tak spravedlivě. Jeho oči nebyly modré. Byly temně hnědé, takže nebylo jasné, nač se dívají; možná se dívaly dovnitř a viděly Raye v nejrůznějších postojích, v kožených kamaších i bez nich, nebo nahého, oděného v zádumčivou nahotu, úchvatnou a děsivou zároveň. Ohlédl se přes rameno a uviděl kapotu auta. Ke kterému se musí vrátit. Ke svému otci.

Když potom s pracným řazením rychlostí a kličkováním mezi rigoly dojeli domů, měli oba pocit jakési viny, ať už společné či jen vlastní, a matka to okamžitě vycítila. Potají, s trpkou radostí přihlížela jejich návratu, rozhodnuta, že z úzkých jim pomáhat nebude, protože tohle si chlapcův otec zavinil sám. Tentokrát matka problémy se synem řešit nebude. A tak škodolibě popíjela silný čaj, který si dělávala předtím, než šli všichni dojit. Stála poblíž okna a držela hrnek nezvykle vysoko, takže melancholická pára z čaje či podivná radost z tušené bolesti muže, kterého ctila a milovala, jí vyklenula chřípí jemněji, než v jejím plném a hrubnoucím obličeji bývalo zvykem.

Pak od okna rychle ustoupila, zakašlala, šoupla hrnek s talířkem na stůl, a když vešli muži, byla už zabrána do pilné práce.

Zeptala se, jestli se hezky projeli, ale takovým tónem, aby bylo jasné, že je to výhradně jejich věc. Přitom si před zrcadlem uhlazovala vlasy a nasazovala starou plstěnou hučku, ve které chodívala dojit. Původ toho zborceného klobouku nebyl už jasný, ale zřejmě byl kdysi zakoupen pro okrasu.

Když ještě něco poklidila a přinesla vědra a čisté hadry a muži mlčky, břinkajíce kuchyňskými hrnky, vypili čaj, odešli všichni ke kravám. Stromy zaplavovalo hojivé, rezavě zlaté světlo podzimu. Tekuté listy čeřila hra světla a větru. Topol, který zasadili před několika lety, šplouchal jako veselá voda. Takže chlapec vystoupil ze sebe a začal zpívat, nesměle a přeskakujícím hlasem, ale zpíval, a za chviličku pobíhal mezi kravami, rozháněl je a odváděl mezi pleskajícím trusem k příhradám, přivazoval jim hlavy, spoutával nohy, omotával bičíky oháněk kolem kolenou. Zakrátko se nakazil spokojeností zvířat, zabraných do žrádla, protože otec naplnil žlaby suchým krmením a krávy do nich ponořily zvlhlé tlamy, nabíraly si velká, vydatná sousta, a z pysků jim odpadávaly drobty.

„Jé, tati, ta Nancy nám roste!“ řekl Ray a se spontánní radostí se zastavil.

Stan Parker k němu přistoupil a dívali se spolu na tloustnoucí jalovičku.

Scházeli se a rozcházeli. Postupovali podle řady krav, sedali

208$

a dávali se do dojení. V jedné chvíli vrazil otec do syna, nesoucího v pružných, mladistvých rukou vědra. Stan Parker mu na chvilku položil ruce na boky, aby mu vrátil rovnováhu, a chlapec se zasmál, nevadilo mu to. Čemu potom věřit? Po odpolední vyjížďce měl Stan Parker příliš trpko v ústech, než aby o tom uvažoval. A krom toho se musel věnovat dojení. Pod oběžnicemi rukou stoupaly bílé mléčné tůně. Luny mléka dozrály k úplností. Všichni skláněli hlavu, jako by to cítili.

Amy Parkerová však od mléčných dálek často zvedala oči. Byla nejvytrvalejší dojička ze všech a dojila jednu krávu za druhou, ani jednou se nezastavila na slovíčko nebo aby odpočinula rozbolavělým rukám. Seděla s vědrem mezi svýma silnýma nohama a překrývala zadnicí špalek, který jí sloužil jako stolička. Tomu, aby vypadala směšně, bránil soulad mezi její mohutnou postavou a urostlým kravským tělem. A přece by se při pohledu na venkovanku v gumových holínkách a staré hučce, dobývající oteklými prsty mléko, leckdo zasmál. Zasmál by se jejím lýtkům. Nebo by se podivil. Protože střílela očima sem tam.

Znovu vzhlédla. Ve stinné stáji se jí oči prohloubily večerním světlem. Jak chodil její syn kolem a odvazoval podojenou krávu a seškraboval po ní trus a přiváděl hubenou jalovici s nestejnými struky, kterou budou muset dát časem pryč, chtěla mu něco říct, aby si jí vážil pro její moudrost, ba co víc, aby si vážil sebe, že je schopen tuto moudrost chápat. Ale bylo to nad její síly, a syn se od ní vzdaloval; nevěděla, jestli je to ještě chlapec nebo už nějaký cizí muž, protože paprsek světla u dveří mu na chvilku smazal z obličeje nejistotu a dodal jeho hrdlu sílu. A tak se dál hrbila na špalku ve stínu krávy. Pochybovala, že ještě někdy dohoní syna, který jí unikl ve chvíli, kdy jí ho vzali z těla.

Tou dobou k sobě Parkerovi vzali jako pomocníka jednoho mladého Řeka. Nebylo jim sice jasné, proč nechal obchodování a přišel hledat práci do těchto končin, protože Řek Con byl ještě vězněm svého jazyka, ale měl hlad a chuť pracovat, to na něm poznali. Bez dlouhého rozmýšlení ho vzali do služby. Amy Parkerová mu přinesla velký talíř rozvařeného masa s kousky dýně a bramborovou kaší, a Con si nacpal tak plná ústa, že je ani nemohl zavřít; ke všemu byly brambory vřelé. Potom mu ukázala srub, kde bydlel Fric. Vešel tam zkroušeně jako ten, kdo se dává do něčeho smutného, ale nezbytného. Ale usmál se a přikývl. Na sepjatých snědých rukou mu naskočila husí kůže. Ale zůstal. Dávali mu nevelkou mzdu.

Lidé se samozřejmě smáli, že Parkerovi berou dalšího cizince. Vzpomněli si na Němce. Jenže tohle bylo horší: Řek, který ne

209$

mluví a jen posunkuje a běhá, aby dal najevo svou ochotu. Je možné, že se někdo narodí proto, aby trpěl? Usoudili, že ano, jen nechápali proč. A protože u Parkerů vládla všeobecná spokojenost, zklamaně se odvrátili.

Jakmile se Parkerovi s nezvyklou situací vyrovnali, čekali od Řeka velké věci. Potají doufali, že dokáže odpovědět na všechny možné otázky. Ale zatím byl tajným písmem. Nebo úsměvem. Navenek slibovaly jeho oči upřímnost, ale ve svých tekutých hlubinách skrývaly tajemství. Jeho olivová kůže byla zatím odpudivá. Časem se však začal vynořovat na světlo, zprvu toporně, opíraje se o berličky naučených frází, které by při troše neopatrnosti mohly prasknout.

Byl malý, svalnatý a dost chlupatý; většinou chodil v tričku, protože se tak cítil volněji a jeho kůže zřejmě lačněla po slunci. Se zájmem a překvapením si všimli, že pleť, zprvu olivová nebo žlutá — protože byl nervózní nebo jim připadal odpudivý — mu začíná zlátnout. Když štípal dříví nebo se nahýbal nad plechovým umývadlem a máčel si krk a ramena, zářily mu na zlatém těle vlnovky světla. Často se smál, jako by jim smíchem něco říkal. Dívali se přitom na jeho zápolící ústa a toužili, aby jim pověděla víc, než mohla. Stále o něm přemýšleli.

„Myslíš, Stane, že je ten mládenec šťastný?” řekla Amy Parkerová.

„Myslím, že je. Proč ne ?“ řekl Stan Parker. „Na to, aby byl člověk šťastný, nepotřebuje rozumět slovům. Však se jednou mluvit naučí. A potom se ho na to můžeš zeptat. Když ti to neřekne sám.“

„Po tom mi nic není,” řekla. „Jen mě to tak napadlo.”

Ale bylo jí uvězněného Řeka líto a přemýšlela, co by pro něj mohla udělat, třeba mu spravit ponožky nebo dohlédnout, aby chodil do deště pořádně oblečený, jako by byl její syn; vždyť to byl mladý člověk, i když ne nejmladší.

Jednou mu dala červené jablko a dívala se, jak do něj kouše. Jeho zuby se do jablka zatínaly s ostrým, zvířecím zvukem.

„To je jabko,” řekla suše, pozorujíc ho v tichu dvora. „Jabko,” opakovala a přikývla, ale nesměle.

„Apko?” zeptal se nebo zasmál vlhkými ústy.

Málem jako by jí to vracel, to slovo nebo kus jablka ze svých úst. Takže se nad tou důvěrností začervenala.

„Ále!“ zasmála se drsně. „Však se to jednou naučíš.”

Nevěděla, co říct dál, a tak se otočila. Ústa jí zvlhla jablečnou šťávou.

Přiběhla Thelma. „Cone,” volala. „Já tě hledám.” Vzala ho za ruku.

210$

„Ano ?“ zasmál se zaraženě nad tolika úponky. „Aha. Ty hle-dáš mě. Dobrý.“

„Chci být s tebou,” řekla a třela mu ruku.

„Dobrý. Já tady,” řekl. „Teď pracuji.“

„Můžeš pracovat, a já budu s tebou,“ řekla shovívavě a rozhodně.

Dívenka, která už měla deník a svá tajemství a schovávala si cosi do dutých stromů a pod kameny, se dívala, jak mladý muž shrabuje trus v kurníku. Byl tou špínou nedotčen. Zalezl do své minulosti a dělily je mříže jazyka a jeho tiché tváře, sklopené s neokázalou skromností; neviděl ji.

Ach, v té chvíli Řeka milovala, přímo zoufale. Stála tam a kroutila náramkem, který dostala k narozeninám; klouzal jí po vyzáblém zápěstí a překážel.

„Jsi ženatý, Cone?“ řekla a ohlédla se, jestli se někdo nepřikradl.

Ale Řek se hloupě zasmál, protože nevěděl, co to je, a shraboval trus.

„Máš děvče?” řekla a dech se jí v prsou napjal.

„Děvčata ?” Jeho tvář se prolomila z přitlumené krásy do křeče šlach, kostí a špičatých zubů. „Ano! Ano! Děvčata!” Nepřestával se smát.

Stáli v kurníku. Náhle se jí přestal líbit. A začala se dusit úzkostí a peřím. Trhaně dýchala. Pod tísnivou střechou temné boudy jí hrozilo ponížení. Nakonec vyšla na slunce a odešla s hlavou mezi rameny.

Co cítila k Řekovi, vyjádřila nejlépe něhou hudby. Dokázala už zahrát na piano paní poštmistrové náročnější skladby, procítěně a s pedálem. Přehrála na zlaté, mírně zašlé kůži hudby mnoho milostných výjevů.

„Ale Thelmo,” vytýkala jí poštmistrová, její vládkyně, „to přece v notách není.”

Jako by někdy bylo.

Jednou Řeka políbila, při jakémsi svátku nebo narozeninách, když mu dali láhev piva, ale byla to epizodka příliš krátká a veřejná, takže ji přehlušily jiné, halasnější, a nikdo se tomu ani nezasmál. Jeho kůže byla mírně mastná a tajemná.

Pak našel Ray její deník a odhalil celé stránky její nahoty. Četl a smál se a vyplivoval slova dřív, než je mohl strávit.

„Miluji Cona,“ četl. „Dala bvch si od něj podřezat žíly.”

Jak se smál. A nechával ji krvácet.

„To je výborný!” vzdychal.

211$

Hodila po něm zrcátko. Když stáli nad studenými střepy své nenávisti, řekl: „Mohl bych to ukázat mámě, je ti to jasný?“

„Dám ti, co chceš,“ řekla.

„A co když nic nechci. Co když bude zajímavější ukázat to mámě.“

„Všechno, co chceš,“ řekla.

Hodil deník ke střepům, jako by věděl, že nemá zdaleka takovou cenu jako sestřina nabídnutá duše. Byl to šestákový notýsek s mramorovanými okraji, kdysi jej koupila u pana Denyera, aby si mohla něco psát, cokoli, a teď to prasklo. Zvedla notes za jeho levné a lepkavé desky, ale nevěděla, kam s ním.

Thelma byla hloupoučká, protože jiná být nemohla. Ale Ray byl chlapec. Ray chodil za Řekem do jeho srubu, protože byli kamarádi a mluvili spolu drsnými hlasy o věcech, hřebících a pilách a nožích. Věkem se příliš nelišili, jen počtem let. Mužský ostych je sblížil. Dokázali se na sebe mlčky dívat, nebo ani to ne, jen být spolu.

„Koukněme se do krabice,” řekl Ray.

Tu truhličku měl Řek Con v ranci s jinými osobními a vzácnými a zajímavými věcmi včetně těch, o kterých už nevěděl, proč je má. Byla v ní tresť jeho života. Ray do ní rád nahlížel a toužil to všechno mít, ne že by to k něčemu potřeboval, jen proto, aby to bylo jeho. Vyvrženému korálu a světélkujícímu světci nerozuměl, ba měl z nich strach. Tvářemi na starých fotografiích pohrdal, patřily starým ženám a černovlasým, hubeným dívkám vystupujícím z ohmataného šera. Hodil je zpátky na knoflíky a na snítku uschlého rozmarýnu.

„Co je to za divnou rostlinu?” ptával se, ale příliš ho to nezajímalo.

„Ta je dobrá,“ říkal Řek. „Drendrolivano. Čichni.“

„Už nevoní,” říkal chlapec.

Ale Řek se nenamáhal odpovědět, protože věděl, že to není pravda.

Potom vzal chlapec nůž, který byl z celé Conovy truhličky nejlepší a voněl po čistém, namaštěném kovu. Držel jej v ruce a s chladným okouzlením si představoval, co by se stalo, kdyby dlaň sevřel trochu víc, a sevřel ji. Kůže ho pálila.

„Nůž je moc ostrý,” řekl Řek, vzal jej, zavřel do truhličky a uklidil ji.

Měl už chlapce dost.

Chlapec bledl smutkem a pohrdáním. Taková mizerná krabice, a nemůže se jí zmocnit. Nemůže se zmocnit ani Řeka, který sedí na kraji lůžka a saje si zub a přemýšlí o svém.

212$

Otřásl jím záchvat pohrdání a bezmoci. Popadl Řeka za zá-pěstí a vykřikl: „Stejně jsem silnější, vsaď se!“

Vpletl svou ruku do Řekovy a vší sílou ji ohnul. Řek procital, zprvu chladně, mihotavě. Ještě se nerozhodl. Držel dorážejícího čahouna. Dech se srazil s dechem. Zápolili na úzkém lůžku. Byla to hra, nebo nebyla ? V laokoonovském propletenci muže a chlapce se to nedalo poznat. Pak vybuchl Řekův smích a uvolnil mu svaly. Jeho hadovité paže sevřely chlapce. Jejich ploché, bezdeché hrudníky se k sobě tak přibily, že bylo těžké rozlišit jedno srdce od druhého. Chlapec naslouchal tlukotu a dechu a vztekle vykřikl, protože nemohl nesnesitelného Řeka přemoci. Zatoužil ho zabít. Vrýt mu ruce do staženého hrdla. Ale byl bezmocný. A jeho vzdor se rázem rozplynul. Chtěl uniknout své trapné slabosti a ještě trapnějšímu sblížení s Řekem.

„Nechme toho, Cone,“ řekl lstivě. „Pusť. Je to nerozhodný, jo?“

Ale Řek odmítl. Takže chlapec svíjející se na skřipci dostal strach, že vyjdou najevo ještě větší slabosti než jeho malá síla. Lapali spolu po dechu a Řek se smál.

„Nenávidím tě!“ křičel přidušený chlapec. „Nenávidím vše-chny odporný Řeky!“

Vtom vešla dovnitř matka s věcmi, které Řekovi spravila. Nenadála se, že tu najde syna.

„Rayi,“ zaimprovizovala, „je načase, abys šel někam do práce Musíme to s tátou probrat a rozhodnout co a jak.“

Chlapec vstal a tupě šel přes dvůr, za sebou matku, která se snažila rozpomenout, co chtěla Řekovi říct, než uviděla syna. Ale v tom rozčilení si už nevzpomínala.

Podobně zapomněla, že se má rozhodnout cosi o chlapci. Podzimní dny, kterými procházela, byly dokonalé samy o sobě.

V té roční době vítr utichal. Ptáci lenivě vzlétali a beze spěchu se snášeli. Kdoule opadávaly a po čase hnily; seděla ve dveřích a nedokázala je sebrat. V ustálené krajině podzimu byly všechny tvary, každý strom či plot i pouhá kostra vetché kůlny jasně ohraničené a definitivní. Jen člověk se mohl ještě rozbouřit a dostat nový tvar nebo se rozpadnout. Dívala se, jak jde její muž po strništi. Začínal se trochu sesychat. Hrdlo mu zestárlo. Co kdyby našla Stana spadlého do trávy, s tváří smazanou výrazem, který nezná? Ne, není proč. Jedinkrát ještě neklopýtl. Jeho pohled je hlubina stálosti. Ale zamrazilo ji, že ji to vůbec napadlo, a co horšího, že se to může stát.

Hladila si silné paže, aby je ve starém kabátku zahřála. Řek nesl náruč kukuřičných stvolů se zvadlými, zkroucenými listy.

213$

Na sklizeném poli tu suchou nať v malých kupkách pálil. Vzduchem se vinuly šedé stuhy dýmu. Bylo cítit vůni ohně. Myslela na Řeka a na svou stálou starost o něj, pořád ještě nevyhraněnou; nedokázala mu své sympatie projevit jinak než matnými gesty — zašíváním a učením slov. Děti může člověk pochovat, ale to udělat nemohla, jen jednou potmě, před spaním, unikla svému svědomí a držela jeho hlavu v náručí, představila si ji u svého prsu a tušila drsnost jeho vlasů. Byla to drsnost psí srsti. Přesně tak. Bývala na psy hodná. Přátelsky se za ní belhali, ale nikdy k ní vroucně nepřilnuli, nikdy jí nepatřili. A to bylo správné. Takže její vztah k mladému Řekovi byl laskavý a přátelský, vztah psa a jeho paní. Jsem ráda, že je to tak, říkala si. Byla ráda, že Rek chodí mezi vzdálenými kupkami doutnající nati. Nemuseli si říkat žádná slova, ani je hledat.

Amy Parkerová na prahu poposedla.

„Měli bychom toho mládence posílat víc mezi lidi,“ řekla, když přišel její muž. „Je přece lidskej tvor.“

„Já mu nebráním,“ řekl Stan Parker. Přemýšlet o Řekovi se mu omrzelo, nebyl to špatný hoch, ale nebyla s ním řeč. „Může mít volný dny, a nechce. Nutit ho nemůžu.“

A znovu se zaradovala nad jakousi skrytou oddaností, ve kterou ráda doufala.

Někdy však odcházel. Dívala se, jak jde po cestě k autobusu v těsných svátečních šatech, s nimiž se jeho tělo nikdy nesmířilo: neměl by šaty vůbec nosit. Býval pak celý den pryč, a někdy usnula vyčerpáním a neslyšela, jak se vrací tichým ránem, do kterého zazpíval kohout a přešlápli strnulí koně.

Řek Con jezdil do města a spřátelil se s mnoha lidmi a setkával s příbuznými a s lidmi ze svého ostrova a s přáteli příbuzných. Takže když mlčky pracoval nebo tiše zpíval — ale vždycky zamyšleně — věděla Amy Parkerová, že je to už jen otázka času. Musí to přijít, říkala si, a byla ráda, že mládencův osud, který neměla odvahu nebo sílu řídit, jí vypadne z ruky přirozenou cestou. Přesto však v jejím životě zůstával jako jeden z mnoha, s nimiž nikdy nemluvila.

Přivážel z města dárky, pestrá dětská cukrátka v ulepeném sáčku, a děti se o ně tahaly. Když si našetřil dost peněz, koupil kytaru. A večer pak bývalo v kuchyni plno křehké hudby, kterou nedokázala umlčet, ať se mračila sebevíc. Vyprávěl jí, o čem se v jeho písničkách zpívá. Vyprávěl jí o svém ostrově. Říkal, že větší část roku jsou muži na moři a potápějí se pro mořské houby. Pak se vrátí, opijí se, zbijí ženy, udělají další děti a znovu odjedou. Nakonec ten pustý ostrov znala. Ostrovanky byly vyzáblé snědé

214$

ženy z fotografií v Conové truhličce, ale když vyhlížely z ostrovů svých domů, mluvily jejím hlasem. Zatímco svalnaté ruce vymačkávaly z kytary další melodii, uvažovala, jaké děti by asi s Řekem měla. Ale její odvaha se po této cestě daleko neodvažovala.

„To se teda mají krásně, ty vaše ženský,“ řekla nahlas a věcně.

„Proč ne?“ řekl a sešpulil rty jako trumpetu, z níž se derou slova nové, nedočkavé písně. „Nic lepšího neznají. Je to dobrý.”

„Každej zná něco lepšího,” řekla.

Nerozuměl tomu, nebo nechtěl slyšet.

„Toto je píseň lásky,” řekl.

„Píseň lásky!” zašeptala, ne bez ironie vůči manželovi, který právě vešel. Jako by potřebovala někoho potrestat, možná sebe samu.

„Ach bože,” vzdychla a zasmála se skládajíc ubrus.

Když Řek svoji píseň dozpíval, toporně se napřímil jako při služebním hlášení a řekl: „Pane Parker, musím brzy od vás, já beru za ženu jednu vdovu. Ona má podnik v Bondi a to je velká příležitost. Pro mě je to dobrý.”

„Pro nás taky, Cone, když budeš spokojenej,” řekl Stan Parker.

Trochu se mu ulevilo. Nesnášel, když mu na některé věci, zvlášť na sekyru a pilku, sahali druzí.

„Tak vdovu,” řekla Amy Parkerová. „No to je zajímavý, Cone.”

„Ona má pět dětí,” řekl Con. „To je hodně. Ale hodně pomoc-níků je dobrý pro podnik.”

„Teď je o tebe postaráno,” řekla Amy Parkerová, „po všech stránkách.”

„Ano.”

Proč ji to tedy tak zneklidnilo? Mladý muž, kterému nějakou dobu zašívala prádlo, odchází z domu, to je přece přirozené. Ale v těch posledních dnech mu o sobě mohla něco povědět, něco, co ještě nikomu neřekla a co by možná řekla dítěti, které našli při povodni, tomu čistému listu, kterého je k takovému vyznání lásky třeba, jenže dítě zmizelo, než našla pravá slova. Je to tak, pochopila, i mladý Řek drnkající v kuchyni na kytaru a pyšně spokojený s tím, jak se jeho život vyvíjí, je takové nevšímavé, prchající dítě. Chvílemi se mu svalnaté tváře uvolnily až do dětské nevinnosti, třeba když drnkal tóny před písní nebo po ní.

„Jen abys byl šťastnej, Cone,” řekla.

Její muž se mezi kuřáckým pokašláváním a přípravami ke spánku neudržel a utrousil: „Nejsme na funuse, Amy.”

215$

„To je dobrý,“ řekl Řek a obíral z kostí kytary poslední vlákénka hudby, zbylá z milostné písně.

„Je hezká, Cone?“ zeptala se.

„Je tlustá,” zvedl oči. „Ona dobře vaří.“

Zářivě se usmál a bylo těžké poznat, září-li nevinností nebo samolibostí. Někdy se zatvářil tak, že mu samolibý obličej osvítila prostá radost, zvoucí ke vstupu do jeho duše. A tak Amy Parkerová odešla; řekla, že je unavená. Kousla se do rtu. Protože byl čas jít spát, rozpustila si vlasy a začala je rozčesávat. Toho večera by česala dlouhé stíny v zrcadle donekonečna. Měla kratší vlasy než dřív, ještě ne šedivé, ale už jakoby uprášené. Obličej teď měla matný, přestože si vždycky myslela, že její rysy, má-li jaké, jsou výrazné. Krásná však nebyla, to bylo vidět. Sčesala si vlasy dozadu a nechala je volně splývat, jak si pravidla česání žádala.

„Ještě nejdeš spát, Amy?“ zeptal se její muž, spíše z povinnosti než zklamaně.

„Jdu,” řekla. „Češu si vlasy.”

Ale záplavám času uniknout nemohla. Byla z ní teď tlustá žena. Přešla po růžích na koberci a vlezla do postele a ve tmě se snažila myslet na své děti, na manžela, na mísu marmelády, na ovesné pole, to všechno byly velké dary. Ale pak od nich odplula a navzdory úhořím pohybům, navzdory všemu, co jí měl připomínat kartáč na vlasy, ji voda pozřela.

Pak se jí dotkl její muž. Probudila se a řekla: „Ach, já se topila.”

Ležela a myslela na to s neslábnoucí hrůzou.

V den, kdy Řek odešel, bylo jasno. Krajina vyskočila z ranního mrazíku a vystavila se na odiv. V čistém, tichém vzduchu slyšeli přes celý dvůr, že ve srubu začaly přípravy na cestu. Pak vyšel Con ven. Měl nový kufr, převázaný žlutým řemenem, a některé věci si zabalil do pytle od cukru. Oblékl si své těsné šaty.

„Sbohem, Cone,” řekli Parkerovi a zvědavě si ho prohlíželi, málem jako by ho viděli poprvé.

Protože na sobě měli všední oblečení, potřebovali se povznést nad každého, kdo se vymkl každodennosti tak nápadně jako vyšňořený Con. Ray se vypínal přímo zpupně a toužil někoho zranit.

„Tady máš malý dáreček,” podala Amy Řekovi šálu, kterou upletla z modré vlny a zabalila do hedvábného papíru, kdoví odkud vyhrabaného a pokrytého celou sítí elektrických drátů.

Položila ruku na synovo rameno. Obřadné předání daru ji dojalo i uklidnilo. Byla dobrosrdečná žena. Překypovala mateřskou láskou k synovi, který o ni nestál, i k mladému muži, který

216$

od nich odcházel, celý rozechvělý, jak ho překvapil nenadálý dar.

„Těkuji vám, těkuji vám, paní Parkerová,“ řekl a slzel upřímným dojetím.

Naposled, a téměř mimoděk, si všimla, jak je krásný. V běž-ném denním světle, v pohodlných papučích s bambulkami a po boku svého spolehlivého muže a vzpurného syna, měla pocit, že každé vybočení z navyklého běhu jejího života by bylo směšné.

„Já přivezu svou paní,“ řekl Řek.

„Ano. Ano,“ řekla paní Parkerová.

Ale nečekala, že ji přiveze, ani to nechtěla.

„Kde je Thelma?” zeptal se Řek.

„V sobotu dopoledne chodí do klavíru,“ řekla matka, a pro-tože byla zvyklá napravovat chyby svých dětí, dodala: „Říkala, že tě mám pozdravovat.”

Vykročil po cestě a Ray řekl, že se s ním kousek projde. Byl toho rána nevrlý a neohrabaný. Měl pocit, že nikdy nedospěje, že se bude věčně klátit po cestě, a záviděl dospělému kamarádovi jeho odjezd a jasnou budoucnost. Muž vedle něj šel pevnými, cílevědomými kroky a nesl si těžký, obyčejný kufr a malý, nevzhledný pytel od cukru. Chtělo se mu povídat, a tak popisoval toporným, primitivním jazykem věci, kolem kterých šli. Náhle toho měl chlapec dost.

„Já jdu jinam,” zabalancoval ve starých plátěnkách na kraji buše. „Dál s tebou nejdu.”

„Proč?” zeptal se překvapeně Řek. „Ty ne k autobusu?”

„Ne,” řekl pohrdavě chlapec. „To nemá smysl.”

„Tak se musíme rozloučit,” složil Con zavazadla na zem.

Vykročil k Rayovi, rukávy ještě povytažené, jak nesl těžká zavazadla. Zřejmě chtěl udělat slavnost i z tohoto loučení, takže chlapec ztratil odvahu. Udeřit kamaráda do obličeje a zabránit mu tak, aby na cestě utvořil obřadnou, ale drásavou skupinku, dost dobře nemohl. A tak odkrvil svůj obličej, až vypadal jako tenký bílý papír, a řekl: „Proč nemůžou lidi odejít bez řečí a tartasu?”

Řek se zarazil. Vypadal zavalitě a směšně. Ve své zraněné prostodušnosti začal přemýšlet, co tomu chlapci udělal, a hrozit se, že má zřejmě nějakou moc, o které neví. Ale bylo to nevysvětlitelné. Z chlapcova obličeje se nedalo nic vyčíst a šedé listy na tichých větvích vylučovaly jakékoli objasnění.

„Tak dobrá,” řekl a ustoupil.

Řay Parker odešel do buše, v těch místech průsvitného a šedé_ ho, svým způsobem však příjemného. Nemusel na něj myslet

217$

Sám jaksi zprůsvitněl, takže s bušem splýval jako výpar listu či kůry, a jeho svěšené ruce teď nezahálely, jen nic nedělaly, protože náhle stačilo být, být mezi šedými, zakrslými stromy. Tak se prodíral od skály ke skále. Sehnul se a pozoroval mravence, kteří cosi nesli, nebo to spíš předstíral, protože neviděl.

Znovu přemýšlel o muži, který odešel a kterého — jak si téměř roztřeseně přiznal — chtěl zadržet, ale nač? Vždyť jestli Řeka nemiloval, a bylo zjevné, že milovat ho nemůže, byla to nenávist. Možná by ho uvázal na řetěz, aby do něj mohl tiše kopat jako do psa. Slunce, mírná, smířená podzimní koule, mu teď stálo nad hlavou. Chlapec šel bušem, loupal kůru, jak hledal jakousi odpověď, a cítil trýznivý nápor krutostí, kterých se dopouští a bude muset dopouštět na vzpomínkách, svázaných s tímto mužem. Přibude mu tak síly. I když své síle nevěřil. Dosud ho svíraly ruce zlatého Řeka.

Po chvíli se zastavil. Pod jedním stromem. Byla to velká stará banksie plná uschlých pupenů, s kmenem a větvemi zkroucenými do nestvůrných tvarů, zaprášená a ošklivá. Všechno dobré a krásné bylo z toho místa vypuzeno, na chvíli se ztratila i obloha. Chvějící se rukou vytáhl chlapec nůž, ano, nůž z Řekovy truhličky. Vzpomněl si, jak dychtivý míval Řek obličej, když muo tomto noži a o dalších krásných či zajímavých věcech z truhličky vyprávěl nebo když klopotnými větami mluvil o své rodině,o své matce, o té stařeně v podivném čepci. Sevřel nůž. Roztřesen předtuchou svého činu vytáhl fotografii vyzáblé snědé ženy. Jak tam stál a vrýval si do paměti stařeniny netečné rysy, jeho ruce s věcmi, které Řekovi vzal, protože je chtěl mít, propadly posedlosti. Přestaly být jeho. Zvedly nůž. Nůž vjel do zažloutlého snímku a začal jej klikatě řezat, trhat, ničit. Když bylo po všem a chlapec už nemohl vtlačit čepel do kamarádova srdce hlouběji, zahodil nůž i cucky papíru, ani se nepodíval kam.

Sesul se na kamení, posévající neplodnou stráň. Vryl tvář do ostrého písku. Tělo mu drásaly suché, zoufalé výkřiky nad jakousi ztracenou prostotou, o kterou se sám připravil. Zdálo se, že jeho běs se nikdy nevyčerpá, ale vyčerpal, ještě téhož dne odpoledne, a chlapec dokonce na chvíli usnul a probudil se s čistou hlavou.$

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Stan Parker se nakonec rozhodl, že dá syna do učení k starému sedláři Jarmanovi do Bangalaye, a pak prý se uvidí — ale co, nevěděl; víc než co jiného to byla chabá obrana před vlastní bezradností. Jeden bratranec Stanovy matky byl sedlář a slušný člověk. V kůži je poctivost. Ať tedy pracuje s kůží.

„Ale proč, táto?“ řekl otráveně chlapec a jeho hrdlo zoufale protestovalo. „Koho zajímá takový hloupý řemeslo? Mě ne.“

„A co tě zajímá ?“ zeptal se otec.

„Tohle ne,“ řekl chlapec, protože nevěděl, co odpovědět.

Otočil hlavu jinam, nebýval s otcem rád sám. Byl to už silný mladík, někdy i pohledný, a měl zdravě růžovou barvu, která mu do obličeje vnášela cosi bezstarostného. Kvůli jeho zářivé pleti by mu mnozí odpustili i lecjakou ohavnost. Půvabné vlasy, které by jeho matka tak ráda hladila, byly kaštanové. Zdravé tělo tajilo sebemenší stopu nemoci; jen neurotik by vycítil z koutků jeho úst něco zlověstného anebo viděl v jeho zpupných očích odraz vlastního pekla.

„Aspoň to zkus,“ řekl otec. „Není město, aby se v něm pár sedlářů neuživilo.”

Hoch držel jazyk za zuby.

Zanedlouho u Jarmana nastoupil a v kalikové zástěře zametal úřezky kůže v hustém slunečním světle, ležícím na podlaze dílny stejně vytrvale jako hromady koček a starý teriér s kýlou. Také se učil řemeslu. Ve volnějších chvílích ho pan Jarman posadil na stoličku vedle sebe, dával mu vykrajovat jednodušší tvary a učil ho šít dratví. Za takových odpolední, prosycených pachem vosku a nové kůže, bývalo v dílně dusno. Ray Parker míval pocit, že tíhu jednotvárnosti, kterou zde našel místo života, nemůže v celém rozsahu unést, a často odcházel na záchod, aby pohledu na ctnostné závětří unikl. Tam, mezi nabílenými prkny a listy divokého vína, pocítil jednotvárnost ještě silněji, ale náhle patřila

219$

jen jemu, a proto byla osvěžující. Poslouchal, jak plyne čas, hladil si ploché břicho a díval se na sebe. Byl přesvědčen, že dosáhne čehokoli, jen co bude příležitost. Ale bude ?

Někdy si vzpomněl na otce a matku, a pochyboval o tom.

Otec do dílny často chodíval. Nikdo by neřekl, že kvůli synovi; spíše popovídat si s jinými mužskými. Všichni měli mozolnaté dlaně. Někdy byli tak pomalí, že na nich zůstávaly sedět mouchy. Dávali se do vyprávění a zaplétali se do něj, a když jeho uzly nemohli rozplést, vraceli se s nadějí k začátku a čekali, že tam najdou, co zapomněli říct. A když nenašli, nikomu to nevadilo. Uctívali svým obřadem sluneční světlo a místní historii.

Většina mužů, přihlížejících sedlářově práci, asi v Jarmanově učni mladého Parkera nepoznala, nebo to aspoň nedávali najevo. Otec se z jakéhosi ostychu k synovi nehlásil. Nanejvýš si troufl zauvažovat, jak mohl z jeho těla vzejít tak rovný nos. Jednou na chlapce před ostatními promluvil, ale díval se přitom ke dveřím, protože byl na odchodu.

Řekl: „Naše Bella má dvě telata, Rayi.“

Ale to už z dílny odcházel.

Chlapec zrudl a zakabonil se. Donutil se mít z otcova odchodu radost.

Domů jezdil málokdy, jen někdy v neděli. Připadalo mu, že jejich dům stojí nakřivo, a přestože v něm prožil dětství, zdál se mu cizí. Nakoukl sem, nakoukl tam, a cítil studený vzduch kolem uší. Slepice na dvoře před ním teď utíkaly ještě překotněji. A matka si pro něj vymýšlela drobné práce, aby ho měla u sebe, aby mu mohla poroučet, nahlížet do očí, prohlížet póry a otvírat uzamknutou mysl pantomimou, kterou se lidé dorozumívají.

V tomto údobí s ním jednala přátelsky, ale rázně, aby jí nemohl uniknout, zároveň se však zoufale snažila dospět ke vztahu, který by byl neměnný a kterému by lidé věřili. Cítil její zklamání, ale nemohl jí pomoci; seděl v kuchyni a hleděl na nějakou věc, na pryskyřičné mýdlo v misce nebo na kytku rozpálených květů strčenou chvatně do džbánku.

Jakkoli se mu v Bangalayi nelíbilo, toto bylo horší, a proto brzy prchal, rázoval po cestě v dlouhých kalhotách, postával s jinými mládenci někde na rohu nebo častěji u sloupu s návěstím a čekal, až čas uběhne nebo až se něco stane.

V Bangalayi mu najali pokoj u staré paní Northcottové, jejíž nebožtík muž býval úředníkem na dráze. Bydlela ve slušném domku, tlustě natřeném hnědou barvou. Po straně rostl černý bez a páchla odpadová voda. Na té straně měl Ray pokoj s výhledem do prázdné zdi sousedního domu, ale s přísvitem poví

220$

vajícího bezového listí. Byla to zastrčená místnost, a to mu právě vyhovovalo, protože byl ještě plachý a nedíval by se do oken, ani kdyby v sousední zdi byla. Prázdná zeď mu aspoň posloužila jako plátno, na kterém se odehrával jeho snový život, a zároveň zakrývala nahotu jeho života. Někdy se postavil k oknu, zapálil si neuměle ubalenou cigaretu a uvažoval před tou prázdnou, nicméně vnímavou zdí, jestli by nějaká dívka, pokud možno z lepší rodiny než on, byla tak klidná, věcná a zkušená, jak by si přáli jak se bál. Vpíjel se očima do porézního povrchu zdi, přivíral je před stoupajícím kouřem a lačně, nehezky dýchal koutkem úst, jak to vídal u kouřících mužů.

Život u paní Northcottové byl převážně hnědý. Tak jako nábytek, jako prázdná zeď, jako obličej matky Northcottové, která měla odjakživa hnědou pleť. Jednou se však chlapec probouzel z jakéhosi nesmírně krásného a něžného snu a snažil se na něj rozpomenout, ale zprvu ho jen cítil. Seděl v něm u stolu, aspoň měl ten pocit, u prostého stolu z bílého dřeva. Obracely se k němu jakési obličeje, ale nevěděl čí. A visely tam hodiny, kterým mohl věřit. Stejně jako všemu ostatnímu. Když procitl, ležel a díval se na těžký stojan se složitě zdobeným porcelánovým umývadlem a přemýšlel, má-li krásnou a důvěryhodnou prostotu svého snu zavrhnout.

Potom zlostně odhodil přikrývku, která ho nechtěla pustit,i vidinu dobra, o níž přemýšlel. Oblékal se a odsuzoval své rodiče za ctnosti zahlédnuté ve snu. Nakonec je musel udeřit, takže na ně dostal vztek. To si už česal tvrdé vlasy a představil si matku, jak u okna vyhlíží rozřešení jakéhosi problému, a otce zápolícího se slovy, jako by to byly zapletené sítě. Praštil kartáčem. Byl ještě příliš mladý, aby na rodičích viděl také nectnosti. Neměl co odpouštět.

Vyšel do tmavohnědé kuchyně či jídelničky, kde mu matka Northcottová přichystala snídani, tmavohnědý řízek s ohřátou zeleninou.

„Tak co, matko,“ řekl a rozpustile klátil rukama a nohama, aby si dokázal svou nezávislost, „vyspala jste se dobře ?“

„Kdežpak, synku,“ řekla. „Zase ty kameny. Trápily mě celou noc. Musela jsem vstát a nahřívat si talíře a dávat si je na bok.“

„Víte, co potřebujete? Termofor.“

Ale neodpověděla; potřebovala si to rozmyslet.

Matka Northcottová měla žlučové kameny. Věčně pohekávala. Byla stará a opuštěná, ale taky lakomá. Aby rozmnožila úřednické úspory nebožtíka manžela, brala si na praní něco prádla a do domu strávníka.

221$

Tohoto mládence si oblíbila, a nijak jí v tom nebránil, protože sentimentální svazky nejsou tak náročné jako vztahy, které vyžadují lásku. Jeho matka by ho, kdyby se nebránil, snědla, ale život této stařeny končil a musel se točit především kolem žlučových kamenů a bolavých kostí.

„Musíte na sebe dávat pozor,“ řekl, „nepřepínat se a po obědě si lehnout.“

Nikdo to neslyšel a taková řeč ho nic nestála. Když se po masité snídani páral v zubech, dokonce ve svou starost o stařeníno zdraví uvěřil. Jeho otrlost trochu změkla. Cítil, jak se do něj vkrádá lítost nad tím, co toužil zničit. Někdy se div nerozplakal nad tím, jak je k rodičům krutý. Kdyby byl bohatý, šel by a nakoupil by jim věci. Protože nebyl, poplácal stařenu po zádech a obdařil ji něžným úsměvem, který byl teprve v pokusném stadiu vývoje.

Matka Northcottová hekla a zabručela. Pohlazení mladého muže, který by mohl být jejím synem, a nebyl, jí dělalo dobře.

„Ono se řekne lehnout,“ bručela přes děsivé chlupy, rašící z jinak nevýrazného obličeje, „ale co je tady prachu, a je ho čím dál víc, a toho pápěří! Já nevím, odkud se to pápěří v domě bere.“

Pátrat po původu toho jevu neměl zájem. Cizí starosti ho po pravdě příliš nezajímaly a naštěstí mu je zatím nikdo nevnucoval. Toho rána však byl velkorysý a uvažoval, co by mohl udělat. Vzal utěrku a utíral nádobí, které stařena vytahovala z vody.

Přemýšlel, jak by svou pomyslnou šlechetnost ještě předvedl. Pak si vzpomněl na bankovku, kterou viděl v zásuvce, v kuchařské knížce, kde ji babka zřejmě zapomněla mezi stránkami. Jen co se vzdálila s další svou bolestí, zácpou, do budky za domem, podíval se a zjistil, že bankovka tam dosud je. Byla úplně studená a penězům nepodobná jako každé peníze, které dlouho nepřišly do styku s lidským tělem. A tak ji vzal a strčil do kapsy. Teplem se obnovil její smysl a začala mu patřit.

Večer přinesl Ray Parker termofor v růžovém flanelovém obalu, zakoupený pro paní Northcottovou.

„Tu máte, matko,“ řekl. „Připlácněte si to na žlučový kameny, to jim udělá dobře. Ale plný to nenalívejte.“

Matka Northcottová, za kterou právě přišla její přítelkyně paní Pendleburyová, byla tak dojata, že se jí hnědý, vrásčitý obličej bláhové rozklepal.

Pani Pendleburyová samozřejmě prohlásila, že něco takového dokáže jen milující syn.

Ray odešel do pokoje a chvíli vychutnával svůj prostý skutek:

222$

nic špatného vlastně neudělal a způsobil radost. To, že si nechal drobné a půjde ve svátečních šatech do biografu, neubíralo jeho původní šlechetnosti příliš na cti. Vždyť ctnost je často jako ledovec: z větší části pod hladinou.

Vyšel tedy ctnostně na ulici, kde se už vyrojila světla, zastírající svou září ubohost života. Chvíli tam postával s cukrátkem v ústech a pak šel spolu s ostatními do kina. Film je vysvobodil. Koňská kopyta udupávala jejich nudu a rty z lakované kůže je vsály. Ray Parker se na útulném sedadle uchváceně rozvaloval, ale když vyšel ven, dolehla na něj samota a zatoužil vyměnit své já za něco hmatatelného.

Později toho večera se pod pepřovníky za nájemnou konírnou dotkl svetříku jedné dívky, která měla své prvé střevíčky s vysokým podpatkem a voněla jako lehká holka, což také byla. Úzkostně dýchala a celá se třásla, ale ve tmě byla ochotná skoro ke všemu. Když bylo po všem, utekla, plačíc nad svým neštěstím. A roztřásl se i on. Náhle se zmenšil v chlapce a odcházel přes měkký koňský trus.

Když potom proměněný, napůl okouzlený a napůl zděšený, dorazil domů, zavolala stařena z přetrženého spánku: „To jsi ty, Rayi?“

„Já, matko!“ odpověděl z chodby a pyšně se vypjal před bambusovým věšákem, na kterém ještě visel klobouk zemřelého úředníka.

„Buď té lásky,“ řekla, „a dej za dveře konev na mléko.”

Hlas jí ztichl úlevou a spánkem. Jeho přítomnost v ní utvrdila víru v jeho dobrotu.

Ale když zavěsil konev na háček a slyšel, jak pod hvězdami zaklinkala a zmlkla, vešel do pokoje a byl zklamán svou mladistvou tváří, která se k jeho nedávnému činu nijak přesvědčivě nehlásila, ba naopak, byla měkká a zranitelná.

Sedl si na pelest a začal nervózně rýt nožem do nohy nočního stolku a přemýšlet, jestli se někdy zbaví toho, co je v něm srostlé se vzpomínkami na sluneční světlo ve skulinách dřevěné stěny, na kdoule hnijící ve vysoké trávě, na to, jak se vznesl nad plevník a oběma pěstmi si vymetal z očí zlaté spršky spánku. V takových chvílích míval pocit, že to nejlepší už prožil. A k matčině sukni se vrátit nemohl. Přibývající viny ho táhly dál.

Aby z nich utajil aspoň něco, otočil noční stolek zohavenou nohou ke stěně. Pak si lehl. Obvykle usínal hned; dům mu býval nakloněn. Ale této noci na něj znovu a znovu dotíral pach čerstvého koňského trusu a koně hrabali kopyty a ržáli a vzpínali dlouhé lesklé krky k úderu.

223$

Tu neděli se mu zachtělo jet domů, mezi známé tváře. Brzy ráno sedl na autobus. Vystoupil u pošty v Durilgai, kde celá krajina vedla k Parkerově usedlosti, a s radostí a nadějí zamířil po cestě k obyčejnému, ale skutečnému domu.

Jeho sestra, která se právě česala u okna, zvedla hlavu a dala nepokrytě najevo, že v jeho existenci už nevěří.

„Mělo to být překvapení,” řekl, aby si nemyslela, že ho zastraší.

„Doufám, že příjemné,” řekla a zahodila bledé vlasy, které vytáhla z hřebene. Chvíli pluly vzduchem a potom roztály ve světle.

Thelma Parkerová teď byla dívka, která si pro svůj tajný život umí najít bezpečná zákoutí, a proto ji bratrova návštěva spíše podráždila než vyvedla z míry. Nosila prsten, tak maličký, že nebylo vidět, jak byl laciný, a často se koupala a pudrovala a žehlila své sváteční blůzičky, až její čistotnost a pořádkumilovnost začala být tísnivá, ba urážlivá. Ale protože chodila se sklopenýma očima, vůbec si neuvědomovala, jak na druhé působí, ba ani ji to nezajímalo. Byla příliš chladná, a rozehřát ji dovedla jen její tajemství. Rodiče rozhodli, že Thelma bude od příštího roku chodit do dívčí obchodní školy ve městě. Měli ji spíše v úctě než v lásce. Hleděli si dál své práce, ale pošilhávali při tom po Thel, poděšeni její povzneseností a neposkvrněností.

„Přijel Ray,” řekla Thelma, procházejíc kuchyní s ručníkem.

Projevila své znechucení jen jediným okvětním lístkem. Její kaméliový půvab nebyl z rodu bohatých, rozpuklých květů; byl to upjatý, drobný, zelenobílý kvítek, který se netrhá.

Celá rodina se trochu zděsila, že má toho dne zažít něco nepředvídaného. Matka, unikající v neděli dopoledne ze zaběhnutého pořádku, se loudala po domě v plstěných trepkách. Otec četl nedělní noviny, ale za chvíli chtěl jít zaletovat konev, kterou si nechal na neděli; rád se díval, jak zpod želízka vytéká třpytivý kov.

Ale řekli, no ne, Ray přijel.

Ne že by syna nemilovali, jen je to zaskočilo. Matce se dokonce sevřelo hrdlo tak silnou láskou, že ji ta prudká křeč překvapila. Tentokrát mu ji projeví, rozhodla se.

Otec si odkašlal a rachotil novinami a díval se posedle ze sloupce na sloupec doufaje, že v jediné chvíli a v několika slovech najde tajemství života, které měl synovi dávno svěřit.

Ale to už syn přehodil nohu přes okenní římsu a dral se dovnitř mezi semknutými pruty bílých růží, které tu jeho rodiče kdysi zasadili a které se prakticky zmocnily domu. Vyprošťoval se

224$

z nich v dešti papírových lupínků. Na podlahu spadlo staré ptačí hnízdo. Pak se vynořil, zrudlý, ale při smyslech.

„Tudy se, Rayi, do světnice nechodí,” řekl otec.

„Je to nejkratší cesta,” řekl syn logicky.

Kdyby bylo třeba, bránil by se třeba matematikou, jen aby nemusel ustoupit.

„To by to vypadalo, kdybychom tak chodili všichni!” zavolala jeho čistotná sestra, která vpadla do koupelny a drhla si tam čisté nehty.

Ale matka zvedla hnízdo, přestala se mračit a řekla: „Hlavně že jsi tady.”

Chtěla dát najevo, že je jeho matka, a vyznávala mu lásku tolerancí. Nesmírně jí záleželo na tom, aby její lásku opětoval a byl k ní vlídný.

Místo toho přemýšlel, co to na něj políčila.

Celý den pak byl ve střehu, přestože ráno, když přicházel po cestě s větrem v zádech, bylo všechno průzračné: to tím klamným ranním světlem. Potom se začala krajina měnit. A jeho vina to nebyla. Upřímně si přál vidět svou rodinu a znovu k ní patřit. Převládlo však smutnější odpolední světlo a potemnělé stromy a mrtvé barvy trávy. Odpoledne se zvedl vítr a v jeho poryvech poletovaly celé hrsti trávy a vířily mezi chomáči rozčepýřených slepic na nevlídném dvoře.

Chvíli se toulal po louce. Od jeho poslední návštěvy tam vyrostly bodláky a místy musel jít opatrně. Ale i tak mu ruka narážela do bodlin, a přestože to viděl a věděl, co ho v příští vteřině čeká, nedokázal uhnout. Přijímal tu ostrou a tesknou bolest jako něco, čemu jeho tělo nemůže uniknout.

Když se vracel k domu, všiml si, že sestra zhubla a zošklivěla, přestože ráno, když se zasněně česala u okna, mu její půvab a bledé vlasy připadaly nezničitelné. Seděla u téhož okna a dělala si pořádek v jakýchsi věcech, v dívčích věcech; kolem rukávů si přišpendlila papír, jak to vídala u paní poštmistrové. Tohle není nic pro mě, cítil chlapec. Stačil mu už pohled na papírové rukávy. A tak se dál klátil kolem domu a zamračená Thelma ho neviděla.

„Podívej, Rayi,” připletla se mu nečekaně do cesty matka a zatajila dech, protože na to ještě nebyla připravena, „onehdá jsem našla tenhle zápisníček. Kdysi mi ho dala žena jednoho pastora. Nikdy jsem do něj nic nepsala, psaní mi jde těžko. Psal sis někdy deník? Někdo si píše. Říkala jsem si, že bys to třeba rád zkusil. Na konci roku bys mi to moh poslat a já bych si přečetla, cos dělal.”

225$

Byl to bláhový nápad, a ne zcela bezelstný. Vymyslela si to z nouze, aby se mu nějak přiblížila. A když teď stáli u holých prutů zimolezu, vyčítala si to. Její syn vypadal, jako by se mu zvedl žaludek.

„Pfff,” řekl. „Já žádnej deník nepotřebuju. Co bych tam psal ? Co jsem měl k snídani?“

Šel dál kolem domu a ona trpělivě za ním.

„Jen mě to tak napadlo,” řekla.

Čím hloupěji si vedla, tím zoufaleji se snažila zachránit situaci. A měla pocit, že se ke svým dětem nedovede chovat jinak než hloupě. Vzpomněla si, jak jim kdysi, jako mladá žena, nahlížela do duše a viděla jejich touhy, anebo jak jí bez přetvářky nabízely své myšlenky.

„Jsi šťastnej, Rayi?“ zeptala se, když vklopýtali do kuchyně, protože nic jiného jim nezbývalo, prchnout před sebou nikam nemohli, leda až nakonec, až chlapec uteče doopravdy a jak s hrůzou tušila, naprosto samozřejmě. „Jsi šťastnej ?“ zeptala se.

Byl příliš mladý a necitlivý, aby pochopil, že mu tím říká: já nejsem.

„Co to znamená šťastnej?“ zeptal se nejapně.

Takový katechismus neměl rád. Hraničilo to s prázdnem. Jako by otevřel dveře a zjistil, že podlaha je pryč.

„Já bych ráda, abys měl ze života co nejvíc,” řekla. „To je přirozený, vždyť jsi můj syn. Já šťastná bejvala,“ řekla.

Aby přesvědčila sebe sama.

„Mně stačí, když mi dá každej pokoj,“ řekl.

Temné tvary stromů, sčesávané větrem do dlouhých copů, se neustále měnily. Vypadalo to na déšť.

„Ale Rayi,” řekla a opřela se o stůl.

Vešla Thelma a zlehka za sebou švihla listem dveří. Mohla si to dovolit. Věděla, jak směšné věci si psávala do deníku, když byla mladší. Kdeco na ní cinkalo povzneseností nade vším dětinským a směšným.

„Čaj dnes nebude?” zeptala se důrazně.

Dívala se do zrcadla, aby viděla, jak vypadá, když mluví, a potěšilo ji to. Aspoň na chvíli.

„Ale bude,“ řekla matka, jako by se divila, proč na tohle řešení nepřišla. „Uděláme si lívanečky?”

„My?” svraštila Thelma obličej, půvabně a zároveň legračně. „Moje lívanečky nejsou nikdy k jídlu.”

Zatímco matka chystala mouku, Thelma přinášela příjemnější věci, především dort, který vlastnoručně potřela polevou z růžového cukru a ozdobila složitým, roztékaiícím se bílým květem.

226$

„Slyšel jsi už o té obchodní škole, Rayi?” zeptala se, když dávala na stůl lepší šálky, ze kterých pili jen v neděli.

„Ne,“ zabručel. „Vlastně něco ano.“

Uteče odtud k matce Northcottové, to je jediná možnost, a odtamtud bude muset také utéct. Nočními ulicemi se rozléhají zoufalé ozvěny vzdalujících se kroků.

„Od příštího školního roku,“ řekla Thelma, „budu bydlet v Randwicku u Bourkeů. Paní Bourkeová je tátova příbuzná. Kdysi se pohádali, ale to už se srovnalo.”

„Nepohádali se,“ řekla matka. „Někdy se člověku lidi ztratěj, ani neví proč. A důvodů může bejt spousta.”

„To je jedno,” řekla Thelma, „prostě budu ve městě. Trochu se bojím, Rayi. Budu mít měsíční lístek a každý den budu jezdit z Randwicku tramvají. Paní Gageová tam má známé, a ti mě pozvou. Jsou bohatí. Paní Gageová mi šije šaty. Takové béžové se sámky a skládanou sukní. A s červenými knoflíky, na každém rukávě budou tři a na zádech celá řada.”

Když se v krbu pohnulo dřevo, Thelma zazářila. Jak sbírala způsobnými prsty drobty a držela zpříma hubeňoučký krk, bylo v ní přece jen cosi hezkého nebo horečnatého.

Matka poslouchala věci, tak vzdálené jejímu životu, jedla své dobré lívanečky, ale dobrý pocit neměla. Ze by se děti osamostatňovaly ?

Ray se díval oknem ven. Zápasil s pocitem křivdy a s kusem dortu v krku. Dlouhé biče deště mrskaly angreštové keře, kterým se v tomto kraji nikdy nedařilo, ale Parkerovi se je snažili udržet.

„Co budeš dělat potom ?“ zeptal se, protože ještě nevěděl, jaká urážka nebo sebeobrana by byla nejlepší. „V těch béžovejch šatech ?“

Zrudla. „Udělám si předepsané zkoušky z psaní na stroji a z těsnopisu a najdu si místo u nějaké obchodní nebo advokátní firmy nebo něco takového. A někam to v životě dotáhnu,” dodala klidně a vytáhla dosud nepoužitý kapesník, složený do perfektního obdélníčku, aby se dal nosit za pasem.

„Vezmeš si nějakýho chlápka,” řekl.

„Takové věci mě nezajímají.”

„Ty budeš hrát na piano,” zasmál se, „a on bude nosit domů prachy.”

Rozkolébal se zvučným, kovovým smíchem, kterému se právě naučil, a s potěšením jej vychutnával. Měl silné hrdlo a těžká víčka. Díval se oknem na přadena šedého deště, hnaná přes luka, a na černé stromy, připoutané zatím kořeny k zemi.

227$

„Co ti udělala, že jsi na ni takovej ?“ zeptala se matka.

„Nic,” řekl už klidně. „Jen se mi zvedá žaludek.”

„Tobě se zvedá žaludek, a já na to doplácím,“ řekla dívka.

V sebelítosti zaštěbetala s jakousi novou noblesností, snad pudovou, snad odposlouchanou od někoho cizího.

„Hele, Thel, co kdybych si začal psát deník? A všecko si tam zapisoval. Copak se asi stalo s tím Řekem ?“

„Proč s Řekem ?“ zeptala se matka a vzpomněla si na cosi zapomenutého.

„Jen jsem si tak vzpomněl,“ řekl chlapec. „Na přivandrovalce docela ušel.”

Déšť teď ovíjel stromy a dům dlouhými plachtami, klouzajícími a klesajícími. Kdyby jej nebylo slyšet, vypadal by jako něco pevného. Ale zvuk vody a větru a prskajícího ohně tu iluzi rozptýlil: pevné nebylo nic.

Matka si vzpomněla na povodeň, která vytrhla nábytek z kořenů. Zapomněla už, s jakou radostí stála na břehu, nad kalnou vodou vířící u jejích nohou, a dívala se na svého pevného muže v loďce; zapomněla, jak si uvědomila pomíjivost všeho a nejvíc asi vlastního života, když viděla, jak mladý Řek chodí po poli a obrací zvadlou kukuřici v dým.

„Byl to dobrej chlapec,” řekla a dívala se na své široké a dosud smyslné ruce se žlutým snubním prstenem. „Dobrej člověk,” opakovala, jako by se chtěla pojistit proti výtkám, že to zatajila.

Ale nikdo jí nic nevyčítal, protože každý byl uzavřen v glóbu či světě vlastních myšlenek.

Právě z tohoto osamění, kterým všechno skončilo, dostal Ray strach. Aby je zahnal pohybem, zvedl se, vyšel z kuchyně a utíkal deštěm kolem srubu, kde kdysi zápasil s Řekem, a dál, k pícníku, kde ho otec zvedal z příhrady a střásal z něj spánek, jako by to byly plevy, a stál nad ním jako denní světlo. Pak si povídali o zajímavých věcech.

Až příliš pozdě poznal, že je tam otec i teď. Skláněl se nad vědrem a míchal jakousi kaši. Na stěnách byly láhve a hrníčky s mazáním, shazované často krysami. Otec zvedl hlavu. Také on hned poznal, že je v pasti. Měl přes ramena starý pytel, který nosil v dešti a který mu zřejmě velkou záštitou nebyl, leda morální.

Zvedl tedy hlavu a setřásl kaši z rukou do vědra. „To se nám rozpršelo,” začal o tom, co bylo nejvíc nasnadě, a hned se cítil bezpečnější. „Jestli nebude lejt tři dny, tak tři tejdny. Hráz je nízká. Odnese to proso.”

Počasí a úroda syna nezajímaly, ba znechucovaly ho, ale musel si přiznat, že se mu ulevilo, kdvž o nich otec začal. Oba se báli,

228$

aby jeho nenadálý příchod do kůlny nebylo třeba nějak vysvětlovat.

Vítr nepřestával hnát prohnutý déšť přes luka. V rachotu deště a větru se v dálce zřítil jeden černý strom, aniž bylo co slyšet.

Když věci začínaly trpět za to, že existují, bylo stále jasnější, že bude nutné vypáčit vysvětlení. Před hrozbou násilí se duše spojují, byť i jen kvůli společné slabosti.

Chlapec přitiskl obličej k oknu, jehož pavučinami vnikalo do temné kůlny trochu mdlého, perlově šedého světla.

„Třeba zas budou záplavy,” řekl. „Jak jste o nich s mámou povídali. To bych rád zažil,” pokračoval a hlas mu zněl na skle dutě. „Když všecko plave a odnáší to domy. Chtěl bych vidět strom vytrženej z kořenů. Nebo zasaženej bleskem. Z takovýho je prej cejtit střelnej prach.”

Otec znehybněl bolestí; jinak by se utekl k poctivé práci s teplými, vlhkými otrubami.

„Co bys z toho měl?” zeptal se.

„Něco by se dělo,” řekl chlapec.

I Stana Parkera kdysi okouzlovaly hrůzné věci, ale jen do té doby, než si postavil dům. Potom si s nimi nevěděl rady a měl pocit, že byl podveden. A když se smířil se svou bezradností a žil dál, teprve po dlouhých letech, ba možná až teď, když se octl v kůlně s bezradným a vzpurným synem, mu tyto hrůzy začaly osvětlovat svůj protějšek: dobrotu a mír mnoha božích tváří.

Kdyby se dokázal k synovi přiblížit a povědět mu to, udělal by to, ale byl pomalý a těžkopádný člověk s rukama od otrub.

Chlapec se ohlédl, protože vytušil, že otec je nebezpečně blízko. Chtěl se vyhnout jeho doteku. Kolem se rýsovaly ubohé, známé tvary kůlny. Nejraději by je rozkopal, a s nimi obličej svého ubohého otce, kterého by miloval, kdyby mu v tom nebránil hnus.

„Musíme tě z tý díry v Bangalayi vzít,” řekl otec, jako by to bylo jediné východisko. „Asi to byla chyba, že jsem tě tam dal.”

„Já si nestěžuju,” řekl chlapec chraptivě. „Mně je dobře všude.”

Tu pravdu bylo ještě třeba dokázat.

Když déšť ustal nebo spíš ustoupil větru a když se především zmírnil jeho zlověstný zvuk, uprchl Ray Parker z místa, které bývalo jeho domovem. Šel po cestě s hlavou svěšenou a rukama v kapsách. City, které se v něm celé odpoledne neklidně proplétaly, spočinuly aspoň dočasně v nehybném klubku.

Rodičům to připadalo samozřejmé a nevyhnutelné a byli rádi, že to neproběhlo bouřlivěji. Jenže pak je požádala paní Northcottová a po ní sedlář Jarman o zprávu, kde se jejich syn zdržuje a co zamýšlí.

229$

Ukázalo se, že Ray zmizel.

Brzy poslal dopis z Brisbane.

Milá mámo,

tak jsem se najednou rozjel až sem a udělal jsem snad dobře, aspoň doufám, cíle odjet jsem musel, to říkal i táta, jen jsem to musel udělat sám.

Pracuju na přístavním parníku. Dělám v lodní kuchyní. Kuchař je Číňan, ale čistotný. Dal mi kousek vyřezávané perleti, ten pro Tebe schovám, bude se Ti líbit.

Tak se, mámo, neboj. Nic netrvá věčně, i když v přístavu je živo až moc. V noci se probudím a vidím, jak jeřáby nakládají nebo jak přihánějí závodní koně. Kdybych chtěl, mohl bych jet do Severního teritoria, jeden pán mi na nádraží nabízel, že by mě s sebou vzal jako pomocníka, ale asi nebudu chtít. Nejdřív se rozhlédnu. Mohl bych jet všude. Dnes v noci se mi zdálo, že plavu k ostrovům, moře bylo jako olej a plné fosforu, a já plaval a plaval, na sobě ani nit, voda byla plná světla, ale než jsem tam doplaval, probudil jsem se…

Když dala dopis přečist otci, řekl: „To je přirozený, Amy.“

Vrátil psaní ženě, aby je schovala, protože nebyli zvyklí dostávat poštu, jen účty a reklamní katalogy. Vzpomněl si na své mládí a na to, jak lehce mu lnuly šaty k tělu a dávaly zapomenout na jeho nahotu. O málokterém svém kroku rozhodoval tenkrát sám. Ale takové věci by jeho žena slyšet nechtěla.

Jako už tolikrát ji v kritické chvíli zklamal.

Řekla: „Tobě se to řekne. Ty se ničím netrápíš.” Hlas jí naběhl pocitem křivdy a proto, že byla zaskočena.

Vždyť od ní odpadl tak snadno a samozřejmě jako zrnko z lusku a ztratil se ve vysoké trávě. Když si to uvědomila, přepadla ji velká křeč, která se ještě po mnoho dní slaběji vracela, a možná to bylo z uražené ješitnosti, i když se jí vybavoval také ježatý hošík v krátkých kalhotách a nemluvně zalykající se pokojnou důvěrou u jejího prsu. A tak občas plakala, většinou za soumraku u okna, když tvary změkly a její tělo se v šeru rozpadalo a cosi ji vleklo vpřed a za ní vlály roky jako sukně nebo vlasy ve větru. Bývalo to děsivé. Její tvář ztrácela bledou barvu osobního hoře a měnila se v zadumanou lebku či ve svou podstatu.

Moc jsem se upjala na Raye a málo na Thelmu, říkala si, když se vzpamatovala. Děvče je přece jen spolehlivější než hoch, potřebuje být.

Když se Thelma chystala do Sydney a do obchodní školy, sbalila jí matka kufr. Přibalila taštičku, kterou jí pro tu příležitost

230$

upletla, a pár balíčků čokolády, kdyby snad měla její děvenka v noci hlad; vděčně ji bude chroupat a šustit stříbrným papírem a vzpomínat na matku.

Poslední večer zašla Amy Parkerová do dceřina pokoje, přitiskla ústa k dlouhým bledým vlasům, přivinula ji k sobě a řekla: „Kdo by si pomyslel, Thel, že budeš jednou sama v takovým velkým městě, ale nesmíš se bát.“

„Mně se nic nestane, mami,“ řekla chladná dívka, kterou to překvapilo, a snažila se z matčina objetí vyprostit. „Vždyť je tam paní Bourkeová. Táta říká, že je hodná, i když se tenkrát nepohodli.”

Přes noční košili cítila dceřino hubené, tajnůstkářské tělo a v duchu se ptala, jestli jí někdy patřilo. Úzkost se přenesla i na tělo děvčete, takže Thelma v noci silně kašlala a musela si zapálit prášek, který měla proti záchvatům. Za rozbřesku vstala a tápala hořkými výpary prášku. Do horečnaté dívky se hluboko zařízly ocelové nože jitra. Když se chtěla umýt a svlékla se, celá se chvěla a třásla. Ale byla spokojena. Bez nepohodlí a bolesti se cesta ke konečnému, dokonalému tvaru obejít nemohla.

V šedých šatech a slušivém klobouku jela z Bangalaye vlakem do Sydney. Na veřejnosti nebyla nikdy nervózní. Rodiče, kteří ji přivezli do města ve fordce, stáli u okna jejího kupé a přemýšleli. Otec nebojoval, protože situace se mu vymykala z ruky. Zato matka si dlouho hrála na rezolutní rádkyni, ale nakonec musela hlavu ve velkém tmavém klobouku sklonit. Ano, děti jdou svou cestou, musela přiznat. S vděčností, ba pokorou přijala na svá ústa poslední polibek, ale znamenal lásku? Nevěděla. Doufala.

Dívka se dívala za posledním zamáváním kapesníku a srdce se jí sevřelo nad končícím dětstvím, o to bolestivěji, že krajina kolem byla tak prázdná. Pak začala pozorovat svůj odraz v cizích tvářích. Byl to nový a slastný pocit, hledat klíč ke svému tajemství v takových zrcadlech.

Tak přijela Thelma Parkerová do Sydney a začala chodit do dívčí obchodní školy a výborně se učila. Byla chladná jako zvonek na psacím stroji, cinkající na konci řádky. Házela válec zpátky, ne zlostně, ale pohrdavě a dívala se přitom na neexistující předměty na opačném konci třídy. Její papír byl vždycky bez poskvrnky. Byla vskutku vzor čistoty. Její dlouhé, mírně zaoblené nehty bývaly růžové a voněla levandulovou vodou, kterou mívala v lavici, aby si mohla nenápadně pokropit čisté ruce. Na hubeném bílém zápěstí nosila malé zlaté hodinky, laciné, ale vkusné. Její pleť byla velmi bílá, téměř nezdravě, a náramně citlivá na cizí

231$

nezpůsoby, takže když její kamarádka Genevieve Johnstoneová udělala nějakou legraci, Thelma tonula v růžové záplavě radosti nebo hanby, těžko říct čeho.

Genevieve Johnstoneová, s kterou se Thelma Parkerová se-známila v obchodní škole, bydlela v Bondi, zatímco Thelma byla ubytována u Bourkeů v Randwicku. Někdy si spolu vyjely tramvají, protože to bylo laciné a zábavné. Tyto výlety bývaly pro Thelmu nesmírně důležité, protože v ní posilovaly pocit volnosti. Tramvaje rozpustile řinčely a kymácely se. Lidský smích byl za takových večerů plný elektřiny. Dívky, které se sice přátelily, ale velké sympatie k sobě nechovaly, seděly vedle sebe a cítily, jak jim v slaném vzduchu vlhnou vlasy. Kymácely se a smály se tomu, a k jejich kolenům se tiskla kostnatá kolena mužů, sedících naproti nebo procházejících kolem. Genevieve Johnstoneová se na muže dívala ráda. Byla to snědá brunetka s velkými ňadry. Dychtivě a štědře obdarovávala mužské oči, zatímco její kamarádka se dívala jinam a hořícíma rukama svírala kabelku. Štědrostí se Thelma zrovna nevyznačovala; buď si o sobě příliš myslela, nebo se bála.

Kvůli rozdílnému temperamentu se přátelství mezi Thelmou a Genevieve nakonec rozpadlo. Vedle snědé, prsaté a rozesmáté brunetky, které se muži v tramvaji věšely očima na vlhké, slané vlasy a rozhoupaná ňadra, začala mít Thelma strach. V Genevievině společnosti byla noc příliš mocná. A tak se s ní pod jakousi chatrnou záminkou rozešla. Vyjížděla si pak tramvají sama, kvůli vzduchu, ale místo na lidi se dívala do blýskavé tmy. Tak mohla dál vychutnávat svou volnost. Miluji to město, říkala si a překládala si jeho křiklavost do vlastní poezie. Nestvrzoval se snad jeho asfaltem a kovem i její pokrok? A tak jezdila večer tramvají, dívala se ze svého sedadla do oken, za kterými žili lidé své životy, seděli u stolu, hádali se, povolovali si šaty, párali se v zubech. Definitivní plán svého života zatím neměla, ale byla přesvědčena, že uspěje ve všem, pro co se rozhodne, a že ji nikdo nepřekvapí v trapné situaci.

Tímto přesvědčením občas otřásl smích, který zaslechla, když za sebou zavřela dveře. Zvláště mužský smích. Proto nenáviděla Bourkeovy štolby.

Horrie Bourke, manžel otcovy příbuzné, v jehož domě bydlela, byl trenér závodních koní. Byl to poctivec, a neměl proto takové úspěchy, jaké by mít mohl. Přesto zaznamenal několik pěkných vítězství a koupil své ženě diamanty a liščí kožišinu. jejíž hlavu rozmačkaly dveře taxíku při jedné velikonoční vyjížďce. Horrie Bourke si na parádu nikdy nepotrpěl, ale u vlastní

232$

ženy ji schvaloval a u svých bohatých klientů také. Nejraději chodil v trepkách. Límec nosil, ale kravatu ne. Jen bronzový knoflíček, kterým si zažloutlý naškrobený límec spínal. Tak chodil po dvoře své konírny a dával pokyny mládencům a několika starším mužům, kteří měli s koňmi své zkušenosti a nesmírně si na nich zakládali, ale Horrieho poslouchali, protože byl slušný člověk.

To všechno Thelma Parkerová viděla, když se podívala z okna Bourkeova domu, protože její pokoj — jaké ponížení — byl obrácen ke stájím. Viděla mládence bez košil a s rozhoupanými vědry lesklé vody, viděla starší muže s křivýma nohama jezdců a blyštivé, svalnaté, rozechvělé koně.

Horrie Bourke prohlásil, že Thelma se u nich musí cítit jako doma. Každý druhý den jí dával bonboniéru s obrovskou mašlí z růžového saténu a chtěl, aby pro něj vybrala ten nejměkčí. Patřil k mužům, kteří před dívkami provozují složitý rituál galantnosti. Rád se díval na mladé slečny se stuhami ve vlasech a náramky na rukou, rád pronášel vtipy, jakým se hihňají, když odpoledne mlsají bonbóny. Jeho bezelstné ješitnosti stačilo, že se zachichotaly a přijaly jeho prosté dárky. Byl ze školy, která považuje ženy za zvláštní rasu, což některým ženám vyhovuje.

Thelma Parkerová brzy vycítila, že Horrie Bourke je muž příjemný, ale v podstatě bezvýznamný. Naučila se přijímat jeho obřadné galantnosti a smát se jeho žertům tak, aby to vypadalo upřímně.

„Chudák táta,“ říkávala paní Bourkeová, „je tak hodný.“

Jako by to byla nějaká nemoc.

Paní Bourkeová se za svobodna jmenovala Bottová. Byla to Lilian, jedna ze tří sester, které Stan Parker nepožádal o ruku, a proto si zvykla poulit na Thelmu oči, jako by si ji chtěla dopodrobna prohlédnout, a vždycky v nich měla pobaveně shovívavý výraz. Ale ne že by Lily Bourkeová nebyla dobračka. Trochu se malovala, ale to nic neznamenalo. Ráda si zvala na večer pár přátel, na skleničku něčeho dobrého, nejraději černého piva, a když si stáhla z rukou prsteny, hrábla do kláves pianina a zazpívala všechny staré písně.

Jak se ti líbí paní Bourkeová? Nic o tom nepíšeš, připomněla v dopise Thelmina matka.

Paní Bourkeová je velmi hodná a velmi milá, odepsala Thelma matce.

Paní Bourkeová naklonila svou napudrovanou tvář k Thelmině a prohlásila, že jí musí říkat teto Lily. Ale Thelma se rozhodla, že se k důvěrnému oslovování zlákat nedá. Nechtěla se v bour—

233$

keovském pohodlíčku zabydlet, protože už cítila, že je povolána k jakési vyšší formě nepohodlí.

A tak se k ničemu nezavázala a odešla do svého pokoje vyleštit si nehty.

Když vychodila obchodní školu, velmi rychle si našla místo mladší písařky u jedné lodařské firmy. Nebylo to sice to, co chtěla, ale prozatím jí to stačilo. Brzy se ukázalo, že je výborná pracovnice. Byly jí svěřovány mimořádné úkoly, takže všichni, kdo jí takovou práci nepřáli, ji nenáviděli. Ale nedala se zastrašit.

V té době se nechala ostříhat nakrátko, a když procházela kancelářemi a nesla mezi řadami psacích stolů stoh čistých papírů nebo když se vracela z umývárny s ručníkem a mýdlem, její šíje byla dokonale nezranitelná.

Někdy si krátce vzpomněla na domov, třeba když v půlhodi-nové polední přestávce jedla chlebíček s ančovičkami. Takové nepříjemné vzpomínky ji stísňovaly, ale nemohla se jim vyhnout. Pořád zde byla matka, která opravdu zasluhovala veškerou lásku a soucit, přestože se tak nemožně oblékala a byla tak nešikovná, neustále převracela vědra a shazovala hrnce a při každém krájení zelí se řízla a její oči se marně sháněly po myšlenkách, které zapomněla, a pak se bála, že je nenajde, přestože na tom závisí všechno. Někdy se Thelma Parkerová tou zahanbující a popuzující láskou k matce celá rozpálila. Otec byl muž, a neměl proto takový význam, leda ekonomický. Jak bylo vidět na jeho obličeji, oddával se odtažitým úvahám a v tomto zápase prohrával, takže jím mohla pohrdat. Krom toho nechápala, co vlastně otec hledá. A co nechápala, tím pohrdala, toho se bála. Ale pak si vzpomněla na jeho seschlý krk. A přitáhlo ji to zpátky. Jeho popraskané dlaně drhly o její šaty. Takže rodičům nemohla uniknout, ne jejich pokořování, ale jejich pokoře, a nakonec možná bude muset být surovější.

Smetala drobty mdlého chlebíčku, zatím přiměřeného jejím potřebám. Z papíru si udělala vždycky kornoutek a do toho strčila nechutnou kůrku, protože kůrky neměla ráda.

Na svého bratra nevzpomínala Thelma nikdy. Zavřela nad ním víko a zavrhla možnost, že by je někdy mohl o své vůli rozrazit.

Jedné okouzlující rodině se Thelma Parkerová zdála okouzlující. Byli to Goughovi, přátelé či spíše známí paní poštmistrové z Durilgaie, kteří obchodovali s drobným zbožím, ale na vyšší úrovni; nestáli už v zástěrách za pultem, nic takového. Goughovi bvdleli v lepší, i když ne nejlepší čtvrti, mezi spoustami zářivého nábytku, k němuž patřil také kuřácký stolek kombinovaný s ma-234$

lým barem, odkud se dala vkleče vylovit láhev banánového koktajlu. Když si u nich Thelma Parkerová myla ruce, ohmatá-vala jejich ručníky s nápisem Hosté, vyšitým v uměleckém vě-nečku z macešek. Goughovi pořádali večírky, nic okázalého, jen bridžové rohlíčky a polovečerní šaty. Thelma brzy poznala, co má dělat. Měla talent tvářit se vždycky podle situace a zaujímat správné postoje, jako by byla z vosku, a oslňovat různými výroky, jako by se zrodily v hrdle jí, a ne někomu jinému. A tak to všechno dělala, a tolik objevů, možností a překvapení jí uchvacovalo.

Jedné neděle navštívil Bourkeovy jistý postarší, ale významný statkář, a když ohmatal svému koni spěnky a probral s trenérem jeho šance, vyjádřil se lichotivě o Thelmině půvabu. Byla to samozřejmě hloupost, ale zapamatovala si, jak se mu leskly boty a z jak drahé látky byl oblek, ve kterém se tak ledabyle pohyboval. Ačkoli ho už víckrát neviděla, zapamatovala si, že se jmenoval Letourneur.

Když si u okna v Bourkeově domě leštila nehty, měla vždycky o čem přemýšlet a nač se dívat. Koně chodili poslušně po dvoře a večer hrabali u svých dveří a tlumeně odfrkávali. Někteří mládenci tam večer zůstávali a šaškovali nebo hráli karty a házeli mincemi. Strkali si navzájem hlavy do podpaždí, jako by zkoušeli různé způsoby mučení. Smáli se nakřáplými hlasy a kouřili, vyprávěli vtipy a dělali oplzlé posunky, přesto nebo právě proto, že u okna stála dívka, ale ta nad ně byla povznesena. S upjatou příbuznou Horrieho Bourkea mluvili, jen když to bylo nezbytné, a říkali jí pak slečno. Nikdy si nic nedovolovali. Leda z dálky mlasknout, ale možná tím projevovali jen joie de vivre.

Byl tam ovšem Kudrnáč.

Zrovna když jí začínalo imponovat, jak si svůj život dobře zařídila — v kanceláři dostala přidáno a koupila si kožíšek z obarveného králíka — promluvil na ni. A skutečně drze. Přišel k ní přes úzký trávník, který pan Bourke osobně udržoval. Rychle a vzpřímeně šlapal v plátěnkách po drsné buvolí trávě a mrskal při tom zadkem, jak si na něm všimla už dřív, a houpal svalnatými, nevědomky pohoršlivými mladickými pažemi. Položil bradu na okenní římsu a řekl: „To přemejšlíš o mně, Thel?“

Zírala na něj s otevřenými rty. Náhle přestaly být hubené: jako by napuchly po žihadle. Pobuřovalo ji to a zároveň provokovalo a trochu děsilo.

Podívala se na něj. Byl mladší než ona, což bylo tím horší. Ale světlé vlasy měl hezky zastřiženy. Možná byl zločinec, ale dobrosrdečný.

235$

„Tak co?“

„To sotva,“ řekla, a kdyby mohla, otočila by se k němu zády. „O takovém drzém klukovi.”

Protože ho chtěla zdeptat, podívala se co nejopovržlivěji na jeho ruce, ležící na římse.

„Chm,“řekl. „Nejsem samej kobylinec. Škrábni do mě a uvidíš. Můžeš třeba vidlema.”

„Povím to panu Bourkeovi,” řekla.

Rozesmál se. Viděla jeho velké zuby.

„Ale teď vážně,” smál se. „Mám pro tebe vzkaz,” řekl. „Kolik mi za něj zaplatíš?”

„Jaký vzkaz?” zeptala se.

Jak si bušila leštítkem do nehtů a opatrně se vyhýbala všemu, oč by její oči mohly zavadit, hlava se jí proti její vůli škádlivě rozkývala ze strany na stranu. Začala to být hra a málem se jí to líbilo. Neodbytný pach koňského mazání a sena ji naladil skoro bezstarostně; k němu se přidalo tenké ržání hříběte válejícího se v písku za plotem cvičiště.

Mladík začal dloubat do ztvrdlého kytu v puklině okenního rámu.

„Jaký vzkaz?” zeptala se.

Jeho tělo se na horké zdi přesunulo do nového postoje, lhostejného, netečného a suverénního.

„Od tvýho bratra,” řekl.

„Od mého bratra? Jak znáš mého bratra!”

„Cha!” řekl. „V neděli jsem ho viděl na farmě u Warwicků.”

„To nemohl být můj bratr. Můj bratr je na severu.”

„Nedávno přijel na jih, víš ?“

„Nevěřím, že znáš mého bratra.”

„Jsi sestra Raye Parkera?”

„Jsem,” řekla. „Ale —”

„Ray mi řek, pověz Thel, že brzo přijdu na zdvořilostní návštěvu.”

Seděla a přemýšlela. Hubená dívka v okně, vyplašená před-stavou, že by do stinného soukromí jejího pokoje mohlo vniknout oknem něco rušivého.

„Já myslel, že bratra uvidíš ráda,” řekl mládenec.

„Ano,” řekla, „budu ráda.”

Ale odstrčila židli od okna a Kudrnáč se obrátil k odchodu. Uvědomil si, že Thelma je starší než on. Byl opravdu chlapec, velký chlapec, který se rád předvádí. Teď nevěděl, co se sebou, a tak odcházel v plátěnkách po pružné buvolí trávě.

Thelma Parkerová znervózněla. Šla do salónu, sedla si na

236$

sametovou pohovku tetičky Lily a prohlížela si v časopise fotografie nevěst a nábytku. Nedosažitelné výšiny jí braly dech a možnost, že ztratí půdu pod nohama, v ní vyvolala první suchou křeč. Kašlala a chvatně obracela stránky. Otvíraly se před ní a zavíraly řady jasných výjevů. Blednoucí světlo jí připomnělo sladký smutek kokosové zmrzliny a dětství. Vstala a hledajíc polohu, ve které by se jí volněji dýchalo, usedla ke klavíru Lily Bourkeové, na jehož leštěný ořechový povrch skanul při posledním vyzpěvování vosk. Dotkla se kláves. S citem a snad i s trochou nadání si vybavovala skladby, kterým se naučila v pracovně paní poštmistrové. Možná se měla stát klavíristkou. Když byla sama, plynula jí zpod rukou ušlechtilá hudba. Měla by — a jednou bude mít — velké křídlo a na něm vázu s pestrou kyticí a svou fotografii ve večerních šatech. Přichází jakýsi muž, její manžel, s tváří zastřenou šerem, a klade jí na ramena citlivé, suché ruce, aby ji ujistil o svém obdivu.

„Měla bys chodit ven a bavit se, Thel,“ řekla Lily Bourkeová. „V tvém věku.“

Paní Bourkeová, která si po aspirinu lehla a teď se rozzářila čerstvým nánosem růže a sklenkou koňaku vyzunknutou ze zdravotních důvodů, kdesi slyšela či četla, že každému věku přísluší jiný způsob chování, a tím se řídila. Dívala se na Thelmu přes clonu své migrény a melancholie, a kdyby jí dobré srdce nebránilo, pomyslela by si o ní, že je ubožačka. Lilian měla ráda veselá děvčata bavící se nekonečnými čtverylkami. Sama by si skočila, nebýt manželovy kýly a mravních zásad, kterými jiné muže odrazovala. A tak zvala hosty a v zářivě modrých šatech hrála doprovod.

„Když měl náš tatínek obchod v Yuruze,“ řekla Lilian Bourkeová, „věčně se něco dělo, nikdy jsme se sestrami neměly dlouhou chvíli. Bylo to malé město, ale bylo tam živo. Přijížděli lidé z mlékařských farem, dveře se netrhly tatínkovými dodavateli, jezdil tam i tvůj otec. Ano, pamatuji si, jak nám jednou večer rozbil stojan na umývadlo. Ano,” řekla.

„Ale já jsem spokojená,” řekla Thelma z nepohodlné lavice, v níž byly uloženy sentimentální písně.

Zazněly poslední kapky tónů a dohrála, protože její hudba přišla o soukromí.

„Když jsi spokojená, tak jsi spokojená,” řekla paní Bourkeová a rozčísla korálky na stínidle, zapletené při kterémsi večírku. „Ale pamatuj si, že dokud člověk nezkusí něco jiného, nikdy neví.”

Pak šla připravit večeři. Měla krásné řízky, jen tenounce lemo

237$

vané tukem, právě tak na podmaštění skvostného masa. Protože, jak známo, muži musí jíst maso.

Thelma Parkerová si z večeře jen uždibla a několik dní pak nejedla vůbec. Uvažovala, má-li napsat matce, že je Ray ve městě. Ale pro samé úvahy nenapsala, a najednou se Ray objevil.

„Já jsem Ray Parker,” řekl na prahu.

„Ale!“ řekla paní Bourkeová. „Jsi podobný otci. Nebo matce? Nevím. Tvoje sestra bude mít radost, zrovna je doma a jistě ti dá něco k snědku. Jak vidíš, jsem na odchodu.“

A skutečně, natahovala si právě kozinku na drobné ruce, které byly její pýchou.

„Jestli jdu nevhod —“ začal.

Byl to urostlý mladík s upřímným obličejem a čistou pletí, takže budil u lidí důvěru. Díval se na ni s důvěřivým výrazem jako na každého, kdo nepatřil k jeho nejbližším příbuzným.

„Jestli jdu nevhod,” řekl, „můžu přijít jindy. Vy jste tátova sestřenka Lil ?“ pousmál se s drsným, ale i trochu nacvičeným půvabem.

„Dá se to tak říct,“ připustila paní Bourkeová.

„Táta o vás často vypráví,” řekl.

„Ách,“ zasmála se a věřila tomu, protože to neslyšela poprvé. „O starých časech se dobře povídá.“

Možná by se do její přízně vlichocoval dál, ale byla tlustá a ošklivá.

Thelma přijala bratra v salónu. Seděli spolu na Bourkeově nábytku a při odmlkách cítili, jak je tlačí, jak se pod nimi vzpíná koňská žíně a šustí vzory na ženevském sametu. Byla by nejraději, kdyby rychle zmizel a všichni příbuzní s ním, aby mohla rozjímat o svých vyšších zájmech. Ale Ray o sobě potřeboval mluvit. Podle všeho chtěl zůstat v Sydney. Našel si místo v jedné sázkové kanceláři. Slušně placené. Ale hledá dál.

Thelma zkoumala ozdobnou šňůru na pohovce.

„Tys mě nikdy neměla ráda, Thel,“ řekl a elegantně si zapálil cigaretu.

Protože to u něj viděla poprvé, dostala vztek. Jako by to gesto někomu ukradl.

Prudce poposedla, přitáhla k sobě kolena, srovnala své úhledné nohy a řekla: „To není pravda.“

„Asi kvůli tomu deníku.“

A dlouze odfoukl.

„Pff,“ řekla. „Na to jsem zapomněla. V dětství se píší do deníku hlouposti.”

238$

Ale v zákrutech dýmu a paměti si vzpomněl — divná věc — jak Řeka miloval i on.

„Někteří lidé,” řekl, „nemají rádi, když toho o nich člověk moc ví.“

„Co o mně víš? Nevíš nic, nic. Jsme příbuzní, a jako bychom nebyli.”

Že by jeden o druhém něco věděli ? V nepříjemně spiklenecké atmosféře salónku či předpokoje to bylo právě tak možné jako nepravděpodobné. A co v těch svých nových šatech vědí o sobě ?

O tom, kam míří či kam je nese proud ? Nejistota začala mladého muže zneklidňovat. Vstal a přecházel, ohmatával ozdoby a nahlížel do krabiček. Ale dívka jen pevněji semkla nad koleny ruce, tisknoucí horkou kuličku kapesníku.

„Myslíš, že to tady vydržíš ?“ zeptal se bratr, aniž ho odpověď příliš zajímala.

„Samozřejmě,” řekla.

Náznaky, že nedosáhne toho, co si umínila, ji nepřestávaly rozhořčovat.

Ale bratr chtěl mluvit o místech, kde spolu kdysi žili.

„Vzpomínáš na Quigleyovy ?“ zeptal se.

„Nevzpomínám na ně,“ řekla suše. „Ale nezapomněla jsem.”

Nechtěla se dát zatáhnout zpátky.

„Taková šeredná bába to byla,” řekl. „S tím voletem.”

Pocítil odpor i stesk.

„Ale čistotná,” řekl. „Stůl drhla tak, že ho polovic odřela. Pamatuju si, že nad krbem měli ve váze péra z lyrochvosta. Řek jsem tomu jejímu praštěnýmu bratrovi, že když mi je dá, dostane šest stračích vajíček. A dal mi je. Jenže já mu vajíčka nepřines. Brečel jako blázen.”

„Proč jsi ho ošidil?” zeptala se dívka lhostejně.

„Nevím,” řekl. „Chtěl jsem ta péra. A vajíčka jsem neměl.”

V tom světle a v tónech jeho příjemného hlasu to znělo logicky. Takže dívka znovu odvrátila hlavu. Nechtěla vidět prostý stůl Doll Quigleyové, protože vedle něj vypadala podezřele i ona. Obracely se v ní její dávné lži i ty, kterých se teprve bude muset dopustit.

„Myslím, že pro všechny dost jídla nebude,” řekla, aby ho vystrnadila.

Ale jakmile sestru zasvětil do svého dětského zločinu, dychtil po její společnosti. Cítil, že je konečně spojuje cosi skutečného. A protože se toho nechtěl vzdát, řekl: „To nevadí. Nepřišel jsem se najíst.”

Úplně zapomněl, že přišel právě kvůli tomu.

239$

Ale to už se objevil Horrie Bourke a musel přivítat mladého příbuzného.

„Jsi šikovný chlapec,“ vzal mladíka kolem ramen. Rukávy košile měl staženy pružnou kovovou obroučkou. „Šikovný chlapec. Táta na tebe může být pyšný.”

Kdykoli ho něco zaujalo, objevila se mu v koutku úst kapička sliny a začala stékat rýhou v kůži dolů. Leccos už na něm bylo stařecky nechutné, ale byl dobrák. Plakával nad zchvácenými koni a mezi přívaly slin dával příkazy štolbům a nakonec se chopil láhve s mazáním sám; když rozechvělou rukou potíral šlachu či kloub, vcítil se do postiženého kloubu a zakoušel nesmírnou bolest.

Teď chtěl na důkaz sympatií odkrýt své nejzranitelnější místo a vyprávět Rayi Parkerovi o koních. Zůstal stát s rukou na chlapcově rameni, ale jinak setrvával v toporném postoji, který mu vnutila kýla. Až se bude znát s Rayem o něco líp, bude mu vyprávět i o kýle. Horrie vždycky toužil mít děti. A teď se choval k Rayovi, jak by se byl choval k nim, počítaje v to sentimentálně důvěrná vyznání a nepřetržité vyprávění. Mladého muže, který jeho synem nebyl, to ovšem přivádělo do trapné situace. Z nezbytí jednal, jak synové jednat mají, ale nejednají, a na tváři se mu proto objevil škodolibý výraz, jaký jindy kupodivu nemíval. Trenér však byl příliš potěšen, než aby viděl něco jiného, než co vidět chtěl.

Bože na nebi, řekla si Thelma.

Protože strýček Horrie začal Rayovi vyprávět o dostizích.

„Když uběhl Don Antonio půl míle,“ říkal, „nebo možná ani to ne, a doháněli ho Harcourt s Melounem — vlastně ne, s Čarodějem — udělal Georgie Abbott prapodivnou věc. Já jsemo tom zatím moc nemluvil, jen jsem to zaregistroval, rozumíš. Všim jsem si totiž, že Georgie se jakoby ohlíd přes rameno a spustil loket na přivrácené straně. Povídám si, tohleto je prapodivná věc. Tak jsem to řek Cildovi Dockerovi, Cilda stál vedle — loni zemřel chudák stará na nějaký nádor. Povídám, viděl jsi to, Cildo? A on povídá, co jako myslíš, Horrie. Protože Cilda byl děsně opatrný. Byl to, jak se říká, primový chlap. Takže Harcourt dotahoval, a s ním Meloun — vlastně ne, čaroděj —“

Vtom vešla Lilian Bourkeová. Sundala si už lišku a v ložnici se rychle přimalovala a řekla, otevřeme si pár lahví černého piva, ať návštěvu Stanova syna trochu oslavíme, o čem přemýšlíš, Thelmo, v lednici je hovězí plec a půlka kuřete, stačí otevřít dveře a koukají na tebe ze spodní přihrádky.

Bourkeovi byli Rayem nadšeni. Hltali ho očima. Když trhali

240$

kosti ze studeného kuřete a žvýkali vlákna hnědé kůže, lačněli po jeho mládí. Domáhali se jeho příhod.

Ray byl v rozpacích. Ostýchavě hleděl do své plné sklenice. Pár příhod jim vylíčil. Nejspokojenější zřejmě byl, když mohl mluvit se starým pánem o koních. Zeptal se Horrieho, jakou má Pohárek šanci v závodě o Zlatou plaketu. Starý pán, se rty mastnými po nádherném soustu žlutého tuku, zjemněném červeným hovězím a zostřeném nakládanou cibulí, se zahleděl na kousek chleba, který právě modeloval pro svá ústa, a připustil, že Pohárkova šance je dost velká.

Když Ray odcházel, Bourkeovi toužili, aby zase přišel. A přišel. Přicházel často. Jako by všichni tři propadli novému a vzrušujícímu, téměř vášnivému vztahu.

„Tvůj bratr je úplně jiný, než jsme čekali,“ řekla Lily Bourkeová Thelmě. „Váš otec byl ve všem pomalý. Ne že bychom ho neměli rádi, Stana. Ale byl strašně pomalý. Všichni jsme říkali, že vaši matku si nevzal on, ale ona jeho.“

„Těžko říct, jaký Ray vlastně je,“ řekla Thelma. „Mám pocit, že to vím. Ale říct to nedovedu. Jsem asi zaujatá, protože jsem jeho sestra.“

„Ty jsi zvláštní děvče, Thelmo,” řekla Lilian.

Thelma byla zatím stále zaměstnána u loďařské firmy, kde ji sice neměli rádi, ale vážili si jí. Žádná dívka neměla tužky ořezány tak ostře jako ona. Měla-li slečna Halloranová nějakou jinou práci, a často měla, šéf si zavolal Thelmu a nadiktoval jí dopis, který naklepala a vytrhla ze stroje tak rychle, že než pan Fullbright zavěsil sluchátko, ležel před ním studený list papíru. Ale legrace s ní nebyla.

Pak od firmy, kde se jí tak dařilo, znenadání odešla a nastoupila na hůře placené místo v jedné advokátní kanceláři. Proč, to by přesvědčivě vysvětlit nedokázala, prostě to muselo být. Možná ji uklidňovala decentní atmosféra, ve které jako by se zastavil čas. Mnoho klientek nosilo kožichy a perly a právníci je vyprovázeli s projevy diskrétní důvěrnosti a společenské spřízněnosti a lehkými doteky suchých rukou.

Proto jí bylo bydlení u Bourkeových stále protivnější. Čpavý zápach ze stájí se srážel s levandulovou kolínskou, kterou si osvěžovala dlouhé ruce, a koně s kápěmi na hlavách jednotvárně vycházeli bokem napřed, vedeni staršími chlupatými muži nebo poháněni mladými hochy, kteří se v sedle hrbili pod tíhou okázalé odpovědnosti. Na ničem z toho Thelmě Parkerové nezáleželo, ničemu z toho nezáleželo na ní, ale bylo to tam. I s neotesanými těly mužů, kteří plivali mezerami mezi žlutými zuby. A se zápo

241$

lícími chlapci, jako byl Kudrnáč, který na ni promluvil tenkrát večer, když se stal na chvíli poslem.

Ray někdy za Kudrnáčem zašel. Byli zřejmě kamarádi. Ve stáji si pro větší pohodlí sundal kravatu, opřel se o Kudrnáčovo rameno a prohlíželi si obrázky v příloze nedělních novin; svěřovali si jakási tajemství, někdy vážná a někdy — podle pantomimy jejich těl — necudná. Za nekonečných nedělních odpolední, mezi rozpálenými cihlami a spícími kočkami, zápasil někdy Ray s Kudrnáčem ve skladišti sedel, na starém skládacím lůžku zakrytém pytlovinou, jako kdysi zápasil s Řekem, a mladý muž teď vítězil nad chlapcem, který se bránil a nakonec křičel, jak chtěl uniknout své ponižující slabosti. Ale než k tomu došlo, dívka, zabraná u okna do tajemného rituálu, stáhla žaluzii. Raději dusila svou zlost a povznesenost v papírově hnědém šeru, odkud se marně snažila uniknout jakási masařka.

Někdy šla Thelma sama na koncert. Hudba, kterou přestala pěstovat z apatie a zároveň ze strachu před následky, se jí stala smutkem, jemuž se oddávala s nemenší oblibou. Příboj hudby v ní rozezníval tóny plné zjemnělého žalu a sebelítosti. Tonula v houslích.

Jednou večer potkala na ulici Genevieve Johnstoneovou. Její přítelkyně nevypadala už tak bezúhonně jako kdysi, ale byla potěšena, ba vděčna, že Thelmu, přinejmenším překvapenou, potkala. Nad hnědým dušeným masem s vařenou dýní se jí svěřila, že měla potrat kvůli jednomu ženatému muži, kterého poznala u Wentworthských vodopádů. Thelma způsobně manipulovala vidličkou v omáčce. Téměř jako by neslyšela. Ale Genevieve povídala dál.

Thelma se pak od jejího debaklu povzneseně odtrhla a řekla: „Zrovna jdu na koncert, Genevieve. Nechceš jít se mnou? Prospělo by ti to.“

„Já na vážnou hudbu nejsem,” řekla Genevieve váhavě. „Alei tak se dají trávit večery, ne? Pokud je to levné.“

A tak poslouchaly obě dívky hudbu, či přesněji řečeno, Genevieve seděla a Thelma se vznášela; od kamarádčiny apatie se mohla odrazit k nesmírným výšinám. Jako by její osud závisel na brilantní pasáži houslí. Poslouchala proto tak oddaně, že ji rozbolela hlava. Její nekonečná, ale úchvatná cesta kamsi vedla. Její život, tramvaje, kanceláře, pilování nehtů, hádání budoucnosti z čajové sedliny, to všechno bylo nevyhnutelné. Ale perličky tónů se leskly na cestě k temné propasti. To je Ray, přiznala si, nesmím na Raye myslet. Opatrně šla po mostě z tenkých latěk. Na nekonečném poli se zuby pařezů a kapradin začali dotírat

242$

matka a otec. Jak byli přízemní a nudní — zvlášť otec, vysvětlující, jak se napíná drátěný plot nebo na co stonají krávy.

Na tuto část se musím soustředit, řekla si Thelma Parkerová, zkřížila nohy a nahnula se trochu dopředu. Překážky, které hudba kladla, ji někdy děsily. Ale právě svým soustředěním budila respekt, dokonce u svých nadřízených. Žádný úder ji teď nemohl vrátit. Žádný úspěch její snědé přítelkyně, jejíž rty vděčně sály melodii všude, kde byla slyšitelná. Lesní rohy udílely poddajným ženám rozkazy. Také ona byla, ač nerada, okouzlena diktátorskými způsoby žesťů a některých mužů, pokud měli čisté a zdržen-livé ruce. Přinesla šálky mléčného čaje a tajně je podsunula žíznícím hobojům.

Architektura té skladby byla na rozdíl od jejího smyslu nezničitelná. Thelma Parkerová bloudila ve svátečních střevících pod kupolí hudby. Najít si někde pokoj, říkala si, mít svoje čtyři stěny a třeba i přístup do kuchyně. Třesk vlastních činelů by její soukromí zničit nemohl. A tak stoupala výš, teď po pevných schodech; mohla se držet jejich souvislé, byť spletité, ba zdvojené spirály, do níž byla zasazena zrcadélka odrážející minulosti s růžemi a drůbežím trusem, dokonce jedno, ve kterém se jí stříbrná tvář roztříštila, ale rychle se skryla za ohradu dřevěných dechových nástrojů. Ach, vsála vzduch mezi zuby a zasunula horké prameny vlasů za uši, je to v dohledu. O něco dál, za slavnostní plošinkou, jen o krůček výš, se chvěl zvon vítězství. Vzepjala se tak vysoko, že jí zmizela ňadra, a vlastníma rukama zavěsila věnec.

„To už je konec ?“ zeptala se Genevieve, která jiný důvod k potlesku neměla.

„Ano,” řekla Thelma, už znovu ve své masce.

Když se protlačily na vlhkou ulici, Genevieve řekla: „Nač celou tu dobu myslíš, když takovou hudbu posloucháš ? Pokud ji posloucháš.”

„Při tom se vlastně ani nemyslí,” řekla Thelma pomalu. „To se prožívá.”

„Já to tak neprožívám. Nemůžu tomu přijít na chuť,” řekla Genevieve. „Ty bereš všechno moc vážně.”

Thelmu to potěšilo, ale zároveň tak zarazilo, že nebyla schopna odpovědět. S přátelskou snášenlivostí neměla zkušenosti, a stačilo pár slov nebo gesto, aby ztuhla. Genevieve ji totiž vzala pod paží.

„Hrál tam na housle jeden chlapík,” řekla Genevieve, „možná sis ho všimla, měl pěšinku uprostřed, a s tím jsem se jednou setkala na lodi. Jeli jsme přes záliv z Manly, a pěkně to házelo.

243$

Ten ti byl vlezlý! Jestli to byl ten, kterého myslím. Ale co jsem mohla dělat? Na rozbouřeném moři je to něco jiného. Ovšem chodit s nějakým šmidli fidli…”

V noci vlhkých ulic a purpurového mžení klíčí možnosti.

„Máš příjemného šéfa, Thelmo?” zeptala se Genevieve. „Je starý? Ještě jsem neviděla advokáta, aby nebyl starý. Ale někdy snad taky začínají, ne ?“

„Jsou dobří,“ řekla Thelma. „Jeden je starý. Když má bolesti v kříži, nechodí do práce. Druhý je mladší, ale mladý není. Pan Forsdyke. Je trochu plešatý. Ale ujde.”

Tramvaje jim přetrhly nit.

„A jinak?” zeptala se Genevieve.

„Jinak nic, co by stálo za řeč, vážně, Genevieve,” řekla Thelma.

„Já bych se mezi advokáty třásla strachy. Vedou takové divné řeči.

Thelma se dala do smíchu. „Když mluví, tak vtáhne břicho,” řekla. „A pak je zase pustí.”

Thelma se smála.

„Takže má břicho?” smála se Genevieve.

„Má,” smála se Thelma, „ale velké ne. Vtáhne prostě, co má. Ach jémine.”

„Břichatý advokát,” vypískla Genevieve.

Dívky, rozezmítané na zastávce tramvaje, se nedokázaly na-přímit. V purpurovém světle se o sebe otíraly. Tu a tam se zastavil nějaký muž, s rukama v kapsách se na ně podíval, odplivl si a šel dál. Dívky se smály.

Co když je život tohle? říkala si Thelma pod vlivem slov a doteků. Ale náhle ji to omrzelo, odtáhla se od udýchané Genevieve a přestala se smát.

„Chci si někde najít pokoj,” řekla nemilosrdně, „nebo byt nebo něco. Tam, kde bydlím, zůstat nemůžu.”

„Já bych sama bydlet nechtěla,” řekla Genevieve. „Někdo tě může zmlátit. Nebo i zavraždit. Nějaký mužský.”

„Pokud musíš mužského mít,” řekla Thelma.

„To musíš.”

„Mně stačí pokoj a dveře,” řekla Thelma.

Věděla, že vždycky tak chladná není, ale neváhala zalhat, protože to bylo nutné.

„Jede mi tramvaj,” řekla.

A byla ráda.

„Radši sbal toho advokáta,” vypískla Genevieve. „Všemi deseti. Toho s tím zasouvacím břichem.”

To už stála Thelma vysoko v tramvaji. S bílou lhostejností

244$

mohla shlížet na kamarádem purpurový obličej. Purpurové vlny jej líně vsály, zatímco Thelma od přítelkyně nelítostně odjížděla, udivena, že se o přátelství vůbec pokoušela. Jako by si za studené mince, které podala průvodčímu, kupovala svobodu. Po té toužila nejvíc, jako většina lidí, jenže stále nevěděla, co to vlastně je. Ráda by se někoho zeptala — ale koho? Rodičů ne. Rodičů se člověk neptá. Ray si možná už svobodu koupil, ale za jakou cenu, nevěděla.

Jednou jí koupil hedvábné punčochy. Otevřel dveře a hodil je na koberec, takže tam zůstaly ležet, pokroucené a propletené s tím, co k bratrovi cítila.

„Tady máš,“ řekl do pootevřených dveří. „Dárek pro tebe.“

Chvíli čekal, aby viděl, jestli dar přijme. Nedala nic znát, ani když odcházel, ale tvářil se, jako bv už věděl, že neodmítne. A skutečně, zvedla punčochy provinile z koberce a smotala je přes ruku. Vložila je do zásuvky a po čase je i nosila. Snažila se však zapomenout, že je to dárek od bratra. A nakonec zapomněla.

Co těmi punčochami Ray zamýšlel, nebylo jasné. Jistě si ji chtěl do budoucna zavázat, s tím záměrem dával většinu svých dárků, ale jestli ho k tomuto daru přivedla také láska, nevěděl sám. Toužil navázat s nějakým člověkem čistý vztah. Toužil se posadit a mluvit o všedních, jako papír čistých věcech, o kterých si člověk potřebuje popovídat. S rodiči to nejde, tak jako nejde mluvit s vývrtkami. Jeho matka by se do něj hned zavrtala v naději, že něco vytáhne. Nešlo to ani s Bourkeovými, s těmi starými, doživotními dětmi. Ani s houfy přátel a kolegů, kteří od člověka čekají, že se bude chovat podle zavedených pravidel. A tak zbývala Thelma. Kdyby se na chvíli dokázali vzepřít proudům, které je unášely a oddělovaly, možná by mezi nimi vzniklo to, co potřeboval: vztah proti všem pravidlům.

Ray stále pracoval u Bernieho Abrahamse, sázkaře, ale nikdy ho nepřivedl, protože Bourkeovi neměli sázkaře v lásce. Nikdo z Ray o vy party do Bourkeová domu nepronikl. Lily měla své zásady. A bála se o své klenoty: mezi nepravými měla několik pravých. Byl tu sice Kudrnáč, ale o tom nevěděli víc, než že je Rayův kamarád a že je z Bundabergu. Ray bydlel kdesi nad ovocnářským krámem. Jednou snad mluvil o nějakých Italech a dvou italských dívkách, sestrách. Nosil Bourkeovým papírové sáčky plné velkých bledých jablek nebo rudých, pěnivě šťavnatých, a nahoře někdy čněla šiška ananasu.

Horrie se radoval jako dítě, ale Lily už méně, protože časem se ze své lásky trochu vzpamatovala.

„Ten hoch je na nás nějak moc hodný,“ obracela oči k nebi.

245$

„Proč by měl být mladý člověk tak hodný ?“

„A co je na tom špatného ?“ řekl Horrie, loupaje si jablko. „Hoch je pryč z domova, schází mu táta a máma.“

Thelma, která si do pokoje přišla pro jakési věci, se tiše a taktně vzdálila, jako v tomto domě vždycky. Životem těchto lidí jen procházela.

„Máš pravdu, Horrie,” řekla Lily. „Nesmíme o něm tak mlu-vit. A před jeho sestrou. Co si Stan řekne?”

Ale Thelma neříkala nic.

To všechno byla ubohoučká překližka cizích životů. Musí si najít podnájem s přístupem do kuchyně. Do té doby si nebude ničeho všímat.

A tak koně vycházeli dál ze stájí. Když se časně ráno česala nebo v neděli posedávala, jejich mnišské postavy klapaly po asfaltu a dřevěnými brankami. Muži a chlapci rozmlouvali o jakési velké slavnosti, na kterou koně připravovali. Byly to záhadné hovory o váze a anatomii, o šancích a rychlosti, a dívka je neposlouchala, leda když k ní dopadly útržky a musela je zvednout. Malabar se škrtá. Pohárek je pro Horného Bourkea tutovka, jeho velká šance. Česala se a přemýšlela o tom, jak neslučitelné jsou cizí zájmy s jejími touhami.

Když starý trenér snídal vejce naměkko, celý se třásl nad důležitostí těchto dostihů. Dívka byla na chvíli dojata, ani ne tak křehkostí cizích životů jako tím, že v podobné izolaci a nicotnosti žije i ona. Starochova lebka byla křehká jako vaječná skořápka čekající na drtivý úder, který jí někdo, ne teď, ale někdy zasadí. A blůza jí náhle nechránila ramena. Opařila se hořkým červeným čajem, který si zvysoka nalévala, kousla se do rtů a řekla: „Kdy jsou vlastně ty dostihy ?“

„Cože?” řekl nevěřícně. „Dostihy! Přece v sobotu.”

Zdrcen poznáním, že by se jich mohl nedožít, nabral si malinového džemu a několikrát otevřel a zavřel ústa.

„Kde je tvůj bratr?” zeptal se dívky a začal o ní přemýšlet, o tom, jak asi žije, zavřena ve svém pokoji, byť v tomtéž domě. „Neviděli jsme ho už nevímjak dlouho.”

„Nevím, kde je,” řekla. „O svých věcech se mnou moc ne-mluví.”

S radostí i s podezřením si uvědomila, že ani ona ho dlouho neviděla, dokonce ani na dvoře s Kudrnáčem. Kudrnáč tam byl pořád, ale vnímala ho stále méně. Chodil tiše jako myš. Někdy býval vážný. Chvílemi se objevil, ale byl to prostí chlapec od koní. Hvízdal si, ale častěji byl zticha. Vlastně by si ho nevšimla, kdyby mu Ray na čas nevdechl do těla život.

246$

A tak uvažovala, proč Ray nepřišel, a najednou byla sobota, den dostihů, pro které Horrie Bourke žil.

Thelma na dostihy nešla. Nechodila na ně nikdy, protože když dům zmrtvěl, začínala žit. Svlékla si šaty a improvizovala na ořechovém klavíru nebo si psala do deníku a popíjela čaj. Toho dne ležela na pohovce v salónku v náramně požitkářské a nedbalé poloze, zcela cizí její úzkostlivé povaze, ale teď instinktivně napodobené, jak si zkoušela ten noblesní a nikým nerušený život, který povede z vlastní vůle a jak byla přesvědčena, z vůle osudu.

Vtom vešla paní Bourkeová.

Stěží dokázala dostat domovní klíč do zámku. Nebo popadnout dech a vytlačit ho ze sebe. Byla zmučena svými korzety a vším, co se stalo.

„Všechno ti povím, Thelmo,“ řekla, „ale napřed si musím lehnout.“

A tak Thelma čekala, v županu a s neblahou předtuchou, protože všem rozrušujícím událostem se vyhýbala, a tato k nim jistě patří, když Lily Bourkeová zbrunátněla až do fialova. Z křesla třeštila oči její liška.

„To byl krutý den,“ řekla konečně Lilian Bourkeová, jen v prádle a punčochách. „Povím ti, Thelmo, co se stalo.“

Thelma poslouchala a večer, když si vše promyslela, napsala dopis matce.

Drahá maminko,

píšu Ti, abys věděla,co se tu stalo. Je to v novinách, takže se to dovědět musíte, a raději ode mě než od nějakého dobrého přítele. Maminko, týká se to Raye. Je zapleten do skandálu kolem dostihů. Totiž je a není, protože mu nemohou nic dokázat. Ale z toho, co se říká, je to dost jasné. Víš, že u Raye může mít člověk jen pocit, důkazy vždycky nejsou.

Asi už víte o těch velkých dostizích o Zlatou plaketu, běžely se dnes a čekalo se, že je vyhraje Pohárek, kůň pana Bourkea. Jenže nevyhrál. Vypadá to, že mu v tom někdo zabránil. Mluví se dokonce o drogách a začali to vyšetřovat. Jeden podkoní, takový hrubý kluk, s kterým se Ray kamarádil (často jsem je viděla spolu a teď si myslím, že něco kuli) víceméně přiznal, že kom cosi dával, ale navedl prý ho Ray, Je z toho celý pryč, ale všechno říct nechce. Vyšlo najevo, že na vítěze závodu, jakéhosi outsidera jménem Sir Murgatroyd, vsadil Ray hromadu peněz…

O dva dny později, inspirována událostmi a svými mučednickými pocity, napsala znovu:

247$

… Od té doby jsme Raye neviděli a pan Bourke by ho do domu ani nepustil. Pani Bourkeová je nemocná, uložila jsem ji do postele, není to žádná legrace starat se o ni v noci, a ve dne být v zaměstnám. Je z toho tak rozvrácená, že si ani nenatáčí vlasy. A z pana Bourkea je úplný dědeček, byl na Raye vždycky tak hodný, a teď není schopen mluvit o ničem jiném.

Dovedeš si představit, jak je to pro mě těžké. Co všechno musím jako jeho sestra přetrpět. Myslím, že táta by měl přijet a zkusit něco udělat nebo s Rayem promluvit. 1 když je mi těch lidí líto a jsem jejich vzdálená příbuzná, nikdy bych si je za příbuzné nevybrala a cítím, že jsme spřízněni čistě náhodou.

Časem Ti napíšu o svých plánech do budoucnosti, ale nejdřív musejí uzrát. V kanceláři se tni vede moc dobře. Myslím, že jedna dívka odejde, a to pro mě bude určitě výhodné, aspoň podle toho, co říkal jeden z mých šéfů, pan Forsdyke…

Najednou se chtělo Thelmě Parkerové plakat, usedavě plakat nad bledě fialovým dopisním papírem, který měla vyhrazen pro významnější korespondenci, například pro poděkování za večírek pořádaný paní Goughovou. Zčistajasna se odpoutala a vzpomněla si na kočky slunící se u zadních dveří. Mezi cihlovými stěnami ji zdrtila vůně rozemnuté máty. Nebyla si jista, jestli svoboda, po níž tak prahne, leží před ní nebo za ní, ale zahlodalo v ní strašné podezření. A dopis pak dopsala méně rázněji. Dokoncei v mezerách zůstávala hebkost spících kožíšků.

… Doufám, že na vánoce přijedu. Těším se, že nebudu nic dělat a že se rám probudím a uvidím růže, ty bílé. Koupila jsem si květináč s okrasnou paprikou, ale někdo říká, že je to jablíčko lásky, tak nevím. Bohužel mi vadne a měla bych ji asi přesadit do země.

Snad jsi, maminko, zdravá. Dávej na sebe pozor. Astma mě moc netrápí, jen když je ráno mlha nebo když jsem přetažená. Mám strašně moc práce! Někdy mě bolí hlava a měla bych se asi poohlédnout po brýlích, ale bez obrouček. Nechci však mluvit o sobě!

Posledně jsi psala, že zatéká střecha. To je hrůza. Skoro každý má děravou střechu nebo skvrny na zdi…

Nikdy nevěděla, jak psaní zakončit, a dokonce se za to trochu styděla, ale nakonec rychle napsala:

Tvá milující Thelma

A celý dopis si přečetla, aby viděla, jestli toho napsala málo nebo hodně.

248$

Když navrhovala, aby otec přijel, nepředstavovala si, že by měl přijet on, se svým upřímným pohledem, který jí vždycky bral řeč. Myslela při psaní spíš na matku, která sice nebyla neupřímná, ale byla žena jako ona. Její pružné zásady se daly přizpůsobit okolnostem.

Ale přijel Stan Parker.

Nemohl se tomu vyhnout. Když v mládí začínal a mýtil svůj pozemek, rubal do stromů, aniž měl v hlavě nějaký přesný plán, ale skácel je, i na úkor svých rukou, třebaže mu časem ztvrdly, a musel odklízet balvany a tahat je se svým koněm, až jim měkké břicho oběma ztvrdlo a zkamenělo a kámen vůle přemohl skálu.

V takovém rozpoložení dotápal otec Parker do města. Neměl žádný plán. To, co slyšel, ho znepokojilo. Ale jestli ho nechají, zapřáhne do té těžké situace svou vůli a silou a rozhodností ji odklidí. Myslel si. Vždyť z chaosu, který kdysi našel, vytesal tvar a řád. A dovedl z dřeva a železa vykouzlit poctivé věci, které při vší své kostrbatosti sloužily dodnes. A jediným vodítkem při tom všem mu byla jeho prostota.

Přijiel tedy a čekal u dveří Bourkeová domu, až se mu otevřely. To je přece Thelma, řekl si.

„Ahoj, tati,“ řekla. „Věděla jsem, že přijedeš, ale myslela jsem, že dáš vědět.“

Na to neodpověděl nic srozumitelného, protože to byla nicotná poznámka, ozdůbka přilepená pro formu. Mlčení ho možná naučilo o věcech řeči víc než mluvení.

„Co se dá dělat,” řekla, „pojď dál.”

Měl na břiše řetízek od hodinek, na který si vůbec nevzpomínala, ačkoli si myslela, že ví o všem, co otec má. V tuhých seržových šatech se ji ten člověk, její otec, zdál neotesanější. Sedě mezi třapci a třásněmi Lilianina salónu, na umělé kůži, nejistě, ale důstojně. Po chvíli se rozhodl, že někam odloží klobouk, a položil ho na podlahu vedle sebe. Překvapeně a trochu znechuceně si všimla chloupků na hřbetě jeho rukou a šedivých chlupů v nose. Ach, řekla si zoufale, to je otec, jak ho neznám, a začala mluvit o cestě vlakem a o jídle. Dokonce mu vylíčila historii olejového obrazu jakési hory, který v mládí namalovala jedna richmondská teta pana Bourkea. Sama se divila, že dokáže mluvit s otcem tak plynně, ale to proto, že vypadal jako někdo úplně cizí. Mluvila s neohrabaným, dobráckým člověkem v seržových šatech, ne s otcem.

„Co ta věc s Rayem ?“ řekl.

„Je to zhruba tak, jak jsem psala,” řekla Thelma. „Až přijde pan Bourke, poví ti podrobnosti. Protože já se o dostihy nikdy ne—

249$

zajímala a zajímat nebudu. Ale vyšetřováním se nic podstatného nezjistilo. Ten kluk svou výpověď zčásti odvolal. Možná chtěl zpočátku Raye očernit, nevím. Ale Rayovi nic dokázat nemohou, jen mají pocit, že je vinen.“

„Takže je nevinen,” řekl otec.

„Vzpomínám si, že jednou se stalo cosi s nějakými štěňaty,“ řekla pomaloučku. „Pár jich zmizelo. Co to bylo ? Byly v kůlně, kde je pluh. Nevzpomínám si přesně.“

„Nevím,“ řekl.

Nutila ho do konvenční neupřímnosti, na kterou nebyl zvyklý.

V té chvíli byl rád, že svou dceru nezná líp. Chtěl se s jasnou hlavou zamyslet nad synem a dospět, jak se říká, k nějakému rozhodnutí. Ale nábytek a dceřiny oči ho uvěznily do nemotorného těla a těžkopádné mysli.

„Nerada bych mu křivdila,“ řekla. „Protože uměl být také hodný.“

Cítila, že právě na to otec čeká, a začala obracet. Chtěla věřit. Protože být hodný je přece žádoucí.

„Někdy sem chodíval,“ řekla, „a vyprávěl o Quigleyových a o lidech u nás doma. Jednou mi přinesl dárek. Punčochy. Nevím proč. Byly drahé.“

Takže se přinutila věřit; rozesmutnila se nad mladým mužem, svým bratrem, který stával u okna ve šviháckém saku a na zlaté kůži měl světlo z polostažené žaluzie.

Ale otce to nezajímalo.

„Kde je Ray?“ zeptal se.

Vtom vešel Horrie Bourke, za límcem měl vecpaný kapesník, a když se posadil, řekl: „Kdybych nevěřil tomu chlapci, nemohl bych věřit ani sobě.“

Byl to tlustý stařec s žilnatou tváří. Překypoval křivdou, která se mu stala, a bál se, že ho dříve nebo později, možná už zítra, raní mrtvice. Takže slzy prolévané nad synem, který nebyl jeho, ale být mohl, slzy nad chlapcem, který dary přijímal i přinášel, se mísily s nenávistí ke zdravému mladému muži, jehož svalům tolik slušelo tričko a který stál rozesmátý u hnojiště, v lesku koní, a otrle mu hrozil mrtvici. Ray kráčel přes jeho napuchlé tělo ležící na dvoře.

„Ať v tom byly drogy, nebo jezdecká chytristika, ti dva mládenci v tom mají prsty. A Tom Schmidt, ten žokej, co jel Sira Murgatroyda, není o nic lepší. V Toowoombě měl incident, jak jsem slyšel. I když víc o tom nevím. Tak ty jsi přijel, Stane?“ řekl Horrie Bourke.

„Ano,“ řekl otec.

250$

Poposedl a chtěl promluvit k věci. Ale nemohl. Cítil, že slova a tapety jsou silnější.

„To bude Lily ráda,“ řekl Horrie Bourke. „Já už dostihů nechám,” pokračoval. „Dostihy jsou boháčova kratochvíle a hlupákův pád. Vždyť považme,” řekl, „že všechno závisí na koních. A ti ubožáčkové nevinní za svoje nohy ručit nemohou.”

Stan Parker od časného rána nemočil. Kdesi byl zasutý úmysl. Promluvit se synem, a všechno se vysvětlí.

„Chci mluvit s Rayem,” řekl a hlas mu rostl a rostl, až ovládl celou místnost.

„Tak, tak,“ řekl Horrie. „To se rozumí. Lily, to je Stan. Mou ženu bolí tak hrozně hlava, že musí ležet. Zdrtilo ji to jako nás všechny.”

„Stane!” řekla Lily Bourkeová. „Ach, kdybys věděl! Tak často vzpomínám, jak jsi v Yuruze rozbil ten stojan na umý-vadlo. Maminka z toho byla celá pryč. Kdyby to byla miska nebo džbán, ale takový pevný mramor! A teď tahle strašná věc. Změnil ses, Stane.”

Četl jí z obličeje, kolik se toho událo, rozumí se v jeho životě, protože ve svém by to nepovažovala za možné. Lilian by si nejraději sedla a se směsí ironie a lítosti četla v jeho obličeji. Ale tak jako lidé na pohřbu si neustále připomínala, že musí vypadat zarmouceně.

„Je to hrůza,” vzdychla. „Horrie z toho samozřejmě vyjde s čistým štítem. O jeho poctivosti nikdo nepochybuje. Ale své jsme si vytrpěli a zdraví nám, Stane, nevrátí nikdo.”

Chtěla peníze ? Chtěla sny.

Napudrovaná Lilian, obestřená mlhami aspirinu, bývala vždycky trochu rozmazlená, ale ne zlá. Nikdy nevěděla, jestli by dokázala říct ano, kdyby se konečně nějaký muž vyjádřil, a věčně si pěstila ruce a pokukovala do zrcadel a po vepřové pečeni dávala žertovné hádanky. S oblibou se dívala na své náramkové hodinky, není-li čas něco smlsnout.

„Zůstaneš na čaj, Stane,” řekla. „Amy bývala tenkrát hubená. Samá kost a kůže. Vždycky jsme říkali, že Fibbesovic jsou živi jen z papoušků a syrovátky. Ovšem to jsme jen tak přeháněli. My děvčata jsme neměly k legraci nikdy daleko. Chudinka Klára neměla štěstí — víš to ? — ovdověla a musí se dost uskrovňovat. Alice zemřela na nevyléčitelnou nemoc. Ano,” řekla, „co jsme se tenkrát natančili! Až museli chlapci domů, podojit krávy.“

Lilian viděla v minulosti, v jejím ruchu a pestrých barvách jakousi útěchu, a kdyby její host chtěl, zavířila by pokojem i dnes, navzdory abažúrám a janovskému sametu.

251$

Ale Stan vstal a řekl: „Přijel jsem za Rayem. Kde je?”

„Ach,“ řekli. „Ano.“

Protože otřes, který utrpěly jejich světy, byl vlastně srážkou planet.

Horrie Bourke si sáhl na kýlu a řekl: „My nevíme, kde je, Stane.”

„Zmizel,“ řekla Thelma. Uhladila si šev na sukni.

Stan Parker zůstal stát. Člověk může uchopit jen dřevo nebo kov, cizí motivy ne.

Může se poptat, řekli, ale mnoho se nedoví. Bernie Abrahams, sázkař, u kterého Ray pracoval, není tou aférou příliš nadšen a raději mlčí. Pokud jde o toho chlapce, Kudrnáče — vrátil se pro plátěnky, které si u nich nechal, ale o Rayovi nic neví nebo vědět nechce. Ray bydlel nad jakýmsi krámem v jedné ulici, mají to poznamenáno na papíře v zásuvce.

„Tady je to,“ zvedla Lily papír a četla. „Highclereská ulice ve čtvrti Surrv Hills.”

Je to krám nějakého Talijána, řekla, a Ray se zmiňoval o dvou děvčatech, jedno je snad ještě malé. Jmenují se Rose a Jean.

„Půjdu a zeptám se,“ řekl Stan Parker.

Všichni v pokoji souhlasili, že to tak bude nejlepší.

„Ray byl upozorněn, aby zmizel,” řekl Horrie.

Jako by si najednou vzpomněl. Protože Ray byl pryč. Zbylo zdraví a čest Horrieho Bourkea.

„Pro jeho matku to musí být strašné,” vzdychla Lilian. „Jak to přijala, Stane?”

Čosi zahučel, protože nevěděl, protože ve chvíli, kdy jeho žena dopis četla, každé slovo prožíval.

Thelma se vrátila pro klobouk, který zapomněl na koberci, znovu přišla a vypustila ho z domu.

„Je mi líto, tati,” řekla, jako by to byla jen jeho věc. „Kdybych věděla, že ti budu něco platná, šla bych s tebou.”

Pakho políbila. V roli milující dcery se jí docela líbilo, protože to bylo na chvíli cosi nového. Uvědomila si, jak málo zná jeho kůži.

Stan Parker se nechal políbit a odešel. Teď najde Raye. Pevně věřil ve své nohy a ve svou vytrvalost. Když mu doporučili tramvaj, jel tramvají. Procházel ulicemi. Někteří lidé mu radili s puntičkářskou, mravenčí přesností, jako by ho s důvěrou přijímali do svého mravenčího světa. Jiní před ním po asfaltu prchali a zamračeně ho odbývali. Jednomu člověku řekl, že hledá syna, který bydlí nad ovocnářstvím v Highclereské ulici, ale chodec se na neznámého muže podíval jako na blázna, který se obnažuje na křižovatce.

252$

Tak putoval Stan Parker po asfaltu. Zazdálo se mu, že z jednoho okna se na něj dívá Ray, ale asi se spletl. Mladá žena, která si špendlila na prsa jakousi látku, stáhla roletu. V jedné ulici se srazila dvě auta a drtila své pasažéry. Šel dál a smutně si uvědomil, že vůbec nepocítil potřebu běžet jim na pomoc; na prašné cestě by to bylo jiné. Nedíval se už na lidi, jen na jména ulic, přibitá k nárožím. Šel a šel, jinovatkou hnijící zeleniny a starých novin a antikoncepčních prostředků.

V jedné ulici, snad poslední, do jaké dnes či vůbec kdy mohl dojít, ležel kdosi ve stoce a zvracel. Highclereská, četl. Začal hledat ovocnářský krám a našel ho, jenže zavřený.

Jedno okno krámu bylo zatřeno zelenou barvou a druhé za-bedněno, takže by se těžko dalo uhádnout, čemu slouží, kdyby nebylo cítit sladkou a těžkou hnilobu nahnědlého ovoce. Na dveřích visel zámek, ale z horního okna právě vyhlédlo jakési děvče, a potom druhé, podobné, ale mladší, obě v barevných svetrech, které si asi samy upletly. Podívaly se dolů. Byly to sestry. Měly stejnou, olivově snědou barvu. A hezké nosy.

„Hej!“ řekla dospělejší dívka, asi Rose. „Koho hledáte?”

„Hledám Raye Parkera,” řekl příchozí.

Podívaly se na jeho tuhý oblek, vynucený situací. Jejich olivové nosíky se lekly, že před sebou mají nějakou zvláštní, mravopočestnou rostlinu.

Rose cosi zavrčela. Jean se dívala. Její oči nepřetržitě sledovaly výjevy ze života, k němuž mohla být každou chvíli přizvána. Ale zatím nebyla. Byl to život její sestry.

„Jsem jeho otec,” řekl ten člověk.

Jeho obličej, zvednutý přímo k nim, se nabízel jako záruka.

„Aha,” řekla Rose.

Její sestra Jean se k ní přisoukala, zastrčila si rozjívené vlasy za uši a poslouchala by celý den.

„Ray tady není,” řekla nevrle Rose.

„Ale já za ním přijel,” řekl ten člověk. „Přijel jsem ranním vlakem z Durilgaie. Snad bych moh večer zase domů. Ne kvůli dojení. Ale domů.”

Rose poslouchala, jako by nevěřila svým uším. Ale neříkala nic. Jezdila prstem po žíle nemocného domu.

„Řekněte mu to,” vydechl ten zvednutý obličej.

„Nemůžu,” odsekla. „Ray odjel.”

„Kam?” zeptal se obličej, náhle rozlomený.

Cosi se prolomilo i v mladším děvčeti. Začalo se hihňat. Začalo se pochichtávat a smát. Smálo se a zakrylo si tvář a zabořilo se ještě hlouběji do sestřina boku.

253$

Až se Rose rozesmála také. Ale hlubokým, hrubým smíchem, bublajícím přes maličké zuby.

„Tak řekněte,” žadonil ten člověk.

Rozesmál se i on, ale pomaleji, zdráhavé, jako by mu vtip ještě nedošel. A do očí mu svítilo slunce.

„Kam?” zeptal se klidněji.

„Na sever,” zavřískla Rose a mávla kamsi rukou.

Ale Jean vystrčila zuby, vyklonila se a v návalech ohavné, suché křeče řekla: „Neposlouchejte ji, pane. Ray jel na západ. Čestné slovo.”

Víc ze sebe nedostala. Byla příliš mladá, příliš roztřesená a zpocená tím, co zažila. Zmizela v domě hnijícího ovoce.

Stan Parker zůstal stát na ulici se svými vadami a omyly. Pochopil, že Raye nenajde. Pocit velké síly ho opustil. Obličej ho bolel od mladistvé a lhostejné grimasy, kterou udělal kvůli těm zamknutým děvčatům.

Když se pak vydal přibližně směrem, odkud přišel, a prošel několika ulicemi, jakási babka mu ukázala sáček se švestkami.

„Koukněte se na to,” řekla. „Když jsem je kupovala, byly to velký šťavnatý švestky. Aspoň na pultě. A vidíte, jak jsou mrňavý?”

Ve svém rozhořčení šla s neznámým člověkem dál.

„To není spravedlivý,” zakmitala zuby. „Aby byl člověk pořád tak podváděnej.”

Přisvědčil, protože nic jiného udělat nemohl.

Babka šla pořád vedle něj. Začala mu vyprávět o svém synovi. Byl horníkem.

„Je hodný?” zeptal se s hloupým úsměvem.

„Je dobrák,” řekla a dívala se jinam. „Některý lidi viděj pravdu po svým. To je to celý.”

Pak odbočila, jako by už neznámého znát nepotřebovala, a viděl, že odhodila sáček s mrňavými švestkami do stoky.

Jsem ztracený člověk, uvědomil si. Šel dál, tápaje mlhou a bezmocí, v níž jeho život skončil. Přestože si zvykl na prosté modlitby a upřímně věřil v boha, nedůvěřoval si ještě natolik, aby věřil v jejich účinnost a v jeho moc. Jeho prostota dosud nedozrála k takové jasnosti a síle, aby se podvolila bezvýhradné víře.

A tak místo modlení zašel do kavárny a objednal si něco k jídlu.

Byla to čínská kavárna. Když mu přinesli rýži s masem, seděl a hleděl na talíř nebo spíš na velké klouby svých zahálejících prstů.

„Vám je zle,” řekl mladý Číňan, který přišel a přerovnával příbory.

254$

„Ne,” řekl Stan.

„Někdo umřel,“ řekl Číňan vysokým, křiklavým hlasem druhé přistěhovalecké generace. I tentokrát to bylo spíše konstatování než otázka.

Pak odešel a cosi na papíře počítal, znovu a znovu, s klidným a poctivým čínským obličejem, vzdor křiklavému, vysokému hlasu.

Stan Parker tam seděl a začínal chápat, že musí jet domů.

V tomto městě už nemá co dělat.

Po několika dnech odjel. Jeho dcera Thelma s ním šla na ná-draží. Bylo časné ráno a byla oblečena do práce, v šedém kostýmu a bílé blůze. Když potřásala manžetami a prohlížela si čisté nehty, mohla jen stěží utajit svou důležitost. Její úspěšný zevnějšek ho stísňoval, ale byl pyšný, že ho vyprovází. Šel vedle ní a houpal starou brašnou, kterou našel doma po matčině smrti, ale komu patřila, nevěděl, nikdy s ní nikoho neviděl. Byla tvrdá a nepoddajná, přestože ji před odjezdem natřel olejem na sedla.

„Ta stará brašna je ale zvláštní,” zasmála se Thelma, jako by otec nesl nějakou kuriózní starožitnost, protože jinak by se musela zhrozit.

„Slouží pořád,” řekl.

Měla pocit, že by s ním měla mluvit o něžných, důvěrných věcech, ale toho se právě nejvíc děsila, a tak řekla rezolutně: „Jdeme zbytečně brzo.”

Vzal ji do jednoho obchodu, a než se mu mohla vysmát nebo vzepřít, koupil jí kornout zmrzliny.

„To mám sníst?” zeptala se.

„Proč ne?” řekl. „Mívala jsi ji ráda.”

Mívala, znělo jí ozvěnou v paměti, když lízala dětskou pochoutku z oplatkového kornoutu. Nechtěla plakat, ale musela. Studilo ji to v horkém hrdle. Za kalných jiter se probouzela a slyšela, jak rozkvétají lampy, a nesnesitelně bílé hlasy kohoutů předpovídající budoucnost a smutně stvrzující minulost.

„Když jsi byla malá,” řekl, „měla jsi ji ráda.”

„Pořád to neříkej!” okřikla ho. „Poslyš, tati, to s Rayem pro tebe bylo hrozné, já vím, ale on není dobrý člověk.”

„To se pozná teprve časem,” řekl, „kdo je dobrý člověk.”

Takže bratra nezažehnala.

„Neumím to vysvětlit,” řekla.

Tušila jeho prostotu a chtěla se jí vyhnout. Proto byla ráda, když přišli k vlakům a byl čas na polibek.

„Sbohem, Thel,” řekl a stydlivě políbil mladou ženu, která byla jeho dcerou i nebyla.

255$

Jeho děti vyletěly z hnízda. Nádražím se valila pára jako mrak jemných bílých semen. Neuvěřitelné teď začalo vypadat přirozeněji, snad proto, že se vracel domů.

Thelma Parkerová se dívala za odjíždějícím otcem. Vrátila se ke svému životu. Bylo to kruté, ale nutné. Prošla nástupištěm a sešla ze schodů. Našla si podnájem u jedné vdovy po lékaři a brzy se tam přestěhuje, vlastně už příští týden, všechno je dohodnuto, bude mít samozřejmě k dispozici kuchyni i koupelnu. Thelma Parkerová nastoupila do tramvaje. Zdálo se, že její život začíná dostávat tvar, ale zatím o tom nebylo třeba mluvit. Byla to čistě její věc. Snít ve vdovině vaně, ve vlnách santalového dřeva a šeříkové vůně, v lepší čtvrti.

Stan Parker zatím cestoval domů a provinile cítil, jak z něj padá tíseň, když svět kolem nabývá známých rysů. Znal obrysy krajiny důvěrněji než tváře lidí, zvláště svých dětí. Děti zná nejlíp matka, říkal si. A doufal, že je to pravda. Ale ve vlaku zjistil, že jeho trápení není tak neodbytné, jak se zdálo. V Bangalayi nasedl do autobusu, který jede přes kopce do Durilgaie. Tam vystoupil a šel přes pastviny. Někdy chodíval domů raději tudy, samotářskou stezkou, kde mohl mezi žlutou trávou a černými stromy zpomalit, rozhlížet se, jako by zde byl poprvé, a prohlížet si svitky odpadlé kůry, která je věčným tajemstvím. Z nevědoucího člověka stával vědoucí. Drsná kůže mu v tomto světle zprůsvitněla.

256$

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Amy Parkerová si na synovu nepřítomnost zvykla; časem poznala, že jeho odjezdem se vlastně tolik nezměnilo. Když na něj vzpomínala, pak jako na dítě nebo na malého chlapce, který nemohl daleko utéct nebo si hrál na schovávanou, a ona jej našla. Potom jej zaslepovala polibky a hltala oblinu jeho krčku. Musel s její láskou zápolit. Z takového úhlu byla minulost skutečnější než přítomnost.

Jednou však poslal Ray pohlednici, až z Albany. Na jeho písmo už zapomněla, pokud je vůbec kdy znala. Bylo odleskem jakéhosi neznámého muže a uctivě se na ně přes brýle dívala jako na zášlehy blesku. Psal, že tam přijel za obchodem. Nakonec byla na ten lístek pyšná, i když tohoto dospělého muže nemilovala. Milovala zápolícího hocha, kterému kdysi v létě nastavila tvář. Ukazovala pohlednici lidem a vždycky si předtím utřela ruce, ukazovala ji každému, kdo přišel, a s cudnou pýchou si dávala gratulovat a mluvila o nepřítomném synovi s opravdovou láskou. Toho muže však nemilovala.

A tak ráda by. Bylo to hrozné pomyšlení, že svého syna v dospělosti nikdy nemilovala. Její ruce spolu někdy zápasily. Byly to pružné, zavalité ruce, široké a ještě neseschlé. Ale když spolu zápasily, byly vetché a vyschlé. Nutila se pak do nějaké účelné činnosti nebo něžně mluvila se svým dobrým mužem, nabízela mu něco k snědku a dávala mu do pořádku oblečení. Svého muže milovala. Dokázala ho milovat i potom, když láska zevšedněla. Ale někdy ležela na boku a říkala si, nemilovala jsem ho dost, ještě pořád ne, opravdovou lásku ještě nepoznal. Jednodušší by bylo, kdyby se mohla obrátit a ukázat na muže, který byl jejich synem, ale to nemohla.

A často jí zase připadalo, jako by žádné děti neměla, protože jí nebylo dáno milovat svou dceru: to dovedla jen v občasných gestech. Vzpomínala pak na dítě, které našli při záplavách

257$

ve Wullunyi a přivezli domů na Peabodyovic valníku a které brzy uteklo. Říkala si, že kdyby toho chlapce tenkrát zkrotila, mohl být jejím synem. Bylo to možné. Všechny věci, které se v záplavě jejich života docela neuskutečnily, měly teď, když usychala, tesknou příchuť možnosti.

To bývalo za našich časů — říkala poštmistrová, která byla zvadlá od počátku, ale patrně jí to nevadilo.

Amy Parkerová poštmistrovou nenáviděla, ale protože si zvykly na přátelské způsoby, při každé cestě do vesnice se u ní zastavila na kousek řeči. Navíc si tak cestou do kopce odpočinula.

Vdávala: „Jste doma, paní Gageová? Nepřišlo asi nic, viďte?“

A paní Gageová se vyřítila.

„Já se ještě, dušinko, nedívala,“ říkala. „To ten telefon. Z toho by člověk přišel o rozum. Ale taky se při něm poučí. Dnes ráno jsme měli na drátě Lithgow. No to byste se divila. Jsem ovšem úřad, a ne soukromá osoba.“

Takže paní Gageová manipulovala žlutýma rukama s cizími životy, a v očích paní Parkerové byla proto dvojnásob nechutná, byť zároveň tajemná a přitažlivá.

Ale toho dne své dráty nezvládla, nebo se některý přetrhl. Byla celá pryč. Vyběhla ven, oči měla jako baňky a docházel jí dech.

„Paní Parkerová,” zvolala. „Já na vás čekám. Ach bože! To je hrůza, toho bych se v životě nenadála. Můj muž.“

Amy Parkerová, která jako většina lidí na manžela poštmistrové zapomínala, zaváhala. Ale poštmistrová ji vzala za horké prsty a táhla ji svou suchou, šlachovitou rukou dál.

„Sáhl si na život, dušinko,” oznámila jí, rozlítostněna svým údělem. „Na stromě na dvoře. Na dvou řemenech. Jeden je starý, nikdy jsem ho neviděla, asi ho někde našel. Přijdu a vidím ho viset. To vám byl hrozný pohled. Houpal se. Pomaloučku se houpal. Ale ve tváři měl klid.”

Amy Parkerová, zaskočená neštěstím, šla za ní. Vypadala směšně a celá hořela.

„Paní Adamsová mi přišla s nebožtíkem pomoct,” řekla poštmistrová. „Teď už vypadá docela slušně. Dá se na něj dívat. Tadyhle dámy ho zrovna viděly a sedly si tu se mnou, aby mě utěšily.”

A skutečně, byla tam paní Hobsonová s paní Mulvaneyovou a jakási žena v závojíku.

„Aspoň nejste tak sama,” řekla Amy Parkerová, která by mrtvého raději neviděla.

Paní Mulvaneyová mlaskla.

258$

„Takhle vás udělat vdovou,” řekla paní Hobsonová. „Tako-vým způsobem.”

„Ano!“ zakvílela paní Gageová. „Ano!“

Všechny to překvapilo, protože zatím se zdála klidná a smířená.

Ale paní Gageová se dusila krutostí svého života. Náhle to musela vypovědět. Byla dcerou školního inspektora, usazeného v jednom přímořském městě. Bydleli v pěkném domečku, téměř zapadlém do hortenzií, které bývaly otcovou pýchou, ale protože museli žít pod rostlinami, vyhlížet mezi velkými listy a dýchat vlhký zelený vzduch, stala se z nich bledničkovitá rodina. S manželem se seznámila, když chytal na hrázi ryby. Viděla, jak se zaleskla ryba, kterou mistrně vytáhl na udici, ač měl hubené ruce. Byla to krásná ryba. Pak si ji spolu prohlíželi. Bála se něco říct, aby mu nepokazila radost, protože byl rybou uchvácen, a bála se ji přijmout, když jí svůj úlovek proti vlastní vůli, z jakéhosi děsivého popudu nabídl. Doma rybu uvařili a s bílou omáčkou ji snědli. Mladý muž pozvání odmítl, protože ryby ho prý zajímají, jen dokud nejsou uvařeny. Zanedlouho si ob-darovanou dívku vzal, bezdůvodně, jen z jakéhosi strašného nezbytí. Pak se začali poznávat. Stěhovali se z místa na místo. Pan Gage byl, jak každý věděl, slabý člověk; neměl bradu a jeho slabé, byť vnímavé oči se vyhýbaly přímému pohledu. Stěhovali se z místa na místo, žili v horkých hnědých městech, v chatrčích, které páchly práchnivinou, ve stanech, ba i v chýškách z kůry. Zatímco manžel pracoval i nepracoval. Dokud mu ruce sloužily, byl správkařem. Měl nadání k tesařině, ale piliny ho dusily. Někdy proseděl celé dny a neřekl jediné slovo, jen aby ženu pokořil. Seděl a hleděl na prázdný talíř, jako by to bylo bůhvíco důležitého, anebo seděl jen tak, na staré železné posteli pod pepřovníkem, v nátělníku, jak ho každý znal. Už před mnoha lety si ovšem našla místo u pošty, ze statečnosti, z nutnosti. Mnoho let sloužila v Durilgai a předtím v jednom městečku. Ráda by vyprávěla spoustu dalších podrobností ze života s nebožtíkem, i tělesných, a vypadalo to, že bude.

„Abyste věděly,” řekla, „co všechno žena vydrží.”

Její vlasy teď vypadaly zanedbaně.

Ale Amy Parkerová si vzpomněla, jak manžel poštmistrové klečel u keře, a doufala, že nebude tak nelítostně obnažen.

„Teď je mrtvý, paní Gageová,” řekla.

„A co jsem já ?” zakrákala poštmistrové. „Já jsem živá. Ale jen tak tak.”

Suše zavzdychala jako palma.

„Nikdy se do mě nebilo, nikdy se do mě nebodalo, ale dávalo

259$

se mi najevo, že nerozumím sobě a ničemu na světě,“ řekla.

Paní Mulvaneyová mlaskla.

„Víte co ?” řekla poštmistrová a rozčísla si zoufalé vlasy, které jí nad čelem zplihly. „Něco vám, dámy, ukážu. Aby bylo jasno, jak to myslím. Račte za mnou,“ popotáhla si pás tmavé sukně. „To bude názorný důkaz,“ zasmála se.

Každá se bála, ale šly za ní všechny, paní Mulvaneyová, paní Hobsonová, paní Parkerová i žena v závojíku.

Možnost, že je tam někde lidská duše zavřená v krabici nebo připíchnutá na papír, zcela zastínila to, že v domě leží mrtvý člověk. Když poštmistrová otevřela dveře do pokoje, zrychlil se jim dech. Byl tam nábytek, jaký měli všichni, a nudné hodiny, kolébavě odměřující čas. Možná také pach zamyšleného mužského. Zůstal tam i po jeho odchodu, ba i po jeho smrti.

„Vidíte?” řekla poštmistrová neosobním, takřka úředním hlasem. „Tak se podívejte. Já jsem nikdy nikomu neřekla, co se tady děje za věci. Ale když je teď v pánu,“ řekla uctivě, protože smrt je třeba mít v úctě, ať byl nebožtík jakýkoli, „a vzhledem k tomu, že jsme přítelkyně, to předkládám veřejnosti. Poprvé, a doufám, že naposledy.”

„Co to je?“ zeptala se paní Hobsonová.

„To jsou, prosím, olejomalby,” řekla poštmistrová neochvějně úředním hlasem.

A ukázala špičkou nohy na věci opřené o nábytek, naskládané na sebe nebo vystavené jednotlivě. Pak se k nim rozběhla, zlehounka jako děvčátko, a vztekle je začala seřazovat do uliček hanby. Chtěla přivedeným ženám ukázat hlubiny svého života. Vyhlídka na úplné odhalení ji chorobně vzrušovala.

„Tady,” řekla na kolenou, zády k přítelkyním, a obrátila k nim žlutý obličej, aby ji ukamenovaly nebo očistily, bylo jí jedno co, její touhu by ukojilo obojí. „Tady je celý náš život.”

Paní Mulvaneyová mlaskla.

„Tak on byl blázen ?” řekla paní Hobsonová, která nechápala, o co jde.

„Nevím,” odpověděla poštmistrová strašným hlasem, jakoby otevřeným dokořán a oslovujícím spíše ji než její publikum.

Žena v závojíku postoupila dopředu, aby lépe viděla. Když si chtěla navlhčit rty, zavadila špičkou jazyka o závojík, načež si jej zvedla. Buď už trochu vyšel z módy, anebo vydržel a znovu do ní přišel.

Řekla: „To je velmi zajímavé. Ovšem umělecká díla nejsou dokument. Musejí se posuzovat sama o sobě.”

Paní Hobsonová a paní Mulvaneyová nenávistně stočily oči

260$

k neznámé ženě. A ke všemu, čemu nerozuměly. Obličej, který právě promluvil, byl snědý a co horšího, vypadal cizozemsky.

„Vám se to řekne, paní Schreiberová,“ zvedla se poštmistrové z nepohodlného pokleku. „Vy můžete posuzovat něco, co jste si neprotrpěla. Ale já potila krev za každou čárku na těchto,“ vykřikla, „na těchto věcech!“

A kopla do jednoho obrazu.

Paní Mulvaneyová a paní Hobsonová vyhekly a ucouvly před její troufalostí. Neboť zasáhla rouhačského Krista, kterého její nebožtík manžel namaloval zřejmě na boční stěnu bedničky od čaje, teď už trochu zprohýbanou. Na první pohled to byl ubohoučký, vychrtlý Kristus-správkař, něco mezi oškubanou slepicí a člověkem, který ještě nevypil své ponížení do dna, ale unese další a další rány, i bodání rozbitou lahví, tou nejsprostší ze všech zbraní, až zůstane ležet s hnisajícím tělem pod hnědými mouchami u železničních kolejí.

„Ochchch,“ vzdychly paní Mulvaneyová a paní Hobsonová. „To je strašné.”

Byly pobouřeny a poděšeny. Nejraději by se otočily a vyběhly z toho šíleného pokoje ven a navždycky na to zapomněly.

Ale Amy Parkerová, která zatím mlčela, protože se otvírala zážitku velké něhy a krásy, neviděla v krvavých špercích, které vložil manžel poštmistrové do Kristových dlaní, nic nekalého. Pak ji začalo dojímat jeho tělo, roztřesená měděnka a potící se vosk. Znala to jakoby ze spánku. Před branami spánku se velké pravdy chápou jen zpola.

A tak se dívala na Kristův obraz a poznávala jej. Téměř bez hnutí si pak prohlížela další obrazy, které po sobě muž poštmistrové zanechal. Zřejmě namaloval obrovské spousty stromů v různých polohách, s údy složenými ke spánku nebo rozjímání, anebo rozezmítanými trýzní. A mrtvé stromy. Jejich bílé tvary nevypadaly ani trochu suše a pochybovačně jako kostry na pastvinách. To pak i láhev může vyjadřovat lásku. Ještě nikdy neviděla láhev, která by byla tak dokonale krásná. Tato ji vábila, aby milovala svého bližního.

Pak se ostatní ženy daly do smíchu.

„Co na to říkáte ?“ smála se paní Mulvaneyová.

„No já vám povím! Och!“ smála se paní Hobsonová přes svůj snubní prsten.

Začaly pištět a svíjet se v tuhých korzetech a tmavnout v podpaždí.

„Ano,“ řekla poštmistrové, která to všechno ochotně snášela, „tenhle je nejodpornější.“

261$

Uvítala by, kdyby ji někdo praštil do zad. I ona se potácela na pokraji přeukrutného smíchu, a to všechno kvůli ženské postavě, jakoby pracně vyřezané z barev, kterou Amy Parkerová právě uviděla.

Žena se probouzela. V mandli oka měla maličké jadérko poznání, které už roste a brzy nasadí listy. Jinak byla procitající žena nahá, až na úponky chloupků, které jí s nevinnou poezií pokrývaly jisté části těla. Byla prostá jako ticho a jako kámen. Její prsy byly dokonalé jako dva kameny a těžkopádné, ale jímavé ruce se zvedaly ke slunci, které by samo bylo kamenem, kdyby tak zběsile a bíle nežhnulo.

Po celou tu dobu se paní Mulvaneyová a paní Hobsonová třepotaly a řehotaly. „Co dál?“ křičely a z kožených tváří jim tryskaly slzy.

Pach jejich veselí začínal být dusivý.

Vtom si Amy Parkerová, obklíčená povykem, všimla, že v rohu u nohou procitající ženy je cosi jako mravenčí kostra, kterou muž poštmistrové vyškrábal do malby nějakým ostrým nástrojem. A z klece mravenčího těla šlehal jasně namalovaný plamen, soutěžící svou silou se sluncem, k němuž se žena vzpínala.

Ach, řekla si Amy Parkerová, protože si vzpomněla, a začervenala se.

„Aspoň vidíte,” obrátila se k nim poštmistrová, „že se s ničím netajím. Prostě jsem to musela někomu ukázat,” řekla. „A přece jsme někdy byli šťastní. Vařila jsem mu, co měl rád. Potrpěl si na ledvinky. Večer jsme spolu sedávali venku. Znal názvy hvězd.”

Ometla dlaní okenní římsu a na podlahu spadlo pár mrtvých much a něco prachu.

Teď už ji nikdo příliš neposlouchal. Buď viděly tolik, že víc vidět nemohly, anebo toužily zalézt do komůrky svých myšlenek. A tak se začaly vytrácet.

„Byla jste velmi laskava, paní Schreiberová,” řekla paní Gageová kňouravým hlasem, jakým se mluví s bohatými a mocnými osobami.

Protože paní Schreiberová byla nejen cizinka, ale i bohačka. Koupila si v kraji statek a někdy dělala máslo, aby je cítila v dlaních.

„Bylo to velmi zajímavé,” řekla paní Schreiberová zvučným, hlubokým hlasem, stahujíc si černý závojík. „Nějaký čas na to nemyslete, paní Gageová. A pak se to bude jevit jinak.”

„Jenže já se toho nezbavím,” zvolala poštmistrová, zatímco žena v závojíku zamyšleně odcházela.

262$

Také ostatní vykročily.

„Paní Parkerová,” vrhla se poštmistrové ke dveřím a chváta-jící sukně jí zašustila. „Prosím vás, neříkejte o tom nikomu,” žadonila. „Nikomu jinému.“

Amy Parkerová sklopila hlavu a slíbila, že neřekne.

Když přišla domů, muž se jí zeptal: „Kdes byla tak dlouho, Amy ?“

„U poštmistrový,” odpověděla. „Pan Gage si sáhl na život. Oběsil se na stromě na dvoře.“

Stan Parker, podobně jako ostatní lidé, muže poštmistrové neznal, ale užasl, že si smrt vzala někoho z těch, které zná jménem.

„No ne,“ řekl.

A než mu to došlo, zeptal se proč.

Amy přinesla šálky a talířky.

„Paní Gageová nám ukazovala, jaký maloval obrazy,” řekla nakonec.

„A jaký?“ zeptal se její muž.

„Všelijaký,” řekla. „Nemáme o tom mluvit.”

Začala prostírat. Začala se třást, protože nepoznávala vlastní dům. Její ruce byli neznámí ptáci, tápající a tlukoucí křídly mezi šálky.

A Stan Parker přemýšlel, proč ho nikdy nenapadlo sáhnout si na život. Kde je hranice, za kterou je to nezbytné? Ukrojil si chleba. Přemýšlel. Domem plynul lehký dopolední vánek, otíral se o tapety a pohyboval jimi. Za kterou hranicí se rozpadá, co bylo pevné? Zatím to nevěděl jistě.

Když pohřbili nebožtíka v houští u hřbitova, Stan Parker zapomněl, ale jeho žena přemýšlela dál, ne o umírání, spíšeo tom, co ji s mrtvým spojovalo. Vzpomínala na jeho šedý obli-čej, když tenkrát klečel na kamení. Podíval se na ni, ale ušlo jí, jaký měl výraz. Nebo že by na něco zapomněla? Horečně v sobě pátrala, ale marně, a nakonec se podobala té přemrštěné ženě vzpínající se po žhavém slunci. Měla jen své tělo.

Takže zneklidněla. Zapřahala pak koně a vyjížděla, a opratě jí volně ležely v nikou. V modré hlubině oblohy vířila vřeténka netrpělivosti. Kukuřičné pole na ni dotíralo tušenými záhadami. Zlobila se a děsila svého pokojného koně. Při jedné takové vyjížďce škubla opratěmi a řekla si, zajedu k O’Dowdům, ty aspoň znám. A rozjela se tam, s rukama náhle rozhodnýma, ráda, že před sebou má pevný, viditelný cíl. O’Dowdovi všechnu nejistotu zaplaší. A tak s řinkotem uháněla v elegantním dvoukolém kočárku, který tenkrát měla, se statným, šviháckým poní

263$

kem. Stromy se jen míhaly. Nebudu myslet na to, čemu nerozumím, řekla si.

Když dojela k O’Dowdům, znovu si jista sebou a svými širokými zády, nebylo po domácích pánech stopy. Byl tam dům a prasata a žluté nemocné sele, které právě stonalo na červíky nebo na co a sklesle očichávalo zelný košťál. Amy Parkerová svou přítelkyni a sousedku paní O’Dowdovou už dlouho neviděla; ne že by se pohádaly, spíše od sebe nic mimořádného nepotřebovaly. Takže se teď rozhlížela a hleděla na neznámý dům, kdysi známý, a pak zapomenutý. Ještě pořád stál a držel pohromadě, jako by se nad ním zemská přitažlivost ustrnula. Kusy stěn visely ve vzduchu. A jiné kusy byly kteréhosi vlhkého dne odlomeny na zatopení, aby se někdo nemusel mořit v kůlně se sekyrou.

Dnes hořelo cosi přímo uprostřed dvora, v nevlídně černé hromadě popela, z něhož stoupaly závity dýmu. Hořelo to a smrdělo, a když to zavanulo člověku do nozder, měl pocit, že má v lebce dvě trubice, vystavené nehoráznému mučení.

Amy Parkerová zatápala tím zápachem a uvázala frkajícího koníka.

Když sousedka vyhlédla a nasadila si zuby, uložené na poličce v kuchyni, a vyšla na schodek a popotáhla si blůzu, řekla Amy Parkerová, jako by ji naposled viděla včera, a co jí také po tak dlouhé době zbývalo: „Co to pálíte, paní Ó’Dowdová?“

„Ále,“ zaštítila si sousedka dlaní ústa, „děláme si takovej malej ohníček.”

„Malej ohníček. A velkej smrad,“ řekla její přítelkyně paní Parkerová.

„Ále,“ řekla paní O’Dowdová přes dlaň, „pálíme starou gumu.“

„Jakou starou gumu?”

„Starý pneumatiky, co dostal lacino koupit.”

„Tak vy máte auto?” zeptala se paní Parkerová.

„Jakživ by nesed do ničeho, co jezdí na špiritus,” řekla paní O’Dowdová zpoza dlaně. „Radši by ho vypil,” dodala. „Kdepak, koupil starý pneumatiky, poněvač s nima chtěl spekulovat, ale potom ho to přešlo, tak je pálíme.”

„Taky možnost,” řekla paní Parkerová.

„Špína špinavá,” kopla paní O’Dowdová do ohně.

Takže jí zpoza dlaně vyletěly zuby, ale výstřih její blůzy je milosrdně zachytil.

„Mám je nový,” řekla přes dásně. „Přišly mi poštou a pořád mi padaj, potvory.”

264$

Zastrčila si do úst cosi jako lesklou přezku na střevíce.

„Zatracená práce,” řekla zpoza dlaně. „Kdyby mi vypadly a rozbily se, tak jsou to vyhozený peníze. Proto mám pořád ruku před ksichtem, možná vám to bylo divný.”

„Tak si je vyndejte,” řekla její přítelkyně.

„No to je nápad,” řekla paní O’Dowdová. „Abyste rozuměla, já je nenosím ze společenskejch důvodů, ale proto, že mě stály peníze.”

Pak si dala zuby do kapsy a obě se zasmály. Jako vždycky měly ze svého setkání radost. Vzájemně si připomněly svou výdrž. Přesvědčily se o své odolnosti.

A tak se příjemně zasmály a zapomněly, ale kouř si je našel.

„Zatracený svinstvo,” rozkašlala se paní O’Dowdová. „Ale naše vina to není. Za všecko může strážmistr.”

„Co s tím má strážmistr společnýho ?“ rozkašlala se na oplátku paní Parkerová, která se černým kouřem div neudusila.

„Jako přítelce vám to povím,” vzala ji paní O’Dowdová za ruku. „A ukážu. Ale neřeknete to nikomu ? Nikomu na světě ?”

Amy Parkerová slíbila, protože hořela zvědavostí, a tak spolu vešly do vetchého domu.

„To je z toho, že nenechají slušný a svobodymilovný lidi na pokoji,” řekla paní O’Dowdová. „Policie a všichni. Do všeho strkaj nos. Jen ať si strkaj, povídá mi, my jim připravíme něco voňavýho. A zapálili jsme ty pneumatiky, jsou na to jako dělaný.”

To už se octly v jakési spížce, která tam dřív nebyla nebo možná byla, za závěsem z pytlů, sloužícím neznámému účelu. Všechno bylo nejasné, i pachy teď byly složitější. Jak Amy Parkerová šmátrala kolem sebe, kopla do kotlíku s ovčím lojem, který měli na mazání bot a podobných věcí a ze kterého si uškrabovaly myši.

„Povídá mi, ten oheň jim splete stopu,” řekla sousedka. „Ten královsky zavoní, i když ne tak královsky jako ten druhej.”

A skutečně, jak klopýtaly po hrozivých, ba bortících se prknech ke kuchyni, první zápach začal ustupovat druhému.

„Probořila se vám noha, dušinko?” řekla paní O’Dowdová. „Tak ji vytáhněte. To ti bílí mravenci. To jsou strašný bestie. Až si najde čas, tak to spravíme.”

Tak postupovaly vpřed, až dorazily do kuchyně, kde je krá-lovský zápach praštil přímo do nosu, a paní O’Dowdová se usmála.

„Tak vy vaříte pivo?” zeptala se Amy Parkerová, lapajíc po dechu v přívalu výparů.

265$

„My tomu žádný jméno nedáváme,“ řekla paní O’Dowdová s líbezným úsměvem.

Zamíchala vařečkou v hrnci a vlny líné páry jí vnesly do obličeje nezvykle teplou barvu; byla to barva kůry a houžve a hnědých věcí seschlých stářím, protože slunce na ně svítilo už nějaký ten pátek.

„Nic jinýho nám nezbejvalo,“ vysvětlovala, „poněvač tvrdý pití má jednak zakázaný, a jednak na ně nemáme. A tak sedíme večer při sklenici neškodnýho nápoje. Ono neuškodí vyžahnout jich pár už odpoledne, ale to jen v cuku letu.“

„Vy jste se na to dala taky?“ zeptala se Amy Parkerová.

„Jakýpak dala?“ podivila se paní O’Dowdová. „Když už je nějakej chudák tak postiženej, může pro něj ženská udělat aspoň to, že mu dělá společnost. Dokavad je v stavu. Já, paní Parkerová, nepiju. Já jenom zmírňuju utrpení svýho manžela kapkou tý lidský účasti.“

Vtom se ozvalo takové říhnutí a rachocení a vyzvánění, že jí vařečka vypadla z ruky.

„To je ten mizera,“ řekla. „Jde si pro polední dávku.“

A zvonec mosazně řinčel. A plíce supěly.

„Tak co je, babizno!“ volal O’Dowdův hlas, černý a kožený.

„To on tak žertuje,“ vysvětlovala paní O’Dowdová, zatímco tahala zátku z předešlé várky a nalévala utišující tekutinu do nádobky, kterou měla nejvíc při ruce. „Jak slyšíte, sestrojil takový vyzvánědlo, a uvidíte, že docela šikovně.“

Amy Parkerová nic vidět nechtěla, ale strhla ji síla okolností, která hnala její přítelku a sousedkyni s plechovým podnosem na chodbu, po chodbě a z chodby. Za chvíli byly odváty na tu stranu domu, kde na verandě vedle fuchsií seděl O’Dowd.

„Přestaň s tím vyzváněním,“ řekla mu jeho žena. „Máme tu na návštěvě dámu.“

„Jakou dámu ?“ zeptal se a přestal, ale zvonec, ovládaný šňůrou, kterou si přivázal ke špičce boty, se ještě chvíli zmítal a rámusil.

„Dámský návštěvy mi mohly bejt vždycky ukradený,“ řekl O’Dowd. „Ale co se stalo, nemůže se odestát. Paní Parkerová,“ řekl, „vypijte si s náma sklenici. Za všecky důsledky nesu odpovědnost. Když vám to nepropálí pajšl, zvedne vám to náladu.“

„Děkuju, já nepotřebuju,“ řekla Amy Parkerová.

To už svého nápadu navštívit O’Dowdovy litovala. Střízlivost jí dodala na stydlivosti.

„Ona je moc nóbl,“ řekla paní O’Dowdová, jejímuž nosu sklenice vždycky voněla.

266$

„Ale nejsem. A vy to víte,” řekla paní Parkerová.

„Velká dáma v klobouku,” vedla svou paní O’Dowdová a vy-hazovala ze své sklenice mouchy.

„Nic takovýho. Jen jsem střízlivá, a střízlivá chci zůstat.”

„To je na životě to strašný,” otřásl se O’Dowd. „Když člověk zůstane studenej jako kámen. Kdybych se tahem nezahříval, nemoh bych se na sebe do zrcadla ani kouknout.”

Ale Amy Parkerová se dívala na fuchsie. Nemohla si vzpomenout, proč sem jela.

„Každej má jiný gusto,” usoudila paní O’Dowdová. „Ale přesto je hezký, když si člověk může s přítelkou popovídat. A když za ním přijede.”

Začala kroužit sklenicí a ledabyle pohupovat kotníkem a naklánět hlavu na stranu, jak to dělají dámy.

Řekla: „A co váš mladej, paní Parkerová? Vede se mu dobře, Rayovi ? Dlouho jsme o něm neslyšeli.”

Amy Parkerová viděla, že ji pozoruje.

„Ray je na západě,” řekla matka jasným, klidným hlasem. „Psal. Jel tam za obchodem.”

„Za obchodem? No to je dobrý. A s čím pak obchoduje?

S potravinama, nebo s hrncema?”

„To nepsal,” odpověděla matka stejně jasným a jistým hlasem jako předtím. „Některý obchody, důležitý obchody, se nedají vysvětlit jen tak, pár slovama.”

„To je pravda,” řekla paní O’Dowdová.

Ale pozorovala ji. Oči se jí zúžily. Hledala skulinu, do níž by mohl v odpoledním světle lenivě vniknout nůž.

„Jó obchody,” řekl zasmušile O’Dowd. „Já moh taky obcho-dovat, jenže mě podrazil jeden známej z Forbesu. Já jsem totiž svýho času vymyslel takovej vynález na mechanický škubání drůbeže. To bylo takovýhle udělátko,” roztáhl prsty do tvaru

V a nadzvedl se, aby předvedl, jak důmyslný to byl mechanismus.

„Vzala jste kuře za krk. A takhle jako zakroutila, rozumíte. A muchlala jste ty pírka, až jim nezbejvalo než vypadnout. Chápete to? To byl úžasně jednoduchej vynález, paní Parkerová, jenže ten chlap mi ho čmajznul a od tý doby prej už ho nikdo neviděl.”

„Ani mi to nepřipomínej,” řekla paní O’Dowdová. „A co vaše Thelma, paní Parkerová, slyšeli jsme, že se má dobře.”

Matka si odkašlala. „Ano,” řekla bez okolků. „Thelma je zasnoubená.”

„Ale nepovídejte,” řekla paní O’Dowdová. „Tak Thelma je zasnoubená.”

267$

„S jedním advokátem,“ řekla matka, „nějakým panem Forsdykem, u kterýho byla jako osobní sekretářka. A ještě je.“

„Já bych tomu chlapovi zakroutil krkem jako kuřeti,“ řekl O’Dowd. „Už jsem zapomněl, jak se jmenoval.“

„No tohle! Vaše Thelma!“ řekla paní O’Dowdová. „To bejvalo tak bledý dítě, že bych se nedivila, kdyby umřela.“

„Ale neumřela,“ řekla matka.

Loďka přátelství se s nimi nebezpečně rozhoupala.

Amy Parkerová marně přemýšlela, proč sem přijela. Možná to věděla, a zapomněla. Anebo je hybnou silou většiny skutků zvyk. Buď jak buď, seděli teď v mírném odpoledním světle, kterým poletovali ptáčkové k fuchsiím a od fuchsií, a byli všichni tři vydáni všanc vzájemné rovnováze.

„Jó, mít dětičky a kšefty, to by se nám to sedělo,“ řekl O’Dowd a plivl mezi zuby, které byly pravé.

„Sedět je ti přáno,“ řekla jeho žena, dopíjející hnědou sedlinu. „Jenže ty bys seděl na zadku třeba tejden, i kdyby ti to přáno nebylo, to teda přísahám.“

A odložila sklenici.

„Jsi kráva,“ řekl, „která nakládá s pravdou, jako by to byla zbraň. Praštíš po hlavě prvního chudáka, na kterýho se hodí. Jsi blbá kráva v ženský kůži.“

A zabořil se do židle. Ale nejdřív procedil mezi zuby druhý mohutný plivanec. Amy Parkerová si všimla, že má zuby stále bělostné, a vzpomněla si, že v nich louská ořechy a vyplivuje skořápky do značné dálky.

Ale teď byl zdeptán.

Jeho žena si začala pobrukovat a zvednutýma rukama, svým způsobem stále monumentálníma, upevňovat hřeben z falešné želvoviny. Pobrukovala si nápěv, který ji nelítostně pronásledoval od dívčích let.

A tak seděli jako zkamenělí. Ale sochám se příliš nepodobali. O’Dowd byl celý zhroucený. Seděl s bradou na prsou a díval se na Amy Parkerovou, jako by nějak souvisela s jeho myšlenkami. Viděla, že je chlupatý, a otřásla se.

Ach, řekla si, musím se odtud dostat. Původně krásný den se proměnil v olovo. Toužila, aby ji někdo vysvobodil z tíhy, kterou je tak těžké setřást.

„Nevíte náhodou, kolik je hodin, paní O’Dowdová ?“ zeptala se.

„O takový vědomosti se už léta nezajímám,“ odpověděla klidně její přítelkyně, která se rozhodla, že toho odpoledne někoho zničí. Možná sebe. „Ale ještě nechoďte, paní Parkerová, je brzo.

268$

Ted je zdechlej, ale sebere se. A když je v náladě, je někdy strašně zábavnej.“

Takže mu nalila, aby ho dostala do nálady, a sobě, aby mu projevila účast.

„Na zdraví,” řekla. „Třeba nám bude můj muž něco pěknýho vyprávět.”

„Všechno jsem zapomněl,” řekl O’Dowd.

„Onehdá jsem slyšela,” řekla jeho žena, „že prej muž od poštmistrový maloval celej život olejový obrazy. Než se oběsil. A že prej něco tak podivnýho svět ještě neviděl. Nevíte o tom něco ?“ zeptala se paní O’Dowdová.

A její dech poslouchal.

„Povídá se to,” řekla Amy Parkerová.

„Jaký obrazy, proboha?” zívl O’Dowd, až mu bylo vidět čípek.

„Uschlý stromy a Ježíše Krista,” řekla jeho žena. „A nahatý ženský. No šílený věci.”

„Halt,” řekl její muž. „Co je na tom šílenýho, když někdo namaluje nahatou ženskou? Co vy na to, paní Parkerová? Viděla jste nějakej šílenej obraz nahatý ženský?”

„To jsem neřekla,” začervenala se paní Parkerová.

„Jsi opilej,” řekla paní O’Dowdová manželovi, ale nespouštěla oči z paní Parkerové.

„Já bych nahatou ženskou namaloval,” zakroutil O’Dowd očima tak mocně, že málem odkryl, co viděl za nimi.

„Jenže ty neumíš malovat,” řekla jeho žena. „A jsi opilej.”

„Ale vím, co bych namaloval, kdybych malovat uměl,” hulákal O’Dowd. „Namaloval bych ovčí střeva, protože jsou hezký, a namaloval bych nahatou ženskou,” přimhouřil oči a upřel je na Amy Parkerovou, která se lekla, že upadla do nějaké strašné, ale tušené léčky, „nahatou ženskou v proutěným křesle a s kyticí fuchsií na klíně.”

„Slyšíte ho?” zasmála se jeho žena, nervózně si upravujíc vlasy. „A tohleto začalo jako nevinná konverzace. Jenže ty jsi opilej, ty mizero, to poznám hned. Ty si tý dobroty moc přihejbáš. Jestli jsi malíř, tak co jsem potom já?”

Dala se do smíchu a zvědavě pohlédla na Amy Parkerovou, která se zvedla k odchodu.

„Počkejte, dušinko,” upřela na ni oči. „Na něco se vás chci zeptat. Ale až se vrátím. Pardon.”

A vykročila z verandy za dům, dávajíc bedlivý pozor na schů-dek, který ji hrozil vyklopit, ale nevyklopil.

269$

Amy Parkerová zůstala s O’Dowdem sama. Nedívala se na něj, jen vyčkávala. Jejich postavy na verandě zmohutněly a všechno nasvědčovalo, že vyrostou ještě víc.

„Nepustí člověka ke slovu,“ řekl O’Dowd. I on se zvedl. Sledoval špičky svých bot a nabíral rovnováhu a úporně si prohlížel suchou kůži. „Ta jednou někoho zabije nebo někdo ji. Ale já to nedokážu. Je to dobrá ženská, paní Parkerová, a proto je to tak těžký. Nevím, jestli v sobě mám obrazy, abych tak řek, nebo jestli jsou to myšlenky, ale stojej za podívání. Pokud nejsou mrtvě narozený, pokud nejsou zabitý anebo čmajznutý jako ten strojek na škubání drůbeže. Já jsem člověk, na kterýho se kálí.“

„Kdybyste si, pane O’Dowd, sedl, bylo by vám třeba líp,“ řekla Amy Parkerová.

Protože jejich nadživotní velikost ji začala tísnit. Nejraději by zvedla ruce a každý další nápor odrazila.

„Ale teď se vám snažím něco povědět,” řekl O’Dowd a zápasilo to s kostmi svých prstů. „A je mi dobře.”

„Ach bože,” vzdychla Amy Parkerová a marně vyhlížela svou přítelkyni.

Drobné květy, visící z fuchsiového keře, se horečně chvěly; ještě nikdy nebyly jejich šarlatové tóny tak drásavé.

„Víte,” nahnul se k ní O’Dowd. „Já o sobě ještě nikomu nevyprávěl. Aspoň ne všechno. Nikomu.”

A nahnul se ještě víc a podíval se paní Parkerové do blůzy. Potom k ní přistoupil a stál rovně.

Amy Parkerová si najednou uvědomila, že něco takového če-kala od O’Dowda celý život. Nebo od nějakého muže. Proto své tělo okamžitě neumravnila. Velké lepkavé lilie bývají příliš těžké, aby v dešti či jen v rose udržely hlavy nahoře, ale zahřívají se svým svěžím tělem.

A tak v té chvíli zvlhla a znovu rozkvetla. A nakonec byla znechucena. Hrdlo jí zasténalo hnusem.

„O něčem jsme mluvili,” řekl O’Dowd, bezradný, protože zabloudil do neznámé krajiny.

„Na něco jsem se vás chtěla zeptat, paní Parkerová,” řekla jeho žena, která se právě vracela.

Zřejmě si namočila hlavu ve škopíku. Měla ji až dojemně uhlazenou a po tvářích jí stékaly kapky.

„Drobet jsem se opláchla,” řekla, „ale pořád si nemůžu vzpomenout, co to, sakra, bylo.”

„Když si nemůžete vzpomenout,” řekla nakonec Amy Parkerová, „tak abych jela, ne?”

270$

„Dobře,“ řekla její přítelkyně. „A nebudete o nás nic roztrušovat ?“

„Co bych o vás roztrušovala?” zeptala se Amy Parkerová.

„Jak to mám vědět?” řekla paní O’Dowdová a snažila se do ní nahlédnout co nejhlouběji. „Vy jste zvláštní ženská, Amy, a vždycky jste byla.“

Paní Parkerová sešla po schůdku.

„Na to nemám odpověď,“ zasmála se omlazená žena s hladkou tváří a pevnými pažemi.

Takže paní O’Dowdová silně znejistěla. Viděla, jak se její přítelkyně ohlédla a jak jí zrudla tvář ruměncem nebo světlem fuchsií. Amy Parkerová byla ještě plná tepla. Chvílemi se z ní prodralo světlo a zajiskřilo pod okrajem jejího širokého klobouku.

A tak odjela a nechala O’Dowda, znovu zhrouceného do beztvaré změti ztracených příležitostí a rozplizlých tužeb, stát vedle jeho ženy, která se možná už rozpomněla, co ji trápí. O’Dowdovi jí nezamávali. Byli příliš zamyšleni.

Amy Parkerová jela dál. Ulízaný koník pelášil po cestě, protože vedla domů, a rozkolébaná koleska vnášela do ženiny duše slastnou lhostejnost ke všemu hmotnému. Plynula klidně a hladce jako světlo a proudící stromy. Všechna úzkost, která na ni padla, když vyjela z domova, byla ta tam. Kdyby teď stála před nějakým nesrozumitelným problémem, dokázala by jej pudově pochopit.

Nic takového před ní ovšem nebylo a být nemohlo. Takže síla, kterou cítila v rukou, držících opratě, ji nakonec rozmrzelá. Netečně se dívala mezi hladké kmeny mihotavých stromů. A znovu si znechuceně vzpomněla na O’Dowdovo těžkopádné, chlupaté tělo. Všechnu tu pyšnou volnost pohybu a navráceného mládí překryl pocit znechucení přecházejícího ve strach. Ještě nikdy se s ní žádný vůz nepřevrhl, ale teď si uvědomila, že se to může stát, stačí, aby kolo zavadilo o sloup u vrat nebo najelo na sebemenšího psa.

Když vjela do dvora za svým domem, potila se a srdce jí bušilo, a její muž, chystající právě vědra k dojení, vyhlédl z okna a zamračil se.

„Jedeš pozdě,“ řekl. „Zrovna chci začít.“

A vynesl blyštivá vědra.

„Za minutku jsem tam,“ řekla a na svůj věk slezla z kolesky až příliš rychle a ve chvatu nemotorně.

Zřejmě to tušila, protože zrudla a sklopila oči.

„Byla jsem u O’Dowdů,“ řekla. „Ztratila jsem hrůzu času. Byli opili, hovada odporný, sežraní už za bílýho dne.“

Zmizela v domě a vykřikovala za manželem útržky svého do

271$

brodružství. Když procházela uklizenou kuchyní do ložnice, aby ze sebe stáhla šaty, které měla na vyjížďce, zdálo se jí to neuvěřitelné.

Ale její manžel se dobrácky smál a usmířen odcházel ke stá-jím. Někdy se docela rád dovídal o cizich prohřešcích, přemýšlelo nich a smál se. Protože sám ničím nehřešil, shovívavost se mu možná stala neřestí.

Amy Parkerová, už vyzutá, si navlékla staré vlněné šaty, ve kterých chodila dojit. Viděla teď, jak je někdy neforemná a jak jí ve spěchu nebo v rozčilení naskakují na kůži skvrny. Hrubá ženská. A znovu si vzpomněla na O’Dowdovy a na slovo, které ve spojitosti s nimi použila.

Sežraní, opakovala si sklesle.

Nebylo to její slovo, ale použila je, a teď ji svým zvukem uchvacovalo. Svou surovou a nakažlivou ošklivostí. Uhladila na sobě staré šaty, na nohou měla stále jen punčochy. Bylo jí ze sebe úzko.

Je čas jít dojit, řekla si a vzala svůj obličej do dlaní, takže jej měla zarámován rukama a zrcadlem.

Pak zavládl v domě velký smutek nebo možná jen ticho, kte-rému naslouchala, když zamířila po koberci ke střevícům. Kdyby se něco stalo — neodvažovala se pomyslet co — zachovala by se jemně, nebo by v ní převládla surovost, která ji někdy hrozí ? Pohlédla oknem ven. Nebo přijde dopis — její zkouška může míti takovou, milosrdnější podobu — a bude v něm zpráva, že přijede Ray, a pak všechno krásně uklidí a nedopustí, aby jí rozčilením praskaly žilky, a vyběhne ven a vezme do rukou hlavu stojícího syna, jak se na matku sluší.

Ale teď si cpala paty do střevíců.

Stan na mě čeká, říkala si ta těžkopádná žena. Bude se zlobit.

Nechala přemýšlení a hloupých nápadů a vyšla z domu, ale rozhlédla se. Co kdyby se šel někdo zeptat na cestu nebo nesl nějakou novinu?$

•••

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Když Stan Parker dozrál do tohoto věku, přemýšlel někdy, co se od něj vlastně čeká. Lidé si ho vážili. Patřil nerozlučně ke svému kraji, jeho jméno se stalo místním názvem. Jeho stádo bylo malé, ale na tak malou usedlost ušlechtilé. Nebyl bohatý ani ctižádostivý, ale byl spolehlivý, jeho konve s mlékem dorazily do mlékárny vždycky na minutu přesně. Chodil také do kostela a zpíval strohé žalmy i libozvučnější písně k chvále boha, který zřejmě existoval. Slyšel to říkat tak dlouho, že tomu věřil, jakpak by nevěřil. Vytrvale pěl jeho chválu, přirozeným hlasem, který se poctivě držel nápěvu a nijak jej nezkrášloval. Když stál v lavici a zpíval, bylo vidět, jak vrásčitou už má šíji a jak nápadně mu vystupují z těla šlachy. Ale byl pořád statný a vzpřímený.

Co mu tedy vadilo ? Všechno se přece dalo logicky zdůvodnit. Jenže list padající soumrakem zneklidní člověka bezdůvodně. Stan Parker chodil po polích, na kterých žil a která ho opravdu vstřebávala. Toto je můj život, řekl by, kdyby se vyjadřoval jinak než tělesnými úkony. Ale v údobích strnišť a odumřelé trávy dotíraly pochyby. Do některých koutů své usedlosti se vzpíral vkročit, jako by tam mohl objevit něco, co nechtěl vidět. Je tam všechno v pořádku, říkal si a namlouval si, že co mu pevně utkvělo v hlavě, nepodléhá žádné změně.

Jednou si prohlížel úrodu zvláště krásného prosa, téměř zralého ke sklizni, a vzpomněl si, jak ten kus země mýtil, když byl mladý, jak tam ležely bílé odštěpky, které jeho sekyra odsekla z kmenů, a jak tam stály další třpytivé stromy i stromky a čekaly na sekyru. Takže zapomněl na proso a znepokojeně, zamyšleně odešel.

Někdy vyhledával těžkou, na svůj věk namáhavou práci, snad aby se kál za chvíle, kdy ho přepadala slabost. Také se modlil, ale jen tak, jak ho naučili, improvizaci se už vyhýbal, protože si v té věci přestal důvěřovat, a snažil se upjaté a toporné modlitby sladit

273$

se svou neklidnou a nepoddajnou duší. Modlil se s nadějí, někdy zoufale, vždycky toporně, a přemýšlel, jestli to jeho žena ví.

Něco bych jí měl říct, možná tohle, říkal si, ale nevěděl, jak začít a o čem začít, takže nemohl. Uvědomil si, že spolu už dlouho nemluvili. Nanejvýš o nějaké příhodě nebo když něco potřebovali, ale jinak do sebe vlastně nenahlíželi. Viděl, že je uzavřená. Věčně se díval na její víčka, která chodíc i sedíc klopila v jakémsi snu.

Kdyby jejich život a láska nebyly tak pevně podloženy zvykem, trápil by se asi i tímhle. Ale to právě nemusel. Smířil se s ženiným obličejem jako s dalším důkazem, že vstoupili do období neklidné zasněnosti, jímž plují bez oddechu dál, ke všemu, co je ještě čeká.

Jednoho večera žena cosi hledala a začala přehrabovat skříňku plnou starého haraburdí: rozbité staré ozdůbky, které tam kdysi uložila, i když téměř s jistotou věděla, že je víckrát nespraví, zažloutlé klubko lemovky, staré katalogy obchodních firem, lahvičku s dětskými zuby a mnoho bezcenných a pomíjivých věcí, které se s nepřiznanou tvrdošíjností a lakotou pokusila povznést na úroveň věcí trvalých a cenných. Jak je teď na kolenou přebírala, trochu ironicky a bezmocně, narazila také na jakýsi notýsek.

Zatímco v něm listovala, četla či prostě obracela stránky, její muž, který ji pozoroval a čekal, kdy nějaký úkon nebo objev objasní tuto situaci i mnoho dalších, poposedl a s nadějí se zeptal: „Copak to máš, Amy ?“

„Ále,“ vydechla či odfrkla, toho večera byla v trepkách a měla rozpuštěné vlasy, „takový notýsek, vzpomínám si, že jsem ho dostala v Yuruze od paní Erbeyové, co měla za muže pastora. Chtěla jsem ho dát Rayovi, aby si psal deník. Myslela jsem, že by ho to bavilo. Ale nechtěl.”

Pak dodala: „Asi to byla hloupost. Chtít po chlapci, aby si zapisoval, co dělá. Hoši se myslím neohlížejí. Jdou pořád dál.”

„Dej ho mně,” přistoupil k ní manžel. „Já už ho nějak upotřebím. Na zápisy nebo na seznamy.”

Ráda mu ten pošetilý notes dala. Strčila mu jej do ruky, aniž se probrala ze zamyšlení.

Muž se vrátil k židli na druhém konci místnosti a díval se do prázdného notýsku. Zkusil si představit, co by do něj psal. Čisté stránky byly prosté a dokonalé samy o sobě. Ale jistě by našel nějaká prostá slova, kterými by je rozsvítil ještě víc. Rád by napsal do prázdného notesu báseň nebo modlitbu, a chvílio tom skutečně uvažoval. Vzpomínal na Shakespearovy hry, které jako chlapec četl vleže na břiše, ale vybavovala se mu jen

274$

škrobená slova polozapomenuté literatury, která s ním vůbec nesouvisela.

Tak zůstal notýsek prázdný. Stan Parker chodil, oral, sekal, dojil, sklízel, vyléval vědra a naplňoval je. Všechny tyto skutky byly dobré samy o sobě, ale žádný z nich nevysvětloval jeho zamžený život tak, jak by jej mohlo osvětlit nějaké slovo, které by mu vyšlehlo z mozku jako blesk. Někdy se však své pošetilosti zhrozil, a podíval se na ženu, jestli něco netuší.

Netušila.

„Stane,“ řekla. „Myslíš, že ještě zaprší? Na jihu je takový mráček.“

Navlhčila si rty a provinile se vynořila z polosnu, protože jí došlo, že se na ni dívá.

Byly to vyprahlé roky, a podobné poznámky dělali Parkerovi často. Vycházeli zpod žhavých střech do neohraničeného žáru oblohy. Vyhlíželi. Olizovali si suché rty a vzájemně se povzbuzovali pranostikami, někdy slibnými. Stáli tam, a jejich hubené krávy je pozorovaly, jako by čekaly od lidi podobné zvěstování, jaké lidé očekávali od oblohy.

Časem si na žluté sucho téměř zvykli. Nesledovali je tolik, a sebe taky ne. Dokonce objevovali chvíle nadosobní krásy.

Stan Parker našel vážku dlouhou jako jeho prst a přinesl ji ukázat své ženě, rozechvělou na zežloutlém morušovém listu.

„Ta je krásná, Stane,” řekla.

Potěšilo ji to, ale zachovávala si odstup, jako by mluvila s malým chlapcem, kterému nechce pokazit radost. Mísila právě těsto.

„Polož ji na okno,“ řekla, „a třeba odletí.”

Vysvobodil vážku ze svých potlučených, zjizvených rukou a odešel. Když na tuto příhodu vzpomínal, neuspokojovala ho.

Kdyby spolu mohli na těch křehkých křídlech vzlétnout, jeho žena by jim v tu chvíli nebyla s to vdechnout sílu. Jednou si s ním promluvím, říkala si. Jako by se nemohla přinutit, aby složila definitivní slib lásky a poslušnosti. Ale nebyla toho schopna jen zatím, protože dosud nedozrála. A tak mísila těsto, mohla jen mísit těsto nebo trhat listy z kalendáře nebo se dívat z okna na divadlo žlutých listů na umírajících větvích.

Toho roku nebyl podzim o nic žlutší než léto, kdy chodila zachraňovat pár keřů trochou vody z dřezu. Po cestě z Durilgaie vál prach v hladových jazycích nebo vírech, hravých až do chvíle, kdy nabraly zběsilou sílu. V počátcích sucha, dokud byla obrana ještě věcí sebeúcty, zavírali pečlivě okna, ale když uplynuly měsíce a začalo být jasné, že proti tomu, co se děje, není žádné záštity, že prach se usazuje dál a na koberec se vkrádají seschlé

275$

listy a chomáčky bílé trávy, zůstala okna otevřena. Do větru někdy zoufale mávaly ruce záclon. Prach vnikal do zásuvek a hromadil se v porcelánovém střevíčku, který měla žena na krbové římse a do něhož kdysi dávala fialky nebo rozmarné kytičky drobného kvítí; teď však byl prázdný.

Je to opravdu můj dům? napadlo ji, když se zastavila s prázdnou konví a pohlédla přes zaprášené oleandry na záclony vlající z té dřevěné skořápky.

Někdy si její manžel, zaneprázdněný vlastními věcmi, umiňoval, že jí řekne, jak dům zanedbává a že by s tím měla něco udělat, ale odkládal to, protože taková věc se odkládá vždycky, z taktu, ba dokonce ze soucitu.

Jednoho dne odjel do Wullunye na statek, kde byly na prodej hospodářské stroje. Stála ve vyprahlé zahradě a vzpomínala na jeho polibek. Jeho láska, vlídná a navyklá, ji ve vzpomínce rozmrzelá. Pak začala tiše sténat, ačkoli neměla proč, leda kvůli své suché a usychající kůži, zdrsnělé prachem, které se znovu a znovu dotýkala, jak si hladila paže. Na tvrdé zemi prázdně zaduněla převržená konev.

Nakonec řekla suše, vždyť je to směšné.

Ovládla se a vzpřímeně procházela mezi zahradními keři. Nikdo ji neviděl.

Když se posílila čajem, znovu vyšla ven a sedla si na verandu. Odpoledne bylo plné jasného podzimního světla, ovšem suchého, a ostře, čiperně v něm štěbetali ptáci. Vítr se ochladil, takže se zachvěla. Valil se od Durilgaie a kdeco v něm rachotilo, proutí i uvolněný plech.

Od Durilgaie přijíždělo auto, maličké modré auto, dost nové, všimla si, ale bez zájmu, možná bylo ze Sydney, ale brázdilo zdejší prach. Seděla na verandě a dívala se, jak mívala ve zvyku. Za Časů koní a svého mládí by šla až k brance, ale ty časy byly ty tam.

Viděla, jak se auto blíží, jak zastavuje a jak z něj vystoupil jakýsi Člověk a jde po stezce a nemůže otevřít západku na brance. Po celou tu dobu seděla a lhostejně nebo ironicky jej pozorovala, ačkoli by mu zvláštnosti západky mohla a měla vysvětlit, a s touž ironií ho nechala vláčet k domu dva těžké kufry, které mu vehnaly krev do tváří a stáhly níž límec, takže bylo vidět neopálený pruh na jeho krku.

Byl to, jak se ukázalo, obchodní cestující. Zeptal se, jestli by jí mohl ukázat pár vzorků na šaty. Má prý taky punčochy a prádlo a ozdobné knoflíky.

Ale žena se nedůvěřivě pousmála a zavrtěla hlavou. Jako by

276$

oněměla a zbledla: před chvili si totiž natřela v domě obličej pudrem, roztržitě a neuměle, a vypadala teď o to nepřístupněji, jako socha z pomníku, až zlověstně upjatá a neosobní. A jak seděla bokem na tvrdé židli, byla i mohutná.

Užuž chtěl polknout nedopovězené slovo, ale náhle si klekl.

„Dejte mi šanci,” řekl. „Aspoň si to prohlédněte. To přece nic nestojí.”

Své hroší kůži nemohl uniknout, ani když byl v úzkých.

Mohutná bílá žena se na neodbytného muže zjihle usmála. Seděla a dívala se dolů, na jeho ruce. Začal soukat z jednoho kufru látku.

„To jenom na ukázku,” řekl. „V autě toho mám víc. Francouzský materiál. Hezký vzorek. Takový usedlý. Někdy se líbí dámám, co mají usedlejší vkus. Ovšem vybraný. Tenhle je taky hezký. Takový výrazný. Pestrý, ale ne křiklavý. Nebo tenhle. Ten se dá nosit léta. Ale protože nebije do očí, neokouká se. Máte ráda zelenou barvu? Některé dámy jsou pověrčivé. Ukážu vám, jaký by k tomu šel pás. Velmi praktický a vkusný. Skutečně originální. Á taky sadu knoflíků. Ručně malovaných. Nebo růžovou ? Po té se shání spousta mladých slečen. Ovšem to neznamená, že není k mání. Jestli vám sedí víc růžová, dostanete růžovou. Ale nespěchejte, dámo. Všechno si prohlédněte. Pohodlně, jak říkávám. Máme na to celý den.”

A když jí v kufrech a kolem kufrů naskládal k nohám všechny ty hebké hady, otočil se a koukal na trojici slepic, které vyšly zpoza domu a zobaly do pěšiny, aniž si ho všímaly. S nehybnýma očima pochodovaly kolem tuhého rozmarýnu. Musel si zapálit. Vytáhl cigaretu z pouzdra, spíš plechového než stříbrného, ale ozdobeného nápisem; dostal je kdysi od kolegů. Díval se na řadu dýní postavených na střechu kůlny. Mocně se nadechl cigaretového dýmu. Všechno, co viděl v zahradě a na okolních pastvinách, ponořených do mrtvé trávy, mu náhle připadalo neskutečné. Protože neznal jména rostlin, nemohl se bavit ani tím, že by si je doloval z paměti. Mohl jen kouřit tenkou a hořkou cigaretu.

Ale žena, obklopená holdem barev a ohmatávající látky, jako by hledala inspiraci, řekla nakonec: „Škoda. Všecko mám. Nic nepotřebuj u.”

„To má tak někdo štěstí,” odpověděl, ne zlostně, ale skoro.

Dal se do skládání a uhlazování, a pak zbývalo jen zaklapnout zámky kufrů. Všechno schoval. Pozorovala přitom jeho ruce, na některých prstech zažloutlé. Měl nazrzlou pleť i vlasy. Uvědomila si, že je jí protivný. Začínal sádelnatět. Bez brilantiny by měl je—

277$

žatou hlavu. Ale nepřestávala sledovat jeho kouzelnické pohyby. Klidná, dýmající cigareta ji fascinovala.

Pak odstrčil kufry za sebe, jako by znenadání opovrhl složitou mechanikou svého komediantského života.

„Uf,” řekl. „Je tu děsně sucho.“

Postrčil si klobouk do týla a jeho hlava najednou vypadala obnaženě a žalostně.

„Za ty roky, co tady žijeme, jsme zažili skoro všechno,“ řekla a rozhlédla se. „Záplavy, oheň, sucho. Ale hlad jsme neměli nikdy.”

„Čím si to vysvětlujete?” zeptal se bez zájmu.

Když stál s rukama v bok jako teď, podsaditý a obtloustlý, nebudil v ni důvěru. Vzpomněla si na manžela — nikdy mu vlastně nadlouho neunikla — a řekla: „Můj muž věří v boha. Aspoň si myslím. Nikdy jsme o tom nemluvili.”

„Aha,” řekl.

Stála nad ním na vyvýšené verandě a dívala se dolů. Protože soustředěně přemýšlela, měl pocit, že mu čte myšlenky. Což mu nevadilo. Zahýbal svaly v čelistech. Je to stárnoucí ženská, možná už v tom složitém, ale neškodném věku.

„Jste zbožná?” zeptal se.

„Nevím,” řekla. „Nevím, v co věřím. Aspoň zatím.”

„Já si tím nikdy hlavu nelámal,” řekl.

Odplivl si do keřů, ale hned se lekl, jestli to bylo vhodné. Nedala však své pocity najevo. Byla to tichá žena. Namísto její výčitky slyšel jen bzučení hmyzu shluklého kolem temné plástve pod okapy.

I žena je slyšela. Bušilo jí do uší.

„Nemáte náhodou sklenku vody,” řekl po chvíli, když mu bubínky málem pukaly. „Jsem vyschlej jako had.”

„Ano,” pozvedla oči od jakési úvahy a usmála se rovnými rty.

Trochu praštěná, řekl si, ale pohledná. Nebo aspoň bývala.

Šel za ní domem, kterým ho vedla, soukromím ticha a tika-jících hodin. Jeho světácké střevíce těžce našlapovaly na linoleum, na kterém se usadil prach. Pod gumovými podrážkami to tiše skřípalo. A všude se mu otvíralo přítmí obydleného domu a vítalo ho jemnými vůněmi života a nábytku. Měl pocit, že tak hluboko nepronikl ještě do žádného příbytku, natož do svého mělkého pelechu, kam zalézal zřídka a kde si hned pouštěl rádio.

Cítila, jak se jí cizinec v luxusních šatech dává vést. V přítmí chodby vypadal urostle. Mocně dupal gumovými podrážkami, halasně pokašlával a mručel fráze, které patří k hovoru. Vzrušeně a nervózně objevovala důvěrné hlubiny svého domu, ale při tom si

278$

neustále uvědomovala, jak je jí se svou naryzlou kůží a ryšavými vlasy protivný. A jak nestoudné jsou jeho prsty s hnědými skvrnami.

Pak se octli v kuchyni, rozlehlé, jak bývaly kuchyně za sta-rých časů. Obyčejný, ale živoucí nábytek byl na dotek příjemný. Muž se klidně opřel kotníky prstů o desku velkého opotřebovaného stolu a čekal, až mu žena nabere sklenici vody z plátěného vaku, což brzy udělala.

„Och,“ pohodil hlavou a zavrtěl krkem, protože chtěl být vtipný. „Takový pití by zatřáslo i námořníkem.”

Zastřel tím chvění vody.

Protože to bylo všechno tak zvláštní. K něčemu spějeme, vě-děl, když se díval do jejích průzračných očí. Ženino hebké tělo se chvělo a ustupovalo jako bledá voda.

Vypil, co ve sklence zbývalo, a bylo to velmi studené. Nevinné touhy měly v kuchyni převahu.

„Chtěla bych mít pramen jako jedni naši sousedé,” řekla Amy Parkerová, jako by se vytrhla z transu, v jehož zajeti prožila dlouhá léta, a slova z ní proudila rychle a třpytivě jako voda. „Člověk vidí, jak vytéká ze země. Může si nabrat do dlaní, a voda je čistá, bez řas a beze všeho. Než se postaví dům, má se vždycky hledat pramen. Voda z nádrže se mu nevyrovná.”

Pak si k němu šla bez dechu pro sklenici. Její odvaha rostla se slovy a zvítězila nad nemotornými pohyby.

„Ano,” zaváhal muž. „Není nad studenou pramenitou vodu.“

Viděl, že je téměř tak vysoká jako on, ale přece jen menší.

Všimla si pórů v jeho naryzlé kůži, která ji nepřestávala trýznit.

Pak spolu zápolili. Zuby vrážely do zubů. Jejich paže se propletly.

Aaach, vykřikl dech Amy Parkerové, když si vzpomněla na jméno, které ze sebe nedokázala vyrvat. Snad se ještě mohla vzpamatovat, ale jen na chvilku, než znovu vířivě padala do zkázy.

„Co to do nás vjelo?” zasupěl dýchavičný muž, ale odpověď slyšet nechtěl.

Zabořen do ženina těla, vrátil se do svého chlapectví, ale poezie už odtamtud prchla a prchne znovu, navždycky.

Vedla ho za ruku. Jejich prsty nad sebou žasly. Jak ztráceli svou vůli, oba se v chladných místnostech roztřásli. Ale když ze své nahoty stáhli šaty, vyšlehl z nich oheň a v tom žáru museli planout, ať doplápolají kamkoli.

Došli k prosté posteli, na níž Amy Parkerová spávala skoro celý život. Míhaly se před ní poklady, kterých se vzdává pro tuto zápalnou oběť. Zavřela oči. Muž z ní odvíjel krásné stuhy smíře—

279$

něho těla. Ale když vzala do rukou jeho lebku a chtěla do ní vniknout, nemohla, jen si odřela ústa o důlky. Byla to hlava jejího manžela. S pláčem vzepřela jazyk proti jeho ústům. Jako by plivla do manželovy tváře či ještě dál, do tajemství jeho boha, které tu a tam zahlédla, ale do něhož nebyla s to proniknout. Takže zápasila se svým znechucením a plakala nad svou zkázou, a nakonec ničila sama, protože ničit musela. Dlouhé vlny pronikavé rozkoše odnesly její odsouzené tělo až tak daleko.

„Jen klid,” zasupěl jí do žhavého ucha mužův horký dech.

Když přemohl překvapení a strach, vzepjal se rychle k nevysokému vrcholu svých schopností, své tuctové a udýchané smyslnosti, vyčpělých slov a tělesné příchylnosti. Teď se snažil uklidnit ženu, jejíž vášeň přetékala přes všechny hranice, které znal.

„Vzpamatuj se,“ zasmál se a hmatal po ní těžkýma, pánovitýma rukama. „Já ti neuteču.”

Jestliže ve vášni pokulhával, chtíč uměl utišit rychleji. Takže se mohl zasmát a zapálit si další cigaretu a dívat se, jak se jí v těle tajemně svíjí duše.

Konečně se uklidnila. Klid jí vrátil nevinnost. Muž ji pohladil po zasněných stehnech a vzpomněl si, jak stál v dětství na bílém břehu velké, ale téměř vyschlé řeky a chytal úhoře. Nevinnost světla pronikajícího pod žaluzií mu ozářila odulý obličej a zápas úhořů ho zvedl z bláta, takže byl pružný a zlatistý jako oni. To dávné ráno bylo asi jediným jistým ránem v jeho životě. Břehy té řeky byly vytesány z kamene. Všechno ostatní, všechny další zážitky mu zmateně proklouzly mezi prsty.

„Co je ti?“ zeptala se, když otevřela oči.

„Nic,“ řekl. „Jen tak přemýšlím.“

Myslel teď na svou ženu, která byla hubená. Na její kuřácký kašel. Pletla svetry, jeden za druhým; jako by to byla její neřest, ty nekonečné řetězce vlny, zvláště když nastal večer.

Ale vtom se mu myšlenky přetrhly.

Na něco si vzpomněl. Naklonil se a prohlížel si přes dým ženinu kůži.

„Říkají mi Leo,“ řekl.

„Leo,“ řekla dutě.

Nepřijala to, ani neodmítla. V té ospalosti k ní nepřiléhalo ani vlastní jméno.

Třela si tvář o prostěradlo, vonící po nedávném praní a nedotčené kouřem. Chtíč nezanechává žádné bezprostřední stopy. Místo toho se v ní míhalo množství obrázků plných štěstí a něhy. Některé nebyly příliš jasné, ale uměla si je vyložit, jako třeba výraz, který měl ve tváři muž poštmistrové, nebo obrazy, které

280$

po sobě zanechal jako omluvu za svůj život. Otevřela se jí cestai k jiným duším, k duši její sousedky O’Dowdové, s níž znovu seděla na verandě, pohazovala nevymáchanými slovy a blížila se k ní přes most necudnosti a opilosti, až mohla milovat i ji a přivinout k sobě svou vinu. Chvílemi se do jejích představ mísily sny jejích dětí, spřádané na jiných postelích v tom domě a nikdy zcela nevyvanuté, takže se jí zdálo, že časem porozumí i svým dětem.

Když znovu otevřela oči, viděla, že místnost zaplňuje muž jménem Leo, skutečný mistr v oblékání. Štěrbinou pod víčky zahlédla, jak za ním povívají šle.

„Otevři okno, Leo,“ řekla. „Je tu dusno.“

Chvatně, s přehnanou ochotou jí vyhověl. Měl před sebou dlouhou cestu, o to delší, že po této zajížďce musel dohnat sám sebe.

„Ty nevstaneš?” zeptal se či spíše poručil, ale protože neměl dost síly, utáhl si uzel kravaty tak těsně, že mu zbrunátněl obličej — jako při návalu krve, napadlo ji — a ztmavly žilky v očích.

„Za chvilku.” Víc neřekla.

„Jak chceš,” řekl. „Musím jet dál.”

Pro dva lidi, kteří do sebe tak důvěrně nahlédli, to nebyla pravá chvíle na polibek. Takže se jeden druhého zběžně dotkli, a pak ho slyšela spěšně odcházet domem, ale to už na něj příliš nemyslela, jako by pro ni přestal být důležitý. Ležela a usmívala se a snila. Byla-li zničena, dosud do svého pekla neprocitla.

Pak nadzvedl vítr záclonu a znovu ji spustil a dovnitř vlezl kocour, strakatý kocour, kterého si oblíbila a nechala už jako kotě, ale když začal být drzý, někdy toho litovala. Teď se protáhl pootevřeným oknem, seskočil na hebké tlapky a dychtivě se o ni otíral.

„Slez, macku,” zabručela, ale jinak ho kárat nemínila.

Cítila jeho srst. Odpustil jí a hladil ji a laskal. Zatímco bezmocně ležela. Velký kocour se po ní plazil a koupal si studený kožich v jejím teplém těle. Pak cítila, jak jí mezi ňadry protahuje ocas. Naskočila ji husí kůže. Zhnusil se jí.

„Aaach!“ vykřikla. „Ty zvíře!”

Ucukla a odmrštila ho. Kocour narazil na toaletní stolek. Zavřeštěl a dal se na útěk, takže zůstala sama, s tichem a se svým obličejem.

Jako by jí od rána ještě víc zchátral. S odporem na ni hleděl ze zrcadla, mezi zdivočelými vlasy, visícími v cárech a chumlech a šedých ocáscích. Bortila se. Náhle se roztřásla doopravdy.

„Je zima,” třásla se a rukama si zakrývala ramena a ňadra, jako by tak mohla svůj třas zastavit.

281$

Po hmatu se soukala do šatů.

„Je pozdě,” třásla se. „Je čas na dojení. A nikdo mi nepomůže.”

Ve vichru probuzené energie procházela domem, práskala za sebou dveřmi, sbírala věci, vědra a čisté hadry na otírání struků. Načas ji ta poctivá a houževnatá práce pohltila, takže se ke svému problému nemohla vracet, leda když se blížila ke stájím a cítila, jak jsou počestné a zlověstné; to by do jejich vyběleného dřeva nikdy neřekla. Krávy na ni netečně hleděly, ale při dojení se ohlížely, zaraženy jakousi změnou v jejích rukou nebo neklidem nebo chvatem, a zamyšleně mlely modrými jazyky.

Když přijel Stan Parker domů, řekl si, že jeho ženu asi bolí hlava. Měla pečlivě učesanou pěšinku a z obličeje jí nápadně vystupovaly kosti. Takový šedý nádech mívala ve tváři po bolestech hlavy nebo po nějakém tajném přemýšlení. Zdála se pohublejší. Hned odvrátil oči a začal jí vyprávět o prodeji ve Wullunyi a o lidech, které tam potkal, o nemocech a úmrtích a svatbách. Sklonila hlavu a poslouchala ty zprávy s vděčností, ba pokorou.

Chtěla pro něj něco udělat.

„Na tomhle kousku si pochutnáš, Stane,” řekla. „Takový prorostlý maso máš rád.”

Krájela přitom hovězí pečeni, či spíše pižlala, protože krájení jí nikdy moc nešlo, a odřezávala načervenalou porci lemovanou žlutým tukem. Přestože se najedl dosyta a chystal se právě odstrčit talíř, musel se podvolit, protože cítil, že jí to udělá radost.

„A sama nejíš,” řekl.

„Nejím,” svěsila koutky, jako by jí připomněl něco odporného. „Celý den foukalo. Nemám chuť,” řekla.

A začala chodit po kuchyni.

„Takovej vítr,” řekl, „vysuší i poslední kapku.”

Takže uviděla slehlou žlutou trávu v mosazném odpoledním světle, v jakém se zdálky blíží pocestní.

„Byl tady odpoledne jeden člověk,” řekla hlasitěji, než mívala ve zvyku. „Co prodává věci.”

„Jaký věci?” zeptal se,protože jejich život se skládal z otázek a odpovědí.

„Látky na šaty. A všelijaký ozdoby.”

„Co sis koupila ?” zeptal se.

„Co bych si kupovala?”

„Nevím,” řekl. „Nějakou parádu.“

Zasmál se slovu, které jakživ nevypustil z úst.

„V mým věku!” Dala se do smíchu.

282$

A zvedla hrdlo, jako by chtěla, aby smích tryskal prudčeji.

Ale byl spokojen. Vzal si včerejší noviny, spíše z dlouhé chvíle, než aby vrhl nové světlo na to málo, co znal, protože už nedoufal, že by mohl poznat víc, leda snad oslepivou silou osvícení. A tak poctivě pročítal skutky státníků, vojáků a vědců, ale sebe nechával zrát pro jakousi významnější událost. Jeho žena seděla a zašívala.

Najednou řekl: „Potkal jsem ve Wullunyi mládence, jmenoval se Organ. Jeho tetu jsme zachránili při záplavách. Pamatuju se na ni. Byla taková drobná a měla šicí stroj, ale musela ho tam nechat. Dědeček toho chlapce se při povodni utopil. Našli ho hlavou dolů na stromě.”

„No a co ?“ zeptala se popuzeně. „Povodeň tam postihla každýho. Utopilo se jich víc. Říkal ti něco zajímavýho ?“

„Ani ne,” řekl Stan Parker.

Jeho žena zašilhala na ucho jehly. V té chvíli břeskného, pronikavého elektrického světla se zdála strašně podrážděná.

„Tak co je ti po něm?“ zavrčela.

„Já jeho dědečka viděl, Amy,” řekl Stan Parker. „Byl to takovej fousatej stařík, a visel na stromě hlavou dolů. A my pluli kolem. Nikdo jinej ho neviděl. Nejspíš byl po smrti. Ale já si radši říkal, že je to beran. Asi jsem tomu uvěřil. A to byl ještě čas křiknout. Ale pluli jsme dál. A za chvíli bylo pozdě.”

„Ale jestli to byla mrtvola —“ řekla Amy Parkerová.

To mladý muž, veslující dodnes v loďce, nevěděl.

„Třeba ho ostatní viděli,” pokračovala lstivě jeho žena, když probodla ucho jehly, „a neozvali se jakbysmet, protože zastavit loďku a tahat z vody mrtvolu starýho člověka není nic příjemnýho.”

Ale jeho vinu to nesmazalo, a byl proto pokorný.

„To jsou všechno hlouposti,” řekla.

I ona měla svého mrtvého, a musela o něm mlčet. Stála opuš-těně na břehu vzedmuté řeky a po hnědé a blýskavé vodě k ní nádherně veslovali silní mladí muži a nakonec poznala svého manžela, ale dorozumět se s ním nemohla.

Amy Parkerová odložila zašívání, protože se jí roztřásly ruce. Měla pocit, že své skutky nikdy úplně neovládala. V každé chvíli jejího života ji mohl vítr fantastickou silou hnát směrem, který se zpočátku nezdál vůbec pochybený.

Vtom se ozvaly zběsilé poryvy větru a zabušily do plechu přibitého k dřevěnému domu. Do stěn škrábaly větévky uschlých keřů. Co když střecha uletí, vydechla v duchu.

Ale to už se chystala do postele a zvedla ruce k vlasům. Vytáhla

283$

z nich vlásničky, rozpustila je, a když se na sebe podívala, řekl její muž, který si právě stahoval boty: „Měl ten chlap, co sem přijel se zbožím, zelený auto?“

Držela v prstech vlásničku.

„Už nevím,“ řekla. „Možná bylo zelený. Ale ne. Myslím, že modrý. Proč?“

Hleděla na svůj obličej lapený do zrcadla.

Stan Parker, stahující si druhou botu, řekl trhaně: „Jak se jede k O’Dowdům, stálo na cestě zelený auto a ten chlap prodával nějaký bábě nádobí.“

„Říkala jsem ti,“ odpověděla zlostně, „že nádobí neprodával.”

A projela jí radost nad tím, co dnes zažila. Pohaslé tělo znovu zaplálo. Plála a vlála ve větrné boudě, kde je místo pro dobroi pro zlo. V této náladě si přitáhla přikrývku pod bradu a raději se svému muži nedívala do očí, ze strachu, aby převaha dobra příjemnou rovnováhu neporušila. Miluje ho přece pořád. S tím přesvědčením usnula. Ale třepetání žaluzií probudilo jiné neovladatelné impulsy. Poklepávalo ji na kůži zažloutlými prsty, které počítaly, kolik jí bude za deset let ode dneška, to nejde, smála se, to nejsou počty nebo kočičí ocasy.

Stan Parker byl tak unavený, že na obrátku usnul, a zdálo se mu, že nemůže zvednout víko jakési truhly a ukázat ji, co je uvnitř. To nevadí, řekla a držela mezi nimi utěrku, něco schovávala. Ale nemohl víkem hnout. To nevadí, Stane, řekla, já to nechci vidět. Já ti to ukážu, řekl a táhl, až se zpotil. Ale pořád marně. Ne, Stane, řekla, zkazilo se to, Stane, bylo to tam tolik let. Táhl a táhl a nemohl jí vysvětlit, že to umřel jeho hřích a obrostl vlnou jako beran a znovu žije. Já jdu, řekla. Utěrka odletěla dveřmi. Napříč kuchyní. Mezi nimi tekla kalná voda.

Když se probudil, ležel strnule na posteli, nohama tiskl přikrývku k pelesti a do holého krku ho studil pot. Ale dýchala vedle něj. Neodešla. Teď pochopil. Pochopil manžela poštmistrové, který se pověsil na stromě za domem a jehož důvody mu připadaly vždycky nepochopitelné. Dokázal bych si sáhnout na život, řekl za strnulými rty. Ale ona neodešla. Dýchala. A tak se přitiskl k jejímu boku, skrčil nohy, aby se mu líp leželo, a žilami mu znovu proudilo její teplo a pomalu usínal a potom spal a spal, protože byla s ním.

Přesto se probudili s těly jaksi ztěžklými a ztěžka se dávali do práce a mluvili spolu slabými, kalnými hlasy.

S tím se musí v našem věku počítat, řekl si. Zvlášť když se začíná ochlazovat.

Ale když vyšlo slunce a jako nevinný a dobře známý míč balan

284$

covalo na vršcích stromů, rozprostřel se před Amy Parkerovou skvostný a jasný podzim. Stromy, které měly přijít o své listí, nebyly ještě docela oškubány. Zbývaly pořád zlaté cáry a tmavé, téměř černé houštiny jehličnatých korun. Na doutnajících a třpytivých pastvinách ležely kupy světla.

Během dne se postupně zbavovala starých šálů a svetrů a klobouku, kterými se chránila v ranních hodinách, když byla ještě šedá a nevrlá a nejistá, a ve kterých vypadala jako nevzhledný ranec rozcuchané vlny a špinavé plsti. Protřásla si vlasy. Někdy odpoledne, když měla čas, chodívala bušem podle suchého koryta, kde se daly najít zajímavé věci, kameny a hadí kůže, lusky a kostry listů. Hledala je a sbírala stopky listů, aby měla něco v ruce, aby měla nějaký důvod, proč tam je. A když jí silnější světlo začalo sklánět pohled k zemi, osmělovala se vzpomínat na to, co se stalo. Drzé doteky světla ji pobízely. Vzpomínala na muže, který se jmenoval Leo, a všechno, co ji na něm odpuzovalo, vynechávala, až z něj zbylo jen to, co potřebovala k svému zničení nebo znovuzrození. A tak šla zamyšleně nad suchým korytem, tu převrátila kámen, tam zvedla list nebo si sáhla na ohlazené údy mrtvého stromu. Ticho a bezstarostné vzpomínky povýšily její provinění na cosi správného. Ale když nakonec došla k ohbí koryta a musela se otočit a vrátit v doprovodu svého těla k životu, který ji čekal, spěchala poplašeně trávou a proutím a chřípí se jí stáhlo. Prchala či vracela se co nejrychleji. Nic nenasvědčovalo, že by ještě někdy přijel, a když došla k cestě, byla ráda, že se na ni může podívat bez napětí, sledovat očima její stužku kolem trsu stromů a dál, až tam, kde se dotýká oblohy.

Když se jednou vracela ke kůlnám shluklým kolem domu, s očima sklopenýma a s rukou na udýchaném boku, stál tam její muž a držel kus drátu ohnutého do kruhu. Zřejmě s ním chtěl něco dělat.

„Ahoj, Amy,“ řekl a zamyslel se. „Kdes byla?“

„Na lukách,” odpověděla. „Trochu se provětrat. A u cesty. Doma by člověk zplesnivěl.”

Odmlčel se a co nejvlídněji se zeptal: „Potkalas někoho?”

„Jen jednoho staříka,” odpověděla.

Krev v ní nad tím nenadálým výmyslem ztuhla, ale když už se vylíhl, klidně pozorovala, jak roste.

„Šel do Wuilunye,” řekla, „má tam pole. Prasata a trochu drůbeže a citrusovej sad. Chudák stará, jde pěšky, protože mu zchroml kůň, tak ho nechal u Badgeryů. Byl v Bangalayi u dcery, dostala angínu.”

Stan Parker nevěřícně zakroutil hlavou.

285$

Otočila se, aby nebylo vidět, jak jí pulsuje hrdlo a jak ji polila zima či vlna prolhanosti.

Když odcházela, uvědomil si, že jí teď nikdy nevidí do očí, nebo jen málokdy, jako teď, a že jsou pak plné velkých dálek. Vrátil se k odstřiženému drátu, ale nemohl si vzpomenout, co s ním zamýšlel.

Začali k sobě být vlídní, jako by cítili, že ve světě neznámých pravd, ve kterém se octli, potřebují vlídnou ochranu. A tak se snažili potěšit jeden druhého prostými věcmi, ale ve skutečnosti se jimi rozesmutňovali. Jednoho večera na něj začala špendlit díly svetru, který mu pletla na zimu. Chodila kolem něj, dotýkala se jeho těla, uhlazovala a rovnala.

„Je to moc malý,“ řekla, když poodstoupila. „Zapomněla jsem, že ti roste břicho.”

Oba se tomu zasmáli, vždyť na tom vůbec nezáleželo.

„Vlna se natáhne,” řekl už zase vážně. Přenesl váhu na jednu nohu a s rukama v bok čekal, až zkouška skončí.

Zamyšleně chodila kolem a dotýkala se manželova těla. Zápěstí teď měla kostnatá.

Cítil kolem sebe hravé pohyby jejích vlasů. Chvílemi jí drsné dlaně zadrhly o hebkou vlnu. Jak se hrbila ke svetru, čněl nad jejím tělem. Pokorně zavřel oči. Teplá šedá vlna ho obemkla jako cosi neosobního, co nebylo ani dobré, ani špatné, ale snesitelné.

Pak otevřel oči a pohlédli na sebe, protože se napřímila.

„Nakonec to bude dobrý,“ řekla rychle a provinile, jako by se kála za pohled na jeho zasněnou tvář. „Myslím, že už jsem na to přišla. Jak to spravit.”

Usmál se. Nechtěl být ironický, ale byl už unavený.

Sedla si, část svetru vypárala a posedle začala plést znovu, trestajíc klubko a nervózně svírajíc jehlice.

„Trápím se kvůli Rayovi, Stane,“ řekla.

Seděla na krajíčku židle, opravdu ztrápeně.

„Myslíš, že v něm všechna ta špatnost už byla? Nebo že to bylo výchovou ? Anebo to má z nás? Myslím z obou. To je jako u dobytka. Z dobrýho páru může vzejít špatný mládě. Třeba k sobě nejdem,“ řekla a čekala.

Seděl s bradou na prsou. Tak rád by odmrštil břímě, které na něj nakládala.

„Já si s ničím nevím rady,“ škubl sebou. „Je to moje vina. Pořád na něco hledám odpověď, a žádnou jsem zatím nenašel. Nerozumím sobě ani druhým. To je všechno.”

Jestlipak mi teď dá pokoj, říkal si. Byl toho večera unaven a měl trpkou pachuť v ústech.

286$

Pletla dál. Byla spokojena. Teď mohla být smutná a nešťastná z toho, že si vzala slabého muže. Všechna skrytá špatnost z ní odplývala v hebké, nezadržitelné vlně. A když si tak vykoupila nevinnost, vzpomínky se jí znovu odkrádaly k odpolednímu zasnění, k rozechvělému úžasu nad tím, jak je žádoucí a mladistvá.

Bylo proto přirozené, že když jednou odpoledne odjel Stan kamsi za obchodem nebo za prací a náhle před sebou to loudavé modré auto uviděla znovu, ale ve skutečnosti, vyšla okamžitě z domu. Mrskla síťovými dveřmi tak prudce, že narazily na domovní zeď a roztřásly se. Otřel se o ni starý rozsochatý keř s uschlými třapci růží. Cítila, jak jí lýtka tuhnou, snad sebejistotou, snad úzkostí. Za chvíli byla u vrat, jen o něco dřív než pomalé, ale osudové auto, a suverénně se napřímila v čekajícím slunci.

„Jak se vede?” zeptal se muž jménem Leo, ledabyle usazený za volantem, a postrčil si klobouk z čela, takže před ní odkryl své vlasy. Kdyby je byla schopna vnímat, protivily by se jí stejně jako tenkrát.

Místo toho odpověděla klidným, ale jaksi bezbarvým hlasem: „Děkuju, dobře. Kdes byl tak dlouho ?“

Takže mu nezbylo než zvolna zastavit a vyprávět, jak si hned potom vzal dovolenou a jak jeli na sever k moři nebo možná na jih, neslyšela kam, a jak navštívili příbuzné a báječně si užívali. Měl lenivější hlas, než si pamatovala. ,Ať už se slunili v pyžamech a jedli čerstvé ryby a lenošili s jinými lidmi kdekoli, pochopila, že na ní není závislý.

Sklopila oči a dokonce se zamračila. Jsi lenoch, řekla si, a ke všemu ošklivý.

„A co jsi dělala ty?“ zeptal se.

„Já?“ Zasmála se. „Pořád to samý.”

A hleděla do země.

Ale nepřestávala si uvědomovat jeho lenivé pohyby: jak se opírá o volant, jak si pomalu odplivuje.

Takže nevzplanu? ptal se její vyschlý jazyk. Všechno kolem, zahrada či chrastí, které z ní zbylo, by chytilo od jediné zápalky.

„To samý, jo?“ Plivl mezi zuby.

Ve skutečnosti se na ni musel rozpomínat, na tu rozkvetlou ženu, na kterou zapomněl, protože ho čímsi vylekala. Zapomněl úmyslně. A teď tu stojí jako kyrysarka a mlčí. Mlčení je ještě hrozivější než poodhalené tajemství vášně. Pro slabého člověka. Protože uvnitř byl tento muž slabý.

„To je v pořádku,” řekl, „když se to někomu líbí. Todlencto všechno,” rozhlédl se. „Mít za domem krávy. A vstávat s prostydlejma rukama. Kriste Jéžiši!”

287$

„Je to můj život,” řekla a měla i tentokrát klidný hlas, nezasažený bubnovánim.

Protože uši jí praskaly.

Pak prudce zvedla hlavu. „A ty jsi zase velkej frajer,” řekla. „To je taky v pořádku, co? Bulíkovat lidem všechno možný. A rozbalovat před ženskejma hadříky.”

„Nemáš mě ráda,” zasmál se.

Práskl dvířky, ale vystoupil.

„To neříkám,” řekla.

Znovu změkla. Taková povolnost se mu líbila, protože lichotila jeho mužnosti. Protáhl si přesezenou nohu a šel k ní. Stála na místě a opatrně zkoumala situaci, nevyzpytatelnou jako vánek, a protože jí byla ohrožena především ona, musela s ní zacházet co nejjemněji. Právě to jí dávalo sílu dívat se mu rovnou do vypouklých očí: ty ji naučí říkat, co by rád slyšel. Poradí si i s nejošemet-nějšími spletitostmi, protože ji povede nezbytí.

Pak vešli dovnitř.

Položil jí ruku na bedra a vedl ji jejím vlastním domem. Trpně zavřela oči před známým šerem: náhlá cizota domu by jinak byla nesnesitelná.

Dnes to však bylo jiné. Jako by zjevení vášně mohlo přijít jen jednou.

Tentokrát se smáli, a viděla jeho zlaté zuby. Jejich těla byla stvořena pro společnou smyslnost. Díval se na ni,

„Jak se jmenuje tvá žena?“ zeptala se.

„Myra,” řekl.

Zamyslela se nad tím a pak mu vnikla ústy do úst, jako by to slovo chtěla vyhryznout. A zápasili spolu, ne heroický, jen tak, aby se o sebe drhli těly. Polykala každý náznak znechucení, který se jí dral do hrdla a bránil jejímu chtíči.

Když se vysílili, řekl jí: „Kde je tvůj starej?”

Řekla mu, že Stan někam jel.

Zívající muž vedle ní se spiklenecky zahihňal.

Posadila se.

„Ale já mám svýho muže ráda,” řekla.

A měla. Dobrota a náhlá dokonalost jejich společného života se před ní zachvěla, protože ji ničila sprostota, kterou jí podstrčil jakýsi nepochopitelný diktát těla.

„Já proti němu nic nemám,” řekl. „Nikdy jsem ho neznal a znát nebudu. Patrně.”

Jak dupala po místnosti a sháněla punčochy a další věci, začal být nevrlý. Při pohledu na její husí kůži si své pudy zprotivil.

Oblékali se a nechápali.

288$

Z téhle bryndy šupem ven, řekl si a hledal knoflíček od límce.

Upravovala si vlasy — svou masku. Věděla, že za chvilinku bude mimo podezření. Nikdo ji nepozná, jen její touha. Ta nespí nikdy dlouho.

„Ráda bych si někdy zajela do Sydney,” řekla.

„Jo? Co bys tam dělala?” zeptal se bez zájmu.

„Chodila po ulicích a dívala se na lidi,” řekla.

Zasmál se nosem. „Tak tohle jsem ještě nikdy nedělal.”

„Seděla bych u moře a pozorovala je. A poslouchala bych hudbu.”

„No ne,” řekl. „A co bych dělal já?“

Byl si teď jist rychlým únikem i sám sebou, takže ji položil ruce na ramena a jeho prsten s maličkou rubínovou hvězdou slabě zahořel. Reagovala na novou situaci běžným vzplanutím a opřela se o něj prsy.

„Máš ještě jiný ženský?” Zasmála se. „Neříkej, že nemáš.”

Vyšli z domu a neomaleně spolu vtipkovali, jako by to patřilo k věci.

Užasla, jak ji frajerské způsoby jdou.

„Na shledanou, Leo,” řekla drze a podívala se mu na žilnatý krk, do kterého se zařezával límec.

Fešácké autíčko čekalo. Sledovala přípravy k elegantnímu odjezdu. Někdo odjíždí snadno.

„Kdybych měl tvou fotku,” řekl, „dával bych si ji pod matraci.”

„Ještě že ji nemáš,” zasmála se.

Pak si zastínila oči před kovovým světlem a dívala se, jak lehce se po prašné cestě rozjíždí. Dívala se za ním lhostejně, téměř jako by její život nic nenarušilo, nic než tento pohled, sledující klidný pohyb modrého auta a na chvíli možná propletený s pohledem odjíždějícího muže. Ale když si v prachu představila jeho oči, viděla je nepříjemně zblízka a byly brunátné, rudě žilkované.

V tomto postoji, s dlaní nad očima, ji uviděl její muž, který právě po cestě přijížděl. Jel v jednom z těch starých aut, nové nikdy neměli, ale dodnes řídil trochu nejistě. Uviděl svou ženu. A chochol prachu. Odlétající a řídnoucí, ale stále zřetelný.

Když vjížděl do vrat, na kterých byla přibita plechovka od petroleje jako schránka na rozvážený chleba, zamával na manželku, protože to měl ve zvyku. Stála tam strnule dál. A nespouštěla dlaň. Když vylezl z auta, zdřevěněly nohy i jemu.

Odkašlal si a řekl: „Mluvil jsem s Merle. Ve čtvrtek ti s těma záclonama pomůže.”

„Ach tak,” řekla.

289$

Zapomněla.

O čem budeme mluvit dál? hrozila se.

Ale mechanismus jejich životů je brzy vsál.

Krom toho, že spolu mluvili zdřevěnělými hlasy, slovy podob-nými suchému klestí, které i pod malým tlakem praská, zůstalo všechno při starém. Nedívali se sice na sebe, ale to možná proto, že po tolika letech věděli, co by viděli. O to víc teď Stan Parker poslouchal ženiny pohyby a kroky, hlas, kterým svolávala slepice nebo mluvila s kravami, ba i její dech a nejvíce ze všeho její mlčení. Všechny ty zvuky, které znával tak dobře jako tlukot vlastního srdce, náhle burácely a srdce mezi žebry bylo nesnesitelné.

„V noci na dnešek,” přišla za ním jednou zděšeně, „zabily krysy další slepici. Jednu z těch dobrejch.“

Přišla za ním, a měl by tedy něco dělat.

„Musíme ji zahrabat,” pohnul vyschlými údy.

„Ale co budeme dělat ?“ řekla a neodcházela. „Sežraly jí hlavu a vyrvaly vnitřnosti. To je strašný, Stane. Jestli nám takhle budou ničit zdravý slepice dál —“ Na víc se nezmohla, ale čekala na něj.

Byl bezradný.

„Můžeme ke kurníku nasypat jed,“ řekl.

„Jed ne, Stane,“ řekla. „Mohli bychom otrávit nějakýho psa nebo kočku.”

A byli bezradní oba.

Amy Parkerová tím byla přímo posedlá, musela být, tak velký to pro ni mělo význam. Zatímco se trápila, krysy zabily a sežraly další tři nebo čtyři slepice.

„Jak jednou začaly, nepřestanou,” naříkala.

Slyšel ji přes ťukání lžičky, kterou si u snídaně rozklepával vejce, ale větší pozornost věnoval skořápce. Nedokázal považovat její problém za důležitý, ale právě tak nedokázal vyřešit ten svůj. Nakonec k naříkající ženě vzhlédl a viděl, že je neučesaná, a uvědomil si, že ji miluje.

„Snad bychom přece jen měli zkusit jed,” řekla váhavě.

Viděla, že se na ni podíval, a to právě chtěla. Vrátila se jí jistota.

Zato Stan znejistěl. Vyšel ven a hledal po kapsách váček s tabákem, ale s náhlou zlostí si uvědomil, že ho u sebe nemá, a znovu a znovu se snažil vydolovat z kapes věc, kterou založil či přímo ztratil. Ruce, jeho kostnaté ruce, mu zadrhávaly o záhyby a okraje svršků. Kolem očí a pod koleny mu vyrazil pot. Protože si nedovedl představit, že by něco, nač byl zvyklý, mohlo

290$

přijít vniveč. Jeho váček. Pomalu vykročil, téměř vrávoravě, a jako slepec se snažil orientovat v nové situaci i ve svých myšlenkách a dojít někam, kde váček nechal, ten gumový pytlík stažený nahoře šňůrkou, starý a už zčernalý.

V kůlně, kde měl dílnu a kde teď hledal, začal ztrácet naději, že váček najde, a praštil železným kopytem, na kterém spravoval boty. Vzápětí zarachotila změť padajícího nářadí a zavoněly zvířené hobliny a piliny. Zkáza dobra byla v úzké kůlně nesnesitelná. A tak tam stál, zpocený a udýchaný, a vzpomínal na svou ženu, když byla ještě hubená a stydlivá. Nejvíc mu utkvěla s ústy plnými kolíčků, když věšela prádlo.

Na slunci prosvítajícím dešťovými mraky a ve světle vlajících modrých prostěradel byla tak prostá a dojemná, že vůbec nebylo možné, aby se takové věd děly. Kdybych to pustil z hlavy, říkal si, nebyla by to pravda. Ale bylo to neodbytné. Vracelo se mu to do hlavy na chocholu prachu. Slyšel, jak bouchly dveře auta. Představoval si nebo si zkoušel představit pronesená slova, ale nedařilo se mu to. Všichni ostatní, i ti nevinní nebo úplně neznámí, pronášejí tajemná a možná vysvětlující slova, která zmlkají dřív, než člověku dolétnou k uchu.

Takže nakonec se neměl čeho chytit. Ohmatával hieroglyfy vyryté do dřevěného ponku a bolestivě si uvědomoval, že cosi ztratil, až mu konečně vlastní ústa řekla, že to byl starý gumový váček na tabák, o který by nechtěl přijít za nic na světě; byl sice zvetšelý, ale zvykl si na jeho tvar.

Když ho pak našel — zakopl o něj špičkou boty na pěšině — okamžitě rozemnul tabák v rozechvělých dlaních a nacpal si pořádnou dávku do dýmky. Mělo by ho to potěšit, ale nepotěšilo.

To jeho ženu dokázalo potěšit mnoho věcí, protože nepřestávala vnímat jejich trvalou podobu, ať už to byl rostoucí mrak nebo nějaký plevel, k němuž se ohnula a který jí byl při nedostatku pravých květin květinou, obyčejným modrým kvítkem, ale příjemným. Jisté množství do své paměti vpouštěla a jisté množství z ní vykazovala. Je-li takové řešení možné, je obdivuhodné. A přemýšlela také o mnoha způsobech, kterými by manželovi mohla dokázat, jak ho má ráda. V takových chvílích ji zaplavovalo teplo bezpečí a kajícnosti. Začínala mít pocit, že její kajícnost znamená vlastně bezpečí.

A tak chodila troskami zahrady a její svěží tvář se vpíjela do podzimního vzduchu. Někdy za ní přicházel pes, toulavé rezavé psisko, které k ní přilnulo, prý jakási lovecká rasa. Když se procházela, chodil na zaječích tlapách za ní, a když se zastavila, sehnul šíji. Nelíbil se jí. Objevoval se jako duch. Stál a vrtěl

291$

ocasem, na kterém bylo vidět články. Díval se na ni. Ten pes, říkala svému muži, mi nahání hrůzu. Ale byl krotký. Pohyboval krkem, jako by jí nesměle projevoval svou lásku. Ale protože jí byl protivný, mračila se na něj. S usměvavým a smířlivým výrazem zvedl pysk a zaskřípěl zuby, domáhaje se přízně. Sám byl příznivě nakloněn kdečemu, protože všechno špinavé a zvířecí tlumočila jeho očím láska. Kdyby žila sama, byla by k němu možná krutá. Ale takhle jen rychle zašla za roh domu. A vychrtlý pes šel za ní. Jeho světlé oči ji viděly všude.

Kocour ji aspoň nehlídal, a jeho přítulnosti mu oplácela, byť naoko rozmrzele. Lísavě a zvolna jí obtáčel nohy svým kožichem anebo dorážel nepokrytě, vrážeje kmitajícím ocasem do levandulových keříků.

„Ty nemravo,” smála se, teď už smířeně.

A velký kocour na ni zakňučel.

Jednou večer, když se obzor proměnil v tenkou rudou čáru studeného ohně, ho zvedla a líbala, tisknouc jeho rozechvělé tělo k prsům. Náhle věděla, že je ztracena nebo že by byla — mít ještě někdy příležitost k úplnému sebezničení. Ale dojde k tomu? Bylo to tak nepravděpodobné, že kocour začal s jejím zoufalým objetím zápasit, drápal se z něj na svobodu, škrábal se na zem. Utekl jí-

V těch dnech začala Amy Parkerová převracet dům naruby. Skládala hromady balicího papíru, smotávala dlouhé motouzy do klubek, nahlížela do starých dopisů a objevovala zažloutlé fotografie. Na jedné měla klobouk s kytičkami a svou stydlivostí říkala víc než mnohdy slovy. Opřela si tu fotografii o vázu, která stála na prádelníku v ložnici, a chodila se na ni provinile dívat. Pak se dala znovu do práce. Do uklízení a leštění.

„Podívej, Stane, tyhle kapesníky jsem založila a ještě jsi je nikdy neměl,” řekla jednou manželovi nápadně jasným hlasem těch, jejichž tajný život se utápí v mlhách.

Vytáhla hraničku kapesníků na důkaz, že je to pravda, že aspoň toto by je mělo spojovat. Byla dobrá žena, před každou cestou dávala manželovi do kapsy kapesník a rukou mu ometala z límce vypadlé vlasy. Tomu se ovšem nebránil. Ani dnes, kdy slíbil poradit jednomu mladému muži, jistému Peabodymu, má-li či nemá koupit pole v Hungerfordu za Bangalayi.

Když splnila svou povinnost, dívala se, jak odjíždí. Pozorně si prohlédl nebe, jako by chtěl vyčíst jeho úmysly, a nastartoval auto, jako vždycky trochu neuměle, s očima napjatě upřenýma na palubní desku. Jak se na toho vzpřímeného a poctivého člověka dívala, uvědomila si až oslepivě jasně, že si ho nikdy ne

292$

zasloužila. Pocítila po tom náhlém poznání únavu, ale i lhostejnost. Své materiální povinnosti přece mnoha způsoby plní. Například mu dává do náprsní kapsy čistý kapesník. Stála tam jako tolikrát v kostele, když kolem sebe měla lidi, kterým byl zřejmě duchovní cíl jasný, zatímco ona se nedokázala vzchopit, nedokázala zjistit, jaký cíl by měla mít. Vědomí, že jí uniká jakési tajemství, ji přestalo časem zlobit a její nedostatečnost už ji neskličovala. Smířila se s těžkým tělem, z něhož se vzpínala slovy písní, a tiše si zvykla na své osamění.

Právě tak se teď dívala za odjíždějícím manželem.

Potom se vrátila dovnitř, do domu, z něhož vymetla téměř všechen prach navátý suchými větry a který teď byl čistý, ale křehký. Toho rána v ní krev obíhala ztěžka, kosti měla vetché, nervózně chodila mezi blyštivým nábytkem. Zatoužila, aby se stalo něco nesmírně důležitého, co by prázdnotu domu zaplnilo, ale bylo to příliš nepravděpodobné. Ze zrcadel přetékalo třpytivé, prašné světlo. To bylo vše.

Když se rozhlédla — nesmyslně, protože byla v domě sama — šla k zrcadlu v předním pokoji a napsala na ně slovo Leo. Stopa po jejím prstu byla sotva viditelná. Jako hlasité slovo se jí nelíbilo, cítila po něm v ústech cosi hrubého. Ale ještě nikdy je nenapsala. I tady, v tichosti, bylo nestoudné, ale přitažlivé. Upřela na ně oči. Tak se vyvolávají duchové. Ale pak se jí stáhlo hrdlo a prudce to jméno smazala.

Když zanesla kuřatům kbelík se zbytky a potěšila se tím, jak se kolem ní nevinná drobotina shlukla, vrátila se a uviděla ho sedět na verandě. Jedl cosi z papírového sáčku.

„Jak ses sem dostal?” řekla její ústa.

„Jako vždycky,” cpal se dál cukrátky, zřejmě peprmintovými, zblízka to cítila.

„Takhle se vítá host?” řekl, plný peprmintu.

„Já to tak nemyslela,” odložila kbelík, sklonila rezignovaně hlavu a otřela si ruce, na které letmo pohlédl: byly široké a rozpraskané chladnými rány.

„Dva dny jsem pil,” zanaříkal. „Neptej se proč. To se stává. A kouřil — kristepane, mám žaludek nadranc. Přestávám kouřit.”

Zmačkal sáček do kuličky a odhodil na tvrdou zem. Potom říhl a řekl: „Pardon.”

Amy Parkerová se dívala na papírovou kuličku, na palčivě bílý bod, který teď tolik potřebovala.

„Já jsem opilá nikdy nebyla,” řekla.

Když klesla na dno, nepotřebovala zkoumat mělčiny.

„Něco člověk dělat musí,” řekl.

293$

A třebaže to byla veranda za domem, zatáhl ji náhle do před-síně s ostrými hranami a bílými stěnami. Seděli tam a čekali jako hosté, ale při vzpomínce na svou nevolnost se začal zhnuseně šklebit. Byla teď tak potichu, že slyšela tvary věcí kolem sebe.

Co mi řekne? přemýšlela.

Pepřovníky, kolem nichž hrabaly slepice, v tom napětí zpružněly. Jejich listí sebou poškubávalo v lehounkém vánku. Vzpomněla si, jak v mládí běžela do stráně, jak lapala po dechu a smála se a na vršku kopce si lehla. Vzpomínala si na chladivý dotek pepřovníkového listí, a tutéž hebkost a pružnost cítila i teď, jen mu to nedovedla povědět.

Ale muž se díval a viděl voskově bledou ženu, která sedí u kbelíku na odpadky a má na sobě staré domácí punčochy, pokroucené a shrnuté.

„Měl jsem cestu kolem,“ řekl. „Tak mě napadlo, zastavíš se na slovíčko. Přátelství nic nestojí a je to krásná věc.“

Seděl s dlaněmi na otylých stehnech. Velmi opatrně. Všechno teď dělal a říkal opatrně.

Musí, kristepane.

„Měli jsme poslední dobou pilno,“ řekla. „Telily se krávy. Jedna zrovna o půlnoci. Stan musel pro veterináře. Ale nakonec to dobře dopadlo. Byla to jalovička.“

Poposedla a hranatá židle pod ní zaskřípěla.

Ach, mohla by tomuto muži — nemusí to být muž, stačí, že je člověk — vylíčit obrazy velké a trvalé krásy. Ale postupující světlo zaútočilo na dům z jejich strany a zatemnilo jim hlavy.

„Je mi pod psa,“ sevřel si Leo břicho a myslel na sebe. „Ty flámy pro mě nejsou, mám vředy nebo co.“

Postavil se.

Když uviděla pod šviháckým sakem, oblýskaným na venkovských cestách, jeho široká a dosud mladá záda, řekla hlasitě: „Měl bys jít k doktorovi, Leo.“

„Ti z člověka sedřou kůži,“ řekl, „za lahvičku utrejchu, obarvenýho na bílo. To znám.“

Přistoupila tak blízko, že se otřela rukou o látku jeho kabátu, ale nereagoval na to.

Začal jí vyprávět o jednom otcově příbuzném, který zemřel na rakovinu.

Takže viděla, že jí není dáno sblížit se s ním. A možná s nikým. Každý je obestřen svým tajemstvím, které neumí rozřešit. Oba, muž i žena, si teď s údivem vzpomněli na své tělesné výstřelky a zapomněli, že se chtěli pokusit o něco jiného.

„A tak strejčka Herba pochovali,“ řekl Leo. „O jeho pohřbu

294$

psali v Advokátovi. A o tom, co dělal zaživa. I když ne o všem. Byl trochu hajzlík, ale jinak slušnej chlap.“

Pot už mu vychládal, protože věděl, že propluli kolem nebezpečných úskalí k pohodě, kdy lze předstírat, že se vlastně nic nestalo. Za chvíli možná řekne nějaký vtip, jestli si vzpomene.

„Ale vždyť pořád objevujou nový léky,“ řekla Amy Parkerová. „Na všechny tyhle nemoci.”

„No jo,“ řekl. „To jo.“

Lovil v paměti.

„Je to úžasný,” řekla „číst o vědě.”

A nastavila šedé svaly svého hrdla noži. Viděla šeď podlahy a šeď země udusané lidmi putujícími suchem. Odhodila pramen vlasů, také šedivých. Začal jí už čas šedivění. Ale i klidu.

„Abych šel natočit fordku,” řekl Leo.

A tak prošli mezi tuhými keři rozmarýnu zadrhávajícíhoo šaty, nastoupil, odjel a víckrát nepřijel.

Odpoledne si Amy Parkerová začala odpouštět všechno, co se nestalo. Běh o závod skončil, a připadala si náhle stará, ale zároveň cítila příjemnou nadřazenost. Když na její touhu přestal padat Leův stín, vybavovala si různé odpuzující detaily: jak se mu na zátylku kroutily rezavé vlasy, jak mluvil pořád o sobě, jak páchl peprmintem. Tikot v jejím těle zvolna umlkal a měla pocit, že se jí takové ticho bude líbit.

Začaly se k ní vracet věci, které znala. Starý růžový keř, trnitý a sršatý, který zasadili, když začínali. Šicí stroj se spletitou mřížkou šlapadla. Bílý džbán s hnědou puklinou. Dívala se na něj s jistotou.

Ale na manžela ještě myslet nechtěla.

Když odpoledne přišel ten mladík a zeptal se „Kde je Stan, paní Stanová?”, podívala se na něj s upřímným překvapením.

Byl to mladý Peabody, synovec Ossieho, celý v modrém serži. Stan Parker s ním měl jet obhlédnout pole v Hungerfordu.

„Ale Stan jel přece za tebou, Joe,” řekla Amy Parkerová a pohlédla na hodiny. „Nevím přesně, kdy odjel z domu, ale je to už dost dlouho.”

Neuměla odhadnout čas, protože v několika chvilkách jí uběhla celá léta.

Mladík se zasmál a znejistěl a nevěděl, co má dělat. Před ženami mužů, které dobře znal, byl nemotorný.

„Nevím, co bych ti poradila,” řekla Amy Parkerová.

Mladí muži se pohybovali v jiné rovině. Jejich oči nebraly starší ženy na vědomí. I své matky vnímali synové letmo. Ten ve dveřích, který by mohl být jejím synem, se k ní otočil bokem, aby se

295$

na ni nemusel dívat. Na prsou se mu klenula zářivě modrá kravata ze svátečního saténu, kterou si uvázal kvůli sobě nebo kvůli slavnému dni.

Vytratil se dřív, než jí došlo, co míní dělat nebo co by na jeho místě dělali druzí.

Kvečeru a zvláště večer, když byla hotova s prací a všechno vzorně umyla a uložila do kredence nebo na police, se myšlenkám na manžela ubránit nemohla; protlačil se do popředí,i když jí z vědomí nezmizel ani předtím. Už delší dobu poslouchala, jestli se nevrací. Ve tmě plynuly slabé zvuky větru a zvířat. S míjejícím časem od ní odplouvaly mraky, hvězdy i tma. Křehké židle v domě byly netečné.

Ať se stane cokoli, uvědomila si, já to nechtěla. Stála u okna a třásla se, protože bylo opravdu chladno. Samotářské hvězdy se chvěly. Pak si opřela hlavu o rám a vzdala se své samotě, které se hrozila, přestože ji čekala.

Když se Stan Parker krátce po odjezdu vrátil pro stometrové měřidlo, které si na cestu s mladým Peabodym zapomněl vzít, a uviděl, jak se na prašné cestě leskne modré auto, uvědomil si, že právě to čekal, přestože se toho hrozil. Pocítil, jak nesmírně křehký je volant, na kterém leží jeho ruce. Jako krev se v něm vzedmuly obrazy násilí a překypěly. S naběhlými rty sahal po jakési sekyře či kladivu, anebo zasahoval přímo rukama.

Ale v dolíku před domem, kde se v poryvech prachu těžce, dusivě vlnily cypřiše, ho začal dusit vlastní dech. Trhanými, nejistými pohyby, které si vynucuje řízení starých vozů, obrátil auto a jel po cestě zpátky. Jako by se rozjel do věčnosti. Anebo chystal k jakémusi rozhodnutí.

Stan Parker hnal své vysoké, směšné auto po místních cestách. Obličej mu na kost vyhubl. Projel kolem Halloranova vršku a zabočil k Moberley. Lidé, kteří nevěděli, co se stalo, žili dál své životy. Jakási stará žena v širokém klobouku řezala jiřiny, přesvědčena, že v té chvíli nedělá celý svět nic jiného. Vzhlédla a zaclonila si oči, ale její slunce kvetlo žlutými plátky. A Stan Parker jel dál. U Bangalaye se dívaly dvě děti na cosi v plechovce, z čeho brzy začnou trhat křídla. Pod jejich chladným pohledem se vesmír scvrkl do tělíčka odsouzeného brouka.

Muž jel dál. Projížděl předměstími, která si byla nápadně podobná. Chodci na ulicích se prudce ohlíželi jako vždycky, když zahlédnou něco nejasného. Že by něco v tom autě probouzelo jejich strach nebo nenávist? Anebo jen zvědavě civěli na obnaženou duši?

296$

Auto se přehnalo přes křižovatku a přes několik dalších. Na jednom nároží k sobě jakási žena strhla kočárek a téměř zaječela. Ale asfalt byl v tom žáru netečný. Starý, ale obezřelý vůz jel dál. A v něm muž ve středních letech, vzpřímený, ve svátečních šatech. Podle všeho žádný opilec nebo šílenec: spíš člověk, který podlehl představě čehosi skutečného a navždy v ní strnul.

Tak vjíždělo auto stále hlouběji do města, které Stan Parker neviděl od doby, kdy se tam rozjel kvůli synovi, a které teď pohlcovalo nezkrotný a zaprášený vůz bludištěm ulic. Čas ho poléval potem, zvlášť pod koleny. Tolik času uběhlo, tolik času, uvědomil si. Některé zdi z šedého cementu měly zpocené póry, na jiných, cihlových, se místy drolil cement ve spárách a opadával, zatímco strakatá průčelí obchodů byla až příliš spletitá a křehká a scho-vávala se za plátěné rolety. Jel dál, málem se polil studeným slizem cementu a vzpomínal na šedý obličej své matky, když ležela na posteli, stařena se zavřenýma očima. Jak uháněl ve staré rachotině, mrtví si olizovali rty a čekali na svou chvíli.

Co kdybych to, co kdybych to teď, říkal si, stočil do nějaké zdi. Ale jel dál. Jedno kolo se mu viklalo. Nezastavil. Hořké, trýznivé vlny trávy plné jíní, plné slunce, stromy ostříbřené větrem či prostě uschlé stromy, k nimž ho to vždycky tajemně táhlo, ho utěšovaly, když projížděl jejich tichem, tichem trávy, a odplouval od skla a betonu. A tak se nezastavil ani jeho život. Po trávě šla jeho žena. Přišla po suché trávě a z ruky jí visely dlouhé pruty obrostlé listím, ale zahodila je, když mu řekla všechny lži, v té chvíli zřejmě nutné.

Všechno je nutné, jen je třeba zjistit proč.

Pak auto zastavil. Když se nedokázalo vznést k výšinám tragédie a vášně, zaparkovalo způsobně a střízlivě u chodníku. Nedokázal bych se zabít jako Gage, uvědomil si, nevím proč, ale nedokázal bych to. Všude kolem sebe viděl strašlivě soustředěné obličeje, s nimiž obyvatelé velkoměsta pospíchají za úkoly svého podivného života. Muž v autě, jehož ruce teď byly prázdné, protože se pustily volantu, toho tolik neznal, snad znal jen tělo své ženy a to málo, co zahlédl z její duše, a zážitky, ve kterých bylí oba zaměnitelní. Na chvíli uviděl její tvář, zemřelou v jakémsi snu, a volal na ni ulicemi spánku a kravata mu vlála, ale ulice byly prázdné.

Rychle vystoupil ze starého auta a narazil si hlavu, protože byl vysoký a pokaždé zapomněl, že se nesmí napřímit tak brzy. Vystoupil a šel do nárožní hospody a poručil si sklenici bledého piva s řídkou pěnou a vypil ji do dna. Pivo bylo odporně kyselé. Vypil

297$

ich několik a v přestávkách mu docházelo, co dělá. Ale pil dál. A dlouho.

V putyce, obložené bílými kachlíky, aby paměť měla víc prostoru, se s ním dalo pár mužských do řeči. Přistrkovali k němu své obličeje, uchváceni primitivním divadýlkem svých činů. To uchvácení jim zářilo z tváří a někdy přetékalo slzami nad motivy či gesty, které poznávali až teď, při deklamaci. Rostli. Byli hrdinové. Všichni tito muži, pohupující se na patách či povážlivě nachýlení, naléhali, aby se Stan Parker přiblížil jejich velikosti a pověděl jim něco ze svého hrdinského života. Nakláněli se k němu a čekali. Mohl by jim vyprávět o jediném. Ale nedokázal to.

„Nechte mě,“ střásal ruce ze svého rukávu. „Dejte mi pokoj. Nemám o čem povídat.”

Překvapení pánové hučeli počestnými rty, fialovými jako hroznové slupky: „Co se cukáš, kamaráde?”

„A co bych vám povídal!”

„Pravdu ne, sakra, na tu není nikdo zvědavej. To radši nic. Rozumíš ?”

Stan Parker se rozhlédl po hospodě a viděl, že je plná svíjejících se těl, přesto však byl se svými myšlenkami sám, a když chtěl, mohl hledět mezi hlavami úhořů do stěny. Takže voda, která teď zaplavila trávu, plynula pod vesly a mohl chytit starého berana za roh. Jenže už bylo pozdě. Tohle je, Amy, klíč ke mně, řekl, neumím vidět věci včas.

Ach, smála se a šplouchala, kolem bylo plno vody, a plácala do svých kachlíků cizíma rukama, na kterých měla žíly a prsteny. Zblízka se podívat nedokázal, tak nehorázně zvířecké bylo, co uviděl. Bylo to horší než všechno předtím, protože zatím se jeho myšlenky nezhmotňovaly.

Hned potom zamířil ven a příval kabátů a tenkých žlutých plášťů se před ním rozestupoval, až se octl venku nebo až ho tam vlastní nohy vynesly. Cupital a cupital. Otvíral se a zavíral. Dostal se za roh jakési postranní ulice, jejíž jmého nemohl přečíst, ačkoli se o to velmi snažil, jako by nutně potřeboval znát místo svého ponížení. Dostal se mezi staré banánové slupky. A pod papírovou oblohu, pustou a bílou a bez boha. Plivl na nepřítomného boha a slina mu stekla po reptající bradě. Plivl a pšoukl, protože byl k prasknutí plný; vymočil se na ulici, až byl prázdný, úplně prázdný. Pak viděl, jak se papír trhá. Roztrhal poslední svátost a padl mezi prázdné bedničky, načas milosrdně učiněn jen tělem.

Když přišel k sobě, nahlížel do bedniček jakýsi člověk s bradavicí, snad noční hlídač. „Hej, kamaráde, upad jsi,” řekl.

298$

V postranní ulici plula purpurová noční světla.

„Vstaň,“ řekl ten člověk, možná statný, ale splývající s nocí. „Ušpinil sis krásný šaty,“ řekl.

Stan Parker vstal. Nezbývalo mu než odejít, a tak se na zestárlých nohou vzdaloval od svého vlídného zachránce, s nímž se nestihl blíže seznámit.

Městem plula purpurová a rudá světla. Plul s nimi. Našel své staré auto. Události se přes ně přehnaly a nechaly je stát. Až s ním vyplul on. Kolem kvetla a opadávala purpurová s červenou. Z mozku se však propalovala bílá světla. Tunely tramvají se ztěžka zavrtávaly do tunelů tmy a kamsi mířily—

Tak jel Stan Parker směrem, který si nevybral: jako by oklikou objížděl noc. Někdy ho koleje tramvají vtáhly do žlábku a zatřásly jeho vědomím, ale většinou vůz ovládal. Nebyl už opilý, spíše otupělý. Byl nešťastný, ale klidný. Mořský vzduch začal rozežírat krajinu jako kov. Stan Parker setřel lepkavé vlhko z kovu a mlhu z předního skla. Nad pobřežím, o které se rozkošnicky rozbíjely měkké vlny, visel fialový přísvit. I sem se někteří lidé přicházejí zabít, napadlo ho. Nechají svůj život s hromádkou svršků na písku a plavou mořem, pokud jim voda nezacpe ústa.

Té noci však příliš změkl, než aby podstupoval takové napětí. Kdo chce ničit, nemusí zabíjet.

Vystoupil kdesi na promenádě lemující pláž. Cosi hledal. Nohy se pod ním teď viklaly, ale na svůj věk byl pořád statný mužský, i když kdesi ztratil klobouk. Šel po betonu, nahlížel do oken a občas k nim přitiskl tvář, aby matné jeskyňky zaostřil v něco přesného a útěšného. Rád se díval, jak lidé sedí u stolu, když všeho nechali a prostě si spolu sedli. To je potom znal natolik dobře, že mohl jejich život sdílet tak, jak to jindy není možné.

A tak se díval do oken a v jednom vyrostla jakási tvář nejen ze skutečnosti, ale i ze vzpomínky, a tlustými rty ho oslovila. Podle všeho to byl mléčný bar a ten tlustý člověk tam naléval mládeži cosi zeleného a růžového. Mládenci byli otočeni zády a popíjeli sladké nápoje a říhali, protože se to naučili. Nad stříbrnými pohárky se vznášela jako u vytržení tmavá víčka nalévajícího muže.

No to jsem blázen, řekl si Stan Parker, jestli tohle není Řek Con.

Ach jak byl rád, že na tom břehu našel Řeka. Dveře vsály noc a mořský vánek i s cizincem, chvátajícím uchopit něco, co znal.

„To je přece pan Parker!” vykřikl Řek a vynořil se ze svých

299$

víček. „No ne! Kdo by to řek! Riní, Sosó, Kostáki, to je pan Parke r, můj šéf, já vám o něm povídal, pamatujete, já u něho začínal. No ne, pane Parker, tak to jste vy! A jak se vede paní Parkerové? Fajn? Jak se vám tu líbí? To je můj podnik, patřil manželce. To je moje manželka.”

Přibíhali další lidé, zvědaví, co se stalo, dospělá děvčata s kudrlinkami, mladší dívenky s vlnitými vlasy a brunátní, zpocení chlapci s předčasnými knírky a ospalýma očima, a všichni mluvili jakousi ptačí řečí.

„Těší mě, pane,“ řekla paní Conová.

Pod zástěrou se jí zvedala potěšená prsa a její blahobytné zuby se usmívaly.

„Zůstanete,” strhl si Con přítele na prsa, „a budeme jíst.“

„Ne, nezůstanu,“ řekl Stan Parker, kterému ještě nebylo jasné, co smí a co ne. „Jen chvilku,“ řekl. „Ale zůstat nemůžu.“

Kosti mu slábly. Náhle si sedl na kovovou židli.

„Ano, ano!“ vykřikli.

„Udělám výbornou špeciálitu,“ usmála se paní Conová.

„Sudzukákii,” vyhrklo jedno vytáhlé děvče.

„Keftérdes,” zavřísklo jiné, kulaté.

A všichni křičeli a strkali do sebe a nakonec se dohodli.

„Jen počkejte,” usmála se manželka.

Její zadnice sebejistě proplula korálovým závěsem. Za chvilku zasyčel olej.

„To jsou všechno děti mé ženy,“ řekl Con, protože bylo nača-se, aby dal svému životu formu i obal. „Já je vyženil. A podnik taky. Já jsem přijel, abych byl bohatý, a podařilo se.“

Řek, teď pupkatý, se hrabal v kapse plné peněz a klíčů. Začal podrobně vysvětlovat své podnikání, matematiku úspěchu, a v jeho melodickém podání to znělo stejně tajemně jako písně, které kdysi zpíval.

Stan Parker, který přišel o všechno podstatné, si zakryl pěstí prázdná ústa a zeptal se: „Zpíváš ještě, Cone, ty řecký písně z ostrovů ?“

„Písně ?“ zasmál se Řek a břicho, zatím nevelké, se mu zatřáslo. „Ne ne! Na co bych zpíval? Zpívají mladí. Jdou na procházku a stojí na rohu. To já nechám dětem. Ať se vydejchají. Mají moc páry.

Rek poplácal přítele ztučnělou rukou po rameni a šel na cosi dohlédnout nebo se vymočit. Všechno mu tady patřilo. Mohl si dělat, co chtěl. Byl tvrdý a nezranitelný, a zároveň měkký a tlustý.

Stan Parker, který si přestal být jist, co mu patří a jestli vůbec něco, byl okouzlen.

300$

„Asi máte rád hudbu, že?“ řekla dívka, která vstoupila do mramorového kruhu, kde neznámý seděl.

„Hudbu? Ano,“ řekl. „Asi ano. Nikdy jsem o tom moc nepřemýšlel.“

A taky že ne. Cítil, jak mu zestárla a vyschla víčka. Všechno teď poznával jakoby poprvé.

„Já mám hudbu ráda,“ řekla dívka, které bylo třináct, čtrnáct, patnáct, těžko říct, ale ve starém modrém svetru, upleteném pro ni, ba dost možná pro někoho jiného, jen kvetla. „Studuji hudbu, poezii a domácí práce,“ řekla. „A dostala jsem státní cenu za pojednání o erozi půdy.”

„To jsi pilné děvče,” řekl seschlý muž. „Jakpak ti říkají?”

„Pam,” řekla.

„To není pravda!” křikli dva hubení hoši, kteří šli právě kolem.

„Prej Pam!” poškiebovali se vyceněnými dásněmi.

Bratři sestře pravdu nepřejí.

„Jmenuju se tak,” zaplála. Budu Pam.”

„Jmenuje se Panayóta,” smáli se chlapci a ukazovali na ni.

Takže dívka musela pokořeně sklopit víčka. Seděla a konečky prstů tiskla k hraně stolu.

„Panayóta? Jsou horší jména,” řekl Stan Parker, když hoši zmizeli.

„Ale já nechci být Panayóta,” hořelo děvče. „Já si chci vybrat sama. Panayóta nejsem. Nevím, co jsem. Ale Panayóta ne. Nevím, co budu. Proto se učím všechno. Chci dělat všechno.”

Mluvila jako z horečky.

V kuchyni syčel olej.

„Panayótu neposlouchejte,” zasmála se přes vlhké zuby matka, která na okamžik prostrčila hlavu korálkovým závěsem. „Je cvok,” řekla shovívavě.

Dívka, jejíž čerstvě umyté vlasy byly svěží a křehké, se zvedla od stolu a zavadila tmavými vlasy o neznámého, který zatím zůstal sedět.

„Nebudu mluvit,” řekla vážně, „a něco vám zahraju. To bude lepší.”

Jakmile přivoněl k jejím vlasům, vzpomněl si na bílé růže, na ty, co rozemnuté voní po tabáku, ale velmi jemném, promě-něném v růži. Odvrátil se od svého neštěstí a odkašlal si, protože stárnoucímu člověku vysychá v krku.

„Tohle je kouzelné,” vytáhla dívka desku a položila ji na starý gramofon, který stál na pultě vedle poniklované nádobky s brčky. „Člověku je při tom smutno,” natahovala přístroj viklavou klikou, „ale je to krásné.”

301$

„Poslouchejte,” řekla.

Deska zašuměla. Neustále nadskakovala, ale něco přece jen slyšet bylo. Nesmrtelný hlas zpíval beze slov. Pult zalilo matné stříbro mořského vzduchu a vln. Všechny děje, minulé i přítomné, v tom světle znehybněly.

Dívka, vracející se ke své židli, proklouzla kolem muže do kruhu, který je spojoval, a řekla důvěrně: „Jednou jsem napsala básen.

„Pěknou?” zeptal se hlasitě.

„Ze začátku,” řekla. „Pak se mi zdála strašná.”

Mluvila do nesmrtelné písně. Raději by poslouchala, ale nemohla. Její vlastní poezie byla živější, skutečnější, naléhavější.

„Potřebuju peníze, abych mohla jet do Athén,” řekla.

„Do Athén?” řekl Stan Parker.

„Znáte Parthenón ?”

„Ne,” řekl.

„To je chrám,” řekla. „Celý z mramoru. Takový — nevím — prostě Parthenón,” vykřikla zoufale a rozhodila ruce, jako by chtěla obejmout něco nesmírného.

A z bedničky na pultě se rozlévalo studené měsíční světlo.

Stan Parker už u svého studeného stolku dospěl k stálosti, jakou píseň nemohla rozpustit, i kdyby svým vlnobitím dorážela na kovové kořeny stolku sebevíc. Ale věděl, že o takovou stálost není co stát. Všechno, co je důležité, je v tekutém světle stříbrné písně nedostupné nebo pomíjivé. Všechny postavy, které znal, se proměnily v mramor. A tak ležel se svou ženou na železném lůžku, které ještě vyrůstalo z růžového koberce, ale jehož údy už byly z mramoru. Ve svých očích k sobě přimrzli. Jejich pohled strnul na dávném bodu.

„Moc toho nenamluvíte,” ozvala se dívka, kterou píseň omrzela.

Slyšela ji nesčetněkrát. Slyšela už a dělala téměř všechno, co v mezích svého věku mohla slyšet a dělat, takže teď toužila po neomezených tajemstvích cizích životů.

„ Mluvím dost,” odpověděl muž.

Ústa se mu znechuceně stáhla. Nejraději by se ohnal kladivem a mramorový svět rozbil. I tu kdovíjak starou dívku ve vytahaném svetru, která ho zprvu dojímala, si náhle kvůli svým myšlenkám zprotivil.

Opřela si prsy o hranu stolu a byly to prsy ženy.

„Jste opilý?” zeptala se.

Scházel jí jeden boční zub.

„Starej se o sebe,” řekl. „Jsi ještě děcko.”

Takže se z ní rázem stala holčička, na jakou se ukazuje prstem.

302$

Vtom píseň skončila a Panayóta musela vyskočit a vysvobodit jehlu z poslední drážky. Muž seděl dál. Oba teď byli bezbranní proti hlasitému tichu růžových a žlutých stěn. Dívka, která se někdy, když zapomněla, měnila v malou holčičku, okusující si nehty a škrábající se, kde je třeba, šla k zrcadlu, aby se podívala, co muž uviděl. Začala stárnoucího muže nenávidět. Nespouštěl z ní oči. V zrcadle se žensky nakrucovala, vypínala v plandavém svetru prsa, objížděla si jazykem obrysy rtů.

„Jak jsi stará ?“ naklonil se k ní přes stůl.

Znělo to chlípně, ale nezarazilo ho to, protože věděl, že na dno ještě neklesl.

„Stará?” zeptala se nemilosrdně.

Takže jí bylo vidět mezeru v zubech.

Na stropě byli svati se špičatými, bolestiplnými obličeji a horami ovoce.

„Pořád se ptáte jen vy,“ zasmála se holčička. V náhlém rozmaru si stáhla vlasy dolů a vsála tváře tak silně, že vypadaly jako propadlé.

„Ahoj, Pam,” pozdravili ji mládenci, kteří právě vešli.

Posadili se na barové stoličky. Z triček se jim klenuly lopatky a z fialových nohavic stehna.

„Mátovej a banánovej pohár,” řekli mládenci.

„Ach jo,” odpověděla Panayóta.

Ale půvabně vykročila a začala chystat lžičky podobné hádkům a šálky, kterými se tvaruje zmrzlina.

Vešly dvě dívky, sestry nebo kamarádky. Stejně se červenaly, stejně se hihňaly a měly stejné barety s třapci. Poručily si purpurovou šťávu a začervenily si jí ústa. Vrtěly zadky na stoličkách a chichotaly se. Z tajné řeči a posunků, kterými se mládenci s děvčaty dorozumívali, čišela chlípnost. A v takovém světě se nad pultem vznášela Panayóta. Její oči, vzpomínající snad na báseň nebo měsíční svit, se dívaly na muže u samotářského stolku a za něj.

Stan Parker, obklíčený prázdným prostorem a chlípností, byl stále zoufalejší. Snědé ruce svatých, sestupujících listím, nabízely dvojsmyslné ovoce. Dívky a mládenci zpívali jakousi píseň, kterou znali jen oni. Ale možná by se ji naučil. Sledoval oči mladé Panayóty, která mu toho tolik svěřila, a najednou byla nedostupná. Jako je nedostupné a pomíjivé všechno, co je důležité.

A tak nakonec vstal, celý ztuhlý z toho, jak dlouho seděl nebo jak tiskl kosti ke kovovým větvím stolku.

„Musím už jít,” řekl Stan Parker.

Všichni se podívali.

303$

Ale Panayóta se nejdřív musela probrat ze svého mramorového vytržení.

Pak vyjekla: „A co mámina sudzukákia?“

Viděl v jejích očích hrůzu. Přitom cumlala bonbón a měla plná ústa slin.

„Nezlobte se,“ řekl Stan Parker zdvořile. „Musím jít. Musím.“

„To od vás není hezké,“ řekla Panayóta.

Dívky pod třapci se zahihňaly, protože jinak se k tomu vyjádřit nemohly, ale mládencům to bylo všechno lhostejné.

Stan vyšel rychle z Řekova baru, vyštvaly ho jeho myšlenky. Ale pronásledovaly ho i ve vlhké tmě, jako by chtěly zničit všechno, co z něj zbylo. V tomto stavu, k němuž patřilo i neúnavně dorážející moře a vzdálená, teď tragicky ztracená píseň, kterou mu dívka pustila z gramofonu, došel až tam, kde beton předrážel v písek, a uviděl ženu zapalující si nedopalek.

„Šmárja,“ řekla, „já bych si kvůli poslednímu čoudu upálila prsty.“

A skutečně, její rty lačně sály oheň ze špetky rudého popela.

„Sedla jsem si tu,“ řekla, „poněvač se mi udělalo blbě. Pila jsem pátý přes devátý u jedný kamarádky, muž jí odjel na chatu. A na todle já nejsem. Ovšem ne že bych si nedala panáka. Nebo dva. Nebo neměla v lednici láhev. Dobrýho piva. Máš rád kočky ?“ zeptala se. „Já mám kočky. Mám jich šest nebo sedm, ne, šest. Chlupáč chcípl. Mám Nonu a Phyllis a Prcka. Ale tebe to nezajímá. A já se ti nedivím. Mám koček plný zuby, všude samý kočky, posraný kočky, i v koupelně. Sotva se probudíš, ještě ani rolety nevytáhneš, vidíš jenom kalný světlo a slyšíš holuby, no prostě ráno, a už za tebou lezou kočky, už se ti cpou do náruče a některý dokonce pod deku.“

Stan Parker ji poslouchal, ale pak na něj přišla únava a posadil se k ní do teplého písku. Ucítil závan jejího kovového dechu, ale ženin pach byl méně odporný než jeho úděl. Hnus ho přešel.

A tak jí položil hlavu do klína.

„Seš na tom jako já,“ řekla a objela mu dlaní kolem obličeje.

„Máš hlad,“ řekla.

Začal laskat starý, zcuchaný kožíšek.

„Copak bys rád, milánku?“ vypjala se dychtivě ze skleslosti, do níž ji srazila příroda.

„Drž hubu,“ řekl běsivě.

Mohl by tu starou couru zabít, přenést na ni svou potřebu smrti, a skutečně jí přiložil ruce k hrdlu a trochu je sevřel, u šňůrky s korálky nebo s medailónkem nebo čím.

Achchch, otevřela ústa.

304$

„To nic,” řekl jí do očí. „Pořád jsem nevěděl, jestli bych doved zabít. Ale nedoved. Ani teď.”

Žena nepřestávala křičet.

Zvedl se a utíkal po pláži. Klopýtal o tajná smilstva, o pitvorné klacky vyplivnuté mořem, o měkký písek.

Když se vzdálil a ječící žena utekla a tmu proťal hvizd píšťalky a k místu, odkud prchl, zamířila světla, začalo mu jí být líto, té kočkařky: zneužil její důvěry a pohmoždil jí krk.

Ach, zasténal a držel si hlavu, až to nebyla hlava, ale meloun visící z jeho rukou, jsem na dně, musím domů.

Moře neodporovalo.

Když jel po hrbolaté cestě z Durilgaie ke své farmě a zvláště kolem nedostavěného plotu, jehož dokončení z jakési apatie odložil, filmový útržek života, který se před ním dosud míhal, byl už zcela neskutečný. Ale jen proto, že jej prožil. Jednou, ne, dvakrát byl v biografu, a jeho krev tam spolupracovala do posledních zákmitů celuloidu.

Ale zmořená tráva a vychrtlé stromy minulost odmítaly. Sku-tečná byla jen přítomnost, jen návrat do známých míst. Stan Parker, řídící zchátralé auto, se znovu podíval na kůži svých rukou. Pak dojel k dolíku, kde se z prachu zvedaly cypřiše a navzdory rose i dusivé kotouče.

Znovu se dusil, ale rychle ujel vzpomínce a zlehka, téměř elegantně projel vraty a zastavil na dvoře za domem.

Ze země se zvedl velký pes a zamířil k němu, šíji měl skloněnou, žluté zuby vyceněné provinilou radostí.

Proč to zvíře vypadá vždycky provinile ? napadlo ho.

Amy Parkerová vyhlédla z okna, uviděla svého muže, a protože její reakce byly dávno zaběhané, vzala pánev, hodila na ni kus tuku a rozbila tří vajíčka, která na pánvi brzy ztuhla.

„Už jsi hotová?” zeptal se. „S kravami?”

„Ano,” řekla. „Jsem.”

Přinesla mu snídani a příbor.

Přinesla si hrnek mléka a vstoje jím zapíjela kůrku suchého chleba, z níž si nehezkým, ale navyklým způsobem ukusovala. Byl to její zvyk, takhle jíst a zároveň s ním mluvit.

„Večer jsem zapomněla na Bellino tele,” řekla Amy. „Bella z toho byla celá pryč. Běhala po dvoře a bučela. Byla úplně zoufalá, chuděra, než jsem je přivedla. Je to hezoučký telátko, Stane. A pěkně roste. Bude z něj dobrá kráva. Vždyť je od Belly.”

Tak s ním mluvila.

Když se na ni podíval, a možná se ani dívat nemusel, pochopil, že v jejich životě začíná nová kapitola a že něco skončilo. Amy

305$

chodila po kuchyni. Vlasy měla rovné a klidné, na hladko učesané. Přiložila do kamen dříví a nechala vyšlehnout oheň. Ale rychle jej přitlumila.

„Dochází dříví, Stane,“ řekla.

Ano, potom je naštípe.

Stalo se vůbec něco ? říkal si. Ale za nic ve svém životě nemohl ručit. Natož v životějiných lidí, a zvláště své ženy.

S týmiž pocity chodila po domě Amy, zvedala věci a zase je odkládala a čekala na nějaké osvícení. Myslela si, že přijde zvenčí. A když se nedočkala, dolehlo na ni znovu vyčerpání a vracela se jí trapná, udivující vzpomínka na to, jak ze sebe strhla punčochy a jak jejich Šedé hrudky ležely na podlaze.

Jak hubená teď byla její tvář, když se jí dotkla. Ale nepodívala se na ni.

Časem se muž a žena smířili s tím, že každý z nich má své tajemství a že je pod jednu střechu nesměstnají. Někdy se v noci jeden nebo druhý probudili, naslouchali dechu toho druhého a přemýšleli. Pak znovu usínali, protože byli unaveni, ale sny neměli. Zvyk je hřál jako teplý nápoj nebo trepky, a dokonce se tvářil jako láska.$

•••

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Po svatbě, ne hned, ale až se zabydleli v novém domě, jeli Forsdykeovi navštívit nevěstiny rodiče.

„Vím, že to pro tebe bude nuda, ale jednou si to odbýt musíš,“ řekla Thelma, která všechny odklady přičítala manželovi.

Její muž si odkašlal, ale jinak se nevzpíral. Řídil. Vybral si mezeru mezi dvěma auty a projel jí s prudkostí, která u něj překvapovala. Byl to rozvážný muž. Jeho automobil anglické výroby, ani starý, ani nový, ani dlouhý, ani nízký, nevýrazné, decentní barvy, ničím neprozrazoval majitelovo finanční postavení. Právě proto si jej vybral.

„Táhne na tebe,“ řekl posléze pan Forsdyke, protože bylo na místě, aby se jako novopečený manžel nějak něžně, ohleduplně, ale prakticky projevil.

„Vůbec ne,“ řekla jeho manželka, která se poslední dobou svému zdraví tolik nevěnovala.

Ale natáhl se přes ni, snad z roztržitosti nebo proto, že pravdu musel mít on, a okno na její straně zatáhl.

Usmála se, unyle vzdychla a přejela po skle rukavičkou. Byla ve své zamilovanosti nesmírně šťastná, a netajila by se s tím, kdyby se nebála, že takové přiznání odporuje dobrému vkusu, kterému se začala učit. Uchváceně si představila svůj dům: odpoledne zářil mezi vavříny čerstvým nátěrem a večer, když se na něj potají dívala ze tmy, stál jako neochvějný světelný obrazec, kolem něhož se zmítají chaotické náznaky stromů, zasazených jinými lidmi.

Její rodiče k nim po svatbě zajeli jen jednou. Na svatbě nebyli, zřejmě proto, že by to bylo trapné. Ale při odpolední návštěvě, když byli v domě jedinými hosty, se chovali uznale a skromně. Přivezli vejce a několik obrovských pomerančů. Při pohledu na způsobné rodiče dcera na chvíli zalitovala, že je musela opustit, ale rychle si schovala ruce do kapsy pleteného kabátku a za jeho hradbou se znovu stala realistkou.

307$

„Vždyť jsou milí,” řekla teď přes kožešinový límec.

„Cože?“ zeptal se pan Forsdyke, křestním jménem Dudley.

Při řízení byl nerad rozptylován. Byl úzkostlivě opatrný. Tato úzkostlivost byla vlastně jeho největší pýchou, neškodnou sice, ale někdy nesnesitelnou.

„Moje matka a otec,” řekla Thelma Forsdykeová.

Jako by mu její hlasité myšlenky nesměly ujít.

Okouzlil ji žlutý křišťál, lemovaný drobnými krystalky, který měla matka při návštěvě. Viděla jej kdysi v dětství, ale zapomněla naň.

„Matka je myslím přecitlivělá. To je základ všech potíží. Ale musíš uznat, že otec je zlatý člověk.”

Pan Forsdyke se za volantem mračil na cestu, která by ho normálně uklidňovala.

„Tak v čem je problém?” zeptal se.

„Nedá se říct problém,“ řekla jeho žena, pozorně si uhlazujíc rukavičky, aby přiléhaly k rukám co nejdokonaleji. „Je to prostě soužití dvou lidí, kteří se postupně poznávají a stále ještě dost neznají.”

Během jejich krátkého manželství ho čím dál tím víc překvapovala, a kdyby necítil, jak je lidská povaha nevyzpytatelná, byl by na intelektuální projevy své ženy hrdý.

Thelma Forsdykeová vzdychla. Za svobodna hodně četla. Někdy se jí přímo svíralo chřípí, když cítila, co všechno ještě musí zdolat. Ale má na to přece tolik odpolední.

„Na mě působí jako zcela bezelstní lidé,” řekl advokát, jehož útočištěm bývala jednoduchost.

„Ty je nemáš rád,” řekla jeho žena, ale zlehka, aby ospravedlnila muže, kterého si vybrala za manžela a na kterém jí dosud záleželo.

„To je absolutní nesmysl,” zasmál se dobrosrdečné. „Ostatně neoženil jsem se s nimi.”

Rozesmáté hlasy se svorně propletly. Vzpřímené hlavy se otočily a manželé si pohlédli do očí. V takové chvíli by Thelma Forsdykeová rodiče klidně zradila.

Proč jsem si ji vzal? zamyslel se Dudley Forsdyke.

Zpočátku se všichni divili, jak ho mohla ta dívka z kanceláře ulovit. Jistě, byla pracovitá, ale bledá, ba vyzáblá, lokty a horní obratle jí nápadně trčely z domýšlivé kůže. Péče o zářivé vlasy byla zřejmě povinností, k níž vášnivě lnula. Jejich bledé, rozptýlené zlato bylo vždy krásně vymyto. Povívalo jen natolik, aby nevypadalo nepřirozeně, ale neuhlazenosti se vyhýbalo. I její rty byly sotva přibarveny. Lidé žasli, že v době velkorysého umění

308$

dává přednost takovému opatrnému uměníčku. Protože byla téměř nepostřehnutelně opatrná. Ale nakonec se uměla vetřít jako vánek. Pudově se vznášela. Byl tu například její hlas, který si pěstovala, a nějakou dobu ji to stálo značnou část platu. Lidem zůstával ten hlas v paměti. A ve vzpomínce byl opravdu nápadně příjemný. Kultivovaný, nenucený. Dobře modulovaný, ale nezbavený pevnosti. V temnotách telefonu se z něj snažili uhádnout povahu jeho majitelky, a při setkání uvažovali, jaký vede život, když se večer vynoří ze služebního výtahu.

Zušlechtěný hlas Thelmy Parkerové se spouštěl jako opona mezi Dudleyho Forsdykea a nekonečné mrzutosti, ba nepříjemnosti. Virtuózně vyjadřoval soustrast nad různými zdravotními potížemi, nad úmrtím starších a přebytečných příbuzných, nad všemi osobními aspekty počasí. Ignoroval osoby vášnivé a rozhněvané — neboť jakkoli je to politováníhodné, existuje i vášeň a hněv — a nevěřícným tónem krotil klienty, kteří se domnívali, že jsou chytřejší než zákon. Takže leckdo byl pramálo potěšen, když tato slečna Parkerová, přezíravá, ale nepřehlédnutelná, vstoupila znovu do místnosti a v suverénních rukou nesla nějakou strašlivou listinu či smlouvu. Nebo když položila před svého šéfa dopis, který mu neradila podepsat.

Někteří lidé Forsdykea litovali, protože taková důvěřivost jim připadala riskantní. Jemu se naopak líbila. Někdy se Thelma Parkerová naklonila nad jeho stůl, ovšem korektně, na vzdálenost celé paže, a ukazovala tužkou na nejasná místa ve spisech. V takových chvílích cítil vůni jejích vlasů. Byl fascinován jejími hodinkami. Když tichounce odešla a čalouněné dveře se za ní zavřely, jako by vzdychly, rozepnul si advokát knoflík na vestě, vtáhl břicho, jak to Thelma jednou popsala kamarádce, a svižně se hrabal v papírech.

Kde je slečna Parkerová? zeptal se jednou.

Slečna Parkerová, řekli mu, má chřipku.

Tehdy poznal hrůzu nejistoty. Jeho stůl pokrývaly stohy věcí, které spolu nesouvisely. Šarmantní ženy ozdobené kožešinami a perlami se neuctivě vyjadřovaly o jeho formulacích. Takže si uvědomil, že Thelma Parkerová je pro něj nepostradatelná. A oženil se s ní.

Protože se k tomu dopracoval spíše citem než rozumem, což bylo při jeho racionálnosti něco zcela výjimečného, stávalo se samozřejmě, že na to zapomínal, a pak se divil, proč takový krok udělal. Jako teď. V zátiší automobilu, na cestě, která z předměstských čtvrtí unikala do krajiny, zvlhlé syrovým jarem, usilovně přemýšlel, co vlastně jeho spokojenou náladu kalí. Ale nemohl na

309$

to přijít. Uvědomoval si ploty z ostnatého drátu vymezující cestu, po které jede, uvědomoval si tmavý, drahý kožich své ženy — ale z jaké srsti? sám jej přece kupoval —, uvědomoval si stružku vody v místech, kde na okno dorážel déšť a stříkal mu do obličeje, ať zavíral okno sebečastěji. Suchý zbytek jeho těla se mu zdál vedle této mokré skvrny bezvýznamný. Skvrna souvisela s hlubinami nekanalizované, studenější vody a nepředvídatelnými událostmi. Obličej se mu nad volantem zkřivil. Ale déšť je dobrý na pole, řekl si.

Tak jeli ti dva krajinou. Zvenčí vypadali přejemněle, a zároveň pošetile. Jistě, mířili k nějakému cíli, ale k jakému? To nemohlo být jasné bez přihlédnutí k dalším silám, k dalším mechanismům. Například k jemným, chvějivým pružinám v útrobách hodinek. Lidé za sklem auta chvějivě fungovali a někdy byli na pokraji zhroucení, ale z neviditelných technických příčin se sebrali.

Thelma Forsdykeová otevřela kabelku z krokodýlí kůže, kterou si koupila, když tiše zaregistrovala, že takové kabelky nosí ženy, které jí nahánějí strach. Otevřela ji a řekla: „Chceš bonbón, Dudley ?“

„Ne, děkuji,” odpověděl a zamračil se.

To tedy rozhodně ne.

Přesto vytáhla papírový sáček a začala cumlat cukrátko. Navykla si to už dřív. Pro uklidnění. A neodvykla tomu.

Bonbón byl zřejmě sladový. Ale její manžel si zamračeně vzpomněl na drobná cukrátka či pastilky, navoněné jakýmsi fialkovým aroma, které za podrážděnějších odpolední vanulo nad vůní pečetního vosku a inkoustu.

I Thelmě teď zazvonil v uších telefon, ale jemná chuť sladového bonbónu ji starých vin částečně zprošťovala. Vzpomněla si na fialkové pastilky i na to, jak někdy odpoledne škubal hlavou. A probudila se v ní úzkost z mnoha bodů etikety, které ještě nezvládla, ale k nimž tápavě hledala cestu, opírajíc se o drahé věci. Oči některých žen se jí dívaly pod šaty. Zrudla.

„Proč musejí někteří lidé pořád něco cumlat?” zeptal se její manžel.

Thelma Forsdykeová pokrčila rameny a dívala se jinam. Jako by vůbec nemínila odpovědět.

Z rozlehlé šedé oblohy bušil do oken déšť.

S vypětím sil pootevřela okno a vyhodila z něj žalostný sáček z palčivě bílého papíru. Nevinně se snesl k zemi.

„Takhle jsi to brát neměla,” podíval se na ni se smíchem a vychutnával svou moc.

Kdyby se jeho suché ruce nemusely věnovat řízení, pohladil

310$

by ji v místech, kde jí perlový náhrdelník přetínal krční obratle.

„Já jsem to tak nebrala,“ řekla Thelma, která se uměla bleskurychle poučit. „Bonbóny se mi začínaly v kabelce lepit.”

A znovu se dívala na venkovskou krajinu, tak nezajímavou a bezvýznamnou pro ženu, která udělala kariéru. Viděla, že krajina matně existuje dál, nezávisle na ní, ale nebylo jasné, jaký má smysl. Smysl uplýval na moři listí, přilepeného k dalšímu listí. Pastviny byly znovu žírné. Ale pořád na nich stály nuzácké domy, kácející se či podepřené železem a drátem. Občas vnikl do způsobného automobilu zápach mokrých slepičinců a linul se jeho interiérem.

Thelma Forsdykeová zalitovala, že nezůstali doma. Pohlédla na své diamantové hodinky, ne kvůli času, spíše proto, aby se cílevědomými pohyby ujistila, že všechno probíhá podle plánu. Proto se také začala učit francouzský a zasedala, byť opatrně — vždy jen přihlížela a naslouchala — ve výborech několika dobročinných spolků.

„Tohle je jejich cesta,“ řekla, aby se od těch míst distancovala.

Manželův obličej se na nevyhnutelnou situaci tak soustředil, že pohubl.

„Tohle je určitě jejich auto, Stane,” řekla matka, vyhlížející ze záclon, které v pondělí vyprala.

Napudrovala se a bylo to na ní znát, protože normálně mívala bílé tváře, vybledlé buď stářím, nebo kajícností. Pudr na nich ležel a nespolupracoval. Stejně jako její šaty, samozřejmě sváteční, ušité z tmavomodré látky, hrubé, ale docela kvalitní. Měla je jaksi pokroucené anebo je tak ušila Merle Finlaysonová; v podpaždí jí nepadly a na jednom místě se páraly, ale naštěstí na takovém, kde to viděli jen druzí. Přesto vypadala obstojně. K tmavým šatům si přistěhovala bílý límec. Takové bílé věci si vždycky velmi opatrně a krásně vyprala a trochu naškrobila, takže jejich dokonalá běloba působila docela starobyle. Byla tedy přijatelná.

A otec, odhodlaný tvářit se vesele a důvěryhodně, už s hrůzou viděl, jak se svým zetěm advokátem tone v tichu různých koutů. Místnost, kde čekali, mu najednou připadala neznámá, protože příjezd cizích lidí zdůraznil její obyčejnost. Přecházel po ní a poslouchal, jak mu vržou boty.

„Máš ty boty vyčištěný?” zeptala se Amy Parkerová.

„Mám,“ řekl a zvedl nohu, aby se podívala.

Nic už nebylo tak důležité, aby to před ní skrýval.

„Stane,” oprašovala ho, „máš toho člověka, toho advokáta rád?”

„Nic proti němu nemám,” řekl tchán.

311$

Rozesmála se dívčím smíchem a z jejího ženského těla to znělo téměř sprostě, ale byl na sprostotu zvyklý.

„Tebe nikdo k soudu nepožene,” smála se.

Ale její muž vážně pokračoval: „Zdá se, že je dobrej člověk.”

„To je sice krásný,” zvážněla náhle, jako by se předtím vůbec nesmála, „jenže bejt dobrej je málo.”

Pak zmlkla. Jeho oči, propadlejší než jindy, zůstaly nedotčeny. Stále se pokoušela něco z té dobroty ukořistit. Nedařilo se jí to, ale nevzdávala se, jako by nemohla uvěřit, dokud si nesáhne.

„Ať je to jak chce, auto má dobrý,” řekl Stan Parker, který se rozhodl být příjemný.

Všechny jeho pohyby byly veselé. Pohled měl důvěřivý, ale ne příliš. Věděl, že čím menší naděje, tím menší zklamání. A také v sobě objevil příchylnost ke své ženě, cit méně strašný než láska.

Amy Parkerová znovu vyhlédla, protože slyšela cákat bláto. Auto bylo před domem.

„Ach bože,” řekla, „asi bychom měli jít ven. Nemyslíš ?”

Celá se roztřásla, den byl tak syrový, musela se k němu přitisknout, aby u něj našla ztracené teplo a zároveň pocit bezpečí. Pak spolu vyšli z domu, a co se mělo stát, stalo se. Všichni čtyři se setkali u starého růžového keře, který jim ostřeloval obličej kapkami vody a píchal do kůže a drásal tísnivé šaty. Začalo líbání a podávání rukou. Všichni čtyři se na sebe dívali s nadějí, že uvidí něco známého.

„To jsi ale, děvče, moc pěknou cestu neměla,” řekla Amy Parkerová dceři. „A Dudley taky ne. V takovým počasí vypadá všechno hůř.”

Přesto toužila, aby se pro tento den stala někým, kým ještě nebila.

„Říkala jsem mu, ať moc nečeká,” odpověděla Thelma. Uvědo-mila si, navzdory všem předsevzetím, že mnoho trpělivosti nemá.

Urovnala si hezké, nenápadné šaty a dala se od otce políbit. Byl to drsnější polibek, než si pamatovala. Pohlédla na jeho boty. Začala se udiveně usmívat všemu, co viděla, jako by ji čekaly nějaké nové zážitky, zábavné i dojemné, a zvláště se dívala na otce, byl miloučký, to on v ní probudil tuto naději. Muži bývají méně suverénní než ženy, a jsou proto přijatelnější.

„Dudley nemá nejmenší představu, jak se na venkově žije. Ale rád se dá poučit,” řekla Thelma, balancujíc mezi ironií situace a vlídností, kterou jí připomněl otec.

„Thelmina slabost je mluvit za druhé,” zasmál se advokát.

Silně vtáhl břicho pod vestu a znovu je povolil. Suchou, pihovatou rukou si uhlazoval vrásky na lysé hlavě.

312$

„Prohlídnout si může, co bude chtít, ale moc toho není,” řekl Stan Parker zcela nenuceně.

Matku a dceru překvapilo, ba zamrzelo, že se svým suchým zetěm mluví tak klidně. Bylo jim to podezřelé. Tím víc, když vykročil a chtěl advokáta odvést k mokrým stromům.

„Vždyť prší, Stane,” ujala se vlády Amy Parkerová. „Nejdřív bychom si měli vypít čaj.”

Ty tlusté, bílé, bezedné šálky, vzpomněla si Thelma.

„Třeba se potom vyjasní,” připouštěla matka, ale příliš jí na tom nezáleželo, hlavně když den proběhne podle jejích představ.

„Už se vyjasňuje. Podívejte,” usmál se Stan a nastavil dlaň jako číšku.

Spadlo do ní jen pár kapek. Milosrdná obloha se potáhla chladnou modří. Takže se zasmál nad svou mocí. Kdysi by o ni stál, ale teď ne. Odtud ten klid, který se ho na zápraží zmocnil. Nesnáze mládí, navršené na sebe, byly už za ním, i když před sebou, v poměrně přehledné budoucnosti, zatím žádnou cestu neviděl.

„Líp to klapnout nemohlo,” řekl a odváděl své příbuzné.

„Hotový zázrak,” zasmál se advokát a díval se na oblohu, na pěšinu a mezi keře, aby nehleděl do prázdna.

Stanu Parkerovi bylo toho bezradného člověka líto. Kdyby měl příležitost, možná by si ho oblíbil, ale taková šance se nejspíš nenaskytne.

„Všude je bláto,” reptala matka, zamračeně sklánějíc hlavu před větvemi, které znala nazpaměť.

Šli oklikou ke kravám. Na pěšině ležely kulaté kravince. Zvolna postupovali po cihlové podlaze u příhrad a potom podle břehu, kde jim pod nohama praskalo klestí a kde na ně hleděly krávy s vyplazenými modrými jazyky, a kolem zoraného pole, osetého kukuřicí. Matka s dcerou mluvily o ubruse, který Thelma dostala jako svatební dar: po praní na něm zůstala rezavá skvrna a matka věděla, jak ji vyčistit.

„Je to všechno velmi zajímavé,” řekl advokát, dotýkaje se špičkou střevíce brázdy. „Půda. Je to úžasný život. A plodný.”

Stan Parker jej žil, a proto o něm nikdy takhle neuvažoval. Život ho měl ve své moci. Zato Dudleyho Forsdykea nemělo v moci nikdy nic, leda snad jeho manželka. Najednou zatoužil, aby se ho něco zmocnilo, nějaká vášeň, nebo i neřest. Od jihu vál vítr a poškubával mu balónovým pláštěm.

„Proč se vším nepraštíme a nejdeme farmařit, Thelmo?” zavolal na svou ženu.

„Proč ?“ zamyslela se a pohladila si tvář kožešinovým límcem.

313$

„Protože by ti to šlo na nervy.“

Jeho nohy byly ve větru směšné.

Dudley Forsdyke byl tak zvyklý zkoumat životní záležitosti na papíře, že ho vůně života náhle opojila. Přilétala k němu z oraniska a z vlhkého kopce. Obloha přetékala nezbednými mraky. Do prsou mu bušil vítr. Pak mu manželčina slova připomněla, jak je směšný. Nezlobil se, nežehral na to, že ho možná chtěla ranit, vždyť jeho chvilková nerozvážnost takové pokárání zasluhovala. A tak cosi zahučel, souhlasně nebo sebemrskačsky, a ubíral se dál krajinou, všemi krajinami, ve kterých nikdy nežil a nikdy doopravdy žít nebude, leda až bude ležet pod nimi.

Nebožák, řekl si Stan Parker, ale záleží na tom? Nezáleží. Už ne. Tímto směrem se šlo snadněji, vítr mu teď nebránil, nebránilo mu vůbec nic. Ani bůh už mu nestál v cestě, takže byl lehký a bezstarostný. Kdysi ho skláněla víra. Každý list a každý smotek kůry ztěžkl jejími důsledky. Člověk, dříve obtěžkaný, kráčel teď mezi mýtinami ve větru a pálící oči mu trochu slzely. Jejich okraje časem ochably, takže teď vypadaly jako otevřené rány. Jeho ženě se to nelíbilo, ale nevěděla, jak to říct.

„Dobře ví, jak nerad si špiní ruce,“ pokračovala Thelma za manželovými zády. „Zrovna jako já. Ale ráda o venkově čtu.“

„Čteš hodně, Thel ?“ zeptala se matka nejistě, protože to bylo zaměstnání, které nebrala nikdy příliš vážně.

„Teď teprve vidím, co mám dohánět,” řekla Thelma upřímně.

„Člověku to zkrátí dlouhou chvíli,” řekla Amy Parkerová, „ale já knížkám nikdy moc nerozuměla. Všechno je v nich jinak než v životě.”

„Nemusí být,” vzdychla Thelma, ale byla to ztráta času.

„Ale jo. Musí,” řekla Amy Parkerová. „Všechno je jinak.

V knížkách jsou lidi jiný. Musej. Jinak by to nebylo snesitelný.”

Při pohledu do zrcadla by ji vlastní vlasy zadusily.

„A tady máme slepice, pane Forsdykeu — Dudley,” oznámila snaživě. „Moc se jim nevěnujeme. Pár nosnic, a tamhle jsou kuřata.”

Nezačala by o tom, kdyby tudy nešli.

Advokát hleděl přes plot a usmíval se na slepice. Nebo nad nimi.

„Vás slepice zajímají?” zeptala se Amy Parkerová.

„Ne,” řekl. „Nevím. Zatím jsem se o ně nezajímal.”

Z bláta stoupal zápach mokrých kuřinců.

„Nadělají hroznýho smradu,” řekla tchyně.

Já se snad rozbrečím, napadlo Thelmu Forsdykeovou v té neuvěřitelné kožešině, na kterou náhle neměla nárok.

314$

„Dáme si ten čaj, mámo?“ řekl Stan Parker.

To byla rozumná řeč. A tak šli všichni dovnitř.

Přední pokoj byl pro čajový rituál vyzdoben několika kytkami časných růží. Některé se otvíraly do křehkého květu, ale jiné byly uřezány s příliš sevřeným poupětem a nerozpuknou se nikdy; vypadaly zchřadle. Bylo cítit temný pach neobývané místnosti. Všechen nábytek byl tmavý a Thelmě Forsdykeové se zdál příšerný. Zamyšleně se mezi ním pohybovala a žasla, že dokázala uniknout něčemu tak neústupnému. Nebo sobě samé. Mezi mahagonem číhaly neblahé vzpomínky na to, čím bývala. Takže se musela rychle vrátit do přítomnosti. Rázně si stáhla rukavičky z dlouhých rukou, na nichž se bezostyšně třpytily prsteny.

Amy Parkerová, ohlašující každý svůj počin hlasitým dechem, přinesla velkou, leskle zdobenou čajovou konvici, žlutý dort a pár lívanečků na skleněném podstavci.

„U Bourkeů jsi nebyla, Thel ?“ zeptala se.

Někdy zasazovala ránu bez míření, spíše náhodou. Potom říkala, já to tak nemyslela, řekla jsem to, aby řeč nestála.

„Ne,“ odpověděla Thelma a přísně si prohlížela šálek. „Nebyla jsem u nich.”

„U kterých Bourkeů?” zeptal se její manžel, usmívající se všemu, co neznal nebo nechápal, ať to byli Bourkeovi nebo konstrukce z hrbolatého skla, na níž ležely lívanečky.

„U jedněch příbuzných,” uždibla si Thelma kousek. „Jednou jsem u nich bydlela.”

Její obličej byl neproniknutelný. K Bourkeovým by se možná přiznala, ale nikdy ne k sobě, k dívce v kožíšku z obarvené králičiny. Bylo to období nugátů a obrázkových časopisů. Pár měsíců ji trápily nežity, ale léčila je podle návodu zaslaného inzerující firmou.

„Byli moc hodní,” smetla drobinku.

V příšeří svého vkusného pokoje, kam Bourkeovi nikdy ne-přijdou, i kdyby v nějakých novinách našli její adresu, si mohla dovolit dobročinná gesta. Dosáhla úrovně, na níž je lidumilnost možná. Komu neposlala šek — a mnozí říkali, že je vskutku velkorysá — toho obdarovala svou lhostejností. Málokdy se poddávala emocím, protože emoce jsou zdraví škodlivé, a málokdy zveřejňovala svůj názor, protože by nějaký musela mít.

I její tichý pokoj byl neutrální. Upravovala tam květiny v obrovských vázách a trávila celá dopoledne nad jediným stonkem v bedlivé snaze podřídit jej celkovému účinu.

Co všechno se Thelma naučila, přemítala Amy Parkerová nad svým čajem, i nosit rukavice, i číst knihy.

315$

„Horrie Bourke je chudák nemocnej,” řekl Stan Parker.

„Třeba umře,” řekla jeho žena, rozcitlivělá silným čajem.

Takže Bourkeovým neunikneme, usoudila Thelma Forsdykeová. A obličej jí náležitě posmutněl.

V tom tmavém pokoji se však rozesmutnila doopravdy, ale nad sebou, nad tím, co ze sebe pohřbívala. Vůně kytiček, které jako malé děvče dávala na hroby vrabcům, jí vehnala slzy do očí. Stejně jako noční světla, pod nimiž se dusila, než jí matka s prostými, elementárními rysy, jaké mívá procitající obličej, vrátila dech. Thelma Forsdykeová seděla a drobila žlutý dort, upečený tak spěšně, že v něm zely díry. Nebylo jich málo, těch drobností, které by ze sebe odlomila a zahodila, jen vědět, že k ní znovu nepřirostou.

„Hrajete karty, Dudley ?“ zeptala se Amy Parkerová.

„Ne,“ odpověděl s úsměvem.

Ta ozdůbka se mu octla na obličeji nedopatřením. Ve skuteč-nosti se zděsil, že ho někdo může podezřívat ze záliby, která se k němu vůbec nehodí. Co o něm tato žena, jeho tchyně, vlastně ví ? Nebo jeho manželka ? Ba co o sobě ví on sám, v tom tmavém pokoji, kde z každého kouta může vyskočit nějaký netušený zvyk ? Skleněný podstavec poblikával pod oblakem lívanečků.

„Ne,“ řekl drobícím se hlasem, s plnými ústy. „Já karty nikdy nehraji.”

„My taky ne,“ řekla Amy Parkerová. „Ale někdo si večer partičku dá.“

Před odjezdem se jí musím zeptat, jak vlastně žije, řekla si Thelma, ale pozor, stačí se zeptat, lidé neříkají nebo nedovedou říct, co v nich poblýskává. Zeptat se je ovšem zdvořilost.

Advokát v obleku z kvalitního anglického materiálu, kropenatého tvídu, který může v nejhorším nahradit i mužnost, se napřímil a řekl: „A jak se má vaše druhé dítě, paní Parkerová, váš syn, kterého jsem nikdy neviděl ?“

To jsem čekala, uvědomila si Thelma Forsdykeová.

Jejich syn se dostal do nějakého maléru, tušil advokát, ale jistotu neměl, a tak oťukával situaci, jak to dělají opatrní lidé: hůlčičkou.

Otec se nahrbil a drtil v prstech tabák, až mu jeho vůně přetekla z prstů a zaplnila celou místnost.

„Jó, Ray,“ řekla matka.

Ukrojila několik kousků dortu, ačkoli všichni už dojedli. Nechala je ležet.

„Ray se má dobře,“ řekla, ale opatrně. „Brzo má přijet.”

Pak se podívala z okna, na které přestal dotírat nečas, a dívali

316$

se teď ven všichni, přes proutí a listí do zelenavého světla a ticha.

„Ray bejval moc milej,” řekla. „Však uvidíte. Snědej chlapec, červený rty. Silnej. Ale jako by si myslel, že mu nerozumíme. Pořád utíkal do rokle. Nemohla jsem ho uhlídat. Jednou přilítli ptáci od moře, a jednoho zabil a zahrabal. Ale nic neřek. Myslel si, že nic nevím, jenže já mu to cejtila z rukou. A když byl ještě malej, vzal jednou pár štěňat a hodil je vzadu do jámy. Ten v noci plakal! Já vám ho nemohla za nic na světě utišit. Dělal takový věci, protože musel. Vzpomínám si, že u nás kdysi dělal jeden Řek. Skamarádili se. A protože ho Ray měl rád, věčně mu ubli-žoval. Ne,“ řekla, „nerozumím tomu. Ale vím to.“

Thelma Forsdykeová cítila, jak se jí hrudník stahuje znechucením. Rozkašlala se a nemohla přestat.

Advokát pohlédl na klobouk, který po příchodu do pokoje položil na židli. Toužil se vrátit tam, kde měl všechny věci na svém místě. Doutníky ve skříňce, a také sbírku vycpaných kolibříků.

„Takový starý věci nevytahuj, mámo,” řekl Stan Parker, který si ubalil náramně kostrbatou cigaretu.

„Proč?“ řekla. „Vždyť nejsou starý.”

Nebyly.

Dívala se na něj. Ruce ženy, kterou málem uškrtil, teď sevřely hrdlo jemu. Děvčata v hedvábných svetřících zpívala písně o moři. A viděl také toho chlapa, toho cesťáka, byl tlustý a nejspíš pihovatý, vešel dovnitř, seděl s roztaženýma nohama a vyprávěl o venkovských městech, jak to cesťáci dělají. Odulé rty přežvykovaly slova. V očích měl žilky.

Všichni čtyři se na sebe dívali, a spíše věděli, než rozuměli. Otec a matka byli v tomto domě konečně spolu, před svědky: o samotě by neměli odvahu.

„Nechceš sklenku vody, Thel ?“ zeptala se matka dcery, která svůj kašel nemohla utišit.

Ne, ne, odpovídala hlavou a natahovala si tmavé semíšové rukavičky.

„Není to záchvat?” zeptala se s nadějí matka.

„Ne,“ kašlala Thelma, „není to záchvat.”

„To přejde,” řekl co nejtišeji Dudley Forsdyke.

Jako by se bál, že to přejde dřív, než sáhne po klobouku, takže se nebude mít na co vymluvit.

Matka žalostně pomlaskávala.

Stan Parker, víceméně smířený s bezbožectvím, které zvolil, když ze sebe vyvrhl boha a přemohl lačnost po odpuštění, měl pocit svobody. Pohlédl na hodiny. Brzy bude čas jít ke kravám,

317$

a když ji přesvědčí, aby s ním nechodila a raději si umyla nádobí, bude večer v rozlehlé studené stáji sám, svobodný člověk mezi zvířaty v příhradách, kolena u brady, v rukou struky. V takové chvíli je syrové nebe dokonale prázdné a svobodné. Věděl to, a srdce mu pod nezvyklou vestou poskočilo.

Mezitím se Thelma či paní Forsdykeová a její manžel zvedli k odchodu.

Začalo líbání. Vzduchem kanula lítost a z růži vzpurné krůpěje.

„Zapni si límec, děvenko,” řekla matka.

„Není na knoflík,” zasmála se Thelma. „To by bylo příšerné.”

Surový vzduch anebo pohled na auto jí pomohl nad kašlem zvítězit.

Nasedla. Pak se ohlédla a uvědomila si, že zapomněla říct matce, aby jí povídala o sobě, o své povaze a svém údělu. Ale teď bylo pozdě.

Nasedli tedy a odjeli. Zapomněla políbit otce, protože tátu bere člověk jako něco samozřejmého, stojí tam jako strom, tvrdý a nevypočitatelný, vrostlý do země.

Pan Forsdyke za volantem vzdychl.

„O těch Bourkeových,” řekl, „ses nikdy nezmínila.”

„Je to taková brunátná žena,” zasmála se. „Skoro vždycky chodí v modrém. Celá v modrém.”

A jako by surovosti nebylo dost, dodala: „On je trenér koní.”

Jeli dál.

„Nevím, co je na tom divného,” řekl Dudley Forsdyke, „a proč by ses s nimi neměla přátelit.” Sémě dobrých skutků zaseté do druhých dává člověku pocit ušlechtilosti.

„A co tvůj bratr?” řekl. „Toho jsem nikdy neviděl. Proč jsem Raye nikdy neviděl?”

„Nevím, co je na tom divného,” mohla mu oplatit Thelma. „Odjel. To je všechno. A nejspíš zase přijede.”

Jen jestli, škubl sebou Dudley Forsdyke. Rád by věděl, jakého švagra vlastně vyženil.

Forsdykeovi jeli dál a přemýšleli, kdo z nich prosadil svou.

Rodiče stáli u vrat, probírali se svými nadějemi a zklamáními, a když jim auto zmizelo z oči, obrátili se k sobě. Amy Parkerová řekla: ,Myslíš, že se jim u nás líbilo, Stane?”

„Nic nejedli, ale každej nejí.”

„Ale líbili jsme se jim my, Stane?”

„S náma jsou jen pár hodin.”

„Spolu se jim líbí.”

„Je to takovej puťka.”

„Thelma si vždycky potrpěla na pěkný věci.”

318$

„To auto je hezký. Nablejskaný.”

„Jen jestli si ho udrží, Stane.“

Dívala se manželovi do očí.

„Udrží si ho?“

Odvrátil oči a na cosi se naježil. Někdy se mu ježily i vlasy na zátylku.

„Kdo si co udrží ?“ řekl.

Byl rád, že může jít pro vědra a chodit po vyšlapaných pěši-nách, sem a tam a ke stáji. Zvyk udělal z těch stezek geometrický obrazec.

Amy Parkerová rychle šla a vzala kuře, upečené pro návštěvu, dům byl ještě plný jeho vůně. Přinesla dlouhý bochník poprá-šený moukou a zabalila všechno do košíku. Hbitě a zručně, jako vždycky, když něco tajila. A myslela přitom na dopis, utajený v zásuvce.

V tlumeném světle vyšla z domu. Z dlouhé, šťavnaté trávy stoupaly syté večerní vůně. Na stromy usedali křiklaví ptáci, z černého proutí se hlásilo první jarní peří. Podrost se vlnil. Kolem potoka visela nesmotaná přadena večera. Někteří lidé se pokoušeli vymámit z vlhkého listí oheň, ale dočkali se jen dýmu.

V té předhvězdné hodině se všechno svíjelo a rozplývalo.

Ale žena na cestě byla pevná a neústupná. Hlučnýma nohama trhala ticho. Šla dál a dál. Byla ráda, že má za soumraku tajemství, a zvláště se svým synem. Tátovi to neříkej, psal Ray, byl by na mě zlej. To se ví, že ne, řekla si, byla na tajnosti zvyklá, malá kabelka skrývá znepokojivé dopisy. A jestli mi můžeš, mami, půjčit takovejch pětadvacet — myslím liber, psal Ray, tak je přines v pětilibrovkách, ty jsou skladnější, do Glastonbury. Večer je tady klid, počkám na Tebe v kuchyni, dlouho čekat nemůžu, mám před sebou cestu, ale chci Tě vidět, Tvůj milující syn.

A tak šla. Vzala si kvůli tmě lucernu, a ta klinkala.

„Ale Amy!“ řekla Doll Quigleyová v dolíku u cypřišů, spíše hlas než tělo. „Jste to vy? Co je nového?“

„Nic,“ odpověděla Amy Parkerová, kterou to ani dost málo nepotěšilo.

„Půjdu kousek s vámi,“ řekla Doll a začala se klubat z šera, dlouhé tělo v dlouhých šatech.

No tohle, řekla si Amy Parkerová.

„Jdu se zrovna projít, abych se uklidnila,” řekla slečna Quigleyová. „Kvůli bratrovi.”

„Bubovi se něco stalo ?“ zeptala se její přítelkyně.

„Mívá ty záchvaty,” řekla Doll. „Už kolik let. Ale pořád horší a horší.”

319$

„A děláte s tím něco?“

„Dávám mu mezi zuby zátku, a když ji překousne, druhou. To je všechno. Hlídám ho. Aby nespadl na kamna. Jenže Bub má při záchvatu velkou sílu, chudák. “

„Někam byste ho měla dát,“ řekla Amy Parkerová zoufale.

A hlas Doll Quigleyové řekl: „Mám jenom jeho.“

A já mám Doll, řekla si Amy Parkerová. Neměla bych být otrávená, a jsem.

Doll jí vypravovala o svém životě s bratrem, o tom. jak sedají u lampy a prohlížejí si zajímavé kamínky a kostry listů, a jejich život patřil chvílemi minulosti, ale stále trval, jeho žluté světlo nezhasínalo.

„Tak to vidíte,” řekla. „Nikam bych ho dát nemohla, Bub má duši malého chlapce.”

A tělo slintavého starce, připomněla si Amy Parkerová. Teď už se zlobila.

„Propána,“ mrskla sukní ve tmě. „Že jsem si nevzala bryčku. Přijdu pozdě. “

„Někam jdete,“ řekla klidně Doll.

„Nesu pár věcí,” zasyčela Amy Parkerová.

A málem dodala „paní poštmistrové”, jenže ta se odstěhovala krátce potom, co se jí muž oběsil na stromě.

„Nesu pár věcí,” zachránila se v poslední chvíli, „jedněm známým, jsou na tom špatně.”

„Nebožáci,” vzdychla Doll Quigleyová nad celým lidstvem.

Zpomalila, a Amy Parkerová ji s láskou pohladila a řekla: „Musíme, Doll, vymyslet, co by bylo pro Buba nejlepší a nej-lidštější.”

Ale Doll Quigleyová byla plná pochyb, protože věděla, že každé řešení musí vyjít od ní, ale jak, nevěděla.

Za chviličku se jí Amy Parkerová ztratila v přítmí a spěchala k branám Glastonbury. Ty stály dodnes, uzamknuty rzí. Otevřít je znamenalo zápolit s nahromaděným časem, ale když to člověk dokázal, jako to dokázala Amy Parkerová, pořád ještě silná žena, srdce se mu rozbušilo nad tím prazvláštním místem, kde se dalo najít všechno možné, napolo zasypané skvosty nebo jen rezavá plechovka, kterou člověk může vyčistit a znovu použít. Někdy se zpod stromů vynořili lidé, od jídla, od milování či jen od vyhánění nevítaných vlastních duchů. Takže tajemná atmosféra byla zároveň veřejná. Tmavých, hrubých snítek na zanedbaných keřích a přebujelých šlahounů se zmocňovaly ruce a pustošily je ještě víc. Rvaly z nich či lámaiv kousky a nechávaly ležet. Párkrát sem vnikly kozy a zahradu vyčistily. Na čas. Divo

320$

čina rostla dál a spolčovala se s přihlížejícími zvířátky a pohybovala listím i vzduchem, zvláště večer, když se sametové vůně slévají s hnilobným puchem.

Amy Parkerová chvátala do kopce, napruženější porost jí drápal po šatech, ba na jednom místě je roztrhl, ale spoustu dužnatějšího, netečnějšího býlí zničila pevnými patami. Čím více se stmívalo, tím byla napjatější. Jak teď Ray vypadá? A co ona? Bude se před cizím člověkem stydět? Co když je už nahluchlá a bude špatně rozumět, nebo se usmívat v nepravou chvíli jako hluší, když předstírají, že jim nic neušlo? Hluchá přece není. Hluchá ne.

Svinuté listy tiše vytrubovaly. Chvílemi se k ní přitřeli Quigleyovi a šli vedle ní, Dollin obličej ji zlobil svou krásnou dokonalostí. Chvála bohu, že nejsem dokonalá, říkala si Amy Parkerová, vždyť Doll je šereda a kůže jí visí z krku jako pytel. A ten její Bub, no fuj! V těch místech hnilo listí. Spěchala, aby vleklému zápachu utekla. Ale Quigleyovy setřást nemohla. Mám jenom jeho, řekla Doll, tak na něm visela. A já mám taky jen jeho, říkala si Amy Parkerová, nemám Thelmu a nemám nikoho, jen jeho.

A tak se s nadějí prodrala na někdejší cestu, pod nohama jí skřípěly pampelišky a štěrk, a hledala nějaké znamení. Věční Quigleyovi, pokud kdy existovali, museli ustoupit její vůli či tmě. Zůstal před ní jen dům, vlastně polodům, který pan Armstrong začal a nedokončil, když stavba ztratila smysl a mohla být jen pomníkem mrtvých. Amy Parkerová dostala strach: vzpomněla si na mrtvé, které znávala, anebo na ty, kteří mrtví nebyli, ale být mohli, protože zmizeli. Ptáci poletující večerem nezavadili o stavbu am pírkem.

Žena z masa a krve ji obešla k místům, kde býval vchod pro služebnictvo, a uviděla dveře, které by měly vést do nové kuchyně. Oddechla si. Připomnělo ji to košík s mladými kachnami, které tam přinesla za mladých let. Zapálila lucernu a vešla dovnitř. Místnost byla velká a šerá a pustá. Jen listy tam šelestily, nebo myš.

Ale pak se objevil Ray.

„To jsi ty, miláčku?” řekla.

Zvedla lampu, celá rozechvělá něhou a nezvyklým slovem, kterým ji vyjádřila. Co když oslovila někoho jiného ? Viděla by ho raději než syna? Roztřásla se.

Díval se do lampy, protože kromě její záře nic neviděl, a zamračeně uhýbal. Proto, nebo z nějakého jiného důvodu, se sunul kolem stěn. Byl velký, i když ne tolik jako jeho stín.

321$

„Dej to pryč,“ řekl. „Nebo přijdu o oči.“

„Hned,“ řekla a postavila lampu na římsu. „Já si světlo vzít musela. Když jsi chtěl, abychom se setkali tady. Proč jsi vybral takový místo? Takovou pustinu. A dům,kterej nikomu nepatří.”

„Proč?” řekl. „Protože jsem si ho pamatoval.”

„A nic jinýho si nepamatuješ?” zeptala se.

Když stáli znovu pevně na zemi a jejich tělům se vrátily přirozené rozměry, mohla se na něj podívat zblízka.

„Co je?” zasmál se. „Ty mě nepoznáváš?”

„Změnil ses,” řekla.

„Cos čekala?”

Nevěděla. Možná svůj odraz, který znala se zrcadel. Nebo chlapce, kterého by mohla políbit a poradit mu, jaké má nosit prádlo. A místo toho ji ohromil záhadný muž. Tak někdo zapálí oheň, a když nad ním ztrácí moc, lomí rukama. Ale byl hezký.

„Vyrostl jsi,” prohlížela si ho téměř stydlivě.

Chtěla by ho vidět v denním světle.

Přistoupil k ní, vzal ji za loket a řekl: „Přineslas, co jsem chtěl, mami?”

„Ano,” řekla. „Nejsi oholený, Rayi.”

„Přijel jsem na náklaďáku,” řekl. „Z Melbourne. Cestu ze západu do Melbourne jsem si odpracoval na nákladní lodi.”

„Z Albany.”

„Jo. Z Albany. Z Broomu. Taky jsem byl v Coolgardie.”

„Tys byl všude.”

„Žádná štace není poslední.”

„Ale my jsme mysleli, že jsi v Albany. Za obchodem, jak jsi psal.”

„Co je to?” nahlédl do košíku. Byla to v té místnosti jediná podezřelá věc.

„Něco na zakousnutí, chlapče,” řekla matka, která už za-pomněla, jaké je to štěstí dívat se na syna, když jí.

Jedl, ale s velkým chvatem. Trhal z kuřete nohy a rval kusy chleba, takže měl kolem sebe a na rtech plno drobtů. Při jídle zošklivěl. Obličej měl masitější, lesklý žlutým tukem, který mu unikal z úst. Myslel už na kousek křupavé kůže, k němuž se prohryzával, po vypečené kůži by se utloukl.

„Tos měl takový hlad?” dívala se žena na poutníka, kterému dala najíst, náhodou to byl její syn.

„Jsem už druhý den na cestě.”

Odhodil kosti do rohu. Mršinu s maličkým, scvrklým srdcem.

Pak si vydechl a šaty ho přestaly tížit.

322$

„Měla jsem vzít pár jablek,” řekla a v duchu viděla, jak jeho zuby trhají jablečnou dužinu.

Byl svalnatý, ale ne zavalitý. Chodil po místnosti, a když o něj zavadilo světlo, zezlátl.

„Najed jsem se dost,“ utíral se a mnouřil oči.

Šťastně se na něj dívala.

„Ted mi o sobě něco povíš, vid’?“ zeptala se. „Cos dělal a zažil.”

Stála s rukama zkříženýma na tmavé sukni. V zamyšlení si ani neuvědomovala, jak je to nemotorné.

„Tak ty sis to, mami, neodvykla,” škubl sebou jako vždycky, když se bránil. „Vyslejchat každýho jako u soudu. Ty bys člověka klidně zabila, jen abys viděla, co má vevnitř.”

„Po tak dlouhý době,” zahořely jí tváře, „mám snad právo na nějaký vysvětlení.”

„Jo,” díval se na špičky svých bot, „jenže vysvětlením se nic nevysvětlí.”

„Tak co od tebe vlastně můžeme chtít?” řekla příkřeji než předtím. „Ty se nemáš čím pochlubit?”

„Ne.”

Když ho odzbrojila, dala se nad ním do pláče. Tak dlouho na to čekala.

„Ach Rayi,” plakala a položila mu ruce na ramena, aby ji utěšil.

Byli jen dva, ale stačili zaplnit místnost tak, že to bylo nesnesitelné. Nemohli před sebou utéct jako někde mezi nábytkem. Tady museli kapitulovat. Krom toho mladý muž nedostal ještě peníze a ona byla jeho matka a ještě se dost nevyplakala.

Po chvíli ho její pláč téměř zhypnotizoval.

„Je to moje vina,” řekl.

„Ne,” odpověděla. „Všichni jsme vinni.”

Držela si u naběhlého nosu promočený kapesník. Řekla: „Doufám aspoň, že jsi poctivý člověk, Rayi.”

„Co je to poctivý?” zeptal se.

„Že jsi nikdy nespáchal žádný zločin,” řekla.

„Proč?” zeptal se. „Ty ano?”

Kolem zpustlého domu se stahovala noc. A stromy. Ze semen borovic, které tenkrát v noci shořely, vyrostly nové. Bodaly do zdí a škrábaly do oken. Všechno to bylo zoufale tísnivé.

Plynoucí minuty ji nutily, aby uvěřila ve svou nevinu. Jiné východisko nebylo. Nikoho přece nezabila, nic neukradla.

Když mladý muž zjistil, že je ve výhodě, pohotově toho využil.

„Poslyš, mami, mám před sebou dlouhou cestu. Dej mi ty

323$

peníze. V Cairnsu mám schůzku s jedním chlápkem, kterej má špeditérskou firmu. Když tam budu včas, vezme mě do holportu.”

„Je to pravda?” zeptala se a vytáhla z šatů peníze.

Pohlédl na bankovky. Rozesmál se.

„Tak ty mi nevěříš. Asi máš proč,“ smál se a vzal od ní peníze.

„Věřím ti,“ vzdychla. „Jsem stará na to, abych se hádala.“

Rychle peníze přepočítal.

„Ale zůstaň tady chvíli, Rayi,“ řekla. „Zůstaň a povídej nám. Pomůžeš tátovi s kravama. Udělám jablečnej koláč. Pamatuješ, jak jsi míval rád ledvinky?”

Ale Ray Parker jako by už odjel. Ve vlacích si dával nohy na protější sedadlo a cítil, jak se kolem míhají telegrafní sloupy. Pohvizdoval si mezi zuby. Hrál karty s cesťáky v kupé, s cesťáky v šedých pláštích, a dovedl se o sebe postarat. Někdy se vydal venkovem pěšky, a když se mu to hodilo, sešel z cesty, cizí majetek mu strach nenaháněl. Lámal si kukuřičné klasy, aby měl co žvýkat. Trhal švestky i s větvemi a vyplivoval trpké pecky. Nocoval na korbách náklaďáků, které mu zastavily, spával na kupě pytlů páchnoucích pytlovinou a vším, co v nich bylo. Navzdory drkotání a drsným, chlupatým pytlům se mu spalo docela dobře. Slézal, a když se vymočil, povídal si pod hvězdami s různými lidmi. V zapadlých místech po něm koukala z oken děvčata. Nejraději měl děvčata s velkými ňadry. Kovové postele vrzaly pod náporem dívčích těl, někdy mastných, někdy zapudrovaných. Když měl dost, jel dál.

„Měl by ses usadit, Rayi,“ řekla jeho matka v prázdném poko-ji. „Najít si nějaké dobré, pořádné děvče.”

„Že by ?“ smál se a zapínal si kapsu s penězi. „V Albaně jsem s jednou holčičkou chodil.”

„A jak to s ní dopadlo?”

„Odjel jsem.”

„Ty si rozumíš nejlíp,” řekla matka s jakýmsi zadostiučiněním, přestože čas, který se pokusila zadržet, jí unikal.

Ve světle lucerny byl zlatistý jako v dětství, když se díval na mramorové hodiny.

To už jsem takový osel, jakého by ze mě chtěla mít? napadlo mladého muže.

„Musím jít, mami,” řekl.

„Nech mě, ať se na tebe podívám.”

Pak se otáčeli v obrovské místnosti, zející ze tmy jen pro ně. Líbala ho. Kde je teď táta? vzpomněl si, ani jsem se na něj nezeptal, všimla si toho? Čte někde noviny, starouš, a drží je

324$

před sebou jako prkno. Mladý muž se díval jinam, jak to při líbání dělával, ale podvolil se. Zavřel oči, protože srážka s dětstvím byla příliš silná, prázdné rendlíky a polibky na něj z dávných let dýchly letním žárem. Jen hračky tu nebyly, jako by mu je žertem vzala.

„Rayi,“ dívala se mu do očí. „Nemůžu uvěřit, že mi odjedeš.”

Stále mu hleděla do očí.

„Neodjedeš.”

Dívala se mu do zřítelnic, ale sebe v tom světle neviděla.

„Kdybych tak věděla, co hledáš,“ řekla.

V některých letních dnech už věřila, že všechen ten klid znamená stálost.

A tak ho znovu políbila, jak ještě nikdy, a rozechvěle čekala odpověď ze rtů mladého muže, který byl jen náhodou jejím synem.

„Hele,“ zasmál se tomu jako vtipu. „Řek jsem ti, že musím jít.“

Začal si ji střásat z ramen, jako by byl nemotorný chlapec nebo pes. Tak si ho vychovala. Psi se při pohlazení svíjejí blaženými rozpaky a převrhávají věci.

„Ano,“ řekla svým kalným hlasem.

Upravovala si klobouk. Zestárla. To tím kloboukem. Takový mívají ženy v autobusech, když sedí v řadě na dlouhém sedadle. Byla na něm jakási ozdoba, které si člověk všimne jen zblízka, a to ještě ne vždycky.

„Tak zatím, mami,“ řekl.

Ray Parker měl při loučení ve zvyku plácnout každého silně po lokti.

„Sbohem, Rayi,“ řekla.

Hlas jí slábl. Potřeboval by pastilku, aby mu pomohla přes jakousi překážku.

„Dám ti vědět, jak jsem dopad,“ zasmál se a ode dveří zavanula noc.

Místnost zřejmě posloužila, čemu měla. Teď přilétalo listí.

„Moc se na tvý psaní těším,“ řekla. „I kdybys poslal jen lístek.”

Když vycházel, bláznivě se smál jakémusi vtipu a jednou se ohlédl.

Kristepane, zasténal nad svým horkým, mokrým hrdlem.

Jednou se dostal do podobného domu tak, že prostě rozbil okno. Na chvíli se tam stal pánem, dělal zvířecí zvuky na rozvěšené podobizny, nacpal si ústa kandovaným ovocem a nakonec v něm pohled na tolik nevinných a nahodilých předmětů probu

325$

dil úctu, ba téměř něhu k jejich majitelům. Odešel a odnesl si jen těžítko na papír a filigránskou krabičku.

A tak se ohlédl na matku, která ve svém povzneseném klobouku zůstala v místnosti mezi drobty, a tiše se vytrácel do tmy, se smutkem nad čímsi, čeho nikdy nedosáhne. Byl ve svém zdravém, ale bezmocném těle zase o něco těžší a starší. Stárnul, starý však ještě nebyl.

Amy Parkerová zmačkala cosi do kuličky a chtěla to zahodit, ale pak si uvědomila, že je to kapesník. Zvedla košík. A ubrousek, pod který kuře schovala a který v pondělí vypere. Dívala se na drobty na podlaze a nevěděla, má-li svůj život vrátit do starých kolejí a drobty smést. Ale přiběhla tam myš nebo ji přivál vír listí, a hned si podlahu přivlastnila. Amy se na myší píli dívala z nesmírné výšky. Kolem ní mlčel dům, do kterého se skulinami protahovalo vlhko, stoupalo celými bloky studených cihel a proráželo ze dřeva pozvolna rostoucí houbou.

Teď už byl ovšem její syn pryč, a tak spěšně vyšla také. Co vlastně mám? napadlo ji, když na ni zaútočila prázdnota a její lucerna se kymácela ze svahu. Hrdlo jí vyschlo. Tma, plná živého, mokrého listí, ji začala děsit. Noc se rozkolébala. Na nebi se nakupily mraky a mezi nimi se jízlivě třpytila hrstka hvězdiček. Večer prý se kolem Glastonbury toulá Bub Quigley, ale to bývalo, když byl mladší, dokud ještě neměl tak zlé záchvaty. Teď chodíval ven za slunných a tichých jiter, a když byl nemocný, nepouštěl se daleko, dlouhé prsty vpleteny do sestřiných, téměř jako by byli milenci, tak byli ztraceni jeden v druhém.

Amy Parkerová, ztracená v chaotické tmě, zatoužila po jakémsi poznání, kterým druzí zřejmě vládli, jen já nic nemám, nic nevím, zdálo se jí. Zatímco se jí kotníky vyvracely na kamení, její dech dychtil poznávat, ale nic nenaznačovalo, kde nebo jak začít. Kdyby se člověk mohl zeptat, říkala si. Když jsou lidé zaskočeni nezvyklými otázkami, schovají se za udivený a znechucený obličej. Znala to, protože to dělávala sama.

Chvíli bloudila, ale pak se znovu octla v kuchyni plné světla, a tam seděl její muž.

„Postavím vodu,“ řekla, „a udělám trochu čaje, Stane.“

Zvedl oči od novin. Čišel z ní noční vzduch a tváře jí zoufale hořely, takže by měl být zvědavý, ale rozhodl se, že nebude.

Řekl: „Děkuju, Amy. Nemám chuť. Ale děkuju za ochotu.”

„Čaj by tě zahřál.”

Zasmál se. Rozuměl si líp.

„Zahřátej jsem dost.”

Stan toho asi ví hodně, cítila, ale neřekne nikdy nic.

326$

„Tak si uvařím pro sebe,“ řekla.

A chopila se černého kotlíku.

Stan se vrátil k novinám, kde jsou všechny příhody elektricky osvětleny. Nikde nebylo psáno, že právě teď musí vykročit neznámým směrem. Dva lidé se sobě neztrácejí nikdy v téže chvíli, jinak by se našli a zachránili. Tak jednoduché to není.

327$

ČTVRTÝ DÍL$

KAPITOLA DVACÁTÁ

Parkerova zahrada se téměř zmocnila domu. Rostla bez ladu a skladu. Občas paní Parkerová něco dychtivě zasadila, nějaký keř, který někde uviděla a zatoužila mít, zasadila jej a zapomněla naň. Pak znenadání vyrostl a pustil se do křížku se svými sousedy.

V té zahradě se všechny květy, všechny listy proplétaly. Keře kvetly jeden v druhém. Paní Parkerová někdy vyšla z domu, nedůtklivě rozhrnula větve a rozhlédla se. Snědá kůže kolem očí jí po tolika letech na slunci svraskala. Pleť jí zdrsněla. Stromy a keře ji chytaly větvemi za vlasy a cuchaly ji. Někdy měla hlavu jako vrabčí hnízdo, ale co se dalo dělat? Ustavičně po vlasech hmatala a přihlazovala si je snědou rukou s matným prstenem. Byla to ruka tvrdá, ale příjemná. Byl na ni pěkný pohled.

A na paní Parkerovou také — když vyhlížela mezi větvemi oleandru, věčně uprášenými, léto co léto, nebo když pročesávala čajovník a hledala červa, který mu slepuje listy. Někdy se dívala na lidi na cestě, ale už s nimi nemluvila, nebo jen krátce. Vracela se do domu, opatrně našlapujíc na schůdky, a skoro vždycky jí obepínal široké tělo nějaký starý svetr, napjatý nejvíc na bocích. Pak mizela v domě, takřka tajnůstkářský, v hnědém domě, ne-odmyslitelném od zahrady a od krajiny, v níž stál.

Nikdy neměl žádné jméno. Zpočátku je ani nepotřeboval. Říkalo se mu Parkerovo, a u toho zůstalo. V Durilgai a okolí si nikdo nepamatoval, že by tam někdy Parkerovo nestálo. Všichni si na ten dům zvykli a přestali si ho všímat. Mnozí říkali, že je ošklivý. Rozhodně byl starý a hnědý a spíše účelný než výstavný.

Ale pan Parker jej udržoval pořád v dobrém stavu. Čistil okapy a natíral trámy a vyměňoval prkna napadená bílými mravenci. Byl svědomitý člověk. Pomalý. Když stoupal do svahu od svého stáda nebo oral brázdu před setbou, bylo vidět, jak je statný. Kvůli jakémusi loupání v hlavě teď nosil brejličky s kovovými

331$

obroučkami. Pokud nezapomněl. Brejle mu po čertech překážely a jednou se mu zlomily, takže si je vyspravil dratví. Ale časem mu začaly slušet. Tahal do svahu vědra a z dlouhé chvíle kýval na lidi, i na neznámé. Lidé ho měli rádi. Měl poctivou kůži.

Jednou v zimě, když doma ubylo práce, šel Stan Parker pomoci Joeovi Peabodymu s ohradou. Mladý Peabody sice lán v Hungerfordu koupil, ale zatím se tam nepřestěhoval, vždycky mu do toho něco přišlo. Jeden rok si zlomil nohu, druhý rok ho nabral na rohy býk. Pak mu onemocněla tchyně, něco se srdíčkem, a musel platit doktora. Joe Peabody si vzal vzdálenou sestřenici, protože tou dobou nebyla jiná děvčata po ruce. Ale byla to hodná žena, zdravá, a množili se za závěsem z pytloviny, který je odděloval od tchyně. A tak ho zdržely také děti, aspoň dočasně, ale byl náramně veselý, tak veselý, že nikoho nenapadlo, aby ho litoval.

Stan Parker k němu však někdy zašel, protože mladý Peabody ho často žádal o pomoc a o radu. Proto si starší muž mladšího velmi oblíbil. Nečekané přátelství mu lichotilo, ale také ho vzpružovalo.

Když se na tu slíbenou ohradu chystal a čistil si doma sochor, protože nejraději pracoval s vlastním nářadím, přišla za ním jeho žena a řekla: „Tak ty jdeš k Joeovi Peabodyovi.”

Neptala se, prostě to konstatovala, ruce v kapsách svetru, před sebou manžela, který si čistí nářadí. A Stan Parker taky neodpověděl, jen souhlasně zabručel, takovým zvukům už se naučila rozumět.

Před pár lety na tohle přátelství zanevřela. Ten mladej se člověku nedokáže podívat do očí, mluví a kouká jinam, stěžovala si. Byla to pravda. Mladý Peabody se před přítelovou ženou styděl. A tak si Amy Parkerová znelíbila tvar jeho nosu a začala pomlouvat jeho mladou ženu. Na porody jí užije, říkala.

„Ty ho nesnášíš. Proč?” zeptal se Stan Parker. „Nikomu neublíží.”

„Nesnáším ? To ne,“ řekla překvapeně. „Jen mu nemůžu přijít na chuť. Jestli mi rozumíš.”

Nerozuměl. Ani trochu.

Pak si Amy Parkerová vzpomněla na modrou vázanku, kterou tenkrát Joe měl, tu mu nemohla odpustit. Něco tak jasně, vyčítavě modrého by muži neměli nosi:. Nebo na to v té chvíli nebyla připravena. Cítila v tom výčitku.

„Jídlo ti s sebou nedávám,” řekla a dívala se, jak si manžel chystá nářadí.

„To je v pořádku,” odpověděl. „Zlobili by se.”

332$

Podívala se na jeho hlavu. Ach, řekla si, mám ho ráda. Bylo to příjemnější než láska.

Když viděla, že se napřímil a chce odejít, rozlilo se v ní veliké teplo něžnosti nade vším, co její muž dělá, a otřela se o něj rukávem a řekla: „Ani mě nepolíbíš?”

Zasmál se a políbil ji, ale neobratně, suchými rty.

Protože její byly vlhčí, usoudila, že je zamilovanější. Takže ho přece jen miluje. Ano, miluje ho. Svého muže, který jde přes dvůr a nese těžké nářadí.

Dívala se, jak startuje další z řady jejich starých aut a jak odjíždí, strnule přimknut k volantu. Přestože k němu lnula, nebo snad právě proto, byla ráda, že v domě osaměla, a zdálo se jí, že pod jeho střechou dojde míru. A tak rozmáchlými, pečlivými pohyby leštila nábytek, až ozářil zimu leskem starého červeného dřeva, a dívala se oknem na jiskřivou trávu a na první kopřivy na stráni. V takové chvíli nežádala víc, než co znala.

V ránu plném míru bylo dobře každému, což se za klidných zimních dnů stává. Spokojen byl i Stan Parker, hrkotající po kamenité cestě k Peabodyům. Projížděl kolem mnoha usedlostí, které znal, a kolem dětí, které ho neznaly, z pastvin na něj hleděly krávy a na jednu střechu vyskočil nádherný kohout a skvostně z ní zářil.

Konečně dorazilo auto k cíli. Mladý Peabody vyběhl z chatrče, kde žil se svou rodinou, a zamířil mezi dětmi a psy a vřískotem a štěkotem rovnou ke Stanovi. Bez velkého otálení pak rázovali stejným krokem po zrosené louce k místu, kde už stál kus ohrady.

Za chvíli byli v plné práci. Hloubili v červené hlíně jámy pro sloupy, zatímco psi slídili v trávě po králících. Vedle souseda, který pomáhal zadarmo, se mladý Peabody cítil povinován pracovat za dva. Nejraději by udělal všechno sám,

„Dejte mi tu lopatu, Stane,” řekl, když odhodil sochor.

Ale Stan Parker nechtěl. Protože byla řada na něm, chopil se lopaty a vyhazoval hlínu.

Tak pracovali, přímo posedlí vzájemným respektem.

Když začalo být horko a dusno a po prázdném nebi plachtil černý jestřáb, strhl si mladý Peabody košili, plivl do dlaní a pracoval ještě houževnatěji.

Stan Parker, který si košili nechal, pozoroval tělo mladého muže, bezstarostné a sebejisté, jak mladá nahá těla bývají. Také on tak kdysi vláčel stromy a kameny, v dobách, které mu teď připadaly jako sen. Ústa se mu při tom pohledu ironicky pousmála. Pamatoval doby, kdy stačilo ohradit kus země, a byl tvůj.

333$

A tuto víru poznával v jasných očích mladého svalnatce, který se v náporu sebejistoty otvíral a zavíral jako nůž.

Posléze narazili na něco, co žebry Joea Peabodyho otřáslo. Tělo se mu rozechvělo. Jako by je měl natřeno olejem.

„Tak s tímhle nehneme,” znejistěl na chvíli. „Ten by se musel odstřelit.”

Balvan, na který narazili, se zdál nekonečný.

„Tenhle?” usmál se Stan Parker napjatě do jámy. „Bejvají horší. Takovýho šutříku se bát nebudem.”

A chopil se sochoru.

Joe Peabody stál s rukama na dmoucích se bocích a tajně dou-fal, že starý muž si s balvanem poradí.

Stan Parker se dal do práce. Železo bušilo do země a chvělo se pohrdáním nebo nadějí. Pracoval. Vylévala se mu z paží nenávist? Ale několikrát se zasmál. Několikrát odlétly od balvanu jiskry a objevily se šedé šrámy. Suché, křehké tělo zápasilo; s tupým kamenem. Na dně rokle, vzpomněl si, teče pramen hnědé vody, žhavé dny přecházejí v chladné, šedým trním se vinou šlahouny rudé sarsaparilly. Náhle se nad sochorem sklonil, přitiskl k němu břicho, tlačil jej dolů váhou těla, veškerou svou silou.

Balvan v jámě se pohnul.

Vytáhl sochor a znovu a znovu jím bodal do cípů země, kde zpozoroval slabost. Balvan se nadzvedl, jeho tvar teď byl zřejmý.

„No ne!” křikl mladý Peabody, který svého přítele rád obdivoval. „Kdo by to řek!”

Stan Parker se usmál.

Nápadně zešedl. Cinkla kovová tyč, kterou upustil na zem. Ale jako by podobně byl odhozen on, třebaže dosud vzpřímeně stál. Jasným dopolednem pluly šedé mlhy. Udělalo se mu špatně. Zkrátil se mu dech. Něco v zádech nebo kde.

„Copak, Stane ?” přistoupil mladý muž ke staršímu a dotkl se ho. „Odpočiňte si. Není vám dobře?”

Starostlivě na něj hleděl.

Stan Parker si utíral oči a zakrýval si tak rukama zmatený obličej. Celé tělo se mu třáslo. Ale když zpoza dlaní vyhlédl, znovu se usmál a řekl: „To nic, Joe. Nejsem už, co jsem bejval, to je

všecko.”

Mladý muž se díval na starého. „Musíte si odpočinout,” řekl.

Byl rád, že teď může rozhodovat on, a když kámen vypáčili ze země, poručil Stanu Parkerovi, aby si na něj sedl. Stan poslechl.

A tak seděl v krásném dopoledni a ohmatával si ztuhlý krk

334$

a zesláblá žebra. Kdyby mohl položit dlaň na svou duši a po-soudit její tvar, stáří, tuhost a trvanlivost, udělal by to. Ale protože nemohl, něco se v něm zhroutilo a měl pocit, že vůbec neexistuje, i když se dál usmíval přes mlhu vyčerpání a pozoroval mladého muže, pracujícího teď normálním tempem, protože nebylo s kým soupeřit, a dál poslouchal jeho instrukce ohledně ohrady, které mu už nepřipadaly drzé, ale spíš nevyhnutelné.

Po chvíli přiběhl po rozryté louce klouček, na svá léta až příliš rychle, ale pohánělo ho slunce. Bosé paty mu dupaly, potlučené nohy kmitaly. V ruce měl ohryzanou chlebovou kůrku a na rudých tvářích vlhké drobty.

Přiběhl a cosi zažvatlal.

„Co říká ?“ zeptal se Stan Parker, který už byl starý a řeči dětí odvykl.

„Říká, že stará už má oběd,“ odpověděl otec a vyhodil ještě pár lopat hlíny, ze zásady.

Dítě, zadumané nad kůrkou, hledělo na Stana Parkera.

„Co je panu Parkerovi, tati?“ zeptalo se. „Proč nepracuje?”

„Po tom ti nic není,“ řekl Joe Peabody. „Pan Parker odpočívá.”

Mladý otec zakryl svou nahotu. Od prsou k pupku mu dělila tělo krásná čára tmavých chlupů. Dítěte, které z něj vytrysklo v tmavé chatrči, si příliš nevšímal, spíše je bral jako něco samozřejmého. Položil ruku na přítelova záda a řekl: „Pojďme, Stane. Něco do sebe hodíme.”

Odváděl ho, a Stan byl rád. Klouček s ožvýkanou kůrkou poskakoval před nimi, kolem nich, a nakonec odhopsal dozadu, aby líp viděl. „Tak pan Parker je nemocnej?” křikl.

Otec se po něm ohnal a klouček zaječel, předstíral pláč, taková hra se mu líbila a jeho otci taky.

V přeplněné chatrči, kde právě mladá žena nakojila nejmladší dítě, usedli k dušenému masu, kolem něhož plavalo trochu mrkve. Muži měli na talířích velký kopec šedých brambor.

„Jistě máte hlad jako vlci,” řekla mladá Peabodyová, snědá, rozzářená žena, která se ze všeho radovala. „Jen si dejte, pane Parker. Máma a já jsme už jedly.”

„Mě už na jídlo neužije,” řekla babička, která se jmenovala také Peabodyová. „A pana Parkera hádám taky ne. To jen mladý by se pořád cpali. Ještě že jsou ty bandory.”

„Já jsem při chuti vždycky,” řekl Stan Parker, i když se teď na jídlo nemohl ani podívat.

„Však ono vás to přejde,” řekla stará Peabodyová znechuceně. „Ať počítám jak počítám, žádnej mladík nejste.”

Host byl bezmocný. Některé děti si ho přestaly vážit.

335$

„Nechte toho, mámo,“ řekl hostitel s plnými ústy. „Že si ne-dáte pokoj.”

„Nedostaneš bonbón,“ řekla její dcera a mrkla na hosta.

„Pořád mě všichni sekýrujete,” skuhrala babka, z jejíž papoušci kůže trčely trsy chlupů. „Já vychovala sedům dcer, pane Parker,” řekla, „a teď lítám od jedný k druhý. Jako ranec.”

„Buď ráda, žes nás měla tolik,” řekla mladá Peabodyová. „Jinak bys už dávno nelítala. Ranec by upad, a bylo by.”

Plácla matku po zádech tak dobrosrdečné a jemně, že babka se nad svým milosrdným osudem rozplakala a zalezla za rozvěšené pytle, za kterými žila.

Stan Parker po několika soustech odsunul talíř.

Mladá Peabodyová se podívala na brambory v moři šťávy.

„No —“ začala, ale nedopověděla.

Došlo jí, že manželův přítel potřebuje ochranu. Protáhla kolem něj ruku k talíři, a jak se o něj otřela, cítil její ochranné teplo.

„Dám vám trochu čaje,” řekla. „Žízeň snad máte,” obrátila se ke starému muži.

Stan Parker nebyl nikdy pyšný, ale náhle v sobě měl plno pokory. Pokorně sklopil oči ke svým kolenům a k Peabodyovic podlaze, odkud k němu vzhlédl dětský obličejík. Průzračné dítě ho přetahovalo od smrti k sobě. Chtěl mu něco říct, ale bylo příliš daleko.

„Tak pijte,” položila před něj matka dítěte hrnek s rozhoupaným čajem. „Tady je cukr. Oslaďte si sám. A ty, Joe, na pana Parkera nespěchej. Ať si, chudák, pochutná aspoň na čaji.”

Stan Parker už nespěchal. Pomalu pil čaj. Po roztržitém hovoru se vrátil s Joem Peabodym k ohradě, ale práce teď pokračovala bez něj. Odpoledne se vytratil a Joe Peabody byl rád, děda by jen překážel, řekl si, a moc by toho neudělal, ale dobrý chlap to je.

Když Stan Parker dorazil domů, jeho žena mu řekla, aniž zvedla hlavu: „Jdeš dřív, než jsem čekala.”

„Jo,” řekl. „Něco ve mně prasklo.”

„Cože?” řekla. „Prasklo?”

Začala před ním couvat, jako by ji udeřil.

„Páčili jsme z jámy kámen. Najednou jsem byl slabej jako děcko. Jakoby nějaká závrať. Ale nepřešlo to. Dnes po mně nic není, Amy.”

Večer však byl znovu plný síly a plánů. A pod tvrdým elektrickým světlem, zářícím do všech koutů, vesele vtipkovali o stáří. Sebral se natolik, že si mu troufla zasadit ránu.

„Měli bychom ty zatracený krávy prodat,” řekla. „Co z toho

336$

života máme ? Věčně se vláčíme ke stáji a dojíme z těch prašivek mlíko.”

Dokonce se podívala, jestli ho zasáhla. Ale ani se nehnul.

Šla pověsit na šňůru mokrou utěrku a vrátila se k němu. Oknem k nim proudila vůně studené zahrady, zimolezu a prvních fialek. Toho dne si uhladila vlasy, takže viděl, jak je krásná nebo jak krásná bývala. Prudce se políbili a utěšili se iluzí omlazených těl. Muž měl to štěstí, že s touto iluzí usnul, ale žena ležela dál na posteli, na níž celý život spali, a z vděčnosti nebo ze zvědavosti si sáhla na jeho hlavu. Dotkla se jeho lebky, protože maso z ní ve spánku zmizelo. Nebránil se, jen z dálky zavzdychal. Za chvilku usnula v tísnivých zdech také. Teď se snažila vypáčit kámen ona, těžký kámen, ležící vedle ní.

V denním světle se ovšem tělu snadno vrací sebejistota. Za pokojných zimních dní sedala Amy Parkerová v odpoledním míru na přední verandě a dívala se ven přes zimolez a starý růžový keř, tak starý a vlezlý, že se ho budou muset zbavit. Zatím však seděla a čekala, že se něco bude dít, ale obyčejně se nic nedělo.

Až jednou, bylo to v červnu, chladný vítr ohýbal trávu a sluneční paprsky byly tak slabé, že se ztrácely dřív, než dorazily k cíli, ale kolem jelo auto, hezké malé autíčko, pyšné a pečlivě vyleštěné. Paní Parkerová ohnula růžovou snítku, která jí zacláněla. Podrobnosti na takovou dálku neviděla, nemohla. Bylo to k zlosti, ale neviděla. Jen to, že z vozu vykoukla jakási žena a rozhlížela se, jako by něco nemohla najít. Měla na sobě černý kožich.

„Prosím vás,“ zavolala pak ze stojícího autíčka, „bydlí tady paní Parkerová ?“

„Prosím?” ozvala se paní Parkerová opatrně.

Nepřiznala se, ale vyšla ven.

„Bydlívala tady jistá paní Parkerová,” řekla ta žena. V chladné krajině, kde zastavila, zněl její hlas ostře a osaměle.

Na to, aby řídila auto, je už dost stará, pomyslela si Amy Parkerová.

„Jo, bydlí tady,“ řekla, ale obezřele a teprve když si odkašlala.

„Snad to nejste,” řekla žena, „snad to nejste vy!“

Paní Parkerová zrudla.

„Jsem,“ řekla. „Vy jste paní Gageová, žejo?“

„Já bych vás nepoznala,“ řekla paní Gageová. „Tolik jste přibrala.”

„Vy jste taky statnější,” řekla paní Parkerová a podívala se na krajinu.

Jako by však zahlédla něco potěšujícího.

337$

Obě se tenounce rozesmály, jako když do sebe plácnou dvě tenké pálky.

„To by mě ve snu nenapadlo,“ řekla bývalá poštmistrová, když jim došly síly.

Amy Parkerová se dívala na její žlutý obličej, tak nápadně pohyblivý, že připomínal tekuté mýdlo. Viděla, že se paní Gageové dobře daří, a doufala, že jí o svých osudech poví, což poštmistrová brzy udělala, přejíždějíc prsty po niklových knoflících svého autíčka a hledíc zamženě do minulosti.

„Když jsem zažádala o přeložení z Durilgaie, poté, co si můj muž vzal život, jak víte,” řekla, „poslali mě do Winbinu.”

V té kruté jihoaustralské obci praskal na kalužích led. Člověk to přímo slyšel. A viděl, jak do údolí padá dlouhý žlutý déšť a buší do žluté trávy. Byla tam ulice s kovárnou a hospodou. Jednou se tam stala vražda, ale víckrát už ne. Hnědá pošta, stojící na pilířích nad hromadami prázdných sudů od petroleje a rozbitých židlí, měla některá prkna uvolněna větrem. V hnědé kanceláři, kde stála paní Gageová, čpěla kamna a vyschlý inkoust. Pokud inkoust nevyschl, často zamrzal, takže nalévat ho do kalamáře nemělo valného smyslu. Ze zmrzlého inkoustu se člověku dělá špatně. A tak paní Gageová, mnoucí si omrzliny a naslouchající šustotu svých papírových rukávů, nabízela občanům raději tužku.

„Ve Winbinu jsem zhubla,” vyprávěla poštmistrová, „ale to kvůli manželovi. Že odešel ze světa takovým způsobem. Dostala jsem nervózu. Začala jsem mít potíže s vyplňováním formulářů. Věřila byste, že jsem nebyla v stavu vyúčtovat několik archů známek ? A nejtrapnější ze všeho bylo, že jsem se někdy zhroutila, když jsem počítala slova v telegramu, a co horšího, zůstala jsem při plném vědomí. Slyšela jsem, jak se po zemi kutálí moje tužka. Kdesi ve výšce jsem viděla strop. No, to se leckomu nelíbilo. Poněvadž lidé nevědí, co s takovým zhrouceným člověkem dělat. A tak jsem od pošty odešla.”

Paní Gageová si vysušila rty kapesníčkem. Kdykoli vyprávělao svém životě, znovu jej prožívala.

„Pan Goldberg říkal, že byl nejvyšší čas,” pokračovala. „Jinak by spousta cenných informací přišla vniveč.”

„Kdo je pan Goldberg?” zeptala se Amy Parkerová, která ji poslouchala s rukama složenýma na prsou a vypadala jako mramorová socha.

„To vám povím, až k tomu dojdu,” odpověděla poštmistrová. „Když jsem odešla od pošty, přestěhovala jsem se z Winbinu do Barangooly, ke své příbuzné, paní Smallové. Ta mě div neudusila samou starostlivostí, v zimě polévky, v létě ryby v rosolu.

338$

Paní Smallová chuděra koktá, protože ji v dětství opařili. Barangoola je, abyste rozuměla, letovisko, takže v nejrušnějších sezónách brala na byt letní hosty. A jednou u nás bydlel pan Goldberg, velmi vzdělaný pán, který četl knihy a dokonce psal básně — jednu mi dal přečíst a byla docela hezká.”

Za letních večerů na místním vlnolamu, což bylo kamenité molo, tak tvrdé, že nemohlo být počestnějšího místa, naslouchal pan Goldberg účastně paní Gageové a jejímu truchlivému životnímu příběhu. Naslouchal svistu mořských řas a pozoroval ústa sasanek, nabízející jim někdy kraba. Někdy zvedal pan Goldberg hlavu jako kůň a ržál nad šílenstvím jejího nebožtíka manžela.

„Protože smlčet jsem mu to samozřejmě nemohla,” řekla. „Ale ty obrazy, které jsem svázané provázkem vláčela z Durilgaie do Winbinuaz Winbinu do Barangooly, poněvadž jsem nevěděla, co s nimi, ty jsem mu zpočátku zatajila.”

Maličko si odplivla. „A že jsem mu je nakonec ukázala, to se stalo takhle. Jednou dopoledne jsme šli do místní knihovny, kterou pan Goldberg pravidelně navštěvoval, a potkali jsme jednu jeho známou, měli spoustu společných přátel s velmi nevšedními jmény. Na pár slůvek se s ním zastavila, ale dívala se pořád na mě a usmívala se a prohlížela si mě, ovšem decentně. Já se samozřejmě dívala do výlohy, protože vím, co se sluší a patří. A najednou ke mně ta dáma přistoupí, byla velmi vkusně oblečena, vezme mě za ruce, tak byla rozrušena, a povídá, to jste vy, paní Gageová, já si vás dobře pamatuji, i obrazy vašeho manžela, ty mě doslova pronásledují. Představte si, že to nebyl nikdo jiný než paní Schreiberová, která za mnou přišla v úmrtní den mého muže a s vámi a těmi dalšími dámami viděla jeho obrazy, jistě si vzpomínáte, v obličeji teď vypadala úplně jinak, ale pořád velmi kultivovaně. A tak to s obrazy prasklo. Nezbývalo než je Goldbergovi ukázat. Naléhal, já zpočátku odmítala, ale nakonec jsem svolila.”

Vdova se rozzářila. „Nu, a vyšlo najevo, že pan Gage byl génius, věřila byste tomu? Kdo ho ovšem znal, ví, že to byl nevšední člověk. Vy jste ho neznala.”

„Ne,“ řekla Amy Parkerová, přestože ho znala.

„Brzy jsem se stala středem pozornosti,” pokračovala poštmistrová, a smetla si cosi nežádoucího z kožichu, „protože pan Goldberg a další pánové byli těmi obrazy nadšeni. Být tam chudák manžel, žasl by asi jako já. Jen jsem litovala, že už není na světě, protože s takovou bychom si mohli něco nahospodařit. Ale abych to zkrátila, obrazy jsem prodala. A musím říct, že dobře. Prodala jsem všechny až na jeden, s tím se nechci rozlou

339$

čit z citových důvodů a také proto, že je to, jak říká pan Goldberg, umělecké dílo, které nemá obdoby. Mám je nad krbem v salóně. Jen rám obnáší patnáct liber. Je to obraz ženy, ale vy už si nevzpomenete — stojí tam — tedy je nahá, abych pravdu řekla. Ale proč ne ? Jsem teď velkorysá, protože vím, že se to vyplácí.“

„Já si na ten obraz vzpomínám,” řekla Amy Parkerová.

„Opravdu ?“ podivila se paní Gageová. „A líbil se vám ?”

„Nevím,” řekla tlustá žena. „Já tomu nerozumím.”

Nerozuměla sobě, svému těžkému tělu u cesty, dnes ani jindy. Nerozuměla lidským očím. Viděl v ní ten nebožtík něco, o čem neměla tušení ? Měla ho tenkrát milovat, chodit s ním v noci mezi stromy, nevnímat vyzáblost jeho rukou? Nikoho jsem nemilovala, napadlo ji. Rozrušilo ji to. Lekla se.

„Ať je to jak chce,” řekla bývalá poštmistrová, „brzy potom jsem si koupila dům. Celý moderní. Právě jsem splatila ledničku. A jak se vede vám, dušinko?” zeptala se a udiveně se rozhlédla. „Máte to tady jako za starých časů. A co paní O’Dowdová ?”

„O paní O’Dowdové nevím vůbec nic,” řekla odměřeně paní Parkerová.

„Ach tak,” vzdychla paní Gageová.

„Ne že bychom se pohádali,” řekla rychle paní Parkerová. „Ale někdy přátelství vychladne.”

Pak se musela poštmistrová zeptat na děti a nasadila tón vyhrazený dětem.

„Thelma je zdravá,” řekla paní Parkerová opatrně. „Vzala si advokáta a má se dobře.”

„A Ray? Jmenoval se tak, že?” zeptala se paní Gageová.

Protože se to sluší.

„Ray,” vzdychla paní Parkerová a dlouhými, hedvábnými pohyby si uhlazovala zástěru. „Ray už taky vyrostl. Prodává auta, myslím. A brzy se bude ženit, má hodné děvče.”

„Které?”

„Elsii Tarbuttovou,” řekla paní Parkerová. „Ze Sydney.”

„No ne!” řekla paní Gageová.

Žasla, že i druzí mají své životy. Její život všechno zastiňoval.

V nic jiného nemohla věřit. Začala mačkat a vytahovat stříbrné knoflíky na ovládací desce svého autíčka.

Řekla: „Jestli někdy budete mít cestu do Drummoynu, musíte se zastavit. Každého ze starých časů ráda uvidím.”

Jistota, že se paní Parkerová nezastaví, dodávala jejímu pozvání na srdečnosti. A paní Parkerová, která se u ní zastavit nemínila — to se ví, že ne, takový směšný nápad — byla potěšena. Stála mezi kamením a spokojeně bručela.

340$

Vtom dopadlo studené večerní světlo na oblohu i na obličej paní Gageové, pročištěný vyprávěním.

„Popovídat si je zdravé,“ řekla. A odvážně dodala: „Konečně jsem šťastná.”

Pak cosi zmáčkla a odklouzala ve svém čarovném vozíčku.

Amy Parkerová se zamyšleně vrátila na verandu. Každé odpoledne tam čekala na další svědky minulosti, ale viděla jen mladé lidi, kteří tenkrát nebyli na světě, a lidi neznámé, kteří byli neteční nebo zdvořilí. Protože znala všechno líp než oni, neposlouchala je, a jak ztěžka dýchala nebo funěla nosem, vypadala při své uzavřenosti nasupeně. Někteří lidé říkali, že stará Parkerová je morous.

Byla a nebyla. Čekala, že se něco stane, že dojde k nějakému zázračnému zjevení, a protože nedocházelo, začínala být nevrlá. Téměř vztekle se škrábala na noze. Natahovala krk, aby viděla na cosi zajímavého v dálce, ale zrak jí už nesloužil. A tak bývala mrzutá a ošklivá. Anebo se utěšovala minulostí. Čerpala klid, ba i moudrost z momentek, které mohla vysypat z rukávu, kdykoli se jí zachtělo. Minulost je zázrak řadových divotvorců.

Když přijela Thelma Forsdykeová — a jezdila kupodivu čas-to — žasla, že matka, tak čilá žena, sedí na verandě.

„Není ti něco, mami?“ ptávala se.

Protože sama byla pasívní, nesnášela pasívnost u druhých. Od té doby, co objevila literaturu, zakrývala svou lenivost tím, že držela v ruce knihu. Také ovšem četla, a hodně. Byla posedlá etikou. Studovala antropologii. Ale sedět jen tak, zcela nepokrytě, bylo podezřelé, nebo to byla známka nemoci. Hrozila se, že matka dostane ve stáří rakovinu a bude potřebovat obětavou péči. Tu by ovšem dcera zaplatila, byla bohatá. Ale musela by ji navštěvovat ve skromné světnici mezi kradmými, dotěrnými pachy nemoci. Proto v matčině obličeji pátrala po každé známce chřadnutí.

„Nejsem nemocná,“ říkala Amy Parkerová. „Jen jsem si na chvilku sedla, protože se mi to líbí.“

Usmála se na dceru, na látku jejího pláště a na šňůru perel, jako by nevěřila svým očím. Dotkly se tvářemi. Matka byla potěšena. Netoužila už dceru ovládat, protože se jí to nepodařilo. Ale patřila k legendě o Thelmě Forsdykeová, sama ji nepřímo vytvářela, a někdy se domáhala práva domluvit jí nebo poradit v nějaké samozřejmé věci.

„Měla bys mít dítě, Thel,“ řekla jednou.

Žena, která byla její dcerou, otočila hlavu a řekla: „Na to se ještě necítím. Mít dítě není všechno.“ Skrčila ramena. Zlobila se.

341$

„Tomu nerozumím,” řekla matka a ohrnula ret.

Dívala se na dceřiny ruce. Samozřejmě s pocitem převahy. Rukám ležícím v klíně jako složený vějíř nedůvěřovala. Ale víc k tomu neřekla.

„Jak se má pan Forsdyke ?“ ptávala se.

Pan Forsdyke se připravoval na rybářský výlet s kolegy, nebo měl potíže s čelními dutinami, jednou se mu udělal vřed na dvanácterníku. Skoro vždycky nechal tchyni pozdravovat, protože byl od přírody zdvořilý člověk. Nezhrubl žádnou vášní.

„Jsem Dudleymu strašně vděčná,“ říkala Thelma Forsdykeová, dokonce se zvlhlýma očima.

Taková pokora u ní překvapovala, ale Thelma si v ní libovala. Její materiální kořist byla tak velká, že možnosti dalšího zisku se tím takřka vyčerpaly, a proto se soustředila na obohacení duchovní. Ráda by byla mučednicí, zvláště v manželství, jenže manžel jí to neumožňoval, leda svým osobitým odkašláváním nebo kultem průvanu. Z jakýchsi nejasných, delikátních důvodů měla zřejmě zůstat bezdětná, a to ji někdy rozteskňovalo, odpoledne či večer, když zůstala sama se svýma rukama, ale časem si uvědomila, že by stejně nevěděla, co s malými dětmi dělat, že by jí v bytě shazovaly věci nebo se v pozdějších letech dovídaly o sexu. A nesmí zapomínat na své zdraví či na svou nemoc, na svoje astma, na které se jí lidé vyptávají, zvláště když jsou jí vděčni.

Někdy ji navštívil vrchní pastor. Thelma Forsdykeová církev podporovala, ale byla nakloněna jen duchovním, kteří byli na její společenské úrovni. Cílevědomě pracovala na své štědrosti a projevovala ji nepřiměřeně drahými dary a vysokými sumami. Oči jí nad tím dojatě rudly. Protože se bála či nebyla schopna dávat sebe, stala se jí štědrost nepostradatelnou rozkoší. Byla to její tajná neřest, její skrytá láhev džinu nebo injekční stříkačka. Zatím na to nikdo nepřišel. Jen její matka.

Nejraději vozila dary rodičům, přepychově kajícné, úmyslně nákladné věci. Ve vlastním autě, které se naučila řídit, proklouzla zachmuřeně kolem vilek a jatek do podivné krajiny, ve které nic neznamenala. Opatrnou rychlostí jela po cestě vroubené ochablým ostnatým drátem a zaprášenými stromy, vzpomínajíc, jak se před ní jednou obnažil v křoví jakýsi stařec. S hrůzou tušila, že ani životem v zapečetěném pokoji by nevyloučila všechny incidenty, které je třeba vyloučit.

Pak dojela k jejich domu. Když si oprašovala plášť, s úsměškem si uvědomila, jak jsou její návštěvy při vší dojemnosti nesmyslné. Vzduch byl plný stračího křiku.

342$

Jednou přivezla matce ananas a čerstvou rybu a soupravu podložek pod talíře, pomalovaných loveckými výjevy, koupila ji na dobročinném bazaru. Vybalila to před ní a rozložila, protože vychutnávat slastný výtrysk vděčnosti patřilo ke hře: je přece tak hodná.

„Podívej,“ položila jí stříbřitou rybu rovnou do dlaní. „Není krásná ?“

A byla. Třpytila se. Jako by její život smrti nekončil.

Matka, mazlící se očima s dárky, řekla: „Ach, Thel, a co mám dělat s tímhle?”

„S těmi podložkami? Vid, že jsou hezounké. Jednou se ti třeba budou hodit. Schovej je a uvidíš.”

„Jsi na mě tak hodná, Thel,“ zahleděla se matka na dceru, ba přímo do ní.

A dcera, z níž vyrostla hubená dáma, vzala rybu a šla ji uložit do chladna, v domě, který znala nazpaměť, ale kam už přestala patřit. Matka je trochu sobecká, řekla si, všechno je pro ni samozřejmé. Ať bylo nebo ne, stará žena se nepřestávala ironicky dívat, ne na podložky, ale na dceru, byť odešlou. Dívala se na holčičku přibližující rtíky k zrcadlu, až se jimi dotkla svých úst.

Ale když se paní Forsdykeová vrátila a utírala si umyté ruce průsvitným kapesníčkem, zářila stará žena vděčnosti a přívětivostí.

Řekla: „To je ale nádherná ryba, Thel. Upeču ji v troubě. Jak to má táta rád.“

Tak si příjemně hrály na matku a dceru. Paní Forsdykeová se hra líbila a to, že jí matka říkala Thelly, přehlížela, i když jí to připomínalo kamínky, které jí pršely na záda cestou ze školy.

Někdy přecházela Thelma Forsdykeová svým přijímacím pokojem, a když si vzpomněla na propast, ze které vyšla, zavírala co nejtěsněji okna. Něčemu takovému se utéct nedá. Je to člověku stále v patách. Takže ji neuklidňovala ani vlastní tvář, byť vypadala sebelíp. Při hovoru o hudbě jí zadrhával hlas. Vývoj umělé duše je plný nechutností. Když si leštila nehty, vzpomínala na Bourkeovy, vzpomínala na hebkost janovského sametu a na chuť nugátu.

Jednou vešla služebná, starší žena s jemnými způsoby, vycvi-čená někým jiným.

„Hledá vás nějaký pán, milostivá paní. Prý v naléhavé soukromé věci. Nechtěl říct, jak se jmenuje,” řekla služka v diskrétním čepečku.

Jak klidné, jak sebejisté jsou i staré služky.

Ten pán byl Ray Parker, bratr paní Forsdykeová.

343$

„To jsem tě překvapil, Thel, co?“ smál se, když vešel do přijímacího pokoje a odhodil klobouk, který držel v ruce, nový, hnědý, agresivní klobouk, hodil jím, ať si letí, kam chce. „Jsem rád, když můžu někoho překvapit. Vyhodit ho ze zajetejch kolejí. A ty jsi, koukám, zajetá parádně,“ rozhlédl se.

„Vybrali jsme si tenhle dům kvůli vyhlídce,“ řekla a šla hosta přivítat. „Ze tří stran je moře. Vidíme rovnou do přístavu a z téhle strany až na konec zálivu.“

Pak se podívala na bratra, aby vyzkoumala, co chce. Tvář jí zkostnatěla. Časem se z ni stane šlachovitá žena. Vzdor svému neduživému vzhledu, svému rachotivému kašli, kterým dokázala lidi vyděsit, byla tvrdá. Měla-li dosáhnout toho, co chtěla, možná být tvrdá musela. Jenže co skutečně chce, to jest, svůj nejzazší cíl, stále neznala, takže když se Raye ptala, co chce, říkala to zamyšleně, a rozmrzelá byla jen navenek.

Hřmotně dosedl na její bezbarvý brokát, byl teď hřmotnější, než býval, a chtěl si s ní chvíli pohrát. Pohnul švihácký opálenými lícemi tak, že mu naskočily dolíčky. Některým lidem to připadalo zajímavé.

Řekl: „Jdu se na tebe kouknout, Thel. Jsme přece příbuzný. Ale kdo neví, že máš bratra nebo já sestru, myslel by si, že vůbec neexistujem.“

Zasmála se.

„A co by z toho ti tvoji hypotetičtí lidé měli, kdyby věděli, že existujeme ?“

„Co by z toho měli mít ?“ pokrčil rameny ve svém nápadném obleku a doufal, že mu nabídne něco k pití.

Vycítila, jak je poživačný, a poživačnost ji znervózňovala, ale nepoznal to. Na některé věci byl asi hloupý, i když na všechny ne. Nejvíc se bála toho, co tušila a zčásti věděla: že Ray je dobrý bratr, ale nedobrý člověk.

„Podstatné je,“ usmála se stroze a sedla si, „že jsi tady.“

„To je fakt,“ řekl svým sytým, klidným hlasem. „A co ten tvůj advokát, kterýho jsem ještě neviděl? Kdy chodí domů?“

„Různě,“ řekla. „Kdo je svým šéfem, neměří pracovní dobu na hodiny.“

„Já klidně počkám,“ řekl Ray Parker.

Pokud se v tom bledém pokoji neunudí k smrti. Co vlastně lidé v takových tichých místnostech dělají, když se nemohou zabavit mouchami?

„Poněvadž bych se s ním moc rád seznámil.”

„Nedovedu si představit, že byste si v něčem rozuměli,” zasmála se Thelma Forsdykeová, aniž zvážila všechny možnosti.

344$

„To se nikdy neví,“ řekl Ray Parker. „V noci ve vagónech nebo na nákladácích jsem se seznamoval s lidma, že bys koukala.”

„Dudley,” řekla Thelma, „se na takové nebezpečné cesty nepouští.”

„Je snadno rozbitnej ?“

Neodpověděla.

„Jaká jsi ty, Thel, to poznám i v týhle cimře.”

Neodpověděla.

„Jsi slabá. Děsně slabá.”

Když jí na křehkých spáncích, pod účesem, který si dala udělat předevčírem, vystoupil pot, pokračoval. „Já slabost nesnáším. Chtěl jsem udělat něco velkýho, ale protože jsem nevěděl jak, nezbejvalo mi než fixlovat s koňma a vybírat kasy. Ne, můžeš bejt klidná, Thel. Teď sekám dobrotu. Mám flek. Prodávám auta. Zvu na skleničku i neilepší lidi. Ale to všecko stojí prachy. A já jsem švorc. Abych ti nalil čistýho vína — a ty si na čistotu potrpíš — přišel jsem tě pumpnout o dvacet liber. V úterý se žením s jednou dívkou, jmenuje se Elsie Tarbuttová.”

„Uvědomuje si, do čeho jde?” zeptala se paní Forsdykeová a šla k psacímu stolku, za který zaplatila velkou sumu v domnění, že tato okouzlující věcička je pravá starožitnost.

„Jo,” řekl Ray Parker. „Chce mě přivýst na správnou cestu. Je v metodistický církvi.”

„Ach tak,” řekla sestra.

Vyplnila šek a připojila graciézní podpis, teď už si jej zkoušet nemusela.

„Ani nevím, jestli se s ní budu chtít seznámit,” usmála se, když mu šek podávala.

Ray prostě neumí být velkorysý, pomyslela si. Taková směšná částka.

„Seznámit se s Elsie?” řekl a podíval se, jakou číslici napsala. „Ne. To by nebylo dobrý. Jeden lump v rodině stačí.”

Stáli tam a nenáviděli se, aniž chápali proč.

Pak se v tom tichém pokoji, kde si nahlédli do duší, začali vzájemně dojímat. Žena si všimla, že tlustý a odpudivý muž se chvílemi třese. Třásl by se dál, kdybych ho políbila, přestože páchne kouřem a pitím a má hnědé zuby, kdybych ho políbila zhluboka, tak, jak se líbat bojím? Nebo by to tajemství připojil k ostatním, která už zná? Žena kroutila svými prsteny. A muž ji litoval a vzpomínal, jak se chvěl na nákladním vlaku rachotícím nocí, když si uvědomil, jak je sám.

„Půjdu,” řekl Rav Parker a zvedl svůj frajerský klobouk. „Zjednoduší to situaci.”

345$

„Sbohem, Rayi,“ řekla.

Rozmýšlela se, má-li ho vyprovodit, ale pak ho nechala, ať si najde východ sám, je to jednoduché a cestou nemůže nic ukrást.

Když odešel, sedla si do křesla.

Navenek byla klidná, ale uvnitř se na sebe vrhla jako na skříň plnou zásuvek a vytahovala své ctnosti a hledala v sobě něco dobrého. Tolik vděčných, dobrých, uctivých lidí jí říká, že je dobrá, takže jistě je. Takové oči vidí jasněji než vlastní, než bratrovy, než její. To ho jen tak něco napadlo, utěšovala se, a řekl to, aby byl vtipný. Ale ‘V ústech měla kovovou pachuť. Nejraději by jazyk z tenkého a hořkého kovu vyplivla. A rozbolela ji hlava. Měla pocit, že má horečku. Vzala si tedy aspirin. Vzala si knihu nebo dvě.

„Nesu vám čaj, milostivá paní,“ řekla služebná a položila podnos na stolek.

Zvyky, které si Thelma Forsdykeová tak pečlivě vybrala, jí příliš nepomohly. Zapomnělať sem na nějaký zločin, říkala si a pátrala mezi řádky, protože u čaje často nahlížela do knihy a smetala z listů drobty znalecky ukrojeného, tenounkého chleba s máslem. Vždyť je to směšné, říkala si, rozčilovat se kvůli ignorantům a hulvátům. Přečetla pár slov. Ale připadala si jako násilím otevřená pokladna. Co je uvnitř ? ptala se. Dlouhé prsty se jí roztřásly. V poryvech nejistoty četla verše, které našla v jednom obchodě, potěšena svým jemným vkusem.

Života bouře otřásala jím

jak vichry, které napadají les…

Byly to studené verše. Jejich slova jí profoukla hebké šaty, vála jí hlavou, zmrazovala ji i nezvykle prosvětlovala. V sinavém uchvácení četla:

Strom člověka nebyl nikdy zátiším:

kdysi to Říman byl, já jsem to dnes.

Třeba ji čeká úleva v poznání, říkala si, ne v aspirinu nebo efedrinu. A tak četla šeptem dál:

Ohýbá bouře stromky ve stráni,

ze všech sil duje, brzy přijde zlom:

dnes dávný Říman se svým strádáním tlí

pod lesem, kde stával Uricon.

346$

Když báseň dočetla, zůstala sedět. Na služebnou nezazvonila, neměla ji oč požádat. Tušila smysl té básně a v duchu rodičům trpce vyčetla, že se do této situace dostala. Vyčetla bohu, že ji podvedl.

Pak vešel její manžel s večerníkem a řekl: „Jsi dnes tak bledá, Thelmo.“ Přitom rovnal rytinu na stěně.

„Nejsi ve své kůži?“ zeptal se.

A znovu rytinou pohnul. Forsdykeovi měli rytiny, protože obraz by si netroufli vybrat.

„To ten severovýchodní vítr,“ řekla Thelma.

Foukalo opravdu ošklivě. Hladina v zálivu byla vyzdobena olověnými lístky. Na okenní tabule škrábal písek.

„A byl tady Ray,” řekla. „Ray, můj bratr.“

„Co chtěl ?” vtáhl advokát nervózně břicho.

„Nic,” řekla.

Na upřímnost už je pozdě, rozhodla se, člověk s ní nemá zkušenost.

„Povídali jsme si,” řekla. „Bude se ženit.”

„O čem jste si povídali ?“ zeptal se Dudley Forsdyke a zapomněl na večerník.

„O rodinných věcech,” řekla.

„Tak proč tě to tak rozčililo, drahá?”

„Ray mě vždycky rozčilí. Prostě na mě tak působí. Jsem na něj alergická. Nebo něco takového,” řekla Thelma Forsdykeová.

Advokát odložil noviny, ještě horké po jeho dlani. Přecházel a mnul si ruce. Posedle si přál švagra poznat. Kdo ještě nedeptal ani nebyl deptán, což k sobě má blízko, pocítí někdy zvláštní zvědavost. Dudley Forsdyke byl člověk suchý, ale opravdový. Proto se třásl na cáry pravdy: aspoň jednou je rvát, z druhých nebo ze sebe.

„Škoda že jsme se minuli,” řekl.

Ray Parker má jistě na čele žílu.

„Je to nevychovanec,” řekla Thelma.

„Ale jsme švagři.”

Co důvěrného by si při loučení na kamenném schodišti svěřili ? Z jedné manželčiny poznámky advokát vyrozuměl, že Ray je smyslný člověk. Ucítil na bedrech dlaň.

„Přesto jsem ráda, že jste se nesetkali,” řekla jeho žena.

Její slabost byla nesnesitelná.

„Jdu si lehnout,” řekl. „Večeřet nebudu.”

Políbil ji, jak to měli v jistých intervalech zavedeno, a odešel jíst rybu. Před mlčící starou služebnou, která se jmenovala Dorothy, v něm touha po sebezničení ochabla. Vrátila se mu

347$

rozvaha a vznesla se k rozvaze naškrobené ženy, skloněné nad ním a pravidelně dýchající, až se obě rozvahy setkaly a s obdivem splynuly. Tak se dostal znovu na hladinu, po níž byl zvyklý plout.

Brzy poté pocítila paní Forsdykeová potřebu navštívit znovu matku. I když jí někdy zazlívala, že ji přivedla na svět, zakoušela také touhu po návratu do mateřského lůna. A tak nasedla do auta a za chvíli spolu hovořily na verandě, kde se obvykle scházely.

„Škoda žes nebyla na svatbě,” řekla matka, šťastná, že si popovídá o husté příbuzenské síti, na níž jsou zajímavé i kazy.

„Nikdo mě nepozval,” řekla dcera a nevěděla, má-li být dotčena.

„Já myslela, že o svatbě končí všechny různice,“ řekla stará žena. „Ale každej to může vidět jinak. Ray začal novej život.“

Tak rozhodla matka. Zatím věděla příliš málo, než aby o tom pochybovala. Anebo pochybovačně klopila víčka nad vlastním životem, takže si zacláněla. Ale když vyhlédla, chtěla vidět samé nadějné věci.

„Byla to hezká svatba,“ řekla. „Pan Tarbutt má obchod s potravinama v Leichardtu. Dostali krásný dary. Kdosi jim dal celou krabici stříbrnejch příborů. Ray byl, to se ví, ve svým živlu. Lidi ho mají rádi. Dokonce zpíval. Vědělas, že umí zpívat ? Asi se mu teď vede dobře.”

Thelma Forsdykeová seděla na schůdku — při své suverenitě si mohla dovolit i něco nepůvabného — a tvář se jí protáhla nedůvěřivostí, kterou vyvolává teplé sluneční světlo v zimním odpoledni. Slunce, uvědomila si vděčně, je jediný poklad, kterému čas neubírá na ceně.

„Měli tam celou obrovskou šunku,“ řekla matka, „nakrájenou, aby si každej moh naložit na talíř.“

„A co Elsie ?“ zeptala se Thelma.

„Elsie není hezká,“ řekla paní Parkerová. „Ale Rayovi se líbí. Bude z ní výborná manželka.”

„Je metodistka,” řekla Thelma.

„Ty to víš?“

„A nemáš ji ráda.“

„Tak tohle vědět nemůžeš, protože to není pravda,” řekla Amy Parkerová. Zaskřípěla židlí a hledala pomoc u větví růžového keře. „A i kdyby to pravda byla, brzo bych to napravila. Elsie je báječný děvče.”

Nakonec vítězí druzí. Amy Parkerová sedala na svatbách, na synově i na jiných. Dívala se, jak mladí tancují. Jedla růžový dort a slyšela, jak skřípe. V některých dortech býval písek. Chodila na svatby, ale příliš je ráda neměla, přestože byly roztomilé.

348$

Složité spirály tance a hovoru příliš vybočovaly ze zklidnělé mozaiky, kterou si složila. Věřila jen v to, co si udělala sama, ať už to byl dort nebo zvyky.

Tak pozorovala i Rayovu Elsie. Pod pomerančovým květem na skráních byly póry v její tlusté, smetanové kůži příliš velké. Elsie měla nevýrazný, ale milý obličej. Když si přišla popovídat, něco od toho čekala. Smála se vtipům, protože se to tak dělá. A potom se uzavřela. Měla uzavřenou tvář, která čekala, že ji někdo otevře. A její smetanová, porézní kůže prahla neustále po sympatiích.

Amy Parkerová pochopila, že Elsie je bezbranná. Přes tlusté čočky, které musela nosit, se jí dívala přímo do brýlí, a viděla, že to děvče nemá co skrývat. Zarazilo ji to. Nemohla tomu uvěřit.

Thelma Forsdykeová seděla na schůdku na kraji verandy. Měla dlouhé střevíčky z krokodýlí kůže, vyrobené speciálně pro ni firmou Tennyson. Clonila si obličej před sluncem a stejně jako matka musela myslet na Elsie a na tu slavnost obyčejných lidí. Jak by tam vířila, jak by se pomalými, ledovými gesty chránila před ženichem! To stříbro je nejspíš falešné, řekla si, s vypouklými rukojeťmi, a brzy zčerná.

Ale proč si vzal Elsie? Thelma to nechápala.

Ray Parker si vzal Elsie Tarbuttovou takhle. Jednou v noci šel přes park v její čtvrti. Byla to bílá noc, až na černé stromy, vrhající stíny tak husté a lepkavé, jako byly samy, V tichu se pásl starý kůň, co ve dne tahá sekačku, a svou znavenou nevinností ho pronásledoval a zneklidňoval. Chodec viděl, jak z podpaždí stromů visí chlupy, dlouhé, nehybné smyčky. Začalo to být nesnesitelné. Obracel peníze v kapsách. Zítra touhle dobou budu svým pánem, říkal si bláhové. Šel po asfaltu širým parkem a kolem uší mu pleskaly jeho dlouhé kroky.

Pak se ozvaly jiné kroky. Slyšel je. Jeho kroky se s nimi smísily.

V prázdném bílém parku začal zoufalý zápas: najít nebo ztratit.

Když kroky konečně dohnal, uviděl ženu nebo dívku, poděšeně odvracející hlavu. Měla velký černý klobouk, který si přidržovala, ačkoli vůbec nebyl vítr, a její dusající postava byla statná a černá, ne doopravdy černá, to jen utkvělý, čirý svit měsíce ji svlékl ze všech barev.

„Chci jít s vámi,“ řekl Ray Parker, spěchající vedle dívky.

Zadržela dech mezi zuby. Třepetala se hrůzou.

„Mluvit s vámi,“ řekl.

Proč se to nikdv nedá říct?

„Jděte pryč,“ řekla dívka. „Nechte mě.“

349$

A pospíchala dál.

Když se za ní opožďoval, dostávala její lýtka v punčochách ztmavlých měsícem robustní tvar. V jedné chvíli zahlédl její obličej, jeho matnou měsíční krajinu.

Jak dívka chvátala a blížili se ke konci parku, cítil, že se mu nikdy nepodaří přesunout svou vinu na někoho jiného. A přitom to tolik potřeboval. Aby ho dívka vyslechla.

Pak zmizela v jakémsi lepším domě, který stál za platany na kraji parku vedle obchodu. Než zmizela, ohlédla se. Její nevýrazná bílá tvář by ho vyslechla. Ale pohltily ji dveře.

Ray Parker se tam vracel a obcházel dům i obchod, kde se prodávaly nejrůznější potraviny. Ze zadní uličky jednou viděl, jak dívka myje nádobí. Nebyla hezká, ale potřeboval ji stále víc. Když si utírala ruce a bylo jasné, že u okna nezůstane, nedovedl si představit, co si bez ní počne.

Časem se sblížili, a protože její rodina nevěřila ve zlo natolik, aby před ním zavírala dveře, chodil k nim do domu a celé večery poslouchal obchodníka, který rád mluvil. Když požádal dceruo ruku, a dokonce jí svěřil některé své menší zločiny, co nejodpovědněji o tom uvažovala a modlila se ve svém pokoji mezi náboženskou literaturou a památkami na střední školu. Tíha té věci dolehla tísnivě i na její upřímný obličej, ale rozhodla se, že neodmítne, i kdyby měla být rozdrcena. Taková byla Elsie Tarbuttová. Toužila podstoupit něco, co by bylo nad její síly, a teď takovou možnost měla. Tak silně by se nemusela pokořit, ani kdyby se stala misionářkou, a proto se rozhodla pro Raye.

„Vezmu si tě, Rayi,“ řekla a nastavila svou bělostnou tvář, jako by spala.

Nenadál se toho a málem ucouvl, ale nakonec ji políbil.

Žili v obchodníkově domě či rezidenci, jak mnozí říkali, protože Elsiin otec byl zámožný člověk, i když se tím nechlubil. Mladí, či „děti“, jak se jim naivně říkalo, měli vlastní pokoje a novomanžel se v nich pokoušel žít. Novomanželka večer šila nebo četla. Předčítala mu z evangelia. Brzy jí o sobě všechno povím, říkal si, a poprosím ji o křesťanské odpuštění. S předstíraným klidem přecházel po hnědých kobercích anebo seděl v křesle, ruce semknuté mezi roztaženými koleny, na čele vystouplé žíly. Prosté věci víry, jimž naslouchal, byly jako vždycky nemožně spletité. Jako on sám.

Elsie Parkerová víceméně věřila, že je šťastná. Vzdor svému mládí byla přesvědčena, že trpět je štěstí. A tak bylo její tlusté tělo pokorné, byť ne ochotné, to mu dáno nebylo. Brzy ovšem

350$

otěhotněla a porodila slabého chlapečka, kterému dali jméno po otci.

Pokoje mladých rodičů pak voněly čerstvou nevinností a pro manžela byly tím nesnesitelnější. Co ho k dítěti váže krom toho, že je zplodil ? Dolehlo na něj strašlivé jho odpovědnosti. Za letních večerů se pod pestrými stromy na ulici procházeli lidé a mlčícími ústy se smáli. Nebo zvedali oči a dívali se kamsi za něj, jako by vůbec nebyl. Hleděli naň slepýma očima. Jednou seběhl dolů a spěchal ulicemi za svým známým, nějakým Kennedym, s kterým kdysi obchodoval. Jeli pak daleko taxíkem, patřícím Kennedymu, sjednávat jakýsi obchod, patřící rovněž Kennedymu. Ray Parker, který se na přítele přilepil, seděl bezmocně ve voze, páchnoucím horkou plstí, a čekal, až se Kennedy vrátí. Nepatřil tam. Nemohl svému životu uniknout. Nikdo ho nechtěl vpustit do svého.

Nejméně ze všech Elsie, I když se za něj po večerním česání modlila.

„Chtěla bych, abychom se modlili spolu, Rayi,“ řekla jednou v dlouhém žinylkovém županu.

„Ne,“ řekl.

Byl nedůtklivý, ačkoli nebýval.

„Copak nechceš, abych ti pomohla?” vzala ho za ruce.

Odfrkl. Rozezlilo ho, že si nemůže pomoci sám.

„Lidé jako ty si myslí, že se všichni bahníme v hříchu kvůli jejich spáse.”

Svou víru však urážet nedala. Odešla.

Když začala po porodu chodit, přemluvila ho jednou, aby s ní šel na jakési shromáždění. Konalo se v budově postavené ve stylu novodobé ošklivosti, z puchýřovitého dřeva a cihel, mezi nimiž se drolil cement. Uvnitř si sedli na hnědé lavice, vlastně jen Ray, protože Elsie hned vstala a nadšeně se zdravila se studenty a dívkami a staršími ženami, z nichž se publikum skládalo. Když viděl, jak svou tajnou řečí mluví s dalšími, kteří ten jazyk ovládají či nejspíš znají od narození, zdálo se mu, že celá okřála. Nasupil se, sklopil oči ke špičkám bot a skřípal podrážkami po zaprášených prknech, jako by zašlapával nedopalek. Co mohou tihle lidé vědět, zlobil se, shrben na lavici, jakou mohou mít víru, když ještě vůbec nežili? Nebo ty staré panny. Viděl skrz ně až na jejich ctnostné prádlo, do jejich prsou, po kterých nikdy nikdo nesáhl. Odfrkl a sál si zub, který si měl dát dávno zaplombovat, ale odkládal to.

Shromáždění se zatím bavilo a smálo, ale najednou ztichlo, protože na pódiu se objevili ti, kteří je měli vést. Elsie byla mezi

351$

nimi. Usmála se na manžela, ale cize, jako by se za takové věci styděla. A zpívali pak o hříchu a vodě. Také se modlili, ale modlení k tomu místu příliš nešlo. Ray byl stále sveřepější. Byl pyšný na své nečisté touhy. Vyhrabával různé násilnosti, kterých se dopustil a na které zapomněl. Kdysi lákavá představa, že by svou vinu přesunul na někoho jiného, mu začala být odporná, jakmile na sebe vzala podobu spásy.

Elsie Parkerová to možná vycítila ještě dřív, než vstala a začala zpívat. Když na ni přišla řada, ozval se její upřímný, příjemný, byť nijak mimořádný kontraalt, který některé lidi dojímal. Její manžel stál a klepal špičkou boty do taktu, až se mu třásla nohavice. Vyprahlý svou povzneseností, díval se znechuceně na její dlouhé sváteční šaty ze zelené vlny, na těžký, ale ošklivý zlatý náramek, který zdědila po babičce z Anglie. Při zpěvu se jí napjala zápěstí. Co je to ten jejich Jeruzalém? ptal se v duchu. Něco tak pevného nemůže existovat. Ale byli si jim všichni jisti, všichni kromě Raye, a teď možná ztrácela jistotu i Elsie. Zlaté věžice se začaly naklánět. S úžasem hleděl na svou ženu a nemohl od ní odtrhnout oči.

U stolku, na který jedna žena postavila sklenku s květinami, promluvil kněz a byl konec.

Ray si zašel zakouřit a protáhnout nohy v rozkroku. Vyfukoval kouř proti hvězdám. Vykouřil několik cigaret a cítil, jak mu prsty načichly nikotinem. Na ukazováku měl mozol; okusoval si jej a vyplivoval tvrdou, hořkou kůži. Nevěděl, kde je, snad na nějakém dvorku. Na druhé straně v okně nízkého domku se jakýsi stařík úporně snažil zabalit smotek bankovek a ukrýt jej na dně plechovky. Hlava takového lazara, vydechl přihlížející muž mezi kouřem, by praskla jako kukuřičný klas. Zachvěl se nejasným strachem, snad tušením, že i na něm by mohl někdo snadno zbohatnout.

Vrátil se dovnitř. V téměř prázdném sále seděla jeho žena, s pláštěm přehozeným přes zelené šaty, a čekala. Odešli domů, kde klímala tchyně a plakalo dítě.

Elsie Parkerová je začala přebalovat, mořit se s ním, opatřovat je. Málokdy se manžela na něco ptala, ale tentokrát se zeptala, slabě, protože ji svým pohledem oslaboval: „Tobě se shromáždění nelíbilo ?“

Seděl na pelesti a kouřil poslední cigaretu.

„To není věc, která by se člověku mohla líbit nebo nelíbit,“ šoupl bosýma nohama. „Bylo mi z toho na zvracení, to jo.“

Rozhaleným pyžamovým kabátkem mu bylo vidět na prsa, v dospělosti zarostlá.

352$

Nebudu se na něj dívat, řekla si. Měla své povinnosti. Posadila se a kojila dítě.

Toužila po blažené radosti. Ale není mi přána, řekla si, možná je mi souzeno, aby mě tento muž brzy udolal. Dokojila dítě a začala uklízet. V tom světle měla smetanově bílou kůži, ale jednou se bude říkat, že byla mrtvolně bledá.

Elsie Parkerová se s dítětem často rozjela do Durilgaie, za jeho prarodiči, a docela si tu povinnost oblíbila. Po cestě, na kterou autobus neodbočoval, chodila schválně pěšky a nesla dítě ve vroubkovaném přehozu, který udržovala ve vzorné čistotě. Později, když začalo klopýtavě chodit, posadila si jeho znavené tílko rozkročmo na bok a klopýtala také, zastavujíc občas, aby mu shrnula vlásky z jasných očí, podívala se na ně a nabrala dech. A ještě později chodívala oklikou a nepřítomně hleděla na pastviny, zatímco chlapeček, vlastně už klouček, běžel vedle ní nebo odbíhal a zastavoval se a s dusotem se k ní vracel a ptal se na jména hmyzu a rostlin.

„Takové věci já nevím. Možná to ví dědeček,” říkala jakoby pro sebe a v duchu se ptala, čemu vlastně rozumí.

Ale chlapce její nevědomost neochuzovala. Odpovědi ho příliš nezajímaly, stačily mu věci samy o sobě. A tak běhal dál, držel list za stonek a peří za brčko, a zatímco jeho matka myslela hlavně na to, aby došli k cíli, jeho život byl dík objevům nekonečný.

Když přišli, babička skoro vždycky vytahovala z trouby plech s rybízovými koláči. Vyšla ven, ještě voňavá po koláčích, a řekla: „Tak jste přijeli.”

Matka začala líčit cestu, podrobně, ale bezbarvě. Nikdo ji neposlouchal, ale nikdy si to neodpustila, protože měla pocit, že se to sluší. A babička se usmívala a dívala se na luka. A chlapec se usmíval a udýchaně si povytahoval ponožky. Babička na něj při jejich příchodu nikdy nepromluvila ani přímo nepohlédla, natož aby ho políbila: oba se šetřili pro důvěrnosti daleko rafinovanější.

Amy Parkerová se tohoto nevlastního dítěte nepokoušela zmocnit, takže se s ní sblížilo víc než děti vlastní. Jednala s ním klidně. Byla už ovšem stará, takže to bylo snazší. Neztrácela klid ani ve svých ironických chvilkách, ba ani když tušila, že chlapec udělá nebo řekne něco krutého, nebo se opevní tajemstvím, které pro ni bude nerozluštitelné. Blaženě chodila po zahradě a hladila si vlněné rukávy.

Někdy zavedla chlapce do domu a ukazovala mu věci. Věci mají své mystérium, do něhož jsou někteří lidé, jako tato stará žena a tento chlapec, zasvěceni.

353$

„Pojď sem,” řekla, „a já ti něco ukážu.”

Neříkala mu jménem, to patřilo jeho otci. Říkali mu tak jen cizí lidé.

„Co je to?” zeptal se.

Ztěžka dýchajíc otevřela krabičku.

„Co je to?“ dotkl se krabičky prstem a řasy mu spočinuly na tvářích.

Je to bledé dítě, řekla si.

V krabičce bylo pár suchých květů, kamilkových, kdysi je natrhala na žaludeční čaj. Také tam byly kousky skla, červené střepy.

„Co je to za sklo ?” zeptal se.

„Patřilo jednomu chlapci, kterého jsme k sobě vzali při povodních,” řekla. „Jednou večer ve Wullunyi. Všichni jsme tam jeli podívat se na záplavy a dědeček zachraňoval. Myslela jsem, že si chlapce necháme. Že ho adoptujeme, víš? Ale dědeček nechtěl. A klouček stejně utek. Ráno byl ten tam. Nelíbilo se mu u nás. A to sklo tady nechal.”

„Co s ním dělal ?“ vzal je vnuk a podíval se přes ně. Po tváři se mu rozlil nach, jen na okrajích byla zelenavá, protože nachové sklíčko nestačilo všechnu bledost vpít.

„Díval se přes ně jako ty,“ řekla babička.

„Jsi bledej,” pohladila mu kořínky vlasů na zvlhlém čele.

„Nejsem,” vykřikl, div sklíčko neupustil. „A jestli jsem, tak proto, že někteří lidé se bledí narodí.”

„To víš, že jo,” řekla s ironickým úsměvem, určeným dítěti, a proto nezraňujícím.

„Můžu si to sklíčko nechat?” díval se znovu na střep.

„Co s ním budeš dělat?” zeptala se.

„Schovám si ho,” přešlápl nemotorně chlapec, „a bude to moje tajemství.”

„Ale já o něm budu vědět,” řekla.

„To nevadí. Ty jsi už stará.”

„Bude to naše společný tajemství,” řekla, a protože tam nikdo jiný nebyl, nemusela skrývat, jakou z toho má radost.

Ještě s nikým společné tajemství neměla, aspoň si nevzpomí-nala. Svá tajemství v sobě mívala zazděna jako kousky olova.

Zavedla ho do spíže za kuchyní, byla to jedna z místnosti, co vyrůstají samy od sebe, spíše chodba s policemi, jedna police vedle druhé. Na jednom konci bylo okno, kterým vnikalo dovnitř léto, ospale procezované žaluziemi, anebo vetché, ostýchavé světlo zimních dní.

Tady mu babička ukazovala další věci, svému synovi, byl to

354$

přece její syn, ukazovala mu sklenice se zavařeninami a soudek, ve kterém nakládala maso, a skleněnou past na mouchy. Byla tam spousta sklenic. Třpytily se v nich drahokamy nebo trpké pomeranče. Tiskl nos ke sklenicím a mžoural na pomeranče, až se mu zatočila hlava.

„Jsou celé,“ řekl si pro sebe.

„Jo,” vzdychla stará žena, která už měla ukazování dost a šla by si raději sednout. „Propíchnou se jehlou. A tím se do nich dostane sladkost. Jinak by zůstaly hořký. Stáhla by se ti po nich pusa. Chceš ochutnat?”

„Ne,“ řekl. „Děkuji.”

Prohlížel si další věci.

Nebude nějaký divný ? říkala si. Chlapci mívají tyhle pomeranče rádi, cpou se jimi, až jim teče sirup z koutků. Ray, jeho otec, míval rudé rty. Leskly se mu od jídla, od sladkostí a mastnoty, měl rád tučnou slaninu. Ale tenhle je hubený a bledý.

„Můžu se podívat do té plechovky?” zeptal se.

Byla to plechovka s kvítečkovým vzorkem. Dárek od hokynáře, snad vánoční balení, zapomněla už. Sundala ji. Byla v ní jakási zrnka, možná maková, pár jich rozdrtila v zubech, ochutnala a vyplivla.

„Nějakej starej neřád,” řekla. „Dočista jsem na něj zapomně-la.”

Zapomněla i na jiné věci, na sklenice s páchnoucím obsahem, které hoch objevil jindy, když tam byl sám, a nechal si to pro sebe. Babičku nesporně miloval, ale tiše. Jednou odpoledne slyšel, jak říhla, a zatajil to i před sebou.

„Můžu si tu plechovku vzít?” zeptal se.

„Když chceš,” řekla či zívla, protože byla ospalá a v této denní době často zavírala oči, ale nespala, tak stará zase nebyla, jen odpočívala v křesle se zavřenýma očima. „Nač ti taková plechovka bude ?” zeptala se.

„Budu si do ní dávat tužky. Mám patnáct tužek a některé jsou barevné.”

„Tolik? Co s nima budeš dělat?” zeptala se. Měla v zásuvce pahýlek tužky a brala ho do ruky, jen když musela.

„Psát si věci,” řekl.

„Jaký věci?” zeptala se.

Ale dloubal teď prstem do trámu.

„Dám ti notýsek, aby sis měl kam psát,” řekla. „Měla jsem ho pro tvýho tátu, ale nechtěl ho. Vzal si ho Stan, ale bůhví proč. Jo, prej na seznamy. Potom jsem ho našla v šuplíku. A byl pořád nepopsanej.”

355$

Poděkoval jí. Ale mluvení už ho unavovalo.

Také ona už byla unavena. A tak z komůrky plné zavařenin odešli. Je takový tichý, říkala si, jen aby neumřel, když je tak bledý. Kdyby se ještě přátelila s paní O’Dowdovou, bála by se, že jí sousedka něco nepříjemného řekne. I když s Thelmou to nakonec dobře dopadlo.

Babička a chlapec šli domem. V očích malého dítěte to byl dům obrovský. Za chvíli babička usne v křesle, pro spánek jako stvořeném, a on se odkrade do houští, do komůrek daleko důležitějších, kde nad chvějivou zelení střechy a krovů, plnou pěnivé mízy, ční kupole, kterou může upřeným pohledem roztříštit v mozaiku palčivé modři.

A tak se Amy Parkerová posadila do proutěného křesla a přemýšlela nebo dřímala. Povídala si se svým chlapcem. To je zvláštní, říkala si, že spolu dokážeme mluvit, lidé to kolikrát nedovedou. Třeba pod pepřovníkem. Ty korálky jsou střely, řekl. Nestřílej na mě, Rayi. Já nejsem Ray, smál se. Jsi Ray. To nejsou střely, to jsou slova. Slova jsou střely, řekla, stačí chtít, zastřelila jsem ho, tolikrát jsem ho zastřelila, a vždycky se zvedl a neměl dost. Zastřelím tě, zasmál se bílými zuby. Zaútočila na ni strašná slova, celé náhrdelníky slov. Raaaaaayi. Rána za ránu, smál se chlapec, co na tom, koho jsi zastřelila. Stana ne, potila se, Rayi, miláčku, Stana ne. Ty dědečka neznáš, pro tebe je to jen dědek v dílně, co raděj zatlouká hřebíky, než by si šel vypít čaj. Tak pojď a buď hodný. Bláhové rty jí naklonily hlavu.

Amy Parkerová se dotkla proutěného křesla. Probudila se ze spánku, kratičkého, ale lepkavého. Zatoužila uvidět někoho, koho miluje.

Ale odpoledne bylo prázdné.

Hoch se odkradl. Po čase, napadlo ji, mu přestanu rozumět. Po pěšině přijde jakýsi vysoký, vzdělaný člověk, kterému budu k smíchu. Vzdělaní lidé vyčistí ze slov všechen význam, celá je odbarví.

Zabručela a olízla si rty.

„Copak, maminko ?“ zeptala se snacha, která utírala a uklízela sklenice. Vyměnila v polici špinavý papír za čistý a dělala různé nenápadné práce.

„Chlapec se někam ztratil,” řekla Amy Parkerová. „Nestane se mu něco ?“

Což znamenalo: nestane se mi něco ? Odpolední sny jsou krutější než noční. Jsou o to živější, že kolem pokračuje život, který spáče surově pronásleduje za to, že musel ustoupit.

„Co by se mu stalo,” řekla Elsie. Její víra jí nedovolovala

356$

počítat s ranami, přestože jednu už dostala. „Je přece rozumný.”

Mladá žena se dívala na tchyni. Chtěla udělat něco pro její pohodlí, protože si slibovala, že je to sblíží. Přemýšlela, jak by ji lépe posadila, ale potom si uvědomila, že je to marné.

Protože Amy Parkerová neměla Elsie ráda.

Seděla a dívala se, jak Elsie háčkuje. Prohlížela si její tlustou, smetanovou kůži. Elsie nezvedla hlavu, protože se každé práci věnovala s velikým soustředěním a krom toho se neměla čeho bát. Její lesklé obočí se nezvedlo nikdy tázavě, vždycky jen bezelstně.

Najednou jí tvář ožila. Zasmála se a zrudla. Potrpěla si spíš na krátká sdělení než na povídání, ale tentokrát se zřejmě potřebovala rozpovídat.

„Znala jsem jednu dívku, ta věčně háčkovala. Vždycky ztratila očko a začala počítat, ale zapomněla, kolik napočítala, takže nic nedokončila. Ale pořád něco začínala, dečky, dětské čepičky, všechno možné, háčkovala to pro své neteře. Vlastně jednu věc dokončila. Takovou malou dečičku, ale pomáhala jí její matka. Jmenovala se Ethel Bonnigtonová.“

Bylo to nudné.

Ach bože, řekla si Amy Parkerová, tohle poslouchat nevydr-žím.

V té roční době čněla z pastvin šedá tráva. Nebo polehávala, protože skoro denně vál vítr. Ve vzduchu křičeli plující ptáci, téměř nehybní. A pod nimi seděly dvě ženy, uvězněné ve svém setkání.

Ach bože, říkala si Amy Parkerová, kdysi bych vybuchla.

Ale Elsie vydržela na návštěvě celý den nebo celý víkend, ba přijížděla na dlouhé týdny. Samozřejmě s chlapcem. A nezahá-lela. Ždímala prostěradla. Jednou rozebrala a znovu vycpala kapokovou matraci, bylo vidět, že to umí. A milovala svou tchyni, od počátku a bez konce.

Amy Parkerová vstala, musela. Chtěla se přesvědčit, může-li na tabulku Elsiiny tváře něco napsat.

Byly na verandě jako už tolikrát. Elsie háčkovala.

„Ta Ethel, co jsi o ní mluvila,” řekla Amy Parkerová, „byla tvoje příbuzná?”

„Ethel?” zasmála se Elsie a zrudla. „Ne.”

„Byla asi pěkně hloupá.”

„Chuděra Ethel,” řekla Elsie, která proti ní nic neměla. „Dobře se učila. Měla samé jedničky. A paměť na fakta. Jenže život nejsou fakta. A tak si nevěděla rady. Dala se na háčkování. Ale na svou matku byla hodná.”

357$

„Že zrovna na háčkování. Kdyby na pletení.“

„Já háčkuju ráda. Člověka to uklidní,” začervenala se Elsie.

„Je to piplačka,” řekla Amy Parkerová.

Elsie vzdychla.

„Já se uklidňovat nepotřebuju,” řekla Amy Parkerová. „Kdepak je teď Ray, Elsie?”

„Má práci,” řekla Elsie.

„Odešel od tebe?” zeptala se Amy Parkerová.

„Nevím,” řekla Elsie. Vzorek z dvojitých růžiček, který háčkovala z lesklého béžového hedvábí, začal být příliš složitý. „Někdy se vrací.”

Tehdy jí začalo být snachy líto. Strašně ji dojímala její pleť, tlustá a zdravá, a to, jak vždycky od krku nahoru zrudla. Když se v ní probudil soucit, nezdála se jí vlastní prohra tak velká, spíše se podobala úspěchu. Začala mít Elsie ráda.

„Přece bys na něm nevisela,” řekla Amy Parkerová.

Která jednoho takového večera, inkoustově černého a mosaz-ného, šla po stráni do Glastonbury, aby ho zavřela do krabičky, do té bezpečné skrýše, kam by nejraději uložila všechnu lidskou lásku.

„Ale já se na něj nechtěla pověsit,” řekla Elsie. „Na něj a na nikoho.”

I kdyby nevěděla nic, toto ví.

Ale starší žena se na ni zahleděla.

Obloha, která se nad nimi zaplnila mračnými chuchvalci a mo-saznými žilami, klesla níž, k jejich hlavám. Starší ženě to bylo nepříjemné, cítila se osobně ohrožena. Ale mladší ženy se to nedotýkalo, anebo příliš nepřímo, než aby dostala strach. Byla tak neosobní, že ji nebe mohlo rozčísnout jako strom. Vítr se jí opřel do vlasů a odhalil tajná místa na jejích skráních. Na okamžik byla její tvář výraznější.

Jak se jí Amy zahleděla do očí nebo do duše, byť jenom na vteřinu odměřenou bleskem, začala ji milovat. Pánbůh s námi, řekla si, snad má Elsie dost síly.

A vtom se na ně vrhla bouře. Jejich židle zaskřípěly. Se smíchem se vzpamatovaly a honily hedvábné klubko, které se chtělo odkutálet, a ohýbaly se ve větru do nezvyklých, pružných tvarů. Oči jim zářily vláhou bouře a zelenými blesky.

Náhle si babička vzpomněla a vykřikla: „Kde je chlapec? Snad ne venku!”

Matku však stále chránil její klid.

„Někam se schová,” řekla konejšivě a přihladila si vlasy.

„A Stan.”

358$

Stará žena začala myslet na manžela, na kterého úplně za-pomněla. Pouštěla ho teď z hlavy na celé dny.

Mechanicky vykročily otřásajícím se domem, za svým osudem.

„Taktak jsme doběhli,” řekl Stan Parker. Stál u zadních síťových dveří, na kterých se ještě třásla síť, a stíral si vodu z houževnaté tváře.

Chlapec tiskl obličej k oknu, až mu zbělel nos, a díval se do přívalů vody.

„Podívejte!” obrátil se nadšeně do místnosti. „Takhle asi vypadá život pod vodou. Tak to vidí ryby. Pojďte se podívat. Uvidíte.”

Ale jeho vírou se nikdo nenakazil, ba možná ho ani neslyšeli. Prozření nelze nikdy sdělit tak zářivě, jak se událo. Chlapec však věděl.

„Já nejsem mokrý!” bránil se a odstrčil babičku. Šla ohmatat manžela, ale méně úzkostlivě, jen kvůli autoritě.

„Oba jste promočení,” řekla. „Vždyť to cítím.”

A zlobila se. Měla na to právo.

„Vždyť je to jen přeháňka,” řekl Stan Parker. „Trochu vody nikomu neuškodí.”

A začal cupovat tabák a balit cigaretu,

„Jenže kdo na to doplatí?” zeptala se rozzlobená žena.

Byla bezmocná, ale nejvíc ji rozhněvala jeho tvrdohlavost.

„Ty,“ zasmál se Stan Parker a olízl tenký papírek.

Hoch, kterému se v suché, tabákem provoněné místnosti líbilo, stál vedle dědečka. Rád se díval na titěrnou práci. A měl rád vůni gumového váčku, ve kterém staroch míval tabák.

„Můžu ti zapálit?” zeptal se, když byla ta křehká, šelestivá věc ubalena.

„Čím dál tím líp,” řekla Amy Parkerová a oči jí zhorečnatěly vším, co pro Stana vytrpěla a ještě vytrpí.

Jednou už chtěla vzít nůž a bodnout, ne manžela, to by tolik nebolelo, ale sebe, rovnou mezi prsy. Nač by tam asi narazil, uvažovala v té malátné, chorobné chvíli, a jaká slova by její muž našel, až by se dívali, jak na podlahu dopadají kapky, těžké a vyčítavé ?

„Tak se jděte převléknout, dědečku,” řekla Elsie, která to nebrala tragicky.

Chlapec se díval, jak se papírek vznítil. Nejdřív zaplanul. Pak doutnal.

Hned potom se šel staroch převléci.

Na rozdíl od jiných lidí se Stan Parker převlečením tolik neměnil. Z jeho ženy Amy vyzařovalo v každých šatech jiné ta—

359$

jemství. Stan však byl upřímnější, a tím víc ji popuzoval. Buď jak buď, ve svém věku viděl věci, jaké jsou, a vykládal si gesta, jak byla míněna. Život bez příkras pro něj nebyl o nic méně úžasný. Kdyby jeho žena umřela, říkal si, stačila by mu jediná místnost s postelí a židlí a své věci by měl uloženy v několika krabicích a pověšeny na skobách. Ale jeho žena neumírala a zřejmě neumře, přiznával si docela rád. Miloval ji, i když kvůli ní zatínal zuby tak, že mu div nepraskly čelisti.

Byli spolu celý život, takže si utvořili některé prosté návyky. Měli raději vařené maso, protože bylo stravitelnější. Věděla, že se v noci probudí a uslyší ho šmátrat ve tmě, budil se kolem jedné a šel se vymočit, a potom znovu odplouvali a propadali se do předjitřního spánku.

Toho večera po bouřce či přeháňce, ve které promokli, viděl Stan tak jasně jak ještě nikdy. Když si ukrojil hovězího, podíval se na ženinu pěšinku mezi prořídlými vlasy; od svého výbuchu na něj nepromluvila ani nepohlédla. Podíval se na svého vnuka, který nasliněnými špičkami prstů sbíral drobty a olizoval je kočičím jazýčkem. Jeho matka tam byla také, připravena někoho chránit.

Starému muži upadl kuchyňský nůž. Zaduněl.

„Ach,“ zasténala jeho žena a chytila se za srdce.

V elektrickém světle bylo všechno strašně zřetelné.

Elsie začala jako obvykle povídat o někom ze svých známých.

Ale jas ve starém muži všechno přezářil. Všechno plulo ve světě jeho světla. Rozpomněl se na poličky, které si udělal na knihy, v posledních letech vášnivě rád stolařil, a viděl teď podivuhodně zřetelně kresbu dřeva, s kterým pracoval, i vroubek u čepu, který mu dělal starost, protože tam zůstane jako kaz. Jinak byl s tím prostým a poctivým dílem velmi spokojen.

Chvíli nad policí rozjímal a jeho okoralé, dobrácké tváře se usmívaly. Pak překvapivě řekl: „Jdu na kutě, lehnu si dnes dřív.“

„Tak vidíte,“ řekla Amy Parkerová, když odešel. „Nastydl se.“

Věděla to, i ona byla celá horečnatá. Dojde-li k nějaké tragédii, bude terčem ona.

V noci poslouchala, jak manžel dýchá, a několikrát na něj sáhla. Spí, anebo schválně mlčí? Nevěděla.

A tak usnula. Teprve potom její muž procitl, strnule ležel na lůžku a hleděl do tmy. Horečka z něj vymetla všechnu nečistotu. Všechno, co prožil, všechno, co viděl, bylo nesmírně prosté a dobré. Všechny děje, které si v širé tmě pokoje oživil, měly ryzí poctivost čerstvě ohoblovaného dřeva. Přesto si jeho strnulá tvář nebyla jista. Obracela se a skřípěla na polštáři. Suchá ústa chtěla

360$

klást otázky, ne jeho ženě, ta odpověď neznala, ale jakémusi tajnému zdroji poznání, který se mu zatím nepodařilo objevit. Takže horečně jasné světlo, v němž ležel a přemýšlel a pozoroval věci, zmatnělo. Toužil si přečíst něco, co by bylo vytištěno velkými písmeny. Ale protože se takové zprávy nedočkal, třel si obličej o polštář a ohmatával klouby. To už ho zmáhala únava a chvílemi i bolest. Krátké nápory bolesti. Někdy svou bolest a úzkost projevil nahlas. Ach bože, ach bože, říkal chvílemi, ale velmi tiše a zdušené, jako přes piliny.

Najednou viděl pod kůží svých víček, že stojí s někým v dílně, mezi hoblinami, které se jim ovíjejí kolem kotníků. Ano, byl to chlapec, protože v těchto letech měl plnou hlavu svého vnuka,i když by to nikdy nepřiznal. Jejich vztah byl nesmírně zvláštní, omezený vlastně na prostor dílny. Mimo dílnu pro sebe téměř neexistovali a jen málokdy na sebe promluvili. V dílně však byl každý rozhovor vyznáním.

„Podívej,“ řekl starý muž, když odvážným máchnutím hoblíku rozčísl povrch prkna, „je to jako mapa. Jsou tady hory. Tohle je vrcholek, to kulatý. Ten je nejvyšší.“

„Ano,“ řekl chlapec. „A řeky. A zátoky.“

„Když jsem byl kluk,” řekl dědeček, „kreslil jsem si někdy mapy a stínoval zátoky modrou tužkou. Mexickej záliv, to byla, pane, rozloha.”

„Já moc kreslit neumím,” řekl chlapec.

„Co bys chtěl dělat?”

„Napsat báseň,” řekl chlapec.

„Co ty víš o básních? Četl jsi nějakou?”

„Ne,” řekl chlapec a hryzal se do tváře. „Ale vím.”

Roztáhl v ospalém odpoledni ruce, až jimi objal vzduch. Oči se mu otvíraly.

„Ty, dědo, nikdy o něčem nevíš jen tak? Protože víš?”

Starý muž, zamknutý v žaláři lůžka, nemohl odpovědět. Tak vyschlé měl hrdlo. Ve své horečnatosti, ve své dětinskosti cítil, že musí ještě něco udělat, něco poznat. A tak zaryl hlavu do polštáře, až se tma zakymácela, a doufal, že za své přesvědčení bude odměněn prozřením.

Ale zasvítal před ním den.

Je čas, Stane, řekla tlustá víčka jeho ženy.

„Je mi strašně, Amy,” řekl starý muž. „Musíš sehnat Jacka Finlaysona, aby ti pomohl s kravama.”

Potom byl nějakou dobu nemocný. Měl zánět pohrudnice. Ale vyléčili ho. Jezdil k nim Jack Finlayson a ochotně pomáhal, byl to slušný člověk, nedbalý jen na vlastní věci, jezdila k nim jeho že

361$

na Merle, lecčeho se ujala a při hrnku čaje s mlékem vyprávěla na zápraží své povídačky. To všechno Stan Parker cítil, všechno, co dělali. Nechal je. Nespěchal, ale když mu řekli, vstal, dal se podpírat v podpaždí a brzy zase chodil, přestože na něm oblečení plandalo.

Sestoupil však o další stupínek do sebe. Když se zotavoval, díval se na lidi zpoza své tváře, takže raději odvrátili oči a mluvili s jeho ženou. Nebyl ještě úplně v pořádku, chudák. Měl ve zvyku dívat se na lidi, jako by za nimi něco stálo, a to neměli rádi, protože se nemohli otočit a přesvědčit se.

Ale Stan Parker žasl, jak nové je všechno, co vidí.

362$

•••

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVÁ

U cesty v Durilgai, kde Parkerovi vždycky žili, vyrostlo za poslední léta množství domů. Těch pár původních, dřevěných, sice nezmizelo, ale zmocnila se jich krajina a nové stavby je jaksi vytlačovaly od cesty. Dřevěné domy, přidušené stromovím, tam stály jako oázy v poušti pokroku. Zapomínalo se na ně, chátraly a časem budou smeteny i s kostmi lidí, kteří v nich zůstávali a kteří už beztak neměli žádnou cenu, protože buď ztroskotali, nebo zestárli. Pokud by dušičky ze starých barabizen působily rušivě, stačí v cihlových vilách zavřít okna a pustit rádio — tím se všemu zneklidňujícímu učiní přítrž. Cihlové stavby se ujaly pevně vlády. Sytý šarlat, škvárová modř, býčí krev a veřejný záchodek. Tady se uctívali domácí bůžkové, aniž se vědělo proč, ale zato s vroucí, neúchylnou pravověrnosti, a jednoho horkého dopoledne, když lantanové keře páchly po kočkách, byl dokonce obětován lidský život, a to elektrickým proudem z vysavače.

Stály tam staré, zanedbatelné domy ze dřeva, stála tam vodo-těsná stavení z cihel. A ještě jeden druh, který budil pohoršení,i naději, že proti němu městská rada zasáhne. To byly domy z fibrocementu. Stály na místech, kde se z půdy derou skály. Bylo jim ke cti, že mohly být jen provizorní. Ale jak dlouho? Zatím v nich kolotaly lidské životy. Mladé dvojice zamykaly dveře a odcházely, jako by jejich domek nebyl otevřen. Do jednoho prokoplo rozverné děcko díru. A v noci křehké stavby rezonovaly a měnily tvar pod náporem lásky či boje, ztrácely svou podobu a znovu se k ní vracely, vrávoraly v měsíčním světle a rozpouštěly se ve snech.

Všechno to okolní dění se manželů Parkerových dotýkalo i nedotýkalo. Nedotýkalo se jich potud, že dospěli do věku, kdy člověk už nebere tak vážně to, co vidí. Minulé děje utkvělé ve vzpomínkách tříští cihly a rozmetávají suť. Co se má ještě stát, musí plynout souběžně, ne v tomtéž proudu. Vážněji se jich to dotýkalo

363$

v tom, že jejích půda byla rozparcelována a z větší části rozprodána.

Začalo to krátce po nemoci pana Parkera. Za vlahých večerů nebo brzy ráno stály neústupné krávy u šedých sloupků a třely si o ně šíje. Muž, který za nimi chodil jako dřív, ale už toporněji, někdy s takovým trnutím v kůži, že se musel znenadání usmát, a žena, kterou trápila noha, nehledě k tomu, že jí ztěžkl zadek a byla stará a nevrlá, lpěli na kravách jako na smyslu svého života a neměli odvahu rozhodnout se pro jiný. Jako tolik jiných starých lidí, kteří v sobě mají nataženou pružinu, neuměli svůj chod se-řídit a měli strach, aby se nadobro neporouchali. A tak se lopotili dál. A ke všemu dojili ručně. Pan Parker strojní dojení nechtěl, prý ví, že to strukům nedělá dobře. Mladší muži se nad starým Parkerem ušklíbali, beztak měl jen pár krav a z jeho pastvin bylo už prakticky předměstí. Mnoha lidem to připadalo tak nicotné, že jim to vůbec nestálo za přemýšlení. Ale bylo jasné, že něco se bude muset udělat.

Pak přijela dcera, paní Forsdykeová, ve svém autě, měli dvě. Paní Forsdykeovou lidé většinou neznali, nebo znali, ale už zapomněli, že to bývala Thelly Parkerová. Těm, kteří by si vzpomenout mohli, se nepřipomínala a přivírala před nimi oči, div jí kůže víček nezatemnila vědomí. A ty, kteří ji nikdy neznali, ignorovala, takže kolem nich proklouzla v elegantním černém autě, které ji umělo rychle vzdálit všemu průměrnému či nevkusnému.

Otec dceru vyhlížel. Víčka a zápěstí měl už trochu šupinatá, ale zuby měl pořád silné a zdravé. Usmál se na ni.

„Tak copak, Thel?“

Paní Forsdykeová jim totiž napsala, že by si s nimi přálao něčem mluvit. Bylo to její oblíbené sloveso, taktní, ale pevné.

„Ach,“ zasmála se a upřela na něj oči. Bylo to příjemné, ten volný vztah k prostému starci, který je zároveň, byť tajně, jejím otcem. „Mám takový malý plán. Který se vám bude, doufám, líbit. Ne proto, že je můj nebo že bych vám ho vnucovala, ale protože je velice rozumný. Dudley s ním souhlasí.”

Paní Forsdykeová patřila k ženám, které proti hrozícímu odporu mobilizují manžela.

„Vypadáš unaveně, chudáčku,” vystoupila z auta a přikročila k otci.

Políbila ho. Protože si únavu pěstovala, často ji přála i druhým. Ale viděla, že otcova kůže je plná života, a zrudla, jak nejvíc jí to bledá krev dovolila. Byla křehká, ale šlachovitá, a měla kabelku z krokodýlí kůže

„Nejsem unavenej víc než jindy,” řekl staroch.

364$

„Jak myslíš, tatínku,” řekla dcera, zatímco shazovala z keře hlemýždě a drtila je střevíčkem. „Když unavený nejsi, tak nejsi.”

Odvracela od hlemýžďů oči, ale zase je k nim zvědavě vracela.

„Ty máš své krávy tak rád, že tě vůbec neunavují,” řekla paní Forsdykeová.

„Proč bych je neměl rád,” řekl. „Krávy si to zasloužej. Ale že bych se s nima oženil, jak se říká, to teda ne.”

„Já vždycky myslela,” řekla jeho dcera, „že člověk a stádo jsou nerozluční jako manžel a manželka.”

Otec odfrknul.

„Ale jestli to tak není,” řekla Thelma Forsdykeová, „pak je to snadné.”

„Co je snadné?”

„Nechat je odvézt na vlečňáku, nebo jak se těm vozům říká. A druhý den si poležet v posteli, zkusit, jak se ti to líbí, a když líbí, poležet si i další den. Až si zvykneš na to, že neděláš nic. Ale když říkám nic, neznamená to, že bys nemohl mít koníčka. Třeba stolařinu, když ji máš tak rád. To je jistě úžasně zajímavé. Čerstvé dřevo tak příjemně voní. A nikdy ses nikam nepodíval. Teď bys mohl. I s chuděrou mámou. V neděli můžete někdy přijet k nám. To u nás bývá klid. V neděli je každý doma. S rodinou. Nelíbilo by se ti to?”

Stan Parker neřekl, jestli by se mu to líbilo. Ale určitě by se mu líbilo, kdyby mohl dlouho sedět a pozorovat pouť hlemýždě, přeživšího střevíček. Seděl by a pozvolna sledoval také svou vlastní cestu, tenkou a stříbrnou, zahalenou mlhami. Ale mlčel.

Staří lidé jsou urážliví, pomyslela si Thelma Forsdykeová netrpělivě. Kdyby šlo o malé dítě — které ovšem neměla — mohla by do něj zasadit své myšlenky a dívat se, jak rostou jako mangový strom z písku. Na své dětství zapomněla, sotva skončilo, to jí však nebránilo spřádat teorie. S tímhle starým dítětem budou zřejmě potíže.

Ale nebyly. Chystal se dceřin návrh uvážit, ba už o něm uva-žoval. Možná si dá říct, ne pro ty důvody, ale kvůli těm možnostem. Thelma je hloupá, řekl si, hloupější než já, ale kus pravdy má. Třeba by se vzdal i toho, o čem nemluvila, i půdy,i svého života, prostě proto, že není jeho a navždycky se udržet nedá. To mu začalo být oslnivě jasné.

Nezvykle zbledl.

„Uvidíš, jak se ti uleví,” poklepala ho Thelma po ruce.

Protože se nebránil a po celý zbytek dopoledne ji trpně poslouchal, odjížděla plná lítosti a samolibosti, lítosti nad ubohým starcem, který začíná být senilní, a samolibosti z toho, že se stala

365$

moudrou rádkyní prostých lidí. Odjela nadšena svou mocí, ačkoli ve skutečnosti byla jen prostřednicí.

Stan Parker obcházel po dceřině odjezdu své hospodářství, pomalu a jakoby bez cíle — jak se zdává, když je člověk nejvíc soustředěn — ale na každém kroku se jeho duše objímala s krajinou, pole se k němu tiskla s novou dychtivostí a silou, ze všech stran ho obklopovaly stromy a nad hlavou se mu sbíhaly mraky s takovou něhou, jakou ještě nezažil. Mohl by si na oblaka sáhnout. Ale právě teď, když by měl dojít klidu, znervózněl a švihal se do nohavice klacíkem. Protože pohled na krajinu, která mu patřila i nepatřila, byl příliš bolestný. A tak se sklonil a pozoroval mravence vlekoucí kamenitou pouští motýlí křídlo. Odhodlané mravenčí hemžení. Náhle jim křídlo vytrhl. Vyhodil je do slunečního světla. Třepetalo se a třpytilo, vráceno právem do vzduchu, ale než poodlétlo a spadlo, odešel, otřesen bezohledností boží logiky.

Brzy potom se začala Parkerova pole rozprodávat. Prodávala se snadno, protože na rostoucím předměstí to byla žádoucí půda. Starý hospodář se obchodních transakcí přímo neúčastnil, ty řídil jeho zeť a ještě snaživěji jeho dcera. Obsluhu nezbytného, ale nedůležitého mechanismu této fáze nechával na druhých. Těšilo je to, protože díky jeho respektu a poslušnosti vystupovaly do popředí jejich vynikající kvality, a brzy si vytvořili sentimentální vztah k tomu, co by jindy bylo známkou průměrnosti. Chudák staroušek, usmívali se, nemá obchodní talent. A dávali pozor, aby ho nikdo neošidil, ani oni.

Parkerům pak zbylo něco přes hektar půdy. Nechali si rokli za domem a jednu pastvinu po straně. Měli teď jen jednu krávu, s nesouměrnými rohy, a pan Parker pěstoval zelí. Za teplejších dnů se jeho žena šourala mezi řádky hlávek a tu a tam se sklonila, aby vytrhla plevel.

Když tak jednou mezi hlávkami procházela — stal se z toho zvyk — na něco si vzpomněla, a tu se jí zmocnil jakýsi neklid, jedna vzpomínka vyvolávala druhou. Ve světě zelných listů se k ní začalo vracet mládí. Slyšela přijíždět valník s kupou modrých hlávek a pleskat opratě v mrazivém ránu, do kterého se vyklonila z okna, aby cosi řekla svému muži. Na všechna ta jitra si vzpomínala. A na drobná ouška zelných sazenic, které vtiskl do země, do jamek vyhloubených násadou lopaty. Viděla, jak na slunci pracují manželovy ruce, viděla žíly na jeho zápěstích a chloupky na předloktích. Náhle měla pocit, že už je víckrát neuvidí.

A tak spěchala mezi řadami hlávek, velkých, zelených, bucla

366$

tých, tak nepodobných těm křehoučkým rostlinám, které se tetelily v jejích vzpomínkách, spěchala, aby byla co nejdřív u manžela — nebyl od ní nikdy daleko, nemohli před sebou uniknout, ani kdyby chtěli.

„Proč nějaký zelí neprodáme ?“ zeptala se popuzeně, když k němu došla. Zrovna vykopával pár brambor k večeři. „Vždyť to všecko nespotřebujem. Nakonec nám poleze krkem, zelí zatracený.”

„Nestojí to za to,” řekl Stan Parker. „Dostaneš za ně pár babek. A musíš se s ním vláčet na trh.”

„Ale co s ním budeme dělat?” kopla do jedné z těch zářivých a pružných hlávek.

Zabloudila v zelí a možná mu přála, aby zabloudil taky.

„Něco sníme,” sklopil oči, přinejmenším zastrašen. „A něco rozdáme. Něco může schroustat kráva. A něco ještě vymyslíme,” řekl.

Jak tam tak stáli, zářivé šperky ve vzpomínkách a kolem nich se měnily ve směšné hromádky sprosté gumy.

„Zbytečně se rozčiluješ,” řekl ztěžka.

Aby to nějak vysvětlil.

„Já chci vědět, jakej mají věci smysl,” prohlížela si nitku, kterou soukala ze svého roztřepeného svetru.

Pro jejich život, pokračující stále na tomtéž zelném políčku, však vysvětlení neměl, a kolem létaly straky a veselé čejky a bezejmenní ptáčkové a všichni přistávali a zobali do vlhké země, jako by muže a ženy vůbec nebylo.

Jiní lidé, například Thelma, říkali, že když je člověk v úzkých, musí něco dělat, stloukat poličku nebo plést svetr nebo někam jet. Amy Parkerová při své nevědomosti nevěřila, že je z úzkosti nějaké jiné východisko než to, že si ji člověk odžije, ale jednou to přece jen zkusila jinak; jako by si dobírala sebe i svého muže, řekla žertem, nicméně s nadějí: „Proč my si někdy někam nezajedeni? Aspoň do Sydney, ať si to tam jaksepatří prohlídnem, než umřem. Ať něco děláme, ne? Aťsi nás to třeba zklame, ale budem vědět co a jak.”

Její muž uvažoval, kolik by to stálo, asi dost. Ne že by byl lakomý. Jen opatrný. A jeho žena se zasmála, zastyděla se, že takovou hloupost navrhla, a byla ráda, že nepojedou. Dovedla si představit ty hrůzy. I při jednodenní cestě mívala zácpu. Nesnášeli jiné maso než vařené. Byli zvyklí na tvaroh z domácího mléka. Ne, nepojedou.

A potom se zničehonic do Sydney rozjeli. Jednou večer se prostě rozhodli. Budou tam týden a Jack Pollard jim podojí

367$

krávu a nasype kuřatům. Stanu Parkerovi to rozhodnutí roztřáslo ruce. Jeho žena celá zrudla. Byla stále robustnější a na spáncích a kolem úst jí teď naskočily kapičky potu.

„Já půjdu k moři,” zasmála se dychtivě. „A sednu si pod borovice a budu se dívat na vlny.“

„Co z toho budeš mít?“ zeptal se její muž a tabák mu padal z prstů.

„Tomu bys nerozuměl,” řekla, jako by tomu sama rozuměla.

Protože nikdy ho nedokázala milovat beze zbytku. Občas ho musela ranit. Jenže jeho už to nebolelo.

Ale jeli. Bydleli týden ve skromném hotelu; mohli by si dovolit lepší, ale báli se, aby nebudili pozornost svým oblečením. A tak si vybrali hotel, kde bylo trochu ošoupané linoleum. Když odevzdávali mladé recepční klíč, omlouvali se. Ani ne slovy jako svými pohyby.

Ale byli rádi.

Byli rádi, že toho tolik vydrželi a ještě vydrží. Když ta skromná dvojice chodila ulicemi, nedala se anonymním příbojem smést. Uvědomili si, že jsou silní. Samotářský život je možná vyztužil.

Při jedné večerní procházce uslyšeli zlatorudý ženský hlas, zpívající z rádia o západech slunce a zhrzenosti.

„O čem to zpívá, Stane ?” zeptala se Amy Parkerová.

„Nevím,” řekl. „To je pro mě španělská vesnice.”

Zasmáli se. Měli pocit převahy. Tajemství, které mozek odmítne přijmout, není tajemstvím, je to lepší, než kdyby bylo rozluštěno. A tak šli dál.

Město se nikdy nadlouho nezastavilo a oni taky ne, připomí-nalo to sen, ale nebylo to tak osobní. Skleněné jeskyně, do kterých staří manželé nahlíželi, zvlášť za purpurových večerů, se otvíraly pro jiné lidi. Snili sen o snu někoho jiného. Kdy znovu procitneme? ptaly se jejich obličeje. Jednobarevné vlastní sny, byť někdy dusily nenávistí či škrtily láskou, byly snesitelnější.

Jednoho večera řekl Stan, že půjdou do divadla.

„Hrají hru o Hamletovi,” řekl. „Od Shakespeara.”

„Vážně?” řekla jeho žena. Taková troufalost se jí nepozdávala.

Zároveň to osvětlilo něco z toho, co před ní manžel skrýval. Tohle se mi na Stanovi nelíbí, řekla si, tajemství nemám ráda. Protože i když ji na tu hru vezme, prožívat ji s ním nebude.

Ale šli. Zadýchaně vystoupili na nejvyšší galérii, aby na ně nebylo tolik vidět, a odtamtud pohlédli mezi kovovými výstupky a andílky do zlaté mísy, která už vřela napětím. Z její hloubi stoupala taková oblaka vůní a prachu a smíchu, že staré ženě na

368$

okraji se zatočila hlava. Dobře neviděla, takže to bylo tím horši či tajemnější. Zdálo se jí, že vidí jakousi nahou ženu a s kytičkou fialek mezi ňadry. Z ženina těla stoupaly šedé páry, ale potom se zhmotnily. Ustálily se. Po chvíli se z úzké štěrbiny, kde seděli hudebníci, ozvala hudba, ale to už tvary tak ztuhly, že se nemohly vznášet. I sedadla ztvrdla. Bylo cítit horké karamely a dezinfekci.

„Jak si ty ženský můžou v takovejch šatech připadat oblečený?” zeptala se Amy Parkerová.

„Jestli si nepřipadají, tak možná ani nechtějí,” řekl její muž. „Ale už to začíná.”

Zaplála opona, a když dohořela, octl se znovu v dětství, jenže slova se teď oblékla do těl a chodila a běhala v hedvábných punčochách. Viděl svou matku, její revmatický prst s prstenem, ukazující k jakési vysvětlivce. Jenže hra se někdy vysvětlivkám vymykala. Ubírala se svou cestou jako život, jako sny. Cítil vlhký puch ze staré skvrnité knihy, zachráněné z jakési povodně, o které mu vyprávěla, ale zapomněl už z jaké. Pamatoval si přítele Horacia. Takového chápavého a mužného kamaráda, který by byl starší než on, chtěl vždycky mít, a zatím prožil skoro celé dětství bez přátel, chodil vysokou trávou, lehal na větvích stromů a čekal, až dospěje.

Dospěl, a také on vídal v různých dobách duchy, i když ho při tom nikdo nepřistihl. Nikdo neviděl, jak tiše pohybuje rty. Jak mluví k zelené světlici. Například. K světlu putujícímu oblohou tak pomalu a osudově jako ztělesněný duch před Horaciem a jeho přáteli. A tak tiše. Až muži, náchylní křičet, křičeli, Horaciové, dobří chlapi, které poznal později a kteří padli v bitvě, křičíce nad svou lepkavostí.

„No ne, duch. To je ale přehnaný,” řekla Amy Parkerová.

Zasmála se, ale líbilo se jí to.

Jediný duch, kterého kdy viděla, bylo její svědomí v zrcadlech. Mělo šedou tvář, a když odvrátila oči, zmizelo. Ale tenhle zelený duch v královské koruně? Jak může být někdo hercem. Copak je to chlapská práce, mluvit a mluvit ? Život se nemluví, ten se žije. Stará žena, svírající mosazné zábradlí a nakloněná nad hlubinu, uvažovala, co vlastně prožila. Seděla na verandě a naslouchala stonkům fuchsií. Chtěla nějaký pevný důkaz života, na který by mohla občas pohlédnout a vzpomínat. Jako byl ten muž. Leo. Ale ztrácí se jí. Kolem ní roste divadlo, a na to není zvyklá. Jsou to slova, která nic neznamenají.

„Tolik řečí jsem ještě neslyšela,” řekla podrážděně, téměř hrubě.

Psst, napomenul ji, a odvrátila hlavu.

369$

To že je Hamlet ? uvažoval. Ten bílý, hubený člověk v černých šatech, co pořád přichází a odchází? Tak dlouho jsme na něj čekali. To má být náš Hamlet? Tak slabý v kolenou? Slova, která starý muž kdysi četl a uložil do paměti, to potvrzovala. Znal jednoho Hamleta, byl to kůň, ryzák, ne, starý hnědý valach, lehký tahoun, patřil jakémusi Furnevalovi nebo Furnessovi, dědek jezdil do vesnice pro zboží a odháněl Hamletovi bičem mouchy. To byl taky Hamlet. Nebo jindy, stál v pícníku ve starém plášti, který si po válce tak oblíbil, že ho ještě léta nosil, až byl celý odřený a bez knoflíků a vůbec už nevypadal jako vojenský — toho rána, když míchal otruby s řezankou, i jindy zrána, mnohokrát, vyplouval skutečný Hamlet za jakýmsi vysvětlením; nebo jen za novou nejistotou? V takových šedých ránech je vzduch samá pavučina. Slunce stoupá velkými pavučinami mraků a snášejí se bílá, chytlavá semínka. Po takovém bombardování stojí Hamlet nad chmýřím bodláků a je bezradný.

Starý muž na galérii, bombardovaný slovy, ztratil málem vědomí, ale zároveň ho to osvěžilo. Vždyť nic není tak složité jako tahle hra, řekl si. Zvedl hlavu opřenou o mosazné zábradlí. Bude se tohoto prostého talismanu pevně držet. Ale i my jsme přece prostí, řekl si s hrůzou. Amy je prostá, já jsem prostý, a nevím to. Takže ho znovu pohltil příval slov, a bloudil po jevišti a nahlížel hercům do očí.

Ano, byli to herci. Hamlet byl herec. Ženy si o něm četly v novinách a představovaly si ho ve svých postelích. Chvěly se, když zpod opony zavířil průvan a spočinul na jejich nahých ramenou. Některé si zastrčily mezi prsy květiny. Ale on, Stan Parker, mluvil s tou jemnou dívkou stejně záhadně, jak se mluví na jevišti. Kdyby si vzpomněl, co jí tenkrát nad schodištěm říkal, ale nevzpomíná si, ani na jediné slovo. Poezie hořícího domu nebyla ve slovech. Spíše si vzpomínal, jak jí hořely rusé vlasy, jak se jim ožehlé vlasy proplétaly, jak se jejich hlavy navzájem přitahovaly háčky. Ale slova neslyšel. Lidské duše spolu nemluví slovy.

„Tak kdo je vlastně blázen ?“ zeptala se Amy Parkerová.

Psst, zasyčel na ni.

Já ne, řekla si. Bzz, bzz! Samé nesmysly. I když někdy dávají smysl.

Ach bože, vzdychla si. Rozhlédla se po cestě, u které vyhlížela celý život, a v dálce jela žena s fialkami na prsou. Poezie nejsou slova. Je to cinkání ostruh nebo řetízků, možná jezdila s řetízkovou uzdou, a to prý je kruté. Jezdkyně se na zem nepodívá. Našla svou dálku. Takže z minulosti přidusala na fialkovou oblohu

370$

další krutá poezie. Byla jsem tenkrát moc skromná, řekla si stará žena, nic jsem nevěděla, láska se mi mohla přestrojit, za co chtěla.

Vtom si Amy Parkerová, hledící z galérie a přitisklá k zábradlí vzpomínek, začala být jista, že je to Madeleine. Byly to fialky, které Madeleine nikdy nenosila, ale nosit měla, uložené do hnízda z listů. A tak stařena mžourala do tmy, k zářícím ramenům, a Madeleine zvedla ruku a uhladila si vlasy nebo z nich smetla křidélko nudy, přiváté hrou.

Když se o přestávce rozsvítilo, žena tam seděla, celá jako z mýdla.

„Ať se propadnu, jestli ta s těma fialkama není Madeleine,” řekla Amy a naklonila se přes zábradlí,

„Která Madeleine?” zeptal se její muž.

„Ta, co si měla brát Toma Armstronga. Co jsi ji zachránil z ohně.”

Stará žena by se mohla sehnout a fialky sebrat, tak čerstvá, tak orosená byla její vzpomínka.

Stan k ní pomalu obrátil oči a řekl se surovostí manželů: „Vždyť Madeleine už je stará ženská. Byla by teď starší než ty. A ty jsi stará.”

A hloupá, viděl. Uvědomil si to bez záští. I staré ženy, i hloupé je možno milovat, i ošklivé.

„To je možný,” řekla. „No jo. To mě nenapadlo.”

Staré ženy, které bývaly chytré, někdy až strašně chytré, jsou nakonec o to hloupější. Jako by je chytrost vyčerpala.

Amy Parkerová byla unavená. Pomalu jedla čokoládu a nechala se tou sladkou útěchou zaplavit. Když neměla jinou. Madeleine je asi mrtvá. Stejně na tom už nezáleží.

Ale zesmutněla, možná z čokolády. Čokoláda v takové výšce rozteskňuje, a v takové tmě. Protože znovu se kolem ní setmělo. Krutá galérie vzpomínek, kde se měla stará žena bavit, šustila dechem a papírem, jak lidé kolem ní roztančili své loutky. Loutky ve zlatém rámu jeviště tak přesvědčivé nebyly, protože opakovaly slova z knihy. A knihy jsou neomluvitelné. Člověk se nemůže řídit tím, co je psáno.

Amy Parkerová, přihlížející z temných výšin a pokyvující hlavou, se těmto slovům a poučkám vymkla. Stejně jako se vymkla svému tělu. Vykročila, celá v saténu, po kterém drápal rozmarýn čí jiné drásavé rostliny, a mluvila s Hamletem. I když ten její byl rudolící. Znala ho líp než bělolícího syna velké královny, té silné, ba tlusté ženy, jak prozrazoval satén. I královny bývají zdeptané a bezradné. Nenávidí Hamlet matku? Ach Rayi, Rayi, dej mi

371$

jednou svá ústa, ať s tebou mohu mluvit polibkem. Jenže ta místnost, ta stará kuchyně byla ve vzpomínce tak prázdná jako jeviště, tak jako v Hamletovi v ní nezbyla jediná pravdivá odpověď, odešel tenkrát do noci, plné blesků a listoví.

„Chm,“ řekla, na zub se jí přilepilo cosi tvrdého, karamel či co. „To jsou ale legrační lidi. Proč se tak vymaškařili ?”

„To jsou herci,“ řekl Stan Parker, který hru znovu pročítal a jako vždycky byl touto scénou zaskočen. „Budou hrát hru o tom, jak byla královna nevěrná Hamletovýmu otci. A jak si vzala novýho krále, tamhle toho.”

Ts, ts, sála si Amy Parkerová zub.

Za chvíli začali herci s prkennou přesností hrát.

Stan Parker si vzpomněl, jakou bolest mu tato hra ve hře kdysi působila: jako by v ní byl otráven sám. Ale teď bolest necítil. Klidně se díval, jak se herec odkrádá a odjíždí ve svém modrém autě. Jak se do dveří auta cpe tlustý zadek obchodního cestujícího. Každá bolest se časem otupí. Starý muž si začal ve tmě třít kůži starých rukou. Užasl nad svou prázdnotou. Kdesi četl: prázdná nádoba. Tenkrát večer, když ležel na ulici a zvracel, když stál na ulici a plival na boha a na všechno, tenkrát se vyprázdnil. A celá dlouhá léta by byl s tím lehkým a příjemným, ale prázdným životem spokojen, kdyby v něm nebubnoval jakýsi hrášek vzpomínky. Najednou ho to podráždilo. Kam ta hra spěje? ptal se a třel si staré ruce, stále okoralé, přestože hospodaření už nechal.

„Jak může někdo takovou věc udělat,” řekla Amy Parkerová.

„Co? Zcizoložit?”

„Ne,” zabručela. Po chvíli dodala: „Nalít mu do ucha jed.”

Nesnášela glycerín nebo horký olej, který se kape ze hřmící lžičky do bolavého ucha. Otřásla se. Chodbičkami v lebce jí tekly myšlenky.

Do ní vtekl jed tenkrát za těch odpolední. Div netloukla hlavou o zeď, jak čekala. Toho člověka, toho lotra. Jak jsi hrála, že to nechceš. Hrála a hrála.

Cítila svého muže tak blízko, že se zavrtěla.

Nakonec jsi to přežila. Nechtěla jsi to. Někdy člověk nechce nic. Myslela si. A někdy, uvědomila si s úděsem, který k ní zavál se světlem a hlukem z osvětleného jeviště, někdy chce všechno a neví, co to je. Chci Stana, chci Raye, řekla královna, a nemám jistotu, že jsem kdy něco měla, že něco znám natolik, aby to bylo mé.

Na jevišti se strhl velký randál, královna a její stíny prchaly do tmy, pryč od té prkenné hry. Zřejmě ji přemohl strach.

372$

Stará žena seděla dál na galérii a byla nesmírně nešťastná. Snažila se přivolat svého synka. Seděla na kovové posteli, kolenem se dotýkala nohy svého mladého manžela.

Ale hra pokračovala, slavná hra o Hamletovi, šílenství a všech dalších věcech.

Ofélie ji tolik nedojímala, nebyla jí tak blízká. Nebojím se jí jako kdysi Buba, protože lecčemu jsem přivykla. I když všemu ještě nerozumím. Jednou možná porozumím Stanovi. Ale tomuhle bláznění? Ta hra je učiněný nesmysl. I blázni mají svou řeč, jako ji mají učenci.

Ale smrt a pohřeb, to nezapřeš, jsou prosté a srozumitelné. Ukládají ji do hrobu. Padá na ni hlína.

Divadlem se rozléhaly osudové údery, takže lidé zapomínali na své strnulé svaly a zmačkané šaty a nesnesitelný nápor poezie. Blížil se konec. Každý si držel dýku u srdce nebo u fialek podle toho, co měl.

Svižní herci do sebe brzy sekali a bodali meči a slovy. I Hamlet, který zatím hrál Druhého ducha, ducha vzpomínek, uvítal rozjařené přítomnost smrti, přítomnost, vedle níž je všechno ostatní minulostí a budoucností, legendou a předtuchou. Herci na chvíli zmlkli a bylo slyšet jen těžký dech a řinkot, jak se jim nedostávalo slov, kterými by vzdali hold. Na mokré košili zvednutého Hamleta se zalesklo světlo lampy.

Mnoho lidí, přihlížejících ze tmy, se zpotilo také, protože konec Hamleta je tak složitý, že se nedá sledovat, jen prožít. Ale Stan Parker, ten starý muž na galérii, byl chladný a nehybný jako kupa mrtvol na jevišti. Celý večer chodil po jevišti, po hektarech rozsypaných slov, dýchal ústy herců a měl podobná vidění jako oni. Teď, na konci hry, se stáhl do dálky. A seděl. Kolem, ať náhodou či záměrně, převládlo šedé světlo, podobné tomu, jaké je vidět ráno po probuzení. Je to světlo, ve kterém si člověk uvědomuje, že zemře.

Tak já umřu, řekl si. Nezdálo se mu to možné.

Když mrtvoly vstaly ze země a uklonily se jako po kouzelnickém čísle a rudá opona spadla, seděl Stan Parker dál a přemýšlelo sobě.

„Kde máš kabát, Stane? Neztratils ho?“ zeptala se jeho žena, aby dokázala, že patří mezi živé.

„Asi pod sedadlem. Tam, kde jsem ho dal,“ řekl starý muž.

„Och,“ řekla, „je celej zaprášenej. Podívej! A zmačkanej. Tvůj sváteční kabát!“

Tak já mám umřít, řekl si. Ale protože něco tak nesmírného

373$

nedokázal ještě pochopit, vstal, jako by byl herec na jevišti, a zeptal se: „Líbilo se ti to?“

„Dala bych si trochu čaje, ale ten už myslím nedostanem,” řekla Amy Parkerová. „A kabát máš úplně zničenej.“

Donekonečna jej ometala a vytřepávala. Jako by něco zachraňovala. Ale nechal ji.

A byla ráda, že se jí cestou ze schodů znovu nezeptal, protože některé věci, které viděla a slyšela, ji znepokojily. Co se tam říkaloo královně. Něčemu také nerozuměla, jen to nejasně cítila v lese utkvělých slov.

Tak hra skončila, a zanedlouho se vrátili do svého domu.

Byl to návrat k životu tak zaběhanému, že Stan Parker mohl svou předtuchu smrti brzy zapudit. Ne schválně. Spíše mu vypadla z hlavy. Zvyk nahrazuje myšlení nebo je zbavuje ostnů. Dělal dál všechny práce, které byly nezbytné, i ty, které dělal, aby něco dělal, a většinou se přitom usmíval; byl to sice úsměv trošku nepřítomný, ale každý v něm viděl známku spokojenosti a přívětivosti. Stan Parker měl pověst starého dobráka, a proč by měli sousedé zkoumat, co se v člověku děje za mechanismem obličeje ?

Ale zdál se být docela klidný. Koupil si pár fretek, aby s nimi mohl chodit na králíky, a brzy začal dělat drátěná oka, chodit na obchůzky, procházet rokli a dosud nezastavěná luka, na zádech krabici s fretkami, v ruce starou hřmotnou pušku a u nohy zaprášeného Černého psa, který měl zanícené ucho.

Ten večer, kdy se to stalo, si dobře zapamatoval. Byl to jeden z tichých zimních večerů, kdy ustane vítr, ale vyschlým korytem teče proud studeného vzduchu, téměř jako voda, tak je hmatatelný. Praská klestí, kašel duní pod oblohou odlitou ze dvou kovů, z olova a mědi, a po zemi jde starý člověk se starým psem. Klidně by uvěřil, že je na světě sám. Tuhé, bodlinaté listy keřů v sobě nemají kapku vlídnosti. Ale člověk neprosí o vlídnost. Skály a ticho mu stačí.

Vtom stařec, vytrvale šlapající na kluzkých nohou, uklouzl. Stal se z něj starý strašák s dřevěnýma rukama, na konci jedné se houpala puška a na lopatkách mu tancovala směšná krabice se vzdušnými otvory. Jak se obloha zakymácela, stiskl spoušť. Stalo se to všechno tak rychle, že si to musel pomalu, palčivě vybavovat. Kolem něj pomalu stoupala kometa, žhavá a studená, hmotná a přízračná, ale to už ležel na zemi a docházelo mu, že se málem zastřelil. Černý pes ho zajíkavé očichával.

Pak se stařec zvedl a šel dál, už s upevněnou pojistkou. Je přece tvrdý. Od mládí těžce pracoval a nějakou tu ránu vydrží.

374$

Šel zpříma, ale vratce. Oči ho pálily. Okraje dolních víček mu zrudly, jak někdy rudnou starým psům.

Černý pes, kulhavě běžící před svým pánem, začal kňučet u králičí díry.

„Tak dobře,“ vzdychl smířeně stařec.

Začal chodit kolem, jako by se díval, vedou-li do doupěte další díry, u kterých by mohl políčit oko. Ale hledal nesoustředěně. Po chvíli si sedl na hrbol, ve kterém bylo mraveniště. A jen tak seděl. Zatímco černý pes houpal ocasem a kňučel. A ve visuté tmě krabice rejdily a rachotily fretky.

Ještě je brzy, říkal si stařec.

A seděl dál. Po zemi lezli mravenci.

„Ach bože, ach bože,“ řekl Stan Parker.

Zastavil se mu čas.

A potom se jeho příjemný život, po tolik let prázdný, začal zaplňovat. Prázdnota je nepřirozená a nakonec se zaplní, ať vodou nebo dětmi nebo prachem nebo duchem. A tak stařec seděl a polykal. Měl vyprahlá, okoralá ústa, těmi tenkrát vyvrhl svůj život, vzpomněl si, v té setmělé ulici. Byla to nesnesitelná vzpomínka.

K čemu tu jsem a proč? ptal se. Nic o tom nevím.

Ale odpověď nedostal.

Po chvilce zavolal na starého psa, který seděl stále před doupětem, natahoval šedý čenich a škubal zaníceným uchem. Zamířili domů, člověk i pes. Člověk šel opatrně, byl rád, že pod tou večerní oblohou žije dál.

Když přišel domů, byla tam jeho dcera. Stála v kuchyni a s udiveným úsměvem se dívala, jak matka píchá do kusu hovězího masa v hrnci vařící polévky, jako by něco tak zvláštního ještě neviděla. Všechny návštěvy Thelmy Forsdykeová u rodičů měly nádech pobaveného údivu, který po jejích úspěších vystřídal dřívější pocit studu. Byly to návštěvy dost časté, ale obyčejně přijížděla brzy odpoledne, aby se mohla včas vrátit a odpočinout si, než se oblékne k večeři. Ráda se také vykoupala, to jí dodávalo síly k životu. Když si navlékla své prsteny, byla dokonalá. Tentokrát však poctila paní Forsdykeová rodiče návštěvou na celý víkend, a to bylo něco zcela neobvyklého. Měla snad pocit, že jim něco dluží? Nebo oni jí? Nebylo to jasné. Přijela nicméně pojištěna proti všemu případnému nepohodlí, a to šunkou, lahví koupelové přísady a skvostným růžovým polštářkem z prachového peří, který měl na drsných venkovských polštářích ulevit její nespavosti.

Zároveň si přivezla zvýšenou zásobu pobavené shovívavosti k oběma komickým starouškům, tak roztomilým a zvláštním.

375$

Sotva otec vešel do kuchyně, nastavila mu tvář, a když ji políbil, řekla: „Máš rozkošně studenou kůži, tati. Kde jsi byí?“

„Porozhlídnout se v rokli,“ řekl Stan Parker.

Dcera však jeho odpověď neposlouchala, protože jí nepřiklá-dala důležitost. Myslela na to, že otce líbá ochotněji, ba docela ráda až teď, když je z něj studený stařík.

„Má dvě fretky,“ řekla matka.

Dřív by na ně žehrala.

To, že jsem se málem zabil, jim nepovím, řekl si Stan Parker.

Byl to příliš osobní zážitek, aby ho dokázal přesvědčivě vy-světlit. A patřil už k jeho tajemstvím. Sedl si ke stolu, v jakési nesmírné dálce krájel maso a na půl ucha poslouchal, jak jeho žena vypráví dceři o jejich životě.

„Já ti to, Thelmo, ani neřekla, ale Ray odešel od Elsie. Už před nějakou dobou. Nebo to víš ?”

„Odkud bych to měla vědět ?” řekla Thelma, aniž zvedla oči.

To hovězí je příšerné.

„Prostě od ní odešel a žije prej v Darlinghurstu s nějakou ženskou. O jakou není co stát.”

„ Její škoda,“ řekla Thelma.

Pátravě si prohlížela maso a kousek šedé chrupavky.

„Takhle nemluv,“ řekla matka. „A chudák Elsie.”

„Ano, chudák Elsie,“ vzdychla paní Forsdykeová. „Ale podle mě je to pro ni vysvobození.”

„Jsi moc tvrdá, Thelmo,“ řekla Amy Parkerová.

Na sebe zapomněla.

„Jsem,“ řekla Thelma. „To je můj velký hřích. Modlím se, abych nebyla, ale nepomáhá to.”

Přesto se uměla tvářit dojatě, jako teď. Znát sebe sama je nejsmutnější rozkoš. Dobrala se k ní zkušeností a učením, tak jako k francouzštině a kožichům.

„Za všechno přece Ray nemůže,“ řekla matka.

„To nemůže nikdo. Kdyby někdo mohl, bylo by to jednoduché. Stačilo by se ho zbavit.”

„Nevím,” řekla Amy Parkerová. „Můžu za to já.”

„Prosím tě, mami,” řekla Thelma.

„Ale já ho tak milovala,” řekla matka.

Thelma Forsdykeová sebou škubla. Před slovy lásky. Protože v lásce viděla chtíč, plavila se raději vlažnými vodami sympatií. Téměř odevšad na ni hleděli rudolící, otylí muži se žlučovitýma očima, a její bratr Ray patřil mezi ně.

„Škoda,” řekla, „že máte v Durilgai jen jednoho řezníka. Kdyby měl konkurencí, všechno by bylo jiné.”

376$

„Tohle je dobrý maso,“ řekl otec.

Protože bylo načase, aby promluvil.

„Tak dobrý všude nenajdeš,” řekl skoro nevraživě a poklepal na svou porci.

„U masa jako u všeho záleží na tom, jaká máš měřítka a nakolik se jimi řídíš,” řekla Thelma s požitkem.

„Odešel taky z toho místa,” řekla stará žena, „a dělá bůhví kde.Ta ženská si ho omotala kolem prstu, od mládl prej se tahala s chlapama a není už nejmladší. Nic dobrýho z ní nekouká.”

„Mami, já budu křičet,” řekla paní Forsdykeová a zacpala si uši.

Ale oči zavřít nemohla.

„Pudink nebude, mámo?” zeptal se Stan Parker.

Amy Parkerová vstala a přinesla svůj oblíbený rybízový pu-dink. Thelma se do něj mlčky pustila.

Po večeři, když napětí povolilo a žaludky si spokojeně broukaly a domem zavoněl tabák, řekl Stan Parker: „Zítra bych rád do kostela.”

„Dobře,” odpověděla jeho žena. „Thelma může jet s tebou. Já zatím uvařím a vrátíte se rovnou k obědu.”

„Ale já chci na ranní,” řekl staroch. „K přijímání.”

„Jo tak,” řekla Amy Parkerová. „U přijímání jsi nebyl už dlouho. Tak jsem ti nerozuměla. Mně se bohoslužba s přijímá-ním nelíbí. Nic se při ní nezpívá.”

„Nikdo se nemusí nutit do toho, co se mu nelíbí,” řekl staroch. „Co se člověku libí, je věc jeho svědomí.”

„Pojedu s tebou, tati,” řekla Thelma s vážným, něžným úsmě-vem a sklonila hlavu.

Raději bych jel sám.

„Zavezu tě,” navrhla.

„Ne,” řekl otec.

Nechtěl jet v jejím autě.

„Našemu autu nic není,” řekl. „Je starý, ale dobrý.”

Pojedou v něm se vzpřímenými rameny.

Ale Amy Parkerová mlčela.

Nerozumím ani tomuhle, říkala si. Lidé, kteří udržují styky s bohem, jí bývali podezřelí. Sama se sice modlila a bude modlit dál, ale spíše než slova vnímala ruce, za nimiž dýchala, a spoustu známých věcí, které viděla v přítmí. Roztrpčila se, jen když začala Stana podezírat, že se mu dostalo boží milosti a že z toho i on, tak obyčejný člověk, dělá tajemství.

„Na ranní bejvá zima,” vzdychla. „Co je to za sezení, když

377$

člověk necejtí nohy. Divím se, že s tím nepočkají, až bude teplej c. Však by nikomu nic neuteklo. Hříchy vydržej.“

Ale ráno, sotva Stan odešel podojit krávu s ohavnými rohy, vstala a opláchla si obličej. Roztřásla se ve světnici zimou. Má zalézt znovu do postele ? Roztřeseně se zapínala a oblékala. Když byli na odchodu, Thelma v rukavičkách a luxusně skromném oblečení, Stan s jemnými vráskami od nosu k ústům, tichá, studená neděle je zklidnila. Jen Amy Parkerová slyšela, jak se třese. Pomůže mi to ? ptávala se před bohoslužbami. Styděla by se přiznat, že čeká na zázraky jako některá mladá děvčata.

„Ty jedeš taky, Amy?“ zeptal se Stan.

„Jo,“ řekla a zlobila se, že se ptá, když vidí, že má na hlavě klobouk. „Co bych tu sama dělala? Víš, jaký to je, když auto zarachotí a vyjede ze dvora? Nevíš. Ty sedíš vždycky v něm.“

Zrudla hněvem nad Stanovou hloupostí. Ale nikdo si toho nevšiml. Spočítali si drobné a vyšli na dvůr.

Na černé zemi ležela jinovatka.

Čeká mě blaženství, nebo zkáza? ptala se paní Forsdykeová v otcově autě a oči jí zaslzely.

Staroch je neokázale vezl mezi stříbrnými stromy, za hlasem zvonu volajícím z věže. Durilgaiský kostel byl stále ten prostý kostelík, kde dřímají duše a umírají ptáci a kde z ječících dětí polévaných vodou prchá hřích. Stál mezi šťovíky a mléčnými bodláky. Některé náhrobní kameny se už drolily. Ale jejich ubohost byla ještě strašlivější vedle nových a pevných, vytesaných z černé žuly nebo pokojového mramoru. Když tam auto pana Parkera zastavilo, vcházeli dovnitř lidé, staré ženy a odměřené dívky v černém nebo šedém a solidní muži v tvrdých límcích, u krku zažloutlých. Jeden žlutý pes, dočasně bez pána, předváděl svá žebra a natahoval vlhký čenich do okolní zimy.

Thelma Forsdykeová, která byla Parkerova už jen teoreticky, čekala se zaťatými zuby, co bude muset přetrpět. Měla ráda náboženství v sytém purpuru. Její duše pak reagovala podobným purpurem. Jako když debatovala s váženými duchovními o věcech osobní víry. Někdy se vznesla do velkých výšin, ale nevydržela tam, protože ji neměl kdo podržet, leda snad bůh, a trvalé důvěrnosti na takové úrovni se hrozila.

„Tamhle je paní Westlakeová,“ řekla Amy Parkerová. „Vy-řezali jí nádor.“

Lidé si prohlíželi Parkerovu dceru, její šaty. Staří ji pamatovali jako usmrkané děcko, ale nechávali si to pro sebe. Mladá děvčata na ni zírala jako na zjevení.

Na vlnách rozruchu vpluli dovnitř. Bouda, rozechvělá dosud

378$

halasem klopýtavého zvonu, se nezaplnila. Jen maličko bylo statečných. A ti se zatím nepovznesli nad svá těla. Otevřeli své knížky a četli slova z jiných dob, jako by jimi mohli odemknout přítomnost. V malém kostele vonícím po studeném dřevě každý zdřevěněl. Nesmělé obličeje doufaly, že na ně sestoupí milost. A omrzliny mokvaly.

Vtom vešel pastor a bouchl dveřmi sakristie, protože to byl sebejistý člověk v těžkých botách — takový by si asi mého bohatství dost nevážil, tušila paní Forsdykeová a litovala. Všichni vstali, navýsost nemotorně, a dočista zapomněli, proč sem přišli. Pastor jim příliš nepomohl. Drhl tvář náboženství, až z ní zmizela veškerá nostalgie, která by mohla zrcadlit osobní stesky. Byl zřejmě silný. Jeho svalstvo mu nedovolovalo propadat pochybám, alespoň v posledních letech, když zápasil s příznaky lhostejnosti. Póry tohoto Laokoonta ronily bez ustání pot, někdy zářivý, někdy prostě pot.

Paní Forsdykeová se otřásla.

Dolehla na ni bezútěšnost víry. To znamená, že nevěřím, řekla si. V té chvíli by se s chvatem a hanbou vzdala svých kožešin a utekla. Její matka, nepřirozeně držící knížku a obracející stránky metodou starých lidí, si jí nevšímala. Nikdo si paní Forsdykeové nevšímal. To na tom ovšem bylo nové, strašné, ba tragické. Občas se modlit dokázala, ano, vzpínala se k bohu a svírala své prosby, jako by se mohly rozpadnout, ale protože toho teď nebyla schopna, nezbývalo jí než těkat mezi tabulkami se jmény zesnulých a být o to sklíčenější, že k její vyprahlosti přibyla jejich ošklivost.

Bohoslužba počatá v chladu se časem proteplila. Mramorové fráze, stoupající spořádaně do výše, se ohřály horlivostí či dechem farníků, klečících nebo kompromisně opřených zadnicemio hrany lavic. Rozproudila se krev. Z mramoru se klubalo tělo slov. Takže Amy Parkerová zvroucněla. Teď ta slova cítila. Slyšela, jak jsou někdy syčivá. A při jejich zvuku podřimovala. Nebo pod jejich polibky. Ano, slova líbají. Vtom ji probudilo zívnutí a tak nestoudné pomyšlení, že se ohlédla, jestli v ní lidé místo známé stařeny nepoznali někoho jiného. Ale nepoznali.

Každý se ponořil do svého tajemství. Skláněli hlavy pod kápí modlitby, která jim odosobnila tváře. I děti, které tam klečely a škrábaly se a ošívaly, měly obličeje prázdné a šíje nerozeznatelné.

Amy Parkerová, stará žena v tmavých šatech, ale tak stará zase ne, vždyť někdy jí pleť okřívala, naslouchala slovům, která s takovým důrazem pronášel silný pastor. Byla to samozřejmě

379$

slova pro druhé, proto jí nevadila ani ta nejhorší. Dopadala jí na hlavu, aniž pronikala temným štítem jejího klobouku, takže se nakonec mohla zvednout z nepohodlné pozice, ve které ji bolela noha, a vyznat svou víru s láskou a zápalem, na nitkách paměti se jí to hrnulo z nasliněných rtů, zatímco si třela ruce a zápěstí a přes kabát i vděčné paže, aby je přivedla znovu k životu.

Nikdy jsem si nemyslela, že by se mi to mohlo tak líbit, říkala si. Mužský hlas ji vedl zákrutami obřadu a z jeho tajemství,i z těch temnějších, na ni sálal žár, její hřející dlaně by mohly uzdravovat nemocné.

Nebo se mýlím? znejistěla a podívala se kradmo na svého muže, který o ní v té chvíli nevěděl, vypadal tak přepadle a nešťastně s tou skloněnou, vyzáblou šíjí.

Chtěla se radovat z karmínového světla, které padalo z Kristova skleněného roucha na podlahu a leželo tam v drobných čtverečcích, v prachu, ale karmínovém. Jak naslouchala mužským slovům obřadu a ze zvyku pohybovala hlavou, v očích se jí třpytily klenoty. Chtěla by mít nějaké náboženství podle svých potřeb, aby ji povznášelo. Ale její muž jí bránil. Jak vidí Stan boha? přemýšlela u jeho ramene, já boha neznám, Stan mi ho nepřeje. Ráda svalovala svou vinu na druhé, téměř s přesvědčením. Začala do pastorových slov cosi bručet a hučet. To ze mě udělal on, řekla si a uvelebila se na poduškách své přízemnosti. Začala přemýšlet o pudinku, který dnes udělá poprvé, ze zavařených kdoulí, s mastnou polevou.

Stan Parker však na svou ženu nemyslel, pustil ji z hlavy, už když nasedli do auta. Teď stál a nenapadala ho jediná myšlenka, což může být známka neschopnosti nebo také odevzdanosti. Modlit se nedokážu, řekl si a ani to nezkoušel, protože věděl, jak je to marné. A tak stál nebo poklekal, vězeň svých žeber.

Pastor začal vnucovat víru duším svých oveček. Kdyby bylo třeba, vtloukl by ji tam kladivem. Poslyšte posilující slova, říkal jeho pokorný a zároveň zpupný hlas, jaký mívají mladíci. Poslyšte také, co pravil svatý Pavel… Poslyšte také, co pravil svatý Jan… Zhřeší-li někdo…

Ach kdyby to byla pravda, řekla si Thelma Forsdykeová, nechci se rouhat, ale věřit tomu nemohu. Zachvěla se pod svými kožišinami. Byl tam průvan, protože nezavřeli dveře, a jí jediné omrzne kůže. Třásla se a chtěla věřit, že na tom nezáleží. Věřit. Záviděníhodné slovo. Ne, nebyla nevěřící, ale její víra mívala zdroje nestejné síly. Zvědavě se rozhlédla, kterou z těch tváří kolem spasí bezvýhradná víra, možná starou ženu, které vzali nádor, toho muže s pruhy slepených vlasů, ovládajícího boho

380$

služebnou gymnastiku, několik ošklivých lidi, vyhnaných ráno z postele nějakým vnitřním popudem nebo pružinou, proč ne, možná je takový mechanismus pro zbožnost nezbytný, natáhne se a vystřelí tě k nebi.

Já přece věřím, já věřím, já věřím, prosila Thelma Forsdykeová.

Také sluha boží, držící ve špičkách prstů chléb a převalující na jazyku víno, se zoufale snažil, aby obojí proměnil v něco vyššího. Ale tak vznešený úkon byl nad jeho síly. Jeho ztrápené tváře žvýkaly dál. K dásni se mu přilepil kousek těsta.

Lidé začali chodit k oltářní mřížce a přiklekat k ní. Z jejich těl šla hrůza. Podrážky obrácené do kostelní lodi se kály dvojnásob.

Teď přijde to nejhroznější, obávala se Thelma Forsdykeová.

Vyprostila z pěsti drahý kapesníček, zmačkaný do měkké kuličky, vlhké a jemně vonící. Vykročila také, plna úzkosti o rodiče, jako by byli invalidé.

Všichni se shromáždili u mřížky. Klečeli. Komusi vrzaly kosti.

Čekání bylo skutečně děsivé. Někteří lidé, starší, ale ne staří, náhle zestárli a přiblížili se smrti. Jejich masky se vymkly vší bolesti i radosti. Napjaté čekání je očistilo. Jiní byli hladoví, žaludky jim kručely nejen teď, ale od narození, takže když na ně přišla řada, chamtivě, lakotně polykali a olizovali si z rukou drobty, i když v dlaních nic neměli, jen svůj život. Proto se někteří zachvěli. Nad troufalostí svých rukou.

Vzdor těžkým botám, které ho přikovávaly ke koberci, se mladý pastor konečně vzepjal k výšinám. Ale tělo se mu tím úsilím protáhlo. Vyrostlo, leč s překážkami. Jak postupoval podle řady, mramorovým rouchem mu prosakovalo purpurové světlo nadzemského skla. Jeho hlava na konci těla, plná zvučícího hlasu, konečně dojímala. Kousky chleba byly pravé, protože nepřestávaly být chlebem.

Tak byli všichni postupně nasyceni. Někteří blaženě cítili, jak z nich hříchy odcházejí. V některých však ulpěly navždycky, a mohli je tak aspoň lépe poznat.

Má-li být člověku odpuštěno, musí být velmi prostý, velmi dobrý, jako moji rodiče, říkala si Thelma Forsdykeová, když přijala a polkla svátost, tak nenápadně, že by to cizí oči ani nepostřehly. Naučila se být diskrétní ve všem. Ale myslela na otce a matku. Klečeli vedle ní a jejich přítomnost ji posilovala víc než přijímání. V ranním světle byly jejich životy průzračné a krásné. Thelma Forsdykeová klečela a kořila se prvotní nevinnosti, která byla jediným vykoupením z hříchu, a protože se do ni nemohla vrátit, tak jako se nemohla vrátit do těla Telly Parkerové, musel v ní hřích zůstat.

381$

Chtěla si utřít koutek úst kapesníkem, ale protože nevěděla, jestli se to hodí, a kapesník beztak nechala v lavici, rozkašlala se. Byl to rachotivý kašel. Možná dostane záchvat.

Stan Parker, v tu chvíli skutečně tak nevinný, jak si jeho dcera přála, přijal chléb a polkl jej. Ruce mu ztěžkly. Modlil by se, ale nevěděl jak. Měl vyschlé hrdlo. Všechno s ním bylo v pořádku, jen vyschl.

Co tady hledám… Pane? zeptal se.

Slovo, které připojil nakonec, mu bylo cizí, a cítil to. Věděl to. Zavřel oči, aby skryl jakousi prázdnotu, nebo aby se bránil příliš silnému světlu. Ale víčka ho neuchránila před jedním ani před druhým. Klečel a byl bezbranný.

Na zaprášený, zvetšelý koberec svítilo světlo. Jako by zvetšelost byla požehnáním. Květiny ve vázách byly tak sevřené, tak stlačené, že jen přírodní zákon jim bránil, aby se pod tlakem své nehybnosti nerozlétly.

Když pastor obcházel s kalichem, stékala slova jako drahocenná krev. Viděli jen jeho mohutná zápěstí. Kalich a slova se milosrdně ztrácely, takže některým zvláště vděčným a stydlivým víno na patře horce zabublalo.

Jakmile nastala chvíle odpuštění pro Amy Parkerovou, vzala kalich, vysoko jej zvedla a jen nepatrně nahnula, aby na rtech ucítila co nejmenší kapku, na víc si netroufala. Jenže krev jí začala elektricky proudit hrdlem, otrávena jedem starých myšlenek. A tak královna svírala jiný pohár, dřevěný, měl aspoň takový zvuk, když se na jevišti skácela. Otrávili královnu, i královna měla svědomí, které v ni pracovalo. Jako pracuje toto víno. Nenáviděla jsem, říkala si stará žena. Miluji nebo nenávidím? Myšlenky pod svátečním velurovým kloboukem se jí zamotaly. Za to může to víno. A Stan, řekla znovu s láskou či nenávistí, ach Stane, podívej se na mě, ale Stan teď přece nemůže. Pak pochopila, že to zůstává mezi ní a bohem a že asi svého muže nikdy neotevře a nepodívá se do něj, protože jeho uzavřenost má docela jiný smysl.

Pastor odebral staré ženě kalich, který z jakéhosi důvodu úporně svírala.

Kdybych ten pohár upustila jako otrávená královna, zachvěla se Amy Parkerová, burácel by jim v uších jako hrom.

Karmínové víno, které se v ní rozlévalo, znělo a vypadalo nesnesitelně.

Ale pastor podal kalich jejímu napřímenému muži, jako by jí vůbec nebylo.

Stařec vzal kalich a nesměle k němu natáhl rty a vysunul bradu,

382$

po níž mu tenkrát stékaly zvratky, ještě tam byly, horké vino se mu v ústech smísilo se žlučí. Ale polkl je. A doufal v boha.

Bylo v tom tolik míru, klečet na koberci u lakované mřížky, rozpraskané po letních vedrech. Mír je dobrý sám o sobě, říkal si, a protože nic jiného se neohlašovalo, přijal jej s pokorou a vděčností.

Ale nač tedy s hrstkou ostatních čekal, když se k nim pastor obrátil zády a když bylo po všem? Ani si nevšiml, že moucha, lezoucí po mřížce, putuje přes jeho ruku. Čekal, naslouchal, horečně upíral oči na jakýsi pevný bod. Není možné, říkal si, abych nakonec něco nezahlédl. A usmál se, rozjasněn tou nadějí. Anebo teplem, pronikajícím do něj po chladném ránu, anebo laskavostí k bližním, k níž někteří staří lidé dozrávají na sklonku života.

Už je toho dost, řekla si jeho dcera, která tak ráda uváděla věci na pravou míru.

Podepřela mu starý loket dlaní, aby naznačila, že otec je po nemoci nebo že dětinští, a odváděla rodiče kostelem, jako by měli v podpaždí udidla, kterými je ovládá.

Přesto je dojemné, říkala si Thelma Forsdykeová za jejich zády, jak pevně staří lidé věří, a člověk jim musí závidět; jak snadno. V náhlém záchvatu lásky a milosrdenství se její duše pokusila vzlétnout, ale byla tak slabá, že brzy spadla. Když potom klečela v lavici a utírala si nos a zběžně poslouchala poslední modlitby, které se jí netýkaly, protože svou povinnost už splnila, byla přesvědčena, že se nachladila, přesně tak, jak čekala a jak se obávala, což jistě nikdo neocení, ani matka v tom svém nemožném klobouku, jaký může vyhrabat jen ona, ani otec, který páchne jako staří dědci.

Z kostela je vyvedl Stan Parker. Začal se znovu ujímat otěží, ale i potom řídil věci a děje odkudsi z dálky. Když procházel mezi známými na schodech a mluvil s nimi o dobytku a zelenině, usmíval se z podivných dálek a hlubin. Někteří si jeho dutého hlasu všimli, ale nepřemýšleli o tom, protože všichni teď vplouvali s prázdnými žaludky do skvostného rána, plného strak a mokré trávy.

S váhavým výrazem dobré vůle na procitajících obličejích se začali vytrácet. A Parkerovi vykročili také. Obě ženy říkaly starému muži, co má dělat, protože vypadal dost nepřítomně. Zkoumal, ohmatával a přemílal svou nedostatečnost, která může být v určitém smyslu také ziskem.

383$

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Amy Parkerová, ztracená někdy v džungli svých životních ne-zdarů, se uchylovala k rostlinám, ne k přerostlým keřům, které svým houštím zpupně utiskovaly dům — ty byly už samy džunglí, vtahující člověka dotěrnými pachy i vůněmi chladných květů do citrónově zbarveného světla svých tajemství a velkých listů —, ale k něžnějším, poddajným rostlinám v květináčích, a do těch dloubala a vzdychala nad nimi a hledala v nich zalezlý hmyz a prohlížela jim póry a hrbolky na tmavých listech. Tyto rostliny milovala a dělala jim vlhká hnízda z kůry a lýčí. Téměř všechny byly tmavé a dužnaté. A samozřejmě bezejmenné. Pojmenovávat věcí neuměla.

Skoro denně je obcházela, ohmatávala je a hledala známky života. Nebo se dívala na život probíhající venku, v dálce, na mladé lidi s propletenýma rukama, na prázdné cizí tváře, z nichž bylo všechno vytrháno, od zubů až po myšlenky. Dívala se také na svého muže chodícího kolem domu a pokoušela se ho odvést od jeho pradávných zvyků. „Pojď si na chvilinku odpočinout, Stane,” volala, „je tady dobře, na sluníčku mezi kytičkama.”

Snědá žena seděla a poslouchala ticho, které mohlo každou chvíli vybuchnout.

„Ale tady je taky dobře,” říkal její muž. „Nemůžu sedět. Musím si hledět práce, dokavad je světlo.”

A tak si hleděl práce a pokukoval po ní a usmíval se.

Stará tělnatá žena, která všemu rozuměla nejlíp, seděla mezi zelení a dýchala. Pod ní povrzávalo staré proutěné křeslo, už léta se sice rozplétalo, ale pořád bylo pohodlné. Na klíně jí leželo slunce a chvílemi, když splynula s milovanými rostlinami kolem sebe, byla spokojena.

Někdy v té době měla paní Parkerová dvě návštěvy. Jedna ji rozčilila a druhá potěšila, ale celá léta o nich pak přemýšlela, jako by jí něco uniklo. Oba své hosty viděla v zářivém světle,

384$

jejich rysy byly zřetelné a prosvětlené a tvrdá či úsměvná slova jasně vytištěna jako nápisy na šedé lepence. Opravdu je v tichu svých rostlin viděla.

První z nich byl muž a blížil se po pěšině v hnědém klobouku, svítícím dosud novotou. Hlavu měl skloněnou, takže ho hned nepoznala, ale slyšela mužské zvuky, cinkot mincí, vrzání bot a odkašlávání. Slyšela také jeho hlas a slova, protože cestou mluvil s jakýmsi chlapcem, s rozzářeným, boubelatým, růžovým kloučkem, poskakujícím, odbíhajícím a trhajícím v běhu poupata. Chlapec jako by vůbec nešel na návštěvu. Prostě tam byl, jak už děti bývají, a hleděl si svého, žil dál svůj život. Ale muž byl nesvůj. Přestože ležérně odhrnoval ostré oleandry a pokračoval v nejasném hovoru s chlapcem, příliš si uvědomoval svou přítomnost.

Žena zůstala tiše sedět v zahradě; čekala, co se stane, a nevěděla ještě, co udělá. Srdce se jí z toho muže rozbušilo. Ať už to byl kdokoli. Cizí lidé mívají zblízka až obludné rozměry. A tak se strachem čekala, kdy zvedne hlavu.

Zvedl ji a roztřásl fuchsie. Ten muž byl Ray.

Než ho poznala, myslela, že je to frajer, kterého kdysi milovala. Vypadal tak frajersky jako obchodní cestující.

„Ahoj, mami,“ řekl Ray. „Já tě neviděl.“

Jeho hlas zazněl jako výbuch. Ozvalo se zaskřípění, jak couvl: jako by na něco šlápl, na ptáka nebo na kočku.

Amy Parkerová se dívala z křesla mezi rostlinami.

„Někdy tu odpoledne sedím,“ řekla. „Abych užila slunka.“

Chlapec přistoupil blíž a prohlédl si osobu, s kterou nebude mluvit — jako se nemluví s rostlinou nebo kamenem.

„To je výbornej nápad,” řekl Ray uctivě. Div se před starou ženou neproměnil ve velké, poddajné dítě. „Hřeješ se na zimním sluníčku, viď?“

„Tebe bych se nenadála,” řekla matka zakutaná do svetrů. „Pro co sis přišel?”

„Ale jdi, mami,“ řekl Ray. Snažil se o bodrý tón statných frajerů, veselých a sebejistých. Pak si vzpomněl. „Copak od vás musím pořád něco chtít? Nemůžu se prostě přijet podívat? Chtěl jsem zas jednou vidět náš dům. Vzpomněl jsem si. To je celý.”

Její tvář nad tmavými listy zbledla.

Ale tlachal dál.

„Už bych to tady nepoznal,” natřásal se ve svém obleku. „Nechali jste si to přerůst přes hlavu. Vždyť vás to vytlačí, mami. A co potom? Pamatuješ na ty vlaštovčí hnízda? Jednou jsem z nich vybral vajíčka, vyfouk jsem je takovou skleněnou trubičkou

385$

a uložil do vaty v lepenkový krabici. Potom se mi rozbily. Rozbily,“ řekl. „Pamatuješ?”

„Ne,” řekla.

Ať pamatovala nebo ne. Mírně zvedla hlavu.

Náhle plivl do fuchsií.

Vypadal zdrceně a vztekle. Vzpomínat je někdy zločin.

Jako ten cesťák, řekla si s nechutí. Ale teď na to myslet nebude, snad až potom, o samotě. Nechce myslet na Raye a na nikoho, umínila si. A seděla dál.

„Myslel jsem, že si s tebou popovídám, ale nejde to,“ řekl, jako by tam chlapec nebyl.

„Povídáme si,“ řekla. „Často.”

Častěji než ve skutečnosti. Otřela si rty.

„Nic jsem ti nepřivez,” řekl.

I když málem přivezl. Velkou bonboniéru s růžovou hedvábnou mašlí. Kdo něco dává, snadněji pro sebe najde omluvu. Teď před ní stál bez darů a nevěděl co dál.

To je šílený, říkal si, vždyť jsem nikoho nezabil, tak o co jde,o co tady jde? Všechno kolem dřímalo v křehkém zimním světle.i holubi, hlinění ptáci, rozkolébaní na stopkách nohou. Unikalo mu to. Světlo tu bylo příliš jemné.

Stará žena se dívala na kloučka, nakukujícího okny do domu. „To je ten chlapec,” řekl Ray.

„Jakej chlapec?” zeptala se matka.

„Lolino dítě.”

„Kdo je Lola?” zeptala se, i když to věděla.

Řekl jí to.

Babička se dívala na chlapce, na jeho rozpálený zátylek.

„Pojď sem, malej,” řekl Ray. „Pojď se babičce ukázat.” Čhlapec přistoupil. Podíval se na starou ženu. Byl teď pře-krásný. Ale čehosi se na ní lekl.

„Tenhle není můj,” řekla stará žena. „Ten druhej je můj. Ten právej.”

„Vždyť je to krásnej, zdravej chlapec,” řekl muž.

„Aťsi,” řekla stará žena a vstala.

Vešla do domu.

„Radši jdi, Rayi. Já tě nechci vidět. Ani toho chlapce. Musím tátovi uvařit čaj.”

Zavírala za sebou hnědé dveře.

„Je to můj syn!” vykřikl Ray Parker. „Jako by mi z oka výpad!”

Za to by ho nejraději políbila, ale utekla před tím a třásla se za dveřmi. Musí přece milovat toho druhého, a taky že ho miluje,

386$

přes všechnu jeho bledost, toho, kterému dala rodinné sklo, A tak se nepřestávala třást.

Chvíli naslouchal matčinu dechu, a potom ji proklel a odešel ode dveří.

„Jdeme,” řekl chlapci.

Pomalu šli ve svátečních šatech k hrázi, tou teď Parkerův pozemek končil. Vypadali v těch místech jako dva blázní, ale loudali se dál a muž o čemsi přemýšlel. Zamyšlený byl i chlapec, po všem, co slyšel.

„Kdo je ten druhej kluk?“ zeptal se.

„Hele,” řekl jeho otec. „Jestlipak mě porazíš v žabkách ?“

Muž zvedl plochý kamínek.

„V jakejch žabkách?” zeptal se hoch.

„Na vodě,” řekl Ray Parker.

A kamínek, kterým hodil, se zatínal do hnědé hladiny a odskakoval a znovu se zatínal. Mělo to půvab profesionálního výkonu, ale Ray se zadýchal. I dech už mu stárnul.

Chlapec, zamračeně hledící do vody, se rozzářil. Dychtivě si nasbíral plné hrsti kamínků, vysypal je na hromádku a začal otce napodobovat. Jenže jeho kamínky klesaly ke dnu. Nepřestával však házet, i nezdar se mu zdál úspěchem. Když se kamínky potápěly, smál se. „Skoro jsem tě porazil, tati,” řekl.

„Házej dál,” řekl otec. „Vydrž a budeš třída.”

Ubožáčku, myslel si.

Pak si vyfintěný, zavalitý muž sedl a nabíral dech. A přemýšlel. Zatímco Lolino dítě házelo dál kamínky.

Obrysy stromů a ohrady byly tak ostré, že si Ray Parker při-padal rozbředlý. Dospěl do stadia, když člověku dochází, že nemá nic. Muž v neznámé krajině dostal strach z její povznesenosti. Bledá a krásná obloha byla nedostupná. Měděně rezavé trsy zimní trávy, kterou se v dětství zasněně brouzdal, se ani nepohnuly. Není tu nic, řekl si a zatahal hnědými zuby za stéblo trávy.

Pak se mu myšlenky začaly drát jinam, pryč z toho nevlídného místa, do světa, kterému uměl vnutit zdání jakéhosi smyslu a významu. Lola teď asi vstává po migréně. Budou mít k večeři řízek nebo kotlety, měl rád prorostlé, měl rád vůni masa, stoupající nad plynový sporák a dál, až na chodbu. Měl rád vůni večerníku, všechny večerní vůně, když se rozsvítí světla na nárožích a podél tramvajových drátů, prskajících fialové jiskry a vinoucích se v dlouhých, nekonečných pruzích horké gumy. Jen někdy, pozdě večer, když se do obličeje vracejí kosti a smysly jsou otupeny, cítil z Loly zoufalý pach malých pokojíků a horkých prostě

387$

radel. Tvář večera pak šedne. Padá popel. Zase ta odporná migréna, říká Lola, ale pár aspirinů mě spraví. Postel sténá pod šedým stehnem. Šeď ústřic vydrží děsně dlouho.

„Tati,” zafňukal chlapec a zatahal ho za ruku. „Kdy pojedem domů? Já mám hlad. Tatí?“

„Máš pravdu,“ řekl otec. „Měl bys chuť na rybu?“

Zvedl se z nepříjemné polohy, ve které strnul. Odplivl a hranou dlaně si formoval klobouk, jako by ho čekal nějaký nový život, nebo jen starý, znovu ohřátý.

„Rybu?” řekl chlapec. „Kde ji vidíš? Tady žádný nejsou.“

„Po cestě nějakou najdeme,” řekl Ray Parker. „Někde.”

Jejich lesklé žluté střevíce vykročily po cestě, která vedla zpátky do Durilgaie.

„Mě bolí nó-hýý,” kňoural chlapec.

„Šlapat, šlapat, nebo ryba nebude,” řekl otec svým střevícům.

Amy Parkerová se za nimi dívala ze zlatavého okna, ale místnost za oknem tonula v šeru a tikotu hodin. Mám vyjít ven? říkala si. Jdou pomalu. Prach se pomalu zvedal, v krvi jí zvolna tikaly hodiny. Ale zůstala stát a muž a chlapec jí stoupali stále výš hrdlem. Chlapec s Rayovými ústy líbal ciferník mramorových hodin. Nebo spal. Nehnutě stála. Pak Ray skutečně zmizel, anebo se setmělo, a na plotně se něco pálilo.

Za tichých zimních odpolední o tom mezi svými ošetřovanými rostlinami uvažovala a přemýšlela, jestli udělala dobře, ale každého odpoledne došla k jinému závěru.

Druhá návštěva, kterou té zimy zažila, byla úplně jiná. Vůbec ne drásavá, i když znepokojivá. Přišla nečekaně, a nečekané věci neměla už Amy ráda, ledaže by je nastrojila sama. Nechtěla se dát nečekaně přistihnout ani vlastní tváří v zrcadle. Takhle že vypadám? ptala se v duchu a rozpomínala se na svou někdejší podobu, ale vždycky nejasně.

Buď jak buď, toho odpoledne přijela Thelma, a na tom nic nezvyklého nebylo.

Vešla dovnitř a řekla: „Jak se cítíš, maminko?”

Jako by doufala, že matka stůně.

„Děkuju, dobře,” odpověděla stará žena a zbystřila pozornost.

Thelma měla hezké šaty. Oblékala se vždycky nenápadně, draze, ale příliš decentně. Dnes však matce neušlo, že dcera je oblečena mimořádně hezky.

„Přivezla jsem svou přítelkyni,” řekla Thelma Forsdykeová. „Moc ráda by tě viděla.”

To bude pěkně neupřímná přítelkyně, řekla si stará žena.

„Kdo to je?” zeptala se nedůvěřivě.

388$

„Jedna dáma,” řekla paní Forsdykeová. „Moje přítelkyně paní Fisherová.”

Neupřímná dáma, tím hůř. Stará žena se začala zvedat z hlu-bokého křesla, do kterého si neprozřetelně sedla. Nebýt vstávání nutnost, byla by to učiněná muka. A tak se z křesla vysoukala.

„Prosím tě, klid,“ řekla dcera, která by měla matku nejraději ve svěrací kazajce. Ráda lidi ovládala, protože pak mohla být rezolutní i vlídná.

„Přivezla jsem krabici cukroví. Nemusíš si dělat starosti,” řekla.

„Když mám hosta,” řekla Amy Parkerová, „musím udělat pár lívanečků. S dýňovou marmeládou, myslíš? Nebo je má raději jen tak?”

„To já vůbec nevím,” řekla Thelma Forsdykeová. „Taky nač.”

„Vždyť je tvá přítelkyně.”

„Přátelství se neudržuje lívanečky, maminko. Máme společné zájmy.”

Amy Parkerová to nechápala. To už bylo jasné, že se paní Fisherová blíží, zvolna, ale sebejistě.

„Smím dál?” zeptala se.

A vešla.

Paní Fisherová byla dost stará, ale možná ne tolik, jak se zdálo, nedalo se to poznat. Mladá však nebyla.

„Vyrušily jsme vás, paní Parkerová,” řekla se strojeným úsměvem. „Vidím, že nečekané věci nemáte ráda. Ani já ne. Aspoň v maličkostech. Ale když jde o pravou explozi, s mraky dýmu a přívaly ohně, pak ať je nečekaná. To může být vzrušující.”

Měla červené rty.

Thelma Forsdykeová byla z toho setkání nešťastná. Staré pochyby se jí vrátily. A vědomí, že byly oprávněné, ji nemohlo utěšit. Matku by obětovala, ale přítelkyni ne.

„Posaďte se, prosím,” řekla Amy Parkerová, „uvařím trochu čaje.”

„Děkuji,” řekla paní Fisherová. „Čím více chutného čaje, tím lépe, to si klidně troufnu přiznat. Když jsem sama, a v mém věku se to stává často, vypiju vždycky celou konvici.”

Upustila na zem vedle židle nevzhlednou kožešinku. Vlastně to byla sobolina, ale paní Fisherová na to schválně zapomínala.

Ne tak Thelma, která kožešinu chvatně zvedla a oprášila. Roztřásla se nad přítelčinou troufalostí a vlastní nesmělostí. Paní Fisherová ovšem hrála tu hru už dlouho a byla bohatší, než boháči bývají, takže si mohla zapomnětlivost dovolit.

„Udělám pár lívanečků,” řekla Amy Parkerová. Nedívala se

389$

už do vlastního pokoje, ale na jakési jeviště, na kterém zaujímaly svá místa úchvatné herečky, mluvící cizí řečí neznámé hry.

Paní Fisherová zajiskřila.

„Lívanečky? Troufneme si?“ zeptala se paní Forsdykeové.

Ale Thelma svou repliku zapomněla. V místnosti, kde hrávala dětské hry, se rozpadla ve dvě postavy. Byla bezradná.

„Proč ne ?“ zeptala se paní Parkerová. „Vy lívanečky nesmíte ?“

„Ach,” řekla paní Fisherová, „kvůli linii. Ta člověka pronásleduje pořád.“

Měla suchou pleť. A na jedné tváři, tak ochablé, že jí chvílemi škubal tik, jakousi drsnou skvrnku, ne od pilin, kde by se tam vzaly, nejspíš to byl pudr smíšený s chmýřím na nějakém zaníceném místě. Paní Fisherová však neriskovala. Skrývala tu vadui před matkou paní Forsdykeové, a proto se k ní natáčela zdravou stranou, aby ji bylo vidět v ostrém profilu, tak jako papouška na její staré, vzácné zlaté broži: z ocasního peří mu blýskal email, místo oka měl rubín a zlatým řetízkem byl připoután za nožku k zlatavému bidýlku.

Paní Parkerová si brože všimla a jako tolik dětí se na ni šla podívat zblízka: „Bože, to je krásná brož. Krásná.”

Paní Fisherová zvedla oči. Dosud byly průzračné. Ve světle obdivu její pleť mládla. Rty jí zvlhly. Mechanismus půvabu se uvedl do chodu. Usmála se na paní Parkerovou.

„Ta brož? Ano,“ řekla. „Ale vraťme se k lívanečkům. Vašich lívanečků, těch sním z duše ráda co nejvíc.“

Protože věděla, že při flirtu na pohlaví nesejde.

Amy Parkerová se lekla, aby taková horečnatost nebyla nakažlivá.

„Ale já dělám jenom takový obyčejný,” zakroutila širokým prstenem.

Paní Forsdykeová se trpce zasmála. „Teď to máte u máti navždycky dobré.”

Tato křídově bílá žena koketérii nesnášela. Měla teď štíhlou postavu, úzká ramena, dlouhé prsty a perfektní nohy. Každý projev obdivu, který v někom vyvolala, pro ni byl bariérou. A tak seděla a objížděla si rty jazykem. Vlasy, vinoucí se zpod klobouku, který na její hlavě ztrácel módní šarm, s přibývajícími lety šedly. Pleť měla jemnou, ne nezdravou, ale nervózní. Nic z toho jí nevadilo.

„Tak pospěš s těmi lívanečky,” řekla chvatně, „já zatím při-nesu šálky.”

„Mně nikdo pomáhat nemusí,” řekla Amy Parkerová. „S ničím.”

390$

Cosi ji zlobilo, ale nevěděla co.

„Stará podivínka,” řekla paní Forsdykeová, když matka odešla.

„Je roztomilá,” odpověděla paní Fisherová, už uvolněně.

Rozhlížela se v cizím domě.

„A ten dům! Vždyť tohle je opravdový pokoj. To je úžasné, vidět, že lidé umějí žít. Jsem vám, drahoušku, nesmírně vděčná, že jste mne vzala s sebou.“

Thelma Forsdykeová sebou škubla. Vůbec ji to netěšilo.

„Mají to tady prosté,” řekla.

„Není nad prostotu,” řekla paní Fisherová.

„Kdysi jsem ji nenáviděla.”

„Jistě. Co důvěrně známe, to nenávidíme,” řekla pani Fisherová.

Naklonila hlavu. Jako by přítelkyni nabodla na špendlík.

„Ale ošklivý nábytek bývá ohromně zajímavý,” pokračovala s úsměvem. „Je v něm cosi skutečného.”

„Vy se zajímáte o všechno ?” zeptala se Thelma podrážděně.

„Ovšem,” řekla paní Fisherová. „Člověk se musí zajímat, jinak by se nudil.”

Paní Forsdykeová, kterou nepřetržitý styk s okouzlující přítelkyní začínal dusit, řekla, že navzdory zákazu odskočí do kuchyně zkontrolovat situaci. Její nicotnost ji pronásledovala ještě na chodbě. Od chvíle, kdy se k matce přiznala, byla hluboce nešťastná.

Matka stála u stolu s velkou mísou, s tou pruhovanou. A byla celá zamoučená.

Nemluvila.

Míchala těsto na lívanečky.

A ztěžka dýchala.

Celou tu krátkou dobu, co byla v kuchyni sama, si dávala dohromady zářivé střípky neznámé návštěvnice, přilétající ve sprškách slov a emailu, jenže při své těžkopádnosti na ně nestačila a vrážela do starého nábytku, pozoruhodného nanejvýš svou oblýskaností. V jedné chvíli vrazila do plechové cukřenky, a ta s rachotem spadla. Zvedla ji. Lem sukně jí uvázl na spodničce. A přece jí někdy, zvláště večer, když stála za domem u kaméliových keřů, plynuly myšlenky zcela hladce, zpátky i dopředu, jak se vracela k temným slujím anebo k přítomnosti, když řešila nějaký problém, s kterým za ní přišel její muž. Stála tam a hryzala mladé plátky kamélií, a kdyby zaslechla poezii, poznala by jí.

„Nevím, co čeká,” řekla, když uviděla dceru.

391$

„Říkala jsem ti, že nečekáme žádné vychystávání,“ odpověděla nešťastná Thelma.

„Každej něco čeká, to je lidský,” řekla její matka. „Znáš tu paní dlouho?”

„Znám. Celkem pár měsíců, ale to stačí. Lidé přicházejí a odcházejí.”

„Tady známe lidi celej život,” řekla Amy Parkerová.

„Já žiju jinak,” řekla Thelma.

Amy Parkerová však přemýšlela o té druhé. Na co se asi teď v pokoji dívá? Sedí a sedí. Žaluzie jsou napůl stažené. Je tam zelenavo. Někteří lidé jsou o samotě zticha jako myšky. Zavírají oči. Ale tahle určitě mění podobu. A v co se nakonec změní, ne-li ve světlo a cinkot?

Stará žena, zkoušející plotnu dlaní, zapomněla, že tam stojí její dcera. Zapomínala teď na každého, koho ve svých myšlenkách a obrazech nepotřebovala.

„Nevím,” řekla, „proč na sebe lidi věšej tolik šperků. Vždyť na ně ani neviděj. Já bych si dala nějakej do krabičky a podívala se na něj a zase ho uložila. Takovej šperk by byl můj. Jo, to by byla nádhera. Ale připíchnout si brož na prsa?”

„Lidé by se ti obdivovali. Paní Fisherovou kvůli jejím šperkům obdivují,” řekla bezmocně Thelma, která si netroufala šperky nosit, aby je neztratila nebo o ně nebyla okradena.

Ale Amy Parkerová se zlobila. „Pff,” řekla.

Zlobil ji její obdiv a její touha. Poznala toho jen málo. Nikdy neviděla lustr a nikdy nebyla opilá.

Paní Fisherová, která zatím seděla, aniž na něco čekala — stačilo jí sedět v pokoji, kde našla vytoužené útočiště — ta naopak poznala mnoho. Začala poznáváním mužů. Měla ráda chlapské, silácké typy vonící doutníky a brilantinou, ale pak začala tušit, že tělo je slabé. Když všechno uvážila a několik nápadníků odmítla, provdala se za bohatého obchodníka s látkami, který zároveň sbíral nábytek a vzácné drobnůstky a olejová zátiší se zeleninou. K její lítosti byl značně zádumčivý, ale nedalo se nic dělat, měl to v povaze. Paní Fisherová v poznávání mužů pokračovala. Spala s několika učenci. Poslouchala teoretické výklady. Poznala jednoho hudebníka a se zájmem debatovalao Bachovi. Pro zaplnění prázdna je konverzace nepostradatelná, a stáří je předposlední prázdno, které člověka potká. Takže paní Fisherová se pilně učila. Teď uměla konverzovat brilantně, v záři diamantů, a když měla večer na terase hosty, připoutávala je k sobě slovy, zachmuřeně odhánějíc moly a úponky jasmínu zatoulané do jejího pracně udržovaného obličeje. Někteří muži

392$

cizinci, jí dosud líbali ruku. Ale vracela se k slovům. Nebo k mladým mužům s byronovskými hlavami. Nejlépe jí svědčily zábavné vztahy s mladými umělci, jejichž nároky byly čistě dekorativní. Když kolem ní postávali v ezoterickém kroužku a dávali se krmit jejími duchaplnostmi, div neomdlévali smí-chem. Ta milá staruška. Prostě ji zbožňovali.

Matematika a mechanika obdivu však paní Fisherovou někdy zmáhaly. Tak se stalo v jedné pasáži, kam šly před časem vybrat cukroví, jaké dosud nikdo neobjevil, že své přítelkyni, pani Forsdykeové, zahloubané nad cukrovím, utekla a chvátala na křehkých nohou skleněnými zákrutami dlouhé pasáže, jako by v jejím bledě žlutém světle chtěla něco uchránit. Nějakou dobu pak přítelky pobaveně vzpomínaly, jak paní Fisherová při nákupu zabloudila.

Vzpomněla si na tu příhodu i teď, když osaměla v místnosti plné nábytku, a odvíjely se před ní celé kotouče situací, ve kterých účinkovaly její nohy. Tak ráda bych vzpomínala jasně, říkala si, ale jsem dost upřímná? Seděla se zavřenýma očima a mračila se, takže čelo nad nosem jí potemnělo. Chtěla si vzpomenout, jaká byla v dětství, ale viděla jen saténové šaty s korálky, měla je vůbec? Ale jistěže měla, bývala vždycky vzorně oblečená. Chtěla si vzpomenout na svůj první zážitek, vždyť některý první být musí, ty další už nemohou přidat nic, jen zmatek. Zrak se jí zmateně zkalil. Ale svůj hlas neslyšela. Ačkoli kdysi říkávala naivní, popletené věci, které mívaly dokonce smysl.

Když do pokoje vpluly lívanečky a šálky s maceškovým vzorem a postříbřená konvice s pohmožděným bokem, otevřela paní Fisherová oči tak rychle, že přímo blýskly do pokoje, a začala se rozzářeně otáčet kolem své osy jako vladařské světlo majáku.

„Paní Parkerová,” zářila, „poseděla jsem ve vašem pokoji, který je mimochodem perfektní, a naučila jsem se vás nazpaměť. Teď vás důvěrně znám.“

„Tak to znáte víc než já,“ řekla paní Parkerová, ráda, že se může věnovat talířkům.

„Kristino, přesvědčte svou matku, že neumím být neupří-mná,” poručila jiskrně paní Fisherová.

„Kristino ?“

Amy Parkerová vzhlédla. Co to, tak zčistajasna ?

Ale Thelma zrudla. Tajila to před matkou tak samozřejmě, jak skrývají svá tajemství malé holčičky, je to jejich zábava. Dopisy a vylisované květiny a jména. Na tom jméně nebylo nic zahanbujícího, leda když bylo nemilosrdně vyzrazeno před těmi,

393$

kterým je tajila. Nechávala si je pro přátele či spíše pro známé? kteří díky dědictví nenadále postupovali do vyšších kruhů, takže se děsila, že s ní z nějakého důvodu přeruší styky. Jako závdavek důvěrnějšího vztahu jim nabídla „Kristinu”. Krom toho nenáviděla „Thelmu“ víc než všechna svá ostatní příkoří. Nahé já bývá někdy nesnesitelné.

„To je jméno,” řekla paní Forsdykeová a pomáhala si kašlem, „pod kterým mě znají někteří přátelé.”

„Ano?” řekla matka staženým hlasem.

Ale Thelma zůstala Thelmou.

Nešťastná Thelly. Stará žena si sedla a zrudla také, udiveně se usmívala a mezi prsty jí stékalo máslo z poctivých lívanečků. Hloupá holka, řekla si. Potom si prsty s gustem olízla.

Dámy, ukusující z lívanečků virtuózně vyceněným chrupem, rozmlouvaly mezi sousty o jakési Mabel, která se provdala za lorda. Stará žena vyrozuměla, že Mabel je vzdor svým automobilům nešťastná.

„Protože život s ním je absolutní peklo,” řekla paní Fisherová.

„Ale dům mají krásný,” ozvala se opatrně paní Forsdykeová.

Protože Mabel neznala, strefovala se nesměle, ba riskantně, ale byla tou napínavou hrou nadšena.

„Och, jejich dům,” vzdychla paní Fisherová. „Když jsme byli posledně v Evropě, zajeli jsme k nim. Chudinka Mabel by nám to neodpustila. Jejich dům — není nic zvláštního. Samý dub a samé schody. Máte-li ráda dub.”

Paní Forsdykeová, která zatím proti dubu nic neměla, znechuceně vzdychla.

„Ale teď jsou v Antibes,” řekla.

Po pravdě se o tom dočetla.

„V Antibes,” zasténala paní Fisherová. „V Pigeon Bleu. Ano, psala, chudinka — jeden z těch svých famózních dopisů, co připomínají autobusový jízdní řád. Jsou rozkošné. Skutečně tam jeli. Do Pigeon Bleu,” vykřikla. „To je šílenství. V zimě je Pigeon Bleu božské místo. Tak starosvětské. Ale v létě, jak všichni víme, zapáchá.”

Paní Forsdykeové se stáhlo hrdlo. Nikdy se své přítelkyni nevyrovná. Nikdy toho nebude dost vědět.

Ve svém zármutku si vzpomněla na manžela. Proč ještě nebyli nikdy v Evropě? Neexistovala na to žádná uspokojivá odpověď, nicméně nebyli. A Thelma Forsdykeová se pak dostávala do ošemetných situací či konverzačních léček, se kterými si nevěděla rady.

„Samozřejmě,” řekla. „V létě jižní Francie páchne. Já jsem

394$

pro zdravý vzduch na čistých písečných plážích. Asi proto, že v sobě mám anglickou krev.“

Ale paní Fisherová s tím tématem skončila. Hněv jí nedovolil pokračovat. Krom toho jí dočasně zmizely rty. Když je znovu vykouzlila a přihladila si vlasy, které měla na počátku života rusé a na konci ještě rusejší, řekla vlídně a účastně: „Pro paní Parkerovou, chudinku, to ovšem příliš zajímavé není.”

Stará žena by to s čistým svědomím popřít nemohla, takže zneklidněla a dívala se z jedné tlachalky na druhou. Jedna z nich byla její dcera a s tou si hlavu lámat nemusela, protože ji znala ne-li doopravdy, tak aspoň, jak bývá zvykem. Ale ta druhá žena ji znepokojovala, jako člověka znepokojují sny, které se ráno nechtějí vynořit z paměti. Cítila ho, ten jasný sen, mučil ji úsměvy a řečmi a náhlou vlídností, ale nedal se polapit, nemohla z něj vyčíst jeho tajný význam.

Paní Parkerová v horkém křesle poposedla a řekla: „Jsem ráda že máte s Thelmou tolik společnýho, přátele a všecko. Že si máte o čem povídat.”

„Ale tu, o které jsme mluvili, možná znáte,“ řekla ohleduplně paní Fisherová. „Je to Mabel Armstrongová. Žili v tomto kraji.

V Glastonbury.”

To odhalení paní Fisherovou unavilo. Hledala své rukavičky a byla ráda, že si může třít kůži o kožešinu. Neměla v té ošklivé místnosti stání.

„To se ví, že jsem Armstrongovy znala,” řekla paní Parkerová pyšně, protože zdejší kraj a jeho minulost byly jejím hájemstvím. „Nejlíp paní Armstrongovou. Ale děvčata jsem taky někdy potkala. A mluvila s nima.”

„Byl to hezký dům,” řekla paní Fisherová naprasklým hlasem.

Prohlížela si své vychrtlé nohy, kamuflované punčochami.

„Málem z něj nezůstal kámen na kameni,” řekla surově Amy Parkerová.

Cítila, jak se jí loupou rty, švestkově modré rty v plném a dosud smyslném obličeji.

„Tak ho nechali zpustnout. Měla byste vidět,” řekla, protože se jí ta žena vydala všanc. „Dovnitř nalezlo křoví. Stromy rvou podlahy kořenama.”

I ona jím otřásla, když šla kolem.

„To je smutné,” vstala Thelma a znovu si uvědomila, že se nepotěšila, to se jí nepodařilo nikdy, jen v představách, které mohla řídit sama. „A bylo to tak skvostné sídlo. Paní Fisherová tam v mládí jezdívala. Viďte, Madeleine?”

Madeleine povstala z popela.

395$

Amy Parkerová prudce vtáhla dech mezi zuby.

„Achchch,” řekla. „Tak to jste byla vy, Madeleine!”

Paní Fisherová se vlastními silami postavila, zaujala jeden z postojů, které ji proslavily, a řekla: „Cože! My jsme se znali?”

„Ne,“ řekla Amy Parkerová. „To ne. Jezdila jste tady po ces-tách na koni. Na černým koni. A měla jste takový šaty, myslím, že tmavozelený. Tmavý byly určitě.”

„Ano, lahvově zelený jezdecký úbor jsem měla,“ zaplála pobaveně paní Fisherová. „Byl velmi elegantní. A jízdu na koni jsem pěstovala všude. Často mě zvali na venkovská sídla. Ale nemohu říct, že by mi vaše cesty nějak utkvěly v paměti. Člověk si, paní Parkerová, nemůže pamatovat všechno, co zažil.”

„Já si pamatuju všecko,” řekla Amy Parkerová a oči jí svítily. „Myslím, že všecko.”

„Ale to je strašné neštěstí!” protestovala paní Fisherová.

Jak se Amy Parkerová zvedala ze židle, vzpomínky jí zpomalily pohyby, takže vypadala o to mohutněji.

„A na požáry se pamatujete? Na požáry v buši? A jak hořel ten dům?”

Obě ženy se chvěly vzkříšenou hudbou ohně.

„Ano,” řekla paní Fisherová.

Amy Parkerová by planula dál, takové teplo nepocítila od mládí, ale druhá žena se vzepřela, protože se bála, aby neshořela nadobro.

„Svým způsobem to bylo vzrušující,” setřásla to ze sebe. „Málem jsem v tom hořícím domě zůstala. Ale někdo mě vynesl.”

„Vzpomínám si na požár v Glastonbury jen matně. Byla jsem ještě malá,” řekla Thelma Forsdykeová.

„O tom by bylo ohleduplnější pomlčet,” zasmála se paní Fisherová, když jim nezbývalo než vyjít ven.

Amy Parkerová, vyprovázející je v trepkách, protože se ne-stihla přezout do střevíců, vzpomínala na ošklivou dívku s ohořelými vlasy.

Snažila se svůj krásný obraz Madeleine beze zbytku rozpustit. Tak poezie, která dosloužila, musí z člověka ven. Je-li třeba, musí se jí zbavit jako žluči.

„Bylo to někde tamhle,” zaváhala paní Fisherová na schůdku, na samém okraji studené zahrady. „Je to odtud vidět ?”

Zezadu byla starší než zpředu.

„Už ne,” řekla Thelma. „Stromy jsou teď vyšší.”

Paní Fisherová se zřejmě snažila postavit na špičky, jako by měla svaly stále pevné, ale když jí paní Forsdykeová podepřela loket dlaní, rozmyslela si to.

396$

Thelma Forsdykeová zjihla. Každého, kdo na ní byl závislý, milovala, čerpajíc ze slabosti sílu.

Pod šeříkovou oblohou, místy už vybledlou, se teď sunuly po chodníčku ze starých cihel, obrostlých sametovými polštářky tmavého mechu. Až na pár neviditelných ptáků byla zahrada tichá jako ony. Na jedné straně odcházely ty, které se zcela nenašly, ale možná, kdyby čas postál, by to svedly. Na druhé straně byla ta, která zůstávala a která se s jejich společností těžko loučila, přestože v ní byla stísněna — za tu chvíli si zvykla.

Vtom přicházel z druhého konce zahrady jakýsi stařec, ohýbal se pod větvemi a rozhrnoval pruty keřů. Měl modré kalhoty, u kotníků zvarhaněné, i jinak byl oblečen ledabyle a pohodlně, a vrásčitý obličej mu v odpoledním světle zoranžověl. Okoralý stařec přicházel po vlhké půdě. Ze země, po které šlapal, stoupal vlhký pach, ale příjemný.

Amy Parkerová natáhla krk. Obočí se jí zalesklo. Měla je dosud překvapivě husté a tmavé.

„To je můj muž,” řekla.

Thelma se k otci přihlásila jako vždy okázalým polibkem a paní Fisherová mu podala svou rukavičku. Všichni teď stáli v slabé záři zlatého světla. Stan Parker uhýbal před neznámou ženou očima, jakoby kvůli záři zapadajícího slunce.

„Kdes byl?“ zeptala se jeho žena se zlostným úsměvem.

„Támhle,” zamžikal oslněné do slunce.

Zřejmě se chtěl vyhnout podrobnostem.

„Pálil jsem nějaký smetí.”

A skutečně, stoupal tam a páchl proužek dýmu a za proutím poblikávaly bledé plamínky.

„Na ohníčky mýho muže užije,” řekla Amy Parkerová. „To je takovej mužskej zvyk — rozdělat oheň a pak u něj stát a koukat.”

Chtěla ho za to vyhubovat, ale vzpomněla si na manžela, když býval v plné síle, a raději byla zticha. Tak spolu stáli před cizí ženou. Byli spolu. Nic jiného než tohoto člověka neznám a nepoznám, řekla si.

„To je krásná vůně,” řekla paní Fisherová upřímně. „Vůně zimy. Je tady všude krásně. Pořád.”

Náhle se obrátila ke starému muži a zeptala se: „Pěstujete včely?”

Tonoucí koule slunce a poskakující plamínky jim rozehrály kůži jemným zlatém.

„Ne,” odpověděl Stan Parker. „Abych pravdu řek, nikdy mě to nenapadlo.”

397$

Na chvíli se na ni podíval, protože ho tou otázkou překvapila. Viděl chátrající obličej a dosud pohotové oči.

„Já bych je tak ráda pěstovala,” řekla paní Fisherová. „Já vím, nehodí se to ke mně. Ale chtěla bych chodit do zahrady a otvírat úly a dívat se, jak se k sobě tisknou. Vím, že by mi neublížily, ani kdyby mi lezly po rukou. Nemám z nich strach. Je to takové krásné, tmavé, živé zlato. Ale už je pozdě.”

Co to má všechno znamenat ? ptala se v duchu Amy Parkerová. Hra se zlatým ohněm byla příliš trýznivá. Ale nic nenasvědčovalo, že Stan tu ženu v oslnivém světle vidí nebo že přes bzukot včel slyší její hlas.

Usmíval se však.

„Je s nima spousta práce,” řekl, „a mají nemoce a mřou.”

„Tak vy jste také takový muž,” řekla paní Fisherová.

Ale co tím chtěla říct, nebylo jasné.

Thelma Forsdykeová si zvedla límec. Řekla: „V tom vlhkém vzduchu si všichni uženeme smrt.”

Hlasem vyhrazeným pro ty, kdo si jí přestali všímat. Vyčítavě sladkým.

Pak svou přítelkyni odvedla, protože se bála, že nakonec se jejich návštěva vydaří bez její zásluhy. Paní Fisherová se usmívala přes okno auta a chtěla něco zavolat, něco památného na rozloučenou — jak mívala ve zvyku —, ale nemohla. Suchá tvář jí pod kloboukem strnula. Bylo zvláštní, že ji včely tak hluboce zaujaly, ne, nebyla to přetvářka jako jindy. Když se teď dívala na poctivý dřevěný dům, v jakém žili rodiče její přítelkyně, nahlodala v ní strašlivá nostalgie nad ztracenými možnostmi. Všechna řešení jí unikla. Jednou, když propustila služku, zašla do jejího prázdného pokojíku a v prostinkém toaletním stolku našla snář. Dychtivě jím listovala, sklánějíc k žlutým stránkám rozhoupané perly. Hledala význam jakéhosi snu. Pak se zasmála a rychle tu slátaninu roztrhala, ráda, že ji neviděl nikdo z jejích nepřátel ani obdivovatelů.

Teď hledala přesný význam, když se dívala do tváře těmto starým manželům, zvláště starému muži, protože jednak byl muž, a jednak z jeho oranžové kůže sálal klidný oheň. Ale on se na mě nedívá, řekla si, poposedla a položila ruku na okno, jako by se chtěla vyklonit a zvednout mu víčka. Pak by do sebe museli nahlédnout.

Místo toho však odjížděla dýmem dohasínajícího ohně, dýmem z páleného smetí. Životy, pochopila, se mohou jen dotknout, nespojují se. I na ohnivém schodišti leží oba roztřeseně vedle sebe a nevidí si dál než na žilky očí.

398$

Amy Parkerová se dotkla svého muže.

„Je zima,“ řekla. „Pojďme domů. Budou tě bolet záda. A mě noha.“

Ráda s ním sdílela i jeho bolesti.

„Jsem ráda, že odjely,“ zívla a ulevila svým dásním. „Ty ne? Tys u toho nebyl. Ale je to milá paní. Říkala zajímavý věci.“

Šla po chodníčku a staré vlněné šaty jí po odjezdu hostí připadaly ještě útulnější. Tu a tam se dotkla kůry, kterou tak dlouho znala. Ale manželovo mlčení ji začalo popuzovat.

„Jezdívala sem v mládí,“ ozvala se opatrně. „Aspoň to říkala. Do tohohle kraje, víš ?“

Jenže její muž měl ten strašný zvyk neodpovídat, nedávat nic najevo. Takže v Amy Parkerové brzy vařila krev.

„Ale jak je seschlá,” dala se do smíchu. „A rty měla celý umaštěný od lívanečků. To se ví, hned se utřela. Ale já to viděla.”

„Do tohohle kraje? To asi jezdila k Armstrongům,” řekl Stan Parker. „Vidělas, jaký má vlasy? Naryzlý.”

„Protože je má obarvený,” řekla Amy Parkerová s klidem zasvěcených. „To některý ženský mívaj.”

Jsi tak hloupý nebo co? ptala se v duchu. Ale protože nedostala odpověď, zašla do domu.

A on za ní. Tam žili. V soumraku byl vděčný za všechno a nepátral po nemožném. Večerní požáry se stáhly do jediné červené čáry. A v hořící dům s chvějivými harfami a vlasy, v ten už beztak nevěřil.

399$

•••

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Lidé, kteří nechtějí se smrtí nic mít, se začali Parkerům brzy vyhýbat. A Parkerovi chodili, jako by se nic nestalo. Bylo to divné. Že by o tom ještě nevěděli ? Bázlivci začali po pozůstalých pomrkávat. Dokonce k nim přicházeli a odvděčovali se za to, že jim nemusejí trapně vyslovovat soustrast. Přinášeli dárky a obstarávali pochůzky. Ale lehko jim při tom nebylo.

Teprve když bylo zahájeno vyšetřování, dočetl se starý pan Parker v novinách, že jeho syn je mrtev. Stál na mraze s holou hlavou, jak zrovna vyšel pro ranní noviny. Nahlédl do nich a náhle četl o jistém Rayi Parkerovi, postřeleném v jakémsi baru do břicha. Smrtelně.

Byl to Ray. Ray byl mrtev, v té jinovatce, na té cestě. Rayi, zašeptal Stan a vlekl noviny u boku jako bezvládné křídlo. Podíval se na cestu. Byla prázdná. A znovu si přečetl, co se stalo. A rozhlížel se. A třásl. Chtěl, aby někdo přišel. Potřeboval se přesvědčit, jestli to četli také druzí.

Četli to samozřejmě všichni krom Parkerů, ale při první známce, že pravda vyšla na světlo, se stáhli.

Té noci sešel Ray Parker do jednoho suterénního podniku. Kalhoty měl na zadku napjaté, protože před koncem života byl tělnatý, ale rozměklý mužský s odulými rty a pokleslými koutky. Po houpavých, popelavě šedých schodech sestoupil nonšalantně do míst, kde býval jako doma. Dole se líčilo nebo česalo několik žen a pod stoly padaly chomáče jejich vyčesaných vlasů. Byla to hodina, kdy se noc zpomaluje. Zívající ústa se nezavírají, ale otvírají ještě víc, až je vidět patro, a na konci visí malý lesklý čípek. Koho by ještě před chvílí nenapadlo, že tam je? Anebo hudba — je nápadnější, natřásá se v drážce, dotírá na člověka jako nebozez.

Ray zamířil rovnou k Lole, která s ním žila; měla na sobě halenku přinesenou ten den z čistírny, ještě to bylo cítit, ale

400$

skvrny po omáčce na ní zůstaly, protože se nedaly odstranit. Byl tam Jack Cassidy, mimo jiné sázkař, a s ním jakýsi chlap, kterého nikdo neznal a nikdy znát nebude. Bylo tam několik dalších dívek či žen s kabelkami a křestními jmény. Posedávali u piva a u talířku plného popela. Lola byla nervózní.

Ale všichni mluvili a smáli se a ptali se Jacka Cassidyho, jak to bylo s tou tutovkou, na kterou kdosi naletěl kamarádovi. Ray Parker se nakláněl nad stůl. Mluvil s Lolou a v duchu se ptal, co by si o této ženě myslel, kdyby sem přišel a uviděl ji poprvé, nejspíš by mu připadala příšerná, jenže teď už se bez ní nemohl obejít. A Lola se při řeči s Rayem otáčela jinam, protože s ním před lidmi nerada mluvila. Pak si ani nemohla vzpomenout, co si říkali.

Vtom vešel Alfie. Přistoupil k Rayovi, a když se Ray otočil, vystřelil po něm z revolveru tak nenadále, že tomu nikdo nechtěl věřit. Smrt se zdá vždycky neskutečná. První ránu dostal Ray do slabiny. Byl tlustý a směšný. Pak na něj Alfie vystřelil znovu, a to šlo do břicha, řekl pak Ray, když se přestal bát. Když ležel na podlaze a díval se na Alfieho, kterému se tělo propadlo do žluté kůže, jako by svému úmyslu sám nevěřil. Ať už na Raye vystřelil za to, že donášel poldům, nebo kvůli něčemu jinému, na co se teď snažil vzpomenout.

Buď jak buď, Ray byl postřelen. Hleděl na Lolinu halenku z bílého nebo ústřicově šedého saténu, to byla její barva, to bývala její barva po ránu. Byla to utahaná ženská. A zanedlouho potom zemřel, v přítomnosti této ženy a policisty a jeptišky. Svlažovali mu rty, když nemohl sklonit hlavu a napít se hnědé vody v hrázi, když nemohl udělat oblázkem jedinou žabku, když nemohl vyslovit ani ta jednoduchá slova, která byl zvyklý říkat. Byl mrtvý.

Něco z toho se starý Parker dočetl v postříbřené trávě u cesty. Jak se kdo jmenoval a kolik měl let. Muž jménem Ray Parker byl znám jako přechovávač kradených věd. V různých částech země si odpykal kratší tresty za vloupání a krádeže. Dobře ho znali dostihoví sázkaři. Byl synem manželů Parkerových. Svědectví podala družka mrtvého Mary Brillová, jinak známá jako Lola Brownová nebo Joanne Valerová. Povoláním animírka, četl.

„Co tam děláš, Stane ?“ zeptala se Amy Parkerová.

Dopálilo ji, že si nevzal klobouk.

„Ve tvým věku,” řekla.

„No jo,” usmál se.

„Pojď už,” řekla. „Vajíčka jsou hotový.”

Vešel do domu a strčil noviny za těžkou cedrovou kredenc,

401$

kterou nikdy neodsouvala, jen na jaře, když ho volávala, aby jí s ní pomohl. Noviny zapadly do prachu.

Za chvíli jí řekl. „Pojedu do Sydney, Amy, něco tam vyřídit.“

„Dobře,” odpověděla.

Stačilo jí to. Nevyptávala se. Trávila celé dny tím, že chodila po domě, dívala se do zásuvek, na věci, na které už zapomněla, nebo na rostliny, naklánějící se ke slunci, dokud je neotočila, aby se zase narovnaly. Takové soukromé zástoje ji uklidňovaly.

A tak bez reptání poslouchala, jak po manželově líci klouže břitva, a když ho na hladkou kůži políbila a zajistila přední branku řetízkem, vrátila se ke svým myšlenkám a brzy se do nich pohroužila.

Stan Parker, tak otřesený, že nebyl schopen zármutku, potřeboval s někým mluvit. Šel by si promluvit se snachou, ale Elsie byla i se synkem kdesi na cestách, spolu s otcem, bývalým obchodníkem a solidním člověkem. Thelma jela s manželem na Nový Zéland, na takzvanou poloslužební cestu. A Ray je mrtvý, řekl si. Vzpomínal na něj jako na malého chlapce, jinak svého syna neznal. Dětskou tvář uzavíralo jakési tajemství. Ve vlaku si konečně trochu ulevil pláčem, odvrácen k oknu, takže plakal na sklo a před slepýma očima domů. Ústa mu celá zvlhla.

Když dojeli do centra, motal se na hlavním nádraží a uvědomil si, že vlastně neví, co by měl udělat. Možná neudělá vůbec nic. Co může dělat? Unášel ho vír lidí, kteří kamsi šli. Každý někam šel. Jeho klobouk, ještě nový, ztrácel formu, ale vůbec ho nenapadlo, aby si jej srovnal.

Při vší bezradnosti a nerozhodnosti se však neztratil. Občas se někoho zeptal a nakonec se dostal až k ulici, kde nebožtík žil. Jeden suchý človíček v plátěné zástěře dokonce Raye Parkera znal a zvědavě si starocha prohlížel.

Když do ulice vešel, bylo jedno z těch modrých dopolední, kdy ranní chlad se už vpil do skvostného moře a uličky v barvě hlíny jsou široké jako ve snu a nikde se nehne ani brouk. K domu ho rychle přivedly děti, které znaly všechny podrobnosti, protože se s vraždou setkaly poprvé v životě.

Vedly ho po schodech, ale nahoře mu utekly. Běžely šachtou schodiště dolů jako vítr, zábradlí jim žhnulo pod rukama.

Ze dveří vyšla na chodbu jakási žena. Stála a čekala, z čeho bude obviněna. S tou mě mohla svést dohromady jen Rayova smrt, pomyslel si staroch.

„Bydlel tady Ray Parker?” zeptal se.

„Ano,” vyhrkla nebo škytla po všech těch spolykaných slzách.

„Já jsem jeho otec,” řekl staroch.

402$

Nepotěšilo ji to. Byla otupělá.

„Nevím, co vám dám,” špitla.

Vlasy měla po ránu strašné. Mrtvé. Ale zavedla ho dovnitř kolem jakési bedny s kraječkami a ze zvyku si začala upravovat hlavu, čechrat nebo kroutit chumáče vlasů, tvarovat účes, kterým prosvítaly nehty.

„O smrti mluvit nechci,“ řekla, když seděli u stolu, ruce před sebou. „Toho už mám dost. Něco bych vám nalila, kdybych měla co. Člověk se doví, kolik má přátel, až když mu někdo umře. A to mu potom všecko vypijou. Po jeho smrti jsme prostě na dně.“

Starý muž by jí rád něco řekl, ale připadal si hloupě, protože nemohl.

„Rád bych vám pomoh,“ řekl a žasl, do jakého bláhového slibu se zaplétá.

„Pomoct nikomu nemůžete,” vysvobodila ho. „Pomoct si musí člověk sám. Aspoň v tomhle je nezávislej.”

„Co je to za květinu ?” zeptal se starý muž na rostlinu deroucí se z květináče.

„To?” řekla. „Nemám páru. Dostala jsem ji. A zvykla jsem si na ni.“

Hlučně se vysmrkala.

„Budete tady bydlet dál ?“ zeptal se.

Trámy, na kterých seděly mouchy, odporně páchly hnilobou. Ale bylo tam lesklé rádio.

„Nemám ponětí,” řekla vdova. Přinesla balíček cigaret, strčila si jednu do úst, jako by to bylo jídlo, a vyfoukla nosem dlouhý pruh kouře.

„Vy jste vždycky věděl, co budete dělat ?” zeptala se.

„Věděl,” řekl s předstíranou jistotou.

Ve skutečnosti měl pocit, že jeho záměry se vždycky odvíjely jako dým. Povívaly.

„Já jsem nikdy nic nerozhodla sama,” polkla žena jakési velké sousto a zamyšleně říhla. „Doma,” řekla a jmenovala zapadlou železniční stanici na severozápadě, „jsem říkávala, že budu tím nebo tím. Budu zpěvačka, říkala jsem. Protože jsem měla krásnej hlas. Tenkrát. Uměla jsem zpívat ,Ten krásnej den‘ a všechny šlágry a vždycky jsem přesně chytila notu. Byla jsem talent. Měla jsem růžový šaty, z růžovýho tylu, lemovaný růžičkama, co mi našila teta, a saténový střevíčky. Jenže tam bylo mrtvo. Jen vítr houpal roletama. V létě bylo slyšet, jak cisterny praskaj horkem. A jezdil tam noční vlak. Chodila jsem na nádraží a pomáhala vařit čaj a roznášet pasažérům perníčky, naše per

403$

níčky bejvaly vyhlášený. V noci tam bylo krásně. Svítily lampy, a všude plno neznámejch obličejů. Já si je prohlížela. Nikdo nevěděl, co ve mně je, a to bylo báječný. Koneckonců jsem to nevěděla ani já. Ale když je člověk mladej a lampy svítej a kolem je plno neznámejch lidí, je to něco jinýho. Ve dne ovšem jezdily jen vlaky s ovcema. Šíbovali s nima po vedlejších kolejích. Ovce v nich byly nacpaný jako herynci. Táta byl přednosta stanice a někdy v tom dusnu vylez ven a nadával. V létě stačilo vytáhnout hlavu z domu a hned jste ji měl jako od mouru. Ale v noci bejvaly na nebi hvězdy. Mohlo se stát úplně všecko. A taky stalo. Nastoupila jsem do nočního vlaku s konduktérem, a víte proč? Protože jsem měla nohu na stupátku. Pro nic jinýho. A koukala jsem mu do očí. Celou tu noc jsem si myslela, že vlak je věčnost. Udělala jsem potom horší chyby, ale ta první je vždycky nejhorší. Nevím už, jak se jmenoval, myslím, že Ron. Měl na hodinkách řetízek s takovejma zelenejma kamínkama, a ráno dostal strach ze svý ženy. To jsou mužský. Když je ženská začne mít ráda, jsou na ni sprostí, ledaže by byla první, ale která je kdy první ? No, zpátky jsem nemohla, ani nechtěla. Bylo mi vždycky jasný, že doma mě nic kloudnýho nečeká. A tak jsem tady zůstala. Byla jsem u různejch kabaretů. Ale zpěvačka se ze mě nestala. Ne že bych nechtěla. Vždycky jsem to chtěla a věřila jsem, že budu. Ale jako bych byla odstavená na vedlejší kolej. V noci jsem se probouzela, poslouchala jsem, jak jezděj tramvaje, a věděla jsem, že se z toho nedostanu. Někdy jsem brečela, ale nakonec mi to tolik nevadilo. Byla jsem svobodnej člověk, mohla jsem jet tramvají k zálivu a skočit do vody, nebo si koupit krásnej červenej řízek nebo sbalit nějakýho mužskýho. Nevěděla jsem ještě, že to je taky všecko. Protože jsem byla mladá. Mohla jsem celý dny spát a měla jsem hebký tělo.“

Starý muž, tápající bludištěm toho příběhu, pocítil znovu své hoře. Vzpomněl si na plavé drobty otrub padající z Rayových nohou. Vždyť já jsem nepřijel pomáhat, přijel jsem si pro pomoc, došlo mu. A s hrůzou se díval na ukoptěnou ženu.

„Ve skutečnosti jsem byla otrok,” oddychovala ztěžka. „Jenže jsem to nechápala. A když jsem to pochopila, začala jsem hledat někoho, kdo by mě vysvobodil. Hledala jsem a hledala.”

Starý muž znovu zatoužil mluvit o synovi, byť jen o takovém, jak ho znal, a slyšet o něm, to jest o sobě, něco dobrého. Zeptal se: „Jak dlouho jste Raye znala?”

Žena jménem Lola na něj upřela oči.

„Celej život,” řekla s jistotou. „Znala jsem ho v různejch lidech. Někdy jsem se mu dívala do očí, abych viděla, co v nich vlastně

404$

má, ale bylo to marný. A když umřel, držela jsem jeho tělo, podpírala jsem ho, vlastně to nebylo o moc jiný, než když si mužskej vezme, co chce, a potom spí. Jenom byl těžší.“

„Modlíte se k bohu ?“

„Já už nikomu dělat otroka nebudu!” zaječela Lola. „Co vy tak, prosím vás, o bohu víte?“

„Moc ne,“ řekl starý muž. „Ale doufám, že se nakonec něco dovím. Co jinýho má smysl vědět?”

„Ach bóže, na to já nemám trpělivost,” řekla Lola a hnětla si mrtvé vlasy. „Někdy si myslím, že se přece jen vrátím domů. Chci mít klid. Tam jsem asi bejvala svobodnější. Nebo jsem už zapomněla ? Nebo se mi to jen zdá ? Na tý pláni bylo pár uschlejch stromů. Chtěla bych sedět u plotu vedle kuřat. Nebylo tam nic,” řekla, „jen prostor. To je lepší než modlitba.”

„Svoboda. Ale modlitba je svoboda, nebo má bejt. Když člověk věří.”

„Ne!” vykřikla. „Ne, ne, ne!”

Rázem zrudla.

„Vy mě chcete chytit,” řekla. „Ale já se nedám.”

„Jak vás můžu chytit,” zeptal se, „když jsem sám chycenej ? Jsem svázanej.”

„Starý mužský,” hučela, „jsou vždycky nejhorší. Myslej si, že když mluvěj, dokážou člověku, jak jsou silný. Já nechci žádnýho, silnýho ani starýho, žádnýho.”

Oči jí zasvítily, jak se viděla kdesi v bezmezném prostoru. Oddechovala jako malé dítě.

„Ma-mí,” zavolal chlapec ve dveřích. „Ma-mííí.”

„Co je ?” spoutala svůj osvobozený dech.

„Já chci sejra.”

„Nemáme,” řekla.

„Jenom kousek.”

„Malí kluci neběhaj se sejrem po ulici.”

„Já jo,” řekl.

„No to je hrozný,” řekla.

Chvíli na ni dotíralo ticho. Pak šla do kuchyně, sundala z police plechovou krabici s kytičkovým vzorem a ukrojila kousek mýdlovitého sýra.

„Tady máš,” řekla. „Víc nemáme.”

Nepoděkoval, protože byl v právu. Jíst musel.

Starý muž seděl a díval se. Jako by to byl jeho syn. Měl chuť říct matce, já vám povím, co vás čeká, jenže by mu stejně nevěřila. A tak se raději zeptal chlapce: „Víš, kdo jsem?”

Bláhově. Hned věděl, že si to musí odtrpět.

405$

Protože hoch se podíval a řekl: „Ne.“

Měl plná ústa sýra. Bylo jasné, že vědět nechce.

„Ray o vás nikdy nemluvil,” řekla žena zasněně, beze vší otrlosti.

Hladila chlapcovy živé vlasy. Cítila jejich jemnou vůni a usmívala se.

„To je tvůj dědeček,” řekla. „Přišel se na nás podívat.”

Starý muž by byl raději, kdyby si to nechala pro sebe.

„Proč?” zeptal se chlapec.

Na to neznal nikdo odpověď.

Hoch škubl hlavou, aby se vyprostil.

„Já žádnýho dědečka nechci,” řekl. Nedůvěřoval ničemu, co nebylo jedlé a příjemné, a zvláště ničemu neznámému, protože mu to bralo sebejistotu.

„To je ale drzost,” řekla matka bez výčitky.

Starý muž přijal, co si zasloužil.

„Pojď, já tě učešu,” řekla matka chlapci, byla do jeho vlasů zamilovaná.

„Ne,” řekl. „Teď ne.”

„Jenom trošku,” zaprosila a zvedla malý kartáč s rukojetí. „No tak pojď, Rayi.”

Takže i tenhle byl Ray.

„Ne,” řekl chlapec. „Stejně je to kartáč pro holky.”

„Nic s ním nesvedu,” řekla matka se zoufalou radostí.

Stařec brzo poznal, že ji musí zanechat jejímu otroctví. Byla opilá láskou a vůní synkových vlasů. A tak se zvedl k odchodu.

Na chodbě, o to temnější, že v ní bylo hnědé linoleum, ho žena jménem Lola dohnala a řekla: „Nevím, jak vám poděkovat.”

„Za co?”

„Že jste mi pomoh něco pochopit.”

Díval se na ni, ale byl tak zmatený, že nic neviděl.

„To nutný otroctví,” řekla, „jestli jste chtěl říct tohle.”

Odcházel s úžasem, že svou temnotou mohl někoho osvítit.

Ale takové neobyčejné věci se stávají.

Když se vrátil a sundal řetízek, kterým branku zajišťovali proti kravám zatoulaným z údolí, viděl, že Amy sedí na verandě jako obvykle, ale je zdrcená. Budu dost silný? ptal se, zatímco nohy ho nesly k domu.

„Co je ti ?” zeptal se.

Přestože to věděl.

Když přistoupil blíž, viděl, že v rozložité staré ženě je skryto vyzáblé děvče, a palčivost toho poznání jím projela jako čepel.

„Nechtěl jsem ti to říct hned. To je všecko.”

406$

Vztáhl přitom ruce. Nikdy na ni nedosáhne.

„To nic,“ řekla a nechala se pohladit, protože už se vyplakala. „Já si to prožila už mockrát, jen trochu jinak. Ale když to nakonec přijde, nečekáš to.”

Když to přišlo, seděla v jasném dni na verandě. Rostlina, kterou léta pozorovala, poprvé rozkvetla. Byl to klenot.

Pak uslyšela řetízek. Hmatal po něm někdo, kdo s ním neuměl zacházet, ale nakonec vešel a spěchal kolem oleandrů a rozlezlých růží, které zadrhávají o šaty a sápou se i na hosty, takže hosté se zlobí.

Neznámá osoba se blížila a nakonec se ukázalo, že není ne-známá, byla to paní O’Dowdová, dávná přítelkyně paní Parkerové.

„Vy jste teda pěkná přítelkyně,” řekla paní O’Dowdová, „jestli se vám tak dá říct. A dost o tom pochybuju.”

„To víte,“ řekla paní Parkerová, „člověk věci odkládá a od-kládá, až je pozdě.”

Velkou radost neměla.

„Jste zdravá?” zeptala se paní O’Dowdová.

„Jsem,” řekla paní Parkerová, ale nevstala, možná kvůli noze, ani jí nic nenabídla.

Zblízka vypadala paní O’Dowdová roztekle. Buclaté tvary zmizely a zbyly po nich plandavé laloky. Byla celá ochablá a žlutá. Vždycky bývala čiperka. Posedle a divoce živá. Jejím štěstím bylo, že i život je nespořádaný. A pomíjivý. Že se rozpadá na kousíčky, které její oči neustále sledovaly, ale nikdy asi pořádně neviděly, tak byly neklidné. A černé.

„Co pan O’Dowd?“ zeptala se Amy Parkerová ze slušnosti. „Léta jsem o něm neslyšela.”

„Ten je špatnej,” řekla paní O’Dowdová, a protože fakta jsou nezměnitelná, nijak se tím nevzrušovala. „Jako ten pes,” dodala.

Myslela starého černého psa, který patřil Stanovi a měl ne-mocné ucho a bílé oči.

„Chudák stará,” řekla paní O’Dowdová. „Má na každým oku dvojitej zákal. Motá se jako pes, všechno si dává až k nosu, kdybyste ho viděla, tak byste nad ním zaplakala.”

Sama však neplakala. Zvykla si.

Pod tak pokojnou zimní oblohou nebyla Amy Parkerová na žádné trápení zvědavá. Zavrtěla se v křesle.

„Znala jsem jednu, ta měla zákal na jednom oku,” řekla. „Dala si to operovat.”

„To on nechce,” řekla paní O’Dowdová. „V tom věku. Říká, že hmat má dobrej, a nic novýho prej už na světě neuvidí.”

407$

Ale o sobě si to nemyslela: jezdila očima sem tam.

„Koukám, že jste si zasklili kousek verandy, to je pro mě novinka,” řekla paní O’Dowdová.

„Jo,“ řekla paní Parkerová, „to je nový. Novýho je tady dost. Pro vás.”

Zvedla bradu a rozhodla se, že jí nic ukazovat nebude. Jenže její staronová přítelkyně v černém kabátě, s límcem plným vypadaných vlasů a v hnědém kloboučku, který snad ani nepocházel z obchodu, ale vyrašil jí přímo z hlavy, těkala očima z místa na místo a byla velice zvědavá a sdílná, aspoň napohled.

Upřímně se zasmála a ukázala holé dásně, protože zuby uložila už před lety do krabičky. Řekla: „Jó, to je ta výhoda, když na sebe lidi nemaj čas. Rok nebo dva k přátelům nezajdete, a poznáte hnedle, co maj novýho. I starýho. Ách bóže,“ zasmála se.

A setřela si z brady kapičku sliny.

„U nás se taky všelico změnilo. Však uvidíte. Fuchsie jsou fuč. Všecky. A je líp vidět na dům. Abych pravdu řekla, já fuchsie nikdy nesnášela, to jsou tak hloupý kytky, že se nedovedou držet rovně. Tak jsem vzala sekyrku a všecky jsem je vysekala. Můj povídá, prej co je, cejtim, že sem jde světlo, myslíš, že si na ně zvykneme, a co prej tomu řekne paní Parkerová, ta měla fuchsie vždycky tak ráda.”

„Ani si nevzpomínám, že by se mi fuchsie nějak moc líbily,” řekla Amy Parkerová, „ale jsou hezký, to jo.”

A chvějí se pod ptáky, kteří do nich strkají zobáky, dlouhé, černé zobáky.

„Je už celej bílej,” řekla paní O’Dowdová. „A někdy se sotva drží na nohou. Živá mrtvola. Ale něco ještě zastane. Naštípe mi trochu dříví na podpal, a krásně, po hmatu.”

Napřímila hlavu a olízla si rty.

Amy Parkerová viděla, jak spolu sedí v parném létu ve stínu fuchsií. Byl černý a z nosu mu trčely chlupy. Nikdy s ním nechtěla být sama, a taky nebyla, jen jednou, a to před ním rychle utekla a vláčela sukni fuchsiemi. Nikdy se jí nedotkl, jen tenkrát, a jenom očima. Takže čeho se bála? Bála se jakéhosi převleku, který uviděla později. Přišel po pěšině a byl celý v červeném. Čekala tam na něj úmyslně, to věděla. Hořel plamenem. Říkal, že se jmenuje Leo. Ale byl to zároveň ten černý, před kterým vylekaně prchla, mohla svou vinu přijmout jen v jiné barvě.

Paní O’Dowdová se právem zeptala: „Kde je pan Parker?”

Nic v tomto domě starou známou nevítalo.

„Jel do města. Něco vyřídit,” řekla paní Parkerová.

408$

„Achchch,” vzdychla paní O’Dowdová. „Mužský si vždycky něco najdou. Dovedu si představit, jak ho to vzalo, já mužský znám, jenže nedaj nic znát.“

Protože teď už bez dechu mířila k věci. Její slova letěla jako pírka ve vánku. A zároveň se bála.

„Já s ním cejtím,” řekla paní O’Dowdová. „A s váma taky, dušinko. Říkám to, i když to vypadá hloupě. Jsme přece pří-telkyně.”

Pomalu přejela prstem po švu černých šatů, které si vzala z úcty a slušnosti. Amy Parkerovou hrozivě zamrazily kuličky proti molům. Ano, třásly se v kapsách její přítelkyně a šel z nich mráz.

„Jak to myslíte, paní O’Dowdová ?“ zeptala se Amy Parkerová.

A její přítelkyně zalitovala své troufalosti.

„Já vám nerozumím,” řekla Amy Parkerová.

„Ne?” polkla paní O’Dowdová.

Pouštím z pytle nebezpečnou kočku, řekla si, budiž, ale mám dost sil ?

„Já bych o tom nemluvila, ale myslela jsem, že už to určitě víte.”

„Nevím,” slyšela Amy Parkerová svůj zvučný, studený hlas.

„Ach bože,” řekla paní O’Dowdová a hledala v kabelce, která se nedala zavřít a kterou nosila při významných příležitostech, jako když šla se splátkou nebo na pohřeb a podobně. Konečně v ní našla kousek papíru, který schovávala zbytečně, protože co z něj vyčetla, znala nazpaměť, ale neodvažovala se to vyslovit, a tak výstřižek své přítelkyni podala.

„Tady je to,” řekla.

Amy Parkerová, nad kterou se na vteřinu roztrhlo nebe, pochopila — a teď také četla — že její syn je mrtev.

Seděla tam sama.

Rayi, já ti říkala, já ti říkala. Ale co říkala, nevěděla.

Pak z ní mocně vytryskla láska, a líbala ho a plakala.

Sousedka se dívala, co způsobila, ne ze zášti, jen z jakési drobné nevraživosti, a rozesmutnila se také. Na její hnědý klobouk dolehl smutek života.

A tak se zamračila, a než ji zalila skutečná vláha, začala se potit. S lesklými póry řekla: „Všechno odtrpíme my, ženský. Až vám bude, paní Parkerová, zle, vzpomeňte si na mý slova, jsme všecky na jedný lodi. Ach bože, to je hrůza.”

A rozplakala se. Jak jednou začala, dokázala prolévat slzy s každým.

Ale Amy Parkerová byla sama.

409$

Obklíčilo ji velké prázdno zimy a temné zahrady a studených vůní, které tou dobou stoupaly z fialek plných vody. Všude kolem bylo těch matných kvítků plno. Někdy je natrhala, svázala nitkou a dala do porcelánového střevíčku, s tím si, když v něm nic nebylo, hrával, rád si jej bral do postele a spal s ním. Spánek by měl být odškodněním, ale není. Všichni spící, které pozorovala, jí zmizeli, sotva procitli.

Bledá obloha se napjala.

Měla bych něco udělat, řekla si Amy Parkerová, ale co ? Vždyť se nic dělat nedá.

„Nemáte doma kapičku něčeho na svlažení?” zeptala se paní O’Dowdová.

Paní Parkerová neměla.

„Ach bože, vy chudáčkové,” plakala paní O’Dowdová.

A zármutek je trochu spojil. Znovu to byla dvě srdečná a kamarádská děvčata. Měly společnou kapsu a dělily se o kapesníky a úsluhy. Myšlenky a vlasy se jim propletly. Teprve když se vyčerpaly, scvrkly se dvě pohledné dívky do plesnivých babek a znovu si uvědomily, kde jsou.

Pak se vysmrkaly. Sousedka byla hlučnější, protože plakala kvůli přítelkyni, zatímco Amy Parkerová byla tichá, protože žal byl její.

„Se mnou můžete, paní Parkerová, počítat,” řekla paní O’Dowdová. „Ve všem. Kdybyste chtěla, můžu se postarat o slepice.”

„Copak slepice,” řekla Amy Parkerová. „Na těch nezáleží. A co si řekne pan O’Dowd, že tak dlouho nejdete?”

„Ale ten,” řekla paní O’Dowdová. „Konečně poznal, že netrpělivostí se nic nezmění. Na starý kolena má chudák víc rozumu, než měl za celej život.”

Když se pak uklidnila a zvedla k odchodu, ve světle smutného přátelství a v šeru rostlin se zdálo, že udělala dobrý skutek. Pohladila přítelkyni a řekla: „Až vám bude líp, paní Parkerová, tak přijďte a popovídáme si o starejch časech. A možná se i zasmějem. Mám teď maličký káčátka, s těma se potěšíte.”

Div se znovu nerozplakala nad svou dobrotou a nad přítelčinýma očima, ale rychle a důstojně odešla.

Amy Parkerová řekla: „Ano. Přijdu. Někdy. A posedíme u čaje.”

Až si odbude všechno, co ještě neskončilo. Ale to je otázka času.

Když se vrátil Stan, stále tam ještě seděla, stará a tlustá žena s roztaženýma nohama. Už z dálky viděla, co si vytrpěl a že mu nedokáže pomoct.

410$

„Nač tu jsme, když jsme tomu nezabránili?” zeptal se starý muž, po cestě celý zmačkaný.

Jeho lebka se zdála dutá.

„Je pozdě,” řekl.

Zavrtěla se a zachvěla. Raději dělala hloupou.

„Bude mráz,” řekla schválně. „A zapomněla jsem na oheň.”

„Tak dlouho žijem,” pokračoval. „A nic se nám nepodařilo.”

„Já tomu nerozumím,” řekla jeho žena a stáhla si níž rukávy drsného svetru. „To je nad mý síly. Nerozumím vůbec ničemu.”

„Ale musíme se snažit, Amy.”

„K čemu to bude dobrý? Žít musíme dál.”

„Ale lehký to nebude. Ani teď.”

„Já ti nerozumím, Stane,” řekla a rychle zvedla dlaně k ús-tům.

„Proč bys tak obyčejnýmu člověku nerozuměla,” řekl starý muž.

„Máme přece jeden druhýho,” řekla jeho žena, když si své neštěstí vecpala zpátky do úst. „Záhady nejsou pro nás, Stane. Stane ? Stane ?“

Nesnášela, když jí unikal do mlhavého světa úvah, a začala ho k sobě přitahovat, pomáhajíc si svým teplem, jako by málem byla mladice, a když jeden v druhém zapátrali, uviděli na dně očí, že i jejich prohry jsou nutné.

Tak se staří lidé časem sebrali, jen jejich kosti zůstávaly tuhé, ty se z utržených ran nevzpamatovaly nikdy. A luka byla dál matná. Zimní zelí, které Stan Parker zasázel, splývalo v matném purpuru a jen u jeho nohou se rozsvěcovalo pravou krásou, když se kovové listy rozpukly a nabídly mu na modrých miskách klenoty krůpějí. Často za ním na zelné políčko přicházela. Pak bývali šťastni, zahřívali se holými slovy a svou blízkostí.

V tom pokojném rozpoložení se Amy Parkerová chystala zajet na slíbenou návštěvu ke své přítelkyni a sousedce. Ale pořád nejela. Však jí nic není, říkala si a krabatila obličej. Chtěla tam jet, ale nejela. Její dcera Thelma jí opatřila novou kolesku a poníka, a tak jezdila po kraji. Byla to změna. Se starou zelenou houní na kolenou. Capy cap, ozýval se koníkův krok a trus. Takže navštívit O’Dowdovy by bylo snadné, přesnadné. Ale nejela k nim. I když je měla ráda. A vypustit z hlavy je nemohla, patřili k jejím vzpomínkám a vraceli se.

Pak se vrátila paní O’Dowdová osobně, téměř po roce, protože když se objevila, byla na zemi znovu jinovatka. Opírala seo plot, jako by potřebovala hůl, a houpala kabelou z provázků.

„Paní Parkerová,” řekla sousedka tiše, ale hned se snažila

411$

zesílit hlas. „Asi jsme na sebe zapomněly. A to je škoda. Neskončit, jak jsme začaly.“

„Za to můžu já,“ řekla pokorně Amy Parkerová.

V tom nehybném dni by na sebe dokázala vzít každou vinu. Rozhlížela se zpod dlaně. Všechny tvary byly vlídné.

„Vážně,“ řekla. „Však víte, jak to je. Ale já se k vám chystala. A chystám pořád.“

„Jo,“ řekla paní O’Dowdová a odkašlala si.

Pohupovala pletenou kabelou, ve které měla balíček z obchodu.

Nevypadalo to, že se některá z nich rozpovídá. Obě hleděly na zem, na stébla žluté trávy.

Tu si paní O’Dowdová, sama žlutá jako zimní tráva, olízla rty a řekla: „Já byla totiž nemocná.”

Amy Parkerová se na ni soucitně podívala. Slunce bylo příliš přívětivé, než aby jí odepřela zdvořilý soucit.

„V posteli ?“ zeptala se.

„Ále,“ zahoupala paní O’Dowdová kabelou, „co bych dělala v posteli ? Já do postele nešla nikdy, leda na noc, a někdy odpoledne, když chtěl. Tak nač ted? Nohy mě do hrobu donesou, dá-li pámbu, a když ne —“

„To je to s váma tak zlý?“ zeptala se paní Parkerová.

Sešly se u šedého plotu.

„Je to se mnou zlý,“ řekla paní O’Dowdová.

Balíček v její rozhoupané tašce nadskočil a vzlétl. Pak spadl. Dívaly se na něj.

„Mám raka,“ řekla paní O’Dowdová.

Hleděly na balíček v trávě.

„Ne,“ řekla paní Parkerová.

Protože měla plné hrdlo. Jak se v ní vzepřel život.

„To není možný,“ řekla. „Paní O’Dowdová.“

„Asi je,“ řekla paní 0‘Dowdová.

I ona se dívala na situaci skepticky. A na balíček, který tam ležel a který teď musí zvednout.

„Dají vám na to nějakej lék,“ sehnula se pani Parkerová. „Něco už vyzkoumali.”

Sehnuly se obě. Ruce se žlutými snubními prsteny se jim propletly. Dokonce do sebe pošetile vrážely hlavami.

Když se znovu napřímily a paní O’Dowdová si srovnala klobouk a balíček se vrátil na místo, řekla: „Pro mě už nevyzkoumaj nic. Jsem tím prolezlá. Vím, že je mi to souzený.”

Ale Amy Parkerová se vzpírala dál. „Není,“ řekla. „Nemůže bejt,“

Tiskla si ruce, které se jí roztřásly, protože přes všechnu lásku

412$

a lítost, kterou k přítelkyni upřímně cítila, byla ta bolest také její. Zděsila se, jak je její vztah k životu vratký.

„Ale já se zubatý jen tak nedám,“ řekla náhle paní O’Dowdová. „Já se s ní poperu. Jako vždycky.”

Jako když kroutila krkem kachnám a porážela telata a jednou v nouzi podřízla prase, kterému pak seděla na hřbetě, dokud z něho nevyteklo dost života. Brala jej druhým a teď o něj přijde sama.

Obě ženy nemotorně stály a polykaly drsný vzduch. Nemohly od sebe, ale ani k sobě.

„Zapřáhnu poníka a odvezu vás domů,“ řekla Amy Parkerová.

Aby velkým faktům čelila nějakým malým skutkem. A taky proto, že pohled na cizí umírání je těžší než vlastní smrt.

„Nerada bych vás obtěžovala,” řekla paní O’Dowdová. „Přišla jsem po svejch, abych se trochu prošla a rozptýlila. A po svejch odejdu. U každýho plotu si popovídám s nějakou dámou. Dnes už ta dálka není tak velká. Pamatujete, jak jsme kdysi musely myslet nahlas, abychom slyšely nějakou živou duši?”

A tak šly kousek spolu, po zvonivé zemi, pod maličkým sluncem, a nakonec se rozloučily. Měly barvu uschlého listí.

Když přišla Amy Parkerová domů, řekla: „Já jsem z toho celá pryč, Stane. Paní O’Dowdová má rakovinu.”

Starý muž odpověděl: „No ne!”

A schoval hlavu do novin, jen uši mu čouhaly. Vzpomínal na své mládí, kdy nejdůležitější bývala jitra, ráno tenkrát vydalo skoro za celý den. Když se něco muselo stát, pak jedině ráno.

„Kdy ti to řekla?” zeptal se, smířen s ohromující krátkostí vlastního života.

„Před chvilkou,” odpověděla jeho žena. „Vypadá hrozně.”

Její pleť ještě někdy zazářila, a aby se přesvědčila, je-li ten zázrak dosud možný, přešla pomalu k zrcadlu a zahleděla se do svého odrazu, ale tváře si téměř nevšimla, protože její zapadlé oči se dívaly dovnitř.

Místnost, ve které toho večera seděli, je stísňovala. Doufali, že oba vědí, jak na tom jsou.

V noci se spustil déšť a několik dní pak obestíral malý domek šedými proudy vody. Když ustal a kolem cesty již netekla žlutá voda a krajina se nesměle, bezbarvě vynořila z šera, začala stará žena kýchat. Bylo jasné, že se nachladila. A také bylo jasné, že v tomto stavu nemůže jet navštívit sousedku. Naopak, musí se opatrovat, musí se zabalit do starého vlňáku, který si kdysi upletla a potom založila. Jíst rozmačkanou cibuli. A litovat se.

Tak byla víceméně zproštěna slibu, že paní O’Dowdovou

413$

navštíví. Však se tam jednou rozjede a něčím ji potěší, polévkou nebo telecím kolínkem. Zatím to nahrazovala lítostí nad lidstvem a zvláště nad ženami. Ale večery bývaly smutné; kolem studny ležely černé, skoro modročerné stíny a v komínech bylo slyšet drápky vačic. Vědomí bezmoci, která přecházela v otevřenou zradu, štvalo Amy Parkerovou z místnosti do místnosti. Znervózněla, Špatně trávila a někdy hlasitě škytla, ale protože bývala většinou sama, nezáleželo na tom. Jednou si dokonce představila svou přítelkyni mrtvou. I s některými podrobnostmi. Jestli umřela, řekla si, nebudeme muset mluvit o věcech, které jsou příliš strašné a záhadné, nebudeme vzpomínat, co jsme zažili, ani probírat utrpení. Bude mrtvá. Přeživší ženu to však neuklidnilo.

A ulevilo se jí až na počátku jara, když ji ode dveří volala jakási holčička. Má prý přijet, říkala, má přijet k O’Dowdům. Byla to malá Marly Kennedyová a paní Parkerová v ní poznala dceru Pearlie Brittové, která ji kdysi přišla pozvat k O’Dowdům kvůli jiné věci.

„Je jí zle?“ zeptala se paní Parkerová přidržujíc vzpurné dveře. Ale holčička se lekla slov a utekla. Na útěku jí bylo vidět holé paty a okraj kalhotek, a za hlavou jí vlály vlasy.

Paní Parkerová nemeškala a zapřáhla koníka do kolesky.

Jela větrem, který vál od západu a celou ji prostoupil. Jeho mocné poryvy ji v kolesce rozkolébaly. Tváře se jí brzy nadmuly. Vítr do ní proudil nálevkou hrdla, až svým posláním zmohutněla. Měla ještě pořád statná prsa. Při jízdě, chvíli hladké, chvíli drkotavé, dostala odvahu. Možná že všechny její chyby, kterých je tolik, budou zapomenuty. Jela dál a začalo jí být jasné, že svou přítelkyni zanedbávala, že jen čekala na pravou chvíli. A tak ujížděla k O’Dowdům a silné stromy se ohýbaly v heroickém větru a stará žena v kolesce žhnula napětím a úzkostí a láskou.

Když tam dojela, viděla, že O’Dowdův dům právě dospěl k další fázi rozpadu. Vítr mučil střechu. Zvedl rzivý plát a utrhl jej. Drnčící a řinčící plech přeletěl nade dvorem a ostře plácl vepře po zadku. Poté zapadl do rybníčka či do kaluže hnědé vody, ze které rázem vytryskla bílá sprška kachen. Zazněly zvířecí skřeky a steny, málem jako při vraždě, ale nikdo jim nevěnoval pozornost. Dům, obklopený několika nevalnými vozy a přivázanými koleskami, poskakujícími dětmi a močícími psy, si stačil k zábavě sám.

Paní Parkerová uvázala svého koníka a vešla do domu, páchnoucího už smrtí a spoustou živých těl. Pokoušeli se to napravit tím, že rozstřikovali kolínskou přivezenou z Bangalaye a pálili cosi tak čoudivého, že to celou společnost zahalilo neprůhledným

414$

mrakem. Ale když se paní Parkerová, znovu bloudící v těchto prostorách, protlačila dost daleko, našla konečně na vysokých polštářích svou přítelkyni či to, co z ní zbývalo.

Neboť paní O’Dowdová měla teď tělo celé propadlé a v něčem tak těsném už nechtěla žít. Toho dne velmi trpěla — ale byla to už ta nejhorší muka? Stále nevěděla. Dásně, byť slabé, mohly dál žvýkat bolest a sát z ní krev. Líce jí už zmizely. Ale oči, do kterých se stáhl duch, byly velké a oblačné. Nebyly její, spíše patřily k tomu, co na člověku není zaživa vidět.

Někteří z přítomných s ní podle toho jednali: jako s někým neznámým, kdo už odešel, aspoň ze svého těla, a na víc než na tělo si myslet netroufali.

„Pojďte ji trochu nadzvednout. Svezla se dolů,“ řekla jedna žena. „Chyťte ji, paní Kennedyová. Takhle, pod pažema. Chu-děra. Och, och. Těžká je pořád.”

Paní O’Dowdová vzdychla. „Ještě nepřišel? Kdy přijde?“ řekla.

„Kdo zas ?“ zeptaly se ženy a přetáhly jí přes bradu háčkovaný přehoz.

„Říkal, že když to bude nutný, přijde. A je to strašně nutný,“ řekla. „Jestli ten provaz nepřeseknu, tak se do úterka nevrátím. Ale ten mladej to dokáže levou rukou. Stačí, aby se ho dotkl, a je to. Já nikdy nechodila, jen jsem lítala.”

„Myslí doktora,” řekli zasvěceně.

„Doktora Smitha,” řekla pani O’Dowdová.

„Doktora Browna,“ řekli a bylo jim to směšné.

„Doktor Smith byl starej doktor,” řekla jakási ženička s bradavicí, ale z takové blízkosti, že bradavička připadala nemocné jako kulička angreštu. „Ten novej a mladej je doktor Brown.“

„Na jméně nesejde,” řekla paní O’Dowdová. „Ty drobný štětiny se musej praseti ze hřbetu opálit.”

„Copak nám asi ještě poví,” zašeptala potutelně ženička, když odtáhla svou povznesenou bradavici.

„Pro doktora Browna jsme poslali, paní O’Dowdová. Jel pro něj pan Doggett. Doktor je ve Fingletonu, pomáhá při porodu jedný mladý dámě,” řekla jakási žena či vlastně dáma, kterou se titulárně stala.

„Tomu nevěřím,” řekla paní O’Dowdová. „Dámy neroděj. Ty věděj, co a jak.”

Ta by člověka rozesmála, říkali si. Chudina.

„Já nikdy nerodila,” zavřela paní O’Dowdová oči a znovu je otevřela. „A dáma nejsem. Ani zdaleka ne. Však jsem nikdy nic nevěděla,” vzdychla. „O životě ani o smrti. A odkud taky?

415$

Pořád jsem stála u necek a u válu a u malejch prasátek, co pijou od mámy.“

„Zrovna tak to bylo s naším tatínkem. Nevěřil a nevěřil,” řekl muž, který tam seděl ve velkém žlutém límci z tuhého materiálu.

Jmenoval se Cusack a všichni věřili, že je to vzdálený příbuzný z Deniliquinu. Pana O’Dowda viděl naposled, když před mnoha lety putovali z přístavního mola do vnitrozemí, ale teď se připletl do těchto končin, a když větřil smrt, přišel na návštěvu — co mohlo být přirozenějšího. Všichni už muže z Deniliquinu znali a pokusili se ho umlčet lahví piva, ale marně. Nejraději vyprávělo zvířatech a penězích, protože obojí v něm probouzelo zvídavost a respekt, jak zvířata domácí či divoká, zejména aligátoři, s nimiž se osobně setkal, tak peníze, na které sice neměl štěstí, ale které velebil s nezávistivou, ba mystickou úctou včetně jejich barvy.

„Ale abych se vrátil k našemu tatínkovi,” řekl muž z Deniliquinu, „nebo abych o něm začal, poněvadž myslím, že jsem vámo tomhle starým pánovi ještě nic nepověděl. Umřel na angínu za podezřelejch okolností. A to ho, prosím, varovali, ale jemu to leželo na srdci tak málo, jako ležej peníze na pangejtě. Byl velkej milovník květin a chodíval mezi růžema a jen je hladil, aby, jak říkával, cejtil to jejich masíčko, který je vrchol vší krásy. Když mu některý nepříjemný osoby říkaly, že je blázen, tak tomu nevěřil a dál kráčel životem a usmíval se na lidi, který vůbec neznal, což je prej neomylnej příznak. A naše maminka se z toho duševně málem pominula, jelikož nemohla pochopit tu jeho lásku k lidem, a zvlášť k tmavovlasejm dívkám, který měly nad horním rtem tmavý chloupky. Poněvadž maminka, abyste věděli, věčně štupovala. Ta jen seděla s ponožkou na hříbku a kabonila se na ni, poněvadž štupování naší maminky byla extra jemná práce, žádný fliky šmiky. Na štupování byla mistr. Jenže náš tatínek rád obšťastňoval lidi, buď hlazením, nebo nehmatatelně, když jim osvětloval věci, kterejch si zatím nevšimli. Takže s tímhle geniálním nadáním pro život, který mu musela uznat i maminka, přestože ho za tu jeho lásku nenáviděla, nemoh uvěřit, že ho jednou čeká smrt, a ta ho čekala úplně nečekaně v prvním patře jednoho baráku na Corriganový ulici. Já byl tehdá malej chlapec a poslali pro mě jako pro nejbližšího příbuznýho, poněvadž matce to samo sebou říct nemohli, a navíc měla loupání v hlavě. Umřel ti tatínek, řekli mi, a dámy vyvádějí jako divý, zvlášť paní La Touche. Jaký dámy, povídám, byl jsem takový stydlivý dítě. No prej kurvy, smáli se a některý se ze slušnosti začervenali, tatík tam leží nosem vzhůru, tak pro něj pospěš, než dámy dostanou hysterickej zá-

416$

chvat. Tak jsem samo sebou šel, protože jsou v životě chvíle, kdy se utýct nedá, síla okolností mě drapla za kalhoty a postrkovala vpřed. Přijdu tam a vidím, některý brečej, poněvadž dostaly strach, a některý se řehoněj, poněvadž aby někoho vynášeli z hanbince tvrdýho, to je dost vzácnost. Jenom paní La Touche, který ten podnik patřil, šílela kvůli dobrýmu jménu svýho ústavu. No, rozvinula se tam o tý situaci široká debata, a některý mě oždibovaly a některý pusinkovaly, poněvadž jsem byl hezkej klučina. Jojo,“ řekl. „A v tomhle všeobecným rumraji jsme chudáka tatíka vynesli z prvního patra do druhýho namísto do přízemí. Což překvapilo i paní La Touche, která byla do hovoru velice živě zabraná. Tak jsme si museli znovu plivnout do dlaní a strkat a tahat a nadnášet tělo chudáka nebožtíka tatínka, pot se z nás jen lil, poněvadž nezapomínejte, že to bylo v létě, jedna holka přitom vyprávěla o kýblech čerstvě nadojenýho mlíka, prej do smrti nezapomene na kravskej dech, bylo to takový statný ospalý venkovský děvče, svalnatý. A tak jsme chudáka nebožtíka tatínka dotáhli do přízemí. Když jsme ho vystrčili nohama ze dveří, zrovna se rozbřesklo. No jo, povídám, a co já teď s ním. Prej to je tvoje věc, Time, řehtaly se, my děti kojit nemůžem, to není naše branže. Prej zavolej si třeba drožku. A prásk, bouchly dveřma. Náš chudák tatínek, kterej tam se mnou zůstal, byl klidnej a milej i po smrti. Jaktěživ nevěřil, že může dojít k nejhoršímu. Všecko bral jako samozřejmou věc. Že po noci přijde den, jako zrovna přicházel, a že se nějaký řešení najde, jako se našlo vždycky. Za chvíli jel kolem kropicí vůz a polejval v tom prvním světle ulici. Pot už na mně vychlaď, koukal jsem tam asi jako hromádka neštěstí. Copak jsi našel, synku, ptá se ten kropič. Ale tatínka, povídám, a je po smrti. Mno, povídá kropič, jestli si naskočí,svezu ho o zastávku dál. Tak jsme dělali všecko proto, aby si tatínek jako naskočil, a málem nás to zabilo, ale za chvíli už se vez ulicema a pod ním stříkala voda. To byla krása. Na to nikdá nezapomenu. Na to jemňounký šumění vody po kalnejch ulicích. Todle nejni špatný povoláni, povídá kropič, takhle budou vypadat ulice po Posledním soudu. A co když soud už začal ? povídám já, drzej kluk. Ale kropič neslyšel. A já se podruhý neptal, některý věci za to nestojej. Tak jsme jeli a tetelili se a příjemně si povídali, ale potom na nás začaly dorážet trumpety, takový mohutný mosazný, musel jsem před nima ucukávat loktama, aby nás nesmetly, a s nima bouřlivej jásot, jak nás pozdravovaly ženský, většinou lehký, který byly vyložený skoro ve všech oknech a za zádama měly prostřený dlouhatánský stoly. Potom jedna mladá roztáhla pusu tak doširoka, že jsem věděl, tohle je

417$

můj konec, a seděl jsem obkročmo na tý cisterně a uhejbal a zároveň se lepil na nebožtika tatínka, kterej se najednou posadí a povídá, synu, kdybys padal, tak roztáhni co nejvíc ruce a nohy a napodob letící piliny, tímhle způsobem si nezlámeš kosti. A přesně tímhle způsobem sletěl tatínek po hlavě z vozu, jenom dva bloky před naší ulicí, takže jsem ho našel na zemi a vedle něj sebe s boulí na hlavě, jak jsem se zřítil za ním. No tos teda vyfasoval nemožnou mrtvolu, povídá kropič, když nás uviděl. To už bylo sluníčko na nebi. Lidi se na nás vylejzali podívat, páni v tričkách a dámy v papírovejch natáčkách, mezi nima i naši známý. Hele, říkali, to je Tim Cusack a jeho táta, zase tak nalitej, že leží jak mrtvola, grázl starej. Takovej nad náma vynesli rozsudek. A protože jsem věděl svý, neobtěžoval jsem se jít s pravdou ven, dokavad mohla zůstat pod pokličkou.”

„No ne,“ řekla žena s chlupatou bradavicí. „Tohleto vypravovat.”

„Zkrátí se tím dlouhá chvíle,” řekl muž z Deniliquinu, a cítil, jak se v něm z velké hloubi smutně zvedá plyn.

Paní O’Dowdová, která usnula nebo byla odtažena nějakými jinými milosrdnými kleštěmi, otevřela oči, rozšířené bolestí, a řekla: „Tolik se tu sešlo dam, a já nemám žádnej morušovej džem.”

„Jojo, paní Parkerová,” řekla své přítelkyni, sedící v klobouku na židli u postele. „Vám přišel morušovej džem vždycky k chuti. A nakládaný vepřový. Vidím to maso jako dnes. Nebyla na něm jediná štětinka, jak na vepřovým bejvá. Pamatujete?”

„Pamatuju,” přikývla paní Parkerová strohým černým kloboukem.

Poznávaly se dobře, třebaže jednu z nich převlékl čas za tlustou stařenu a z druhé nezbývalo téměř nic.

„Já už vepřový nenakládala kolik let,” řekla Amy Parkerová, jako by se lekla, že zvyky, od kterých upustila, byly příliš troufalé. „Jak člověk s něčím přestane, odvykne.”

Všechno, co říkala, jí znělo podivně, protože byla hypnotizována blízkostí smrti. Dívala se do zrcadel.

„Já pamatuju jednoho, ten byl zvyklej snídat půl litru sirupu s půl kilem otrub,” řekl pan Cusack. „Každý ráno.”

Ale umlčeli ho.

Amy Parkerová se dívala na přítelčin obličej, který se znovu zavíral. Umírá, říkala si, a já to vlastně nechápu. Nerozumím vůbec ničemu. A začala pokyvovat hlavou. Nemohla přestat.

„Bude to vysvobození,” řekla mladá Kennedyová. „Do večeře to skončí.”

418$

„Já bych v životě na nic nesázela,“ řekla paní O’Dowdová. „Aaaach,” vykřikla a zhroutila se. „Dostanou mě, ale až budou chtít.“

Amy Parkerová, která by něco z toho ráda vzala na sebe, protože když už sem přišla, musela být statečná, sklonila hlavu a vzala do dlaní přítelčinu ruku, v níž ještě slabě proudil život. A tak oba proudy na chvíli znovu splynuly.

Zpocená a šedá sousedka měla tutéž barvu jako její vlasy, rozpuštěné a visící jako dvě křídla. Polohlasně mluvila o tom, co vidí nebo viděla, těžko říct o čem, protože obojí zakrývala šedá hladina. Každý v té místnosti, zmenšené horou polštářů a klenutou peřinou a těžkými řetězci háčkovaných přehozů, cítil tlak šedých vod, které hlas pani O’Dowdové vléval do světnice, a každý se pohupoval a plynul, někdy v proudu vlastních snů, teď tesklivých, někdy ve víru obtáčejícím věci, na něž upozorňovala nemocná. Ruku tonoucí ženy však držela Amy Parkerová, kterou děsivě unášel proud života, takže se obě plavily mezi jeho žerty a nebezpečími.

„Nás totiž bejvalo doma sedm,“ říkala paní O’Dowdová, „když nepočítám osmou, tu holčičku, co spadla obličejem do močálu a utopila se nebo asi spíš udusila, jak ji bahno vtáhlo, ta byla taky Marie, my jsme se druhým jménem jmenovaly všechny Marie, na památku matky boží. Jako děcka jsme si někdy všichni, nebo kolik nás bylo zrovna pohromadě, nalezli do takový malý lodičky, byla tam pěkná řeka, místama v ní rostlo bejlí, takže měla hnědou vodu, a po tý jsme veslovali a ve Wullunyi jsme sahali na mosty. Jsou celý mramorový, a když na ně sáhnete, studěj. Cejtím to dodnes. A to na ně svítilo slunce. A vlnily se. Byla to voda, ale řekla byste, že se vlní mramor. Přes ten most jezdila na trh v takovým šikovným kočárku ta paní, co mi dala tu kytku. Vidíte ji, paní Parkerová? Neříkejte, že nevidíte.”

„Kterou kytku, paní O’Dowdová ?“ zeptala se Amy Parkerová.

Zmateně se vrátila do těsné světničky.

„Tu červenou,” řekla paní O’Dowdová. „Co bejvá večír tak hezká. Na okně.”

„Aha,” řekla paní Parkerová. „Myslíte muškát.”

„To se ví,” řekla paní O’Dowdová. „Muškát. To je dárek od tý paní z Killamey. Dnes už bych ji nepoznala, protože je myslím taky mrtvá. Ale na tom mostě jsme spolu stály, paní Parkerová, vy si to pamatujete, a koukaly jsme, jak jdou ovce, postrkovaly nás a tahaly, až nám utrhly knoflíky, kdo by to do takovejch

419$

ospalejch zvířat řek. Pamatujete, jak jsme měly plný hrsti hebounký vlny a jak voněla? Vy povídáte, nepřijely jsme sem na vejlet, máme svůj cíl. A já povídám, kdo si nenajde cíl, nemůže na vejlet, a co je lepšího než povodeň. Ach bóže, a jak jste v tý tlačenici sháněla manžela. Já mám tlačenice ráda. Ráda se koukám neznámejm lidem rovnou do nosu. Nemůžu se na ně vynadívat. Nejradši bych jim vjela rukama pod kůži. Víte ?“

Někteří kolem, zmučení tím, jak nahlédli do svého života, se vzepjali z křečí a zasmáli se.

Copak nás ještě čeká ? uchichtlo se pár žen, ale tiše, přes nos a zavřenými ústy.

Ale Amy Parkerová věděla. Jsou chvíle, kdy člověk neví nic, a chvíle, kdy ví všechno. Oči jí zazářily.

A tak se nahnula z mostu, aby posbírala plující tváře. Některé rty se otvíraly k polibku, některé byly pevně semknuty. Všechny se pohupovaly v šedé záplavě. A s nimi staré dopisy a zažloutlé fotografie.

„Ted budte chvíli zticha,” řekla paní O’Dowdová, „a šetřete si sílu.”

Tolik pohybu vyčerpávalo i ji.

„Je tady vydejchanej vzduch,” řekla žena s bradavicí a otevřela okno. „Na člověka jde potom spaní.”

Muž z Deniliquinu, pan Cusack, kterého pálily oči od dýmu a žáha po příliš hořkém pivě, by rád vyprávěl nějaký příběh, něco úžasného, ale úžasně pravdivého, aby se na něj všichni kolem podívali a navždycky si ho zapamatovali, ale když se hlouběji zamyslel, nemohl na žádný takový příběh přijít, a tak tam seděl, vychrtlý člověk s modrou bradou, a nevěděl, proč sem vlastně přišel. Přivítat na svět mrtvolu? Tou dobou už si připadali podvedeni skoro všichni. Jen muškát na okně planul, protože nastal večer.

Pak přišel manžel, kterého poslali ven, aby se nadýchal čerstvého vzduchu a trochu rozptýlil. U postele jen rušil. Jeho láska k manželce byla někdy nechutná, zvlášť když jí začal líbat ruku jako slepý pes a kňučel s vyceněnými zuby, bohudík stále bílými a ostrými.

O’Dowd nikoho nezajímal. Byla to lidská troska. Co se s ním asi pak stane? Bude ho někdo krmit a spravovat mu svršky? Soucit může zajít na úbytě. Nejlepší by bylo, kdyby si lehl jako pes pod ostružiní a umřel. Což také udělá, ale až časem.

Teď tápal napříč světnicí, vrážel do věcí, které se octly na jiném místě, a do nenadálých těl, hřmotný, šouravý mužský v šatech, které si oblékal potmě, a podle toho vypadal. Jako hastroš-

420$

Z očí mu cosi teklo, slzy nebo hnis. A jestli neovládal svůj obličej, patřilo to k jeho soukromému žalu, aspoň si to myslel, protože většinu věcí mu překrylo soukromí tmy.

Tak se strnul místností. Někteří s nepokrytým zděšením od-kláněli tvář, aby nebyla v dosahu jeho hrbolatých rukou. Jiní ustupovali zdvořileji a předstíraný klid je změnil v stíny.

„Kde je paní O’Dowdová ?“ zeptal se bezmocně, ztracen mezi tolika lidmi. „Už se, prosím vás, cítí líp?“

„Paní O’Dowdová se cítí, jak se cítit může,“ ozvala se paní Kennedyová, jejíž sestřenice se učila ošetřovatelkou a přispívala tak nemálo k její důležitosti. „Sedněte si. Ale buďte zticha. Nesmíte rušit.“

Dovedla starce až k posteli, ve které byl po léta nejvyšší autoritou a odkud se snažil zachytit tolik prchavé poezie.

„Kampak?” zabručela paní O’Dowdová zpod víček.

Víc pro svého muže udělat nemohla. Vlasy jí ztěžkly.

„Chvilku si tu sednu,” řekl.

A ohmatával přehoz, jehož vzor se podobal zvětšené včelí plástvi.

Z jakéhosi důvodu nechtěla, aby ji držel za ruku, možná proto, že už mu přestala patřit a ztratila pro něj význam. K ruce Amy Parkerové se však přimkla. Někdo potřebuje nového přítele, aby mu mohl svěřit svá největší tajemství. A Amy Parkerová, její stará přítelkyně, se proměnila v novou, protože se spolu tak dlouho nestýkaly. Měly si toho ještě tolik povědět a ukázat.

„Nikdy jsem vám, paní Parkerová, neřekla,” ozvala se paní O’Dowdová přes kůži svých rtů.

A usmála se.

„Copak, dušinko?” zeptala se paní Parkerová.

A naklonila se, aby lépe viděla. Protože nebylo jisté, že něco uslyší.

„Ty fuchsie,” řekla paní O’Dowdová, „jsem všecky vysekala.”

Takže Amy Parkerová slyšela třas červených trubek. Cítila horký závan jitra. Zahleděla se hluboko do očí paní O’Dowdové, sytě zlatých a zaujatých sebenepatrnějšími věcmi.

„Teď, Amy,” řekla, „vidím váš obličej poprvé.”

Amy Parkerová zrudla, protože za celý život jí nikdo neřekl nic tak osobního.

Vtom O’Dowd, nerozumějící jazykům, jimiž se kolem jeho postele mluvilo, začal bít do vzduchu rukama a vztekat se a křičet : „Proč všichni nevypadnete a nenecháte nás umřít v klidu ?”

Ale organizátoři, kteří považují smrt za věc veřejnou, ho utišili.

421$

A žena s chlupatou bradavicí sklonila hlavu k paní O’Dowdové a zeptala se: „Opravdu nechcete kněze, dušinko?“

„Co bych dělala s knězem?” řekla paní O’Dowdová.

„Aspoň to zkuste,” řekla snaživá sousedka.

Ó’Dowd, kterého ovanul strašný průvan, zmačkal v prstech přehoz a vykřikl z hloubi plic, ze středu té černé místnosti, až se všechno zatřáslo: „Och Kathy, Kathy, snad mě neopustíš! Co si sám počnu?”

Paní O’Dowdová byla zcela klidná.

„Nechci kněze. Nebojím se. Umím mluvit sama za sebe. Zaplať pámbu.”

Pak se strhl takový hluk — jedni souhlasili, druzí ne, třetí pohoršeně mlaskali, stařec plakal a někteří poslouchali jen jeho, protože mužský pláč se neslyší každý den, zvlášť od takového silného chlapa — že si vůbec nevšimli příchodu mladého doktora, který skončil s porodem ve Fingletonu a přijel sem.

Byl to vyjevený a nesmělý mladík, který mluvil tak málo učeně, že mu nikdo nevěřil, ale přesto k němu chodili, a dokonce mu platili. Někdy, když mu docházely síly, toužil být kouzelníkem.

„Tak jak jsme na tom?” zeptal se kohosi a všech.

Nebo žonglérem. Aby uchvátil publikum proudem barevných míčků.

„Měla strašlivé bolesti, ale náladu má dobrou,” řekla důležitě paní Kennedyová. „Před chvílí chtěla injekci, prý aspoň maličkou,” dodala.

Mladý doktor byl šťasten, že může z brašny něco vylovit. Dvě děti už mu do ní nahlížely.

Ale Amy Parkerová, která seděla a držela svou přítelkyni za ruku, poznala, že ruka je mrtvá. Musím jim to povědět, říkala si. Ale hrdlo jí velkými slovy naběhlo.

„Paní O’Dowdová,” řekla, „umřela.”

A odešla s kapesníkem před ústy, protože si je musela zacpat.

Nikdy moc neplakala, a nebude ani teď, před cizími lidmi.

Takže potom všichni, kdo k mrtvé přispěchali, podívat se, pomáhat, porovnávat, se zděděnou zručností ji uložit a nakonec v teploučku společné soustrasti vypít čaj, říkali, že paní Parkerová byla vždycky bezcitná a namyšlená, i když neměla být na co, a když se to uváží, v kraji dost neoblíbená.

Když vyšla stará žena z místnosti, kolem nehasnoucího muš-kátu a plačícího trosečníka, kterému by ráda projevila účast, jenže nevěděla jak, zamířila přes dvůr k poníkovi, jehož zadek zakryla pytlem pro případ, že by se ochladilo. A toho jarního večera bylo opravdu chladno. Při zpáteční cestě se stromy chvěly v skomí

422$

rajícím větru. Jak jela přes větévky a listy. Ve své vratké kolesce.

Když dorazila domů, její starý muž klečel a rozhraboval řeřavý popel.

„Co paní O’Dowdová?“ zvedl hlavu.

„Už není,“ řekla a dveře jí vyletěly z ruky.

Víc o té smrti nemluvili a brzy zasedli k večeři, k řízkům s osmaženými bramborami. Když si otřeli mastné rty a popíjeli sladký čaj a říkali hřejivé, byť bezvýznamné věci, byli tak opuštění, jako by tam seděli každý sám.

Potom se díky jakési milosti uklidnili a pod peřinou si dokonce zkusili představit, jak se mrtvá žena smísí s písčitou hřbitovní půdou. Bylo to nepředstavitelné. Uložit do úzké jámy paní O’Dowdovou. Jejíž slova tančila a budou tančit dál, ale jen ve vzpomínce, která je také smrtelná.

Nakonec staří manželé usnuli a spali jako zabití.

423$

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Ve svém domě u cesty žili dál Quigleyovi. Takoví jako oni rostou z krajiny se stromy, s tenkými, uprášenými, domorodými stromy. Někteří sousedé z cihlových domků s vodotěsnými střechami a živými ploty z ptačího zobu, kteří se tu usídlili tak, že znásilnili přírodu, a proto rádi kázali morálku, říkali, že je to hanba, když ve vilové čtvrti smrdí za vlhkých večerů slepičince z Quigleyovy chatrče a že se to musí oznámit městské radě. Ale neoznámilo. Nakonec si na slečnu Quigleyovou nestěžovali, protože se na ně dívala s tváří otevřenou dokořán. Zalézali do cihlových hrobek, které zbudovali pro své mrtvé životy, pouštěli si ranní rozhlasové programy a v záři politur se na svých kytičkovaných kobercích divili prosté harmonii, kterou nebyli s to pochopit. Byli pak nasupení a vzteklí jako jejich slaměná košťata.

Doll Quigleyová se příliš nezměnila, jen kůži teď měla nápadně hrubší a skvrnitější, a zvětšily se jí kotníky na prstech, i její dávné vole. Také byla pomalejší, protože po celá dlouhá léta hlídala své krocany, důstojně a puntičkářský kráčející kolem jablečníků nebo ze stráně k chumáčům trávy, vždycky však důstojně. Doll měla starou zástěru, ušitou z čistého pytle, a na hlídání krocanů si ji skoro vždycky brala. Nebyla to sice činnost nezbytná, ale líbila se jí, a proto zvolna, důstojně kráčela za krocaní školou.

Důstojný sklon krocaních křídel připomíná zesláblost po ne-moci. Mají hlas nemocných či aspoň choulostivých tvorů. To by vysvětlovalo, proč Doll Quigleyová tyto ptáky milovala. Neměla pro své zásoby soucitu kupce. Jistě, mohla vyjít do deště, sundat si pytel z hlavy a zakrýt jím někomu ramena. Ale nešťastníků, kteří by Doll potřebovali, nebylo nikdy dost. Lidé přijímají soucit jen zběžně, jako součást nějakého abstraktního dobra, a nepřipouštějí si, že je za ním něčí citlivost. Ta by je stísňovala. Vždyťi Buba Quigleyho někdy sestřiny ruce popuzovaly.

424$

Přesto si jí všichni vážili a brali si od ní spoustu hmatatelných věcí a náramně ji využívali. Například její příbuzní. Přijížděli v neděli ve svých sedanech, dlouzí, svalnatí bratři, teď sukovití a suší, a jejich dlouzí, svalnatí, na táty podobní synové, povalovali se nebo hledali něco, co by se jim mohlo hodit, nějaký nástroj nebo kus plechu nebo tučného kohoutka. Doll to vadit nebude. Anebo jejich nafouklé ženy a ženy synů. Nejraději sedí a podávají si pleny a povídají o svých operacích a o tom, jak mají zařízenou domácnost. Někdy zmlknou a pohlédnou na Doll a hned zase hledí do svých životů, kterými jsou samozřejmě zaujaty víc. Snachy mají pořád plná břicha dětiček. A děti se honí kolem Dollina domu, křičí, že chtějí na záchod, a rozbíjejí věci. Večer nasednou do auta a ani se neohlédnou, protože se vrátí. Děti jsou pořád stejné, to je na nich nejkrásnější a nejkrutější. Jestliže to Doll nezraňovalo, pak proto, že se téměř celá rozdala a zbývalo z ní maličko. Ale to bylo logické. Dobrotivost je dána člověku proto, aby dával.

Teď už nebyla ničím než trestí dobroty, a té se lidé ostýchají nebo bojí, protože je příliš vzácná. Její bratr Bub někdy ve své prostotě rozuměl jejímu trápení či blaženství lépe než druzí. Proběhl chodbou a upřel na ni oči jako nějaké zvířátko, jako myš, kterou nechali v domě žít a která to svou omezenou zvířecí inteligencí brala jako něco samozřejmého, ale náhle vidí za své meze a nabývá lidského vědomí, až se dostane na sám pokraj prozření. A tak Bub, už zestárlý, s myšími, někdy uslintanými zuby a modrou, mátožnou tváří, stál vedle sestry nebo jen krůček za ní na cihlové podlaze spíže vonící celý rok chladem, a ve světle svíce si prohlížel mléko či chléb, jejichž tvar je dobrý a jímavý sám o sobě, je to počátek i konec, ba dokonalost sama. V takové chvíli vzdychl Bub jako některá zvířata a pátravě se podíval na sestru, ví-li to také.

Ale Doll, posunující mísy kolébavého mléka či ohmatávající puchýřky na čerstvých bochnících, byla samozřejmě o několik stupňů dál než její živočišný bratr. Věděla, že ze svící skane bezmezná láska a mír a že tělo se v nich rozplyne do ticha. Umřu ráda, říkala si Doll Quigleyová.

I když by to říkat neměla.

Je tu přece Bub.

Pak rychle ustoupila a nadechla se a řekla: „Co je, Bube? To mi musíš šlapat na paty v komůrce, kde je místo jen pro jednoho, a dýchat do mléka ? A vysmrkej se. Vysmrkat se umíš sám.“

Tu zlost jsem přehnala, cítila v úzkých ramenou, když odcházela. Měla bych Buba víc milovat, říkala si, jenže jak ? Neměl tam

425$

tak posmrkovat. Kapesník míval zkroucený jako provázek. Ale poradit si s ním uměl, když se mu řeklo.

Někdy vyšla před dům a sedla si na schůdky, na tu stranu, kde zábradlí ještě nespadlo; objala si kolena pažemi, jak to dělávala v dětství, a vědomě se pokoušela přiblížit stavu dokonalosti, který se jí někdy sám od sebe snesl na hlavu jako obyčejný pytel do deště, ale vždycky se jí to nedařilo, děsila ji nesmírnost a rozmanitost vesmíru, vedle něhož byly její omezené síly nepatrné. A po boku jí seděl klímající bratr, hlavu nachýlenou nad špičatá kolena. Hrdlo se jí dusivě stáhlo. Měla šťastný život, ale náhle byl tísnivý a smutný.

„Proč nejdeš dovnitř, Bube?“ říkala přes rameno do tmy. „Vždyť usínáš. Je čas jít na kutě. Utíkej.“

Bub skoro vždycky udělal, co se mu řeklo. Ale ani když došel a na žaluzii zakmital jeho stín a posléze zmizel ve tmě, nezbavila se těch zapeklitých problémů se souhvězdími, ne a ne je vyřešit, přestože tam sedala do noci, zaplétajíc jednu ruku do druhé.

Nikdo to ovšem nechápal, protože tak nesmírné věci se vypovědět nedají. Áž jedenkrát přišla k Parkerům.

Bylo léto, vzpomínala pak Amy Parkerová, čas šťavnatého býlí a dusného vzduchu. Doll byla pečlivě ustrojena. Tenoučké nohy jí trčely z bavlněných šatů s kostkovaným, rudě puntíkovaným vzorem. Byly to její sváteční šaty, docházelo postupně paní Parkerové. Tváře měla umouněný pudrem, třebaže obvykle už se nepudrovala, to jen dnes. A měla brož s kamejí. Byla to hezká věc. Nikdo už nepamatoval, jak k ní Quigleyovi přišli. Byla to příliš dobrá práce, než aby budila zvláštní pozornost, ačkoli jedna paní, která se kdysi zastavila pro vajíčka, ji chtěla koupit, ale Doll by ji nikdy neprodala.

„Amy,“ řekla dlouhým, pomalým, skleslým quigleyovským hlasem, když za ní zapadly síťované dveře a sedla si.

„Co byste ráda, Doll ?“ zeptala se paní Parkerová. Zrovna kropila ranec prádla před žehlením a velkou radost neměla.

„Přišla jsem vám něco povědět,” podívala se slečna Quigleyová na své dlouhé jemné ruce. „Nevím, komu to mám říct.“

„A co ?“ zeptala se paní Parkerová, kterou v tak parném dni nic nezajímalo.

„Můj bratr umřel,“ řekla slečna Quigleyová.

„Váš bratr, váš bratr Bub? Neříkejte!”

„Ano,“ řekla Doll Quigleyová. „Já jsem mu pomohla. Nezabila jsem ho. Protože jsem ho milovala. A když teď budu muset umřít, nebude to pro mě tak těžké, Amy, jestli mi rozumíte. Někdy vidím

426$

jasně, někdy ne. Ale vím, že toto je pro něj nejlepší. Vidím mu to na obličeji.”

Obě ženy se na sebe dívaly a tvář Doll Quigleyové byla tak otevřená, že Amy Parkerová jí viděla přímo do duše. Vzala svou přítelkyni za ruce a přikládala je sem a tam a hladila je, protože sama by se k výšinám té prosté oběti nikdy nevzchopila. A hladila si vlastní líc. A cítila, jak je kuchyně malá. Obestřela ji bezradnost nebo slepota. Protože se do ní vkradl děs a znechucení z oslepivé logiky Dollina činu.

„Ach bože, tak to musíme něco udělat, a Stan tady není,” řekla Amy Parkerová, bezradná žena mravenčích rozměrů, dokonce s mravenčím pachem.

„Zavolejte, prosím vás, strážmistrovi, a povězte mu, co se stalo,” řekla Doll Quigleyová.

„Ano,” přisvědčila paní Parkerová.

A zavolala.

Strážmistru Tuckwellovi to roztřáslo rozepjatý knoflíček na límci košile.

„Měly bychom počkat u nás,” řekla potom Doll Quigleyová.

„Když myslíte, Doll,” řekla paní Parkerová.

„Buba se nikdo nemusí bát. Je přikrytý prostěradlem. Je klidný. Chudák.”

A tak šly obě staré ženy po cestě a potkávaly mnoho lidí, kteří si jich ze svých vyleštěných aut nevšimli. Byly to obyčejné, dokonce chudobné babky. Tak šly obě staré ženy od počátku svých životů, spojeny kvůli jakési úlevě, po které jejich tělo dodnes prahlo. Všechno kolem, co tolikrát viděly, bylo neznámé a zoufale potřebné. Amy Parkerová se na ty věci usmívala, na strom, na plechovku, na křoví, i když ne s takovým zaujetím jako Doll.

Také s nimi šla koza, stará koza, které říkali Nan. Patřila nebožtíkovi a doprovodila jeho sestru k Parkerům a teď capala za nimi; pomekávala a škubala hlavou, protože měla nalité vemeno. Chvílemi na své trápení zapomínala a vzpínala se po hebkých listech a lačně je rvala z proutí. Ale pak si znovu vzpomněla a mečela, capala a trousila černé bobky. S nadějí spěchala za ženami.

Za chvíli přišly ke Quigleyům a Amy Parkerová, slabá žena, které se v životě nic nezdařilo, se modlila, aby byla silná, ale Doll Quigleyová byla jistější.

Potom Doll odvezli do Bangalaye a dali ji do blázince, který je velice pěkný. Její přítelkyně paní Parkerová ji tam téže zimy navštívila, jen co se z toho šoku vzpamatovala, a přinesla jí pár nádherných pomerančů a cukrátka. Doll se změnila. Seděla na

427$

židli v jasné místnosti, kam návštěvu uvedli, a měla z ní zřejmě radost.

„Zdraví vám slouží, Doll ?” zeptala se Amy Parkerová, když si naslinila rty.

„Ano, slouží,“ řekla malátně Dooll.

Obličej se jí zakulatil a vypadal jinak než dřív.

„Však jste přibrala,” řekla Amy Parkerová.

„To z těch mastných pudinků,” řekla Doll Quigleyová a šedě se zaleskla.

„Chcete někomu něco vzkázat?” zeptala se Amy Parkerová. „Mám něco vyřídit sousedům?”

„Na tohle se mě bratr pořád ptá,” poposedla k ní Doll, jako by chtěla mluvit zcela otevřeně. „A já si nemůžu vzpomenout, Amy. Vždycky jsem přece věděla, vždycky jsem mluvila za oba. Já jsem zabloudila,” rozhlédla se, jako by to šílené tajemství nechtěla šířit. „A moje sestra mě zlobí.”

„Ale Doll, vždyť jste měli samé chlapce,” řekla Amy Parkerová a nejraději by je všechny vypočetla, protože viděla, že s ní bude těžká řeč.

„Moje sestra byla děvče,” řekla Doll. „Znala jména květin. Znala svaté. Vyprávěla nám o věčné milosti, někdy večer, když jsme rozsvítili lampu, jen my dva. To bývalo hezké. Protože já toho o sobě nikdy moc nevěděl. Vyznal jsem se jen ve zvířatech. Ve stopách a hnízdech. Měl jsem krabici barevných kamínků a čtyři kostry listů. Takže sestra mě musela skoro všechno naučit, víte, a naučila. Chtěla pro mě jen to dobré. Až do toho dne, kdy se ode mě odřízla. Zatlačila na ten velký nůž na maso, co ho celý čtvrtek brousila. Řekla, Bube, pánbůh tě k sobě vezme. Ale ještě mě k sobě nevzal, Amy. Tak k čemu to bylo dobré?”

Naklonila se, jako by se s tím vším chtěla schovat do své přítelkyně, a Amy Parkerová viděla, že s Doll Quigleyovou je konec.

„Nějakej smysl to naše utrpení má,” řekla Amy Parkerová a vzala kamarádku za ruce, „jenže já patřím k těm hloupejm. Nedovedla jsem odpovědět ani paní O’Dowdový — když přišla ta chvíle.”

„Kde je paní O’Dowdová?” zeptala se Doll Quigleyová a uhladila si vlasy.

„Vždyť víte. Umřela,” řekla Amy Parkerová.

Doll zalovila v papírovém sáčku a dala si do pusy krásné oranžové cukrátko.

„Tyhle jsou taky dobré,” řekla. „Já měla sladkosti vždycky ráda.

428$

Když jsem byla malá, sestřičky říkávaly, že to bude můj velký hřích.“

Usmála se.

Tak hřeš, Doll, pomyslela si Amy Parkerová a nechala svou kamarádku, ať putuje do nebe svou cestou.

Jela domů v pohodlném autobuse, kde byli všichni pohromadě, oddychovali a potili se, vtipkovali a naříkali si na bolesti hlavy. Dávno předtím, než přišel průvodčí, jí vypadlo jízdné z ruky, ale nevadilo jí to. Tiše seděla. Pořád myslela na ty dva stejné nože, otáčející se v Doll Quigleyové a paní O’Dowdové. Jaká muka nás ještě čekají ? ptala se v duchu a měla strach, přestože se vracela domů k manželovi, klidnému člověku, který třeba v poslední chvíli vstane a něco řekne. Stan ví, říkala si.

A tak se uklidnila. Kolem plula zelená zimní obloha a všechna těla v autobuse se stlačila k sobě. Protože byla povrchní a smyslná žena, dlouho u posledních věcí člověka nevydržela a za chvíli dokonce začala vzpomínat na jiného muže, na toho, který byl jejím milencem, na jeho pihovatá lýtka a na podvazky zařezané do kůže. Jak jí byl protivný. Jak toužila mít jiné muže a kolébat se s nimi na hlubokých mořích vášně a zapomenout jejich jména a někdy v zimě, až zestárne a tvář se jí ustálí, nalézat v prizmatu paměti jejich rysy a oči.

Zelená obloha proudila kolem autobusu mířícího k domovu.

„Ach,“ řekla stará žena zkormouceně, když se na ni všichni podívali, „před chvílí mi upadl šilink a bylo tady tak plno, že jsem se nemohla ohnout. Asi ho má někdo pod nohama.“

Všichni začali šoupat nohama a hledat a dobromyslně si dobírat babičku, která ztratila peníze.

Nakonec se mince našla.

„Tumáte, paní,” řekl jakýsi dobrák. „Teď už pěšky nemusíte.“

Všichni se zasmáli.

Stará žena se usmála, ale sklopila oči, protože se mezi těmi lidmi styděla. Někdy její prostota elektricky zářila. A kolem plynul poslední kus oblohy. Bylo pozdě. Límec kabátu měla ozdoben kouskem králičiny, a teď si jej přitáhla k hrdlu jako štít proti všem nožům, které by do ní chtěly vniknout. Aspoň trochu si tak připadala chráněna. A pak už byli doma.

429$

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Thelma Forsdykeová telefonovala manželovi z módního salónu, kde musela snášet nemožná muka kvůli prostinkému detailu na důležitých šatech. Telefonní kabina byla kypře vyčalouněna kouřovou šedí a jemně voněla kouřem a parfémy jiných žen. Thelma parfémy nepoužívala, protože měly jakýsi nežádoucí účinek na její čelní dutiny, a teď se mračila a tloukla do vidlice telefonu, který se s dalšími věcmi spikl proti ní.

„Och, Dudley,“ řekla, když se konečně dovolala, „prožila jsem otřesné odpoledne u kadeřníka a s Germaine, ty šaty, jak víš, měly být hotové, a nejsou.”

„Ano. Ano. Ano,“ slyšela Dudleyho Forsdykea či jakousi ozvěnu z přístroje, do něhož mluvila.

„Takže jsem se rozhodla,” řekla, „že sním něco v klubu a půjdu na koncert, o kterém jsem četla v novinách.”

Mluvila strašně zřetelně a s jistotou, jakou dává dlouhá praxe. Nic neumí člověk pořádně, dokud nezapomene, jak se tomu učil. A Thelma Forsdykeová konečně zapomněla.

„Jistě, drahoušku,” řekl Dudley Forsdyke. „Když myslíš.”

Povečeří stejně lhostejně, jako kdyby seděla u stolu s ním, snad jen o něco rychleji, aby unikl potlačovanému dechu staré služebné.

„Cítím, že mi to prospěje,” řekla Thelma a usmála se do telefonu nad svou citlivostí.

Teď jít domů nemohu, ťukala do bakelitu, nemohu nebo spíš nechci, aspoň ne teď. Jako by se hrozila nějaké odpovědnosti, kterou jí život může nenadále vnutit.

„Dobře, tak na shledanou,” řekl její manžel, advokát, který už nic nečekal, teď ani jindy. „Dobře se pobav,” dodal z úcty k teorii.

Thelma Forsdykeová beze slova zavěsila. Nabízet manželovi roli otce je vždycky ponižující. A tak vzala své zmučené rukavice

430$

a vyšla z elegantního salónu. Ale dívala se přímo před sebe. V roztrpčení začala mít pocit, že elegance je něco nevkusného. Ty šaty samozřejmě zaplatí, ale bude je nosit se spásným půvabem své vybrané neelegantnosti.

Byla to hubená žena v letech a v černých šatech. Punčochy měla mimořádně drahé, ale nebyly jí nic platné. Při chůzi, zejména ze schodů, zvedala a spouštěla nohy zvláštním způsobem, jako by si byla jista, že při troše neopatrnosti ji čeká pád.

Od té doby, co její přítelkyni Madeleine Fisherovou našli mrtvou, byla Thelma ještě osamělejší a zjišťovala, že má špatný krevní oběh. Ne že by v ní to přátelství dokázalo krev rozproudit; nejednou zavinilo, že jí stydla v žilách, když si uvědomila, jak málo zná mechanismy společenského styku, které se považují za nezbytné. Třebaže by to na ní už nikdo nepoznal. Ani její přítelkyně paní Fisherová, jejíž pohledy se k posledku obracely dovnitř.

Potom paní Fisherová zemřela. Jak, to paní Forsdykeová nedokázala uspokojivě vypátrat, protože ani pan Fisher, ani lidé jeho rodině blízcí ji nikdy nepřijímali s velkými sympatiemi, a někdy jí po pravdě nezbývalo než prohlížet si nábytek. Takže nebude nikdy s jistotou vědět, zda její přítelkyně zemřela prostě na své stáří.

Paní Forsdykeová šla s krokodýlí kabelkou večerní ulicí.

V klubu pojedla ve společnosti několika kultivovaných dam kousek mdlé ryby, obalené ve strouhance.

„Zítra večer se uvidíme,” řekla paní Owensová-Johnsonová.

„Jistěže,” usmála se paní Forsdykeová zasvěceně.

A uvažovala, jestli by Madeleine Fisherová mohla nějakým bodnutím její kariéru zničit. Protože zítra měli Forsdykeovi poprvé večeřet ve vládní vile s dalšími představiteli městské honorace, stejně bohatými a stejně chudými. A tak celý den mysleli na to, co si obléknou.

Ale teď seděla paní Forsdykeová osaměle na svém koncertě. Zatímco se ladily smyčce, stékal jí po ramenou zlatý déšť. Ještě nikdy nebyla tak dokonalá jako teď, se zkříženými kotníky a modrými žilkami na bílých rukou, už léta nečinných. Čekala na diskrétní a vkusné rozkoše. Žaludek měla jen mírně plný. A nervy klidné.

Tak dobrý pocit jsem ještě neměla, říkala si, až na ty šaty, zamračila se, ty musí být hotové, to je od Germaine bezohlednost.

Orchestr zahrál několik programních skladeb, které se paní Forsdykeová naučila neposlouchat, ba dokonce štítivě odmítat. Pak přivítal sál podeskem jakéhosi důstojného žida s černými

431$

víčky, který přišel zahrát houslový koncert. Paní Forsdykeová smotala program do tenounké trubičky, a kdyby to šlo, ztenčila by i sebe, takže přitáhla lokty pevněji k tělu a sevřela vnímavá stehna. Takto stlačena bude moci vzlétnout, až zazní osvobozující tón. Ale s duší nemohla udělat nic. Duše zůstává upoutána. Je to balón přivázaný k větvi kostí. Přesto se bude vznešeně vzpínat.

Žid začal hrát. Zpočátku se těla hudby něžně dotýkal. Zatím bylo dostupné jemu a každému. Thelma Forsdykeová sklonila hlavu, vlastně už celou šedivou, a poddávala se tomu laskání. Jaké něhy by byla schopna, kdyby k ní někdy měla příležitost? ptala se v duchu. Jistě ne smyslné, ale éterické, nadnášené božskými poryvy hudby. Vždyť hudba byla její láska. I když odečetla všechna svá pokrytectví, a nebylo jich málo, byla ještě stále schopna přilnout k některým prostým, silným místům a porozumět jejich prostotě do poslední zmlkající noty. Kdyby tak hudba mohla vstoupit otevřenými ústy a vtékat do ní hrdlem. Seděla teď v nepohodlné pozici, nachýlena dopředu na obyčejné židli. A naslouchala hudbě. Bylo to milenecké stadium, kdy se úponky hudby vinou v úhledných křivkách kolem ňader.

Žid hrál. Obtížnější místa ho teprve čekala. Třebaže je stokrát virtuózně, ba geniálně zahrál, blížil se k nim vždycky s hrůzou, a jakmile věděl, že je zdolal, začal se mu po lopatkách a pod koleny řinout pot. Zápasil s hudbou už předem, i když krev mu ještě ze žlutých očí netryskala.

A skutečně, hudba se zmocňovala všech, kdo se ji odvážili hrát, i některých naslouchajících. Thelma Forsdykeová sklopila před tím útokem víčka, zaskočena a zděšena vznešeností, k níž se blížila. Téměř každý může v jisté životní chvíli vzlétnout k výšinám, které si netroufá přivlastnit. A tak se dívala a couvala. Téměř vzápětí na to bude smět zapomenout, ale teď to věděla tak jasně a intenzívně, že jí do očí stoupaly slzy. Dlaně měla roz-drásány, ne nehty, ale těmi děsivými vrcholy.

Vtom hudba sevřela žida a téměř jím mrštila k dirigentovým nohám. Někteří posluchači se nad takovou výstředností ušklíbli. Ale Thelma Forsdykeová, zničená a zděšená, jen upustila svinutý program na podlahu, a její sousedé se na ni zamračili. Byla to ubohá žena v decentních černých šatech, s malými, až příliš malými diamantovými kapičkami v namodralých boltcích.

Thelma — či skladba, které naslouchala — posmutněla. Větve hudby na ni dorážely smutnými závany. Šla teď přes pastviny. Žaludek se jí stáhl a nahnul. Hudba se nakazila jakýmsi osobním smutkem či znechucením, pro paní Forsdykeovou nesnesitelným. Její vady se obracely a ukazovaly v pravé podobě.

432$

Začala se na nepohodlné židli vrtět a nejraději by někam utekla, ale bylo jí jasné, že to není možné.

A fialky. Stála u jejich domu, na rozpukaném cementovém chodníčku, kde se křivolaký keř zimolezu tak rozrostl, že sahal až ke zdi a škrábal do ní. Všechno z té strany bylo modré fialkami. Viděla, že tam stojí její otec, dnes se neoholil, anebo — anebo — ach tatínku, začala s hrůzou, protože mu tak ještě nikdy neřekla, nikdy.

Nikdo si těch strašlivých muk nevšiml, protože na diskrétních lidech nejsou viditelná, ani když rozřezávají celé nervové uzliny.

Musím ven, řekla si Thelma Forsdykeová.

A nakonec se jí to podařilo. Když brilantní provedení skladby skončilo, protáhla se kolem řady kolen, nenápadně cumlajíc pastilku, kterou našla v kabelce.

Postupně se dostala až domů, k tomu zvláštnímu domu, ve kterém bydlela. Mohutná stavba s leskle bílým trámovím, jakoby rozezmítaná v temně modrém moři listí a měsíčního svitu — protože toho studeného večera vál vítr — vypadala jako loď, a Thelma se na ni dívala, jak nejdéle mohla. Teprve potom vstoupila na malý můstek, který ji spojoval s pevninou. Na suchých prknech bíle zazněly její kroky, a téměř vzápětí otevřel jakýsi stín skleněné dveře a zamířil po verandě k ní, ozářen rudým okem doutníku.

„To jsi ty, Dudley ?“ zeptala se.

„Ano,” řekl.

Byli oba nesvi. Mohlo to ovšem být jejich vztahem.

„Volal jsem ti do klubu,” řekl, „ale byla jsi už pryč.“

„Říkala jsem ti, že jdu na koncert,” odpověděla žena zvýšeným hlasem.

To vše se dělo v měsíčním světle, které jim smylo z obličejů stáří a z těl všechno, co je obklopovalo.

„Telefonovali od vás,” řekl Dudley Forsdyke s vlídností zděděnou po jiných taktních mužích.

„Ano,” řekla rychle maličkými ústy. „Otec.“ Neptala se.

„Bohužel,” řekl Dudley Forsdyke. „Zemřel dnes odpoledne.”

Co teď? ptala se v duchu Thelma. Vznešenost, k jaké ji dnes hudba na chvíli povznesla, už do smrti nezažije.

„Ach bože, ach bože, ach bože,” vzdychala navykle, když vy-kročila po tenkých nohou. Bílé kroky ji provázely přes celou verandu.

„A pohřeb?” zeptala se.

„Podle všeho zítra odpoledne,” řekl Dudley Forsdyke.

„Pojedu tam,” řekla. „Zítra. Hned ráno. Autem. Raději bych jela sama, Dudley. Pochop to. Květiny koupím cestou.”

433$

Organizovala s klidem a vkusem.

„Ale zítra je ta večeře,” ztuhla náhle. „Ve vládní vile,“

„Ano,“ řekl Dudley Forsdyke.

Taktně či surově se stáhl.

Venkovské pohřby, prosté pohřby obyčejných, bezvýznamných lidí, putující žlutou trávou v najatých autech a příšerných šatech, možná netrvají dlouho, jekla si sklesle Thelma.

Dnes toho na ni bylo moc. Šla do jídelny a vypila pohárek sodovky.

Do rána se zotavila natolik, že mohla truchlit nad otcem i nad sebou. Chudák táta. Okouzleně vzpomínala na jeho ruce, na ruce pracujícího člověka. Vzpomínala na jeho mlčení, do kterého se jí nepodařilo proniknout, vlastně se o to ani nesnažila, ale někdy měla pocit, že se v něm skrývá cosi cenného. Další úvahy jí na cestě předměstskou krajinou zatemnil strach. Chvíle prozření by jí byla beztak odepřena.

Když vystoupila před domem smrti, zmocnila se jí hrůza, třebaže růžové keře se hemžily ptáky a z mokré země stoupala po ranním mrazíku pára.

Prošla po chodníčku, jako by se tu vůbec nenarodila.

Přišla jí otevřít jakási žena v zástěře. Byla to vdova po Rayovi, Thelma ji téměř neznala. Matně si vzpomínala, že se jmenuje Elsie. Měla nevýrazný, tlustý bílý obličej a vlasy stažené dozadu podle jakési svérázné, nadčasové módy. Nebyla hezká. Ale měla jasné čelo, nápadné svým nesmírným klidem.

„Jak je matce ?“ zeptala se Thelma.

Ale zděšeně si uvědomila, že v domě, který teď zdědila, si nemůže dělat na nic nárok.

„Je v kuchyni, peče dort,“ řekla Elsie.

Rayovu ženu nemohlo překvapit nic.

„Ano,“ řekla Thelma. „Ach — mám v autě květiny.”

Elsie pro ně hned šla a ve svých statných rukou je přinesla, abv hubené ženě dodala na důležitosti. Stály pak na schůdku a vdechovaly nepříjemnou vůni zmačkaných chrysantém. Ale květy byly velké a drahé.

„Ty jsou milé,“ řekla Elsie kvůli Thelmě.

Ano, chtěla ii milovat, protože to kupodivu bylo její poslání.

Jenže Thelma Forsdykeová si stále nebyla jista, jaký směr její život nabírá, a nemilostivě jí dovolila jen to, aby ji vedla. Když vešla za Elsie do domu, který se vzdor tak obrovité události otvíral ze všech stran ptákům a listům a všetečným dotekům sílícího slunce, její nicotnost byla dokonalá.

V den své smrti se Stan Parker trochu vrtal v zahradě za do

434$

mem, a většinou posedával ve starém kabátě z vybledlého tvídu, který mu žena vnutila, protože jasné, dobrácké slunce se z nejbližšího okolí rychle a zrádně ztratí a odkryje bezedné studny chladu a modré kalužiny večera. A tak seděl stařec v kabátě a čepici. Měl černou hůl, kterou kdosi vyhrabal z haraburdí a s kterou teď neustále chodil, nebo si ji opíral o židli, protože před několika měsíci ho ranila mrtvice.

Amy Parkerová o tom nemluvila. O mrtvici se nemluví, zvláště když postihne někoho z rodiny. Pokud někdy neměl černou hůl po ruce, podala mu ji, ale jako něco neviditelného. Jak prostě se tenkrát Stan, tak silný člověk, z božího dopuštění skácel a zůstal ležet, obrácen v trosku. Zrovna u nich byli Finlaysonovi. Jack a Mary přišli cosi vyřídit a popovídat si. Bylo kolem jedenácté. Nalévala čaj. Všichni na Stana nekonečné vteřiny hleděli a nevěděli, co dělat, nejen v tu chvíli, zvednout takového člověka je lehké, ale napořád. Jako by pro budoucnost potřebovali nějaký směr. Jenže přítomnost nepočká. Je nabita budoucností. A protože žádné zprávy nepřicházely, Jack Finlayson vykročil a Stana zvedl. Tak prosté to všechno bylo. Stará žena neplakala, nenaříkala. Jen se dívala.

Ale potom bylo vidět, že dostala strach. Nechtěla s nikým mluvit, aby nemusela vysvětlovat něco, co jí zatím nebylo jasné.

Brzy se ovšem rozneslo, co se panu Parkerovi stalo, protože u toho byli Finlaysonovi. Museli vyprávět, co viděli, vždyť poprvé v životě je potkalo něco nevysvětlitelného. Ale někteří sousedé se začali Parkerovým vyhýbat. Málokdo chce přihlížet smrti, zvláště živé smrti někoho starého. Něco jiného je, když to někoho přepadne zčistajasna, na cestě, třeba neznámého člověka, to může být vzrušující.

Stará žena byla ráda, že se o ně lidé nezajímají, anebo jen z čiré zdvořilosti. Mohla tak manžela pozorovat v klidu, a ve zbylém čase pátrat, jestli ji opravdu miloval, jestli si kdy uvědomoval, že velké rány, které utrpěl, mu zasadila ona, a jestli je na poslední chvíli možné milovat někoho tak, jak by milován být měl.

Starý muž byl spokojen, když mohl sedět na zimavém slunci, dobře zabalen. Brzy se začal belhat o holi. Někdy dokonce zašel do dílny a přemisťoval tam nářadí. Provázen černým psem.

Byl to jeho poslední pes, také už stařičký, sužovaný snětí a svrabem.

„Stana mají všichni psi rádi,“ říkala jeho žena a tragicky krabatila čelo. „Nehnou se od něj. Když jsme tu začínali, měli jsme takovýho rezavýho, šmaťhavýho, já ho nemohla ani vidět, ten mě na sebe nenechal sáhnout. Sebral ho někde jako štěně, ještě

435$

za svobodna. A koukněte se na tohohle. Jedinej zub nemá, nebo jen pahejly. Celý žlutý. A kdybyste viděli, jak je mu cejtit z huby, no hrůza. Ale Stan ho pryč nedá. Asi mu rozumí, copak já vím.“

Nebo že by pes, vzhlížející mléčnýma očima a usmívající se nafialovělou tlamou, z níž opadaly všechny ozdoby, rozuměl Stanovi ? Nebýt tak prašivý, někdy by ho kopla. Ale také mu dávala do trávy misku s mlékem a rychle odcházela, aby neviděla jeho ubohost zblízka.

Pes lehal vedle Stana a hryzal si bolavé místo mezi prsty na tlapě. Byl to tichý pes. Jeho šíje byla bezelstná a bezbranná. Udeřit do ní by bylo snadné.

Toho odpoledne stála starcova židle za domem, v trávě, která po doteku zimy vypadala jako odumřelá. Tráva, jen vzdáleně podobná trávníku, tvořila v těch místech kruh mezi keři a stromy, které tam po celý život sázela či zastrkovala stará žena. Původně rostla zahrada bez řádu, ale časem se z divočiny jakýsi vynořil. Bylo naprosto jasné, že muž sedí v jejím středu, a z tohoto středu se život poklidně rozbíhal v paprscích stromů, a za stromy začínal oblouk zeleninové zahrádky, která za mužovy nemoci zplaněla, takže z ní trčely strohé kostry hlávek a paličky cibulových semen. To všechno byl obvod kruhu a za ním ležely světy dalších kruhů, ať už půlkruh purpurových vil či holé kusy země, kde usedali králíci, a vytrvale pozorovali jakési pomyslné divadlo na nezastavěné pastvině. Předposlední kruh byl chladný a studený prstenec zimy obepínající všechno viditelné a hmatatelné, a na ten stařec občas zamžikal slzícíma očima, aniž měl sílu pochopit, že je jeho středem.

Ale protože si ten velký, triumfální řád začínal tajemně uvědomovat, zavrtěl se a roztrpčil, když přes plot přeskočil mladý muž a zamířil zahradou k němu, spíše přes záhony než po pěšinách — tak jist si byl, že svého cíle dosáhne bez oklik, přímou cestou.

Stan Parker se zatím stále víc stahoval do sebe. Nechtělo se mu s nikým mluvit. Kůži měl papírovou, někdy až průsvitnou. Z očí mu zůstal nejzákladnější tvar, a zdálo se, že jím pozoruje věci z úhlu, který je možná pravý.

Když mladý muž došel k starému, který se mu nepodíval do tváře, ale jen na špičky bot drtících hnědé sítě jetele, vychrlil okamžitě příval slov, obraceje se ke knoflíku na starcově čepici.

Řekl: „Chci si s vámi jen trochu popovídat, pane. Jdu kolem a vidím, jak sedíte v tom krásném dni.“

436$

Pane, řekl uctivě. Bude to asi nějaký student. Ale stařec zatáhl krk, vrásčitý jako na želvách.

„Když jsem vás uviděl, pane, řekl jsem si, že vám přinesu slovo Písma svatého a Pána našeho,” řekl mladý muž. „Že vám povím, co jsem zažil a jak mohou dojít spásy i ti, u kterých se to zdá nemožné.”

Stařec byl neskonale nešťastný.

„Býval jsem kopáčem na trati. Nevím, jestli je vám známo, jak se v takových táborech žije,” řekl mladý muž. Jeho zážitky mu zaplnily oči tak, že vytlačily i jeho nynější cíl, tohoto starce.

Mladý evangelista se začal předvádět v bezmezné nahotě.

„Téměř každý týden končil opíjením a děvkařením,” řekl. „Jeli jsme do nejbližší osady a přivezli pití. Většinou víno. Uráželi jsme lahvím hrdla, tak jsme byli chamtiví. Po trati za námi přicházely ženy, které o táboru věděly. I černé ženy.”

Stařec byl stále nešťastnější.

Když mladý muž dokončil svůj orgasmus, ukázal mu otevřené dlaně a vylíčil, jak padl na kolena a jak na něj sestoupila milost.

„To se může stát i vám,” řekl. Klečel na jednom koleni a ze všech pórů mu tekl pot.

Stařec si odkašlal. „Kdoví,” řekl, „mám-li být spasen.”

Evangelista se s mladickou nedůvěřivostí usmál. Jemné detaily jsou proti parnímu válci víry bezmocné. „Vy nechápete,” řekl.

Jestli ve svém věku chápeš, s čím jsem celý život zápasil, je to zázrak, pomyslel si stařec.

Plivl před sebe na zem. Dlouho nehybně seděl a na prsou ho tížil hlen.

„Jsem moc starý,” řekl bezbarvě.

Byl opravdu unaven. Potřeboval klid.

„Ale blaženství spásy,” trval na svém evangelista, jehož vlasy se stejnoměrně vlnily, „toto nesmírné blaženství si může vyprosit každý, stačí nastavit ruku.”

Stařec se zavrtěl. Neřekl nic. Odpoledne se třpytilo nesmírným blaženstvím. Byl už trochu oslněn.

„Nejste zatvrzelý, příteli?”

„Kdybych nebyl zatvrzelý, nebyl bych tady,” řekl stařec.

„Nevěříte snad v boha ?” zeptal se evangelista a začal se rozhlížet. Cítil, že k vyznání víry potřebuje další podnět. „Mohu vám ukázat knihy,” zívl.

Tu stařec, tak dlouho zatlačovaný do kouta, uviděl — možná biudařsky, ale vlastníma očima. Byl osvícen.

Ukázal holí na vyplivnutou slinu.

„Toto je bůh,” řekl.

437$

Ležela na zemi s pronikavým a osobním třpytem.

Mladý muž se zakabonil. Lidé jsou všelijací, řekl si.

„Podívejte,“ řekl. „Nechám vám zde několik knih. Nespěchej-te. Přečtěte si je. Některé jsou opravdu lehké.“

Jeho neřest v něm hlodala. Musel dospět ke konci cesty.

Když odešel a v podrostu se zatřepotaly jeho traktáty a černý pes k jednomu přičichl špičkou suchého čenichu, stařec dál hleděl na drahocennou slinu. V prsou se mu probouzela veliká něha pochopení. I nejtemnější, nejohavnější příhody v jeho životě byly jasné. V tomto světle. Jak dlouho mě tak nechají, ptal se, v míru a porozumění?

Ale to už musela přijít jeho žena.

„Stane,“ blížila se k němu, věděl, že je to ona, protože drhla o trávu bolavou nohou, „nebudeš věřit, co se mi stalo. Hrabala jsem se u boudy v bejlí, v těch místech, jak byla ta růže, co jsme ji potom přesadili k domu, ta stará bílá, a představ si, Stane, co tam nenajdu jako stříbrný struhadýlko na muškát, ten svatební dar od paní Erbeyový. Koukni se.“

Vzdychl.

Co je to za nicotnost ? Už zapomněl.

Po tváři mu klouzaly větve stínu a zacláněly mu. Vůně fialek stoupala jako studená mlha.

„A my vždycky dávali vinu tomu chlapovi, co prodával magne-tickou vodu,“ řekla Amy Parkerová.

Obličej se jí rozradostnil. Byla tak špatná, že od druhých čekala to neihorší. A přesto bývá někdy, byť zřídka, člověk očištěn.

„To se ví,“ řekla, „je už celý zašlý a není na nic. Ale stejně jsme je nikdy nepotřebovali,“ dodala.

Odcházela, ale vrátila se a vzala do dlaní jeho ruce, jako by to byly neživé věci, a podívala se mu do očí a řekla: „Nepotřebuješ něco, Stane ?“

„Ne,“ řekl.

Co by mu mohla dát?

Tušila to teď sama. Odešla, bloudila zahradou a hledala, čím by se zaměstnala.

Mezi lesklým listím stromů začaly propadávat nádherně chladné a modré stíny. Několik balvanů, které v zahradě celá ta léta zůstaly, buď že byly příliš těžké, nebo že si jich nejspíš nikdo nevšímal, narostlo v těžkém bronzovém světle do obrovských rozměrů. Na jedné straně se rozpadal a rozplýval jejich tvar, na druhé rostla nerostná krása.

Stan Parker vykročil. Šel. Přestože měl ztuhlý bok.

Věřím v tento list, zasmál se a přibodl jej holí.

438$

Uprášený, zimní chochol psího ocasu se vlekl za starcem, který zvolna postupoval a díval se na neuvěřitelné věci tohoto světa nebo na nehmatatelný žár slunečního světla. Měl je teď v očích.

Když došel k domu, ze strany, kde se křivolaký keř zimolezu tak rozrostl, že sahal až ke zdi a škrábal do ní, jeho žena stála na schůdku.

„Co je ti, Stane ?“ zeptala se.

Měla vylekaný obličej.

Věřím, říkal si, v pukliny chodníku. Na kterém se houfuíí mravenci a zápasí se strmým náspem. Ale zápasí. Jako palčivé slunce na ledovém nebi. Víří a víří. Ale zápasí. Ale s radostí. S takovou, že se roztřásl. Nebe se teď zamžilo. Jak stál a čekal, až bude svlečen z těla, prosil o více jasu a viděl to teď jako na dlani. Bylo jasné, že člověk sám, a nikdo jiný, je odpověď na všechno ostatní.

„Stane,“ zvolala jeho žena, protože se lekla, že na ni zapomněl.

Na chviličku se k sobě na rozpukaném cementovém chodníku přitiskli a jejich duše spolu zápolily. Kdyby mohla, stáhla by ho zpátky, aby jí pomáhal snášet další ortel, který si v té chvíli nedovedla představit jinak než jako samovazbu. A tak ho držela vší silou svého těla a své vůle. Ale unikal jí.

„Aaaaaach,” vykřikla, když ležel na chodníku.

A dívala se na něj.

Nemohl jí říct, že v jeho tváři to neuvidí. Byla už příliš daleko.

„To je v pořádku,” řekl.

Držela jeho hlavu a dívala se do ní i potom, když už nebylo na co.

Amy Parkerová příliš neplakala, protože to, co se stalo, mnohokrát v duchu zažila. Vratce se zvedla, byla tělnatá stará žena, a s něhou, v roztržené punčoše, šla zahradou, zavolat lidi, kteří přijedou a pomohou jí s praktickými věcmi. Slibovala si od toho velkou úlevu. I od Elsiina syna, v jehož očích se její temný, záhadný život konečně prosvětlí.

A tak zašla za roh prázdného domu. A poplakávala nad zbytky lásky a zvyku, které na ní ulpěly. Stan je mrtvý. Můj muž. V bezmezné zahradě.$

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Na konci jsou stromy. Stále stojí v rokli za domem, na kousku chudé půdy, kterou nikdo nechce. Je tam ohavná změť křoví, plná bičů a zejících tajemství. Ale jsou tam stromy, a odolalo jich sekyře dost, hladké stromy, sochy stromů. Za tichých jiter po nočních mrazech je oblévá světlo a vláha, jsou bílé a jsou popelavé a některé mají barvu těla.

Nic jiného v tom houští není, jen malá popínavá sarsaparilla, vynořující se z temných spodních tónů jako purpurový nápěv. Je tam ticho a kamenná ještěrka. A pes, který pošel tak nedávno, že do něj zatím nestačili nalézt červi. Leží tam uprášený, s pootočeným čenichem na tlapách, v dokonalé prostotě smrti.

Potom přichází do buše nohatý, bledý chlapec. Bloumá tam a tře si čelo o kůru stromů. Láme pruty a dělá z klacíků hranicky různého tvaru. Píše do písku a hledá pod povrchem skal drahé kameny.

Vychrtlý chlapec, přerůstající své nohavice i rukávy, sem přišel z domu smrti, protože tam nemohl vydržet. Zemřel jeho dědeček. Starý člověk, kterého miloval, ale zdálky, mezi hoblinami. Smrt chlapce vyděsila, ale brzy se vzpamatoval a vnímal všechny její podivné a zajímavé detaily. Pak se začal dusit. Co budu dělat? řekl si.

A tak odešel do buše. V kapse měl sklíčko, které jednou dostal od babičky. Lehl si na záda, na tu písčitou zem, na vlákna kořínků a práchnivějící listí a pozoroval sklíčkem nachové tajemství světa.

Co bude dělat?

Napíšu báseň, říkal si a vrtěl hlavou v písku, ale teď ještě ne, a o čem ? Mučila ho bezmoc a zároveň možnost jeho nenarozené básně. Po tváři mu klouzala nachová oblaka a purpuroví hadi stromů. Napíše báseň o smrti. Vyzdobí ji neobvyklými slovy ze smutečních telegramů, mramorovými slovy ze slovníků, papírový

440$

mi slovy, která nachytá jako krysy do pasti. Trochu z toho měl strach. Ale tak úplně tomu nevěřil, to se vi, že ne. Ve smrt uvěřit nemůže. Leda když prochází temnou chodbou, kde visí starý kabát, který ho objímá prázdnými rukávy. Pak je smrt trošku uvěřitelná, protože dosud voní životem.

A tak napíše báseň o životě, o všem, co k životu patří a co nezná, ale ví. O všech lidech, i o těch uzavřených, kteří se na asfaltu a ve vlacích neotvírají. Rozjede po stříbrných kolejích vlaky, kde sní na lavicích lidé, ale brzy se probouzejí a hledají po kapsách peníze a zuby. V té básni budou střípky barevných myšlenek, které nenadále zahlédl a potom dlouho hledal, a pilné telegramy a kousky roztrhaných dopisů, co vypadávají z kovových košů. Dá tam okna, kterými se díval dovnitř. A samozřejmě spánek, tu modrou peřinu, která dělí život od života. Jeho báseň rostla. Bude v ní vůně chleba a mlhavá moudrost mládí a babiččiny trpké pomeranče a dívky se žlutými copy šeptající si za dlaněmi o lásce a krev dunící jako buben a rudá jablka a přadénko bílého mraku, který se nadouvá v koně, a jakmile chytí vítr, zadusá po celé obloze.

Ale pak už tu rostoucí báseň nemohl unést. Či spíše svou bezmoc. A po chvíli, protože nevěděl, co by mohl dělat jiného než drápat na stromy, beztak už podrápané, vykročil zpátky k domu, kde zemřel jeho dědeček a vzal s sebou svoji velikost, která je dosud tajemstvím.

Takže na konci byly stromy. Chlapec šel mezi nimi, a jak zmohutněl, hlava se mu nachýlila. Rašily z ní zelené myšlenky. Takže na konci žádný konec nebyl.

441$

V AUSTRALSKÉM BUŠI

Je těžké a nevděčné oslovovat toho, v kom ještě doznívají dojmy z díla tak neobyčejného, jako je Whiteův Strom člověka, kniha vypovídající mimo jiné o tom, jakou krásu a váhu mívají věci samy o sobě, jevy a prožitky nepřekrývané sítí vysvětlivek a návodů, často ani nepostižitelné obvyklým pojmenováním, natož apriorním soudem, a přeložitelné do jazyka pojmů jen částečně a s rizikem, že dodatečně formulovaný význam může být ve své odtažitosti žalostně bezvýznamný, a tedy němý.

„Vzdělaní lidé vyčistí ze slov všechen význam, celá je odbarví,” cítí toto nebezpečí Whiteova Amy Parkerová, opatrně navazující kontakt s malým vnukem a hrozící se jeho dospělosti, kdy jí možná unikne do jazyka učenců, stejně nesrozumitelného, jako je řeč bláznů. A její muž Stan, který páčí nejtěžší kameny snadněji než nejlehčí slova, dokonce míní: „Na to, aby byl člověk šťastný, nepotřebuje rozumět slovům.” Oba svou nedůvěrou k slovnímu projevu, buď příliš umělému, nebo příliš neumělému, naznačují, co jejich mlčenlivým životům dává nejhlubší rozměr: je to bezprostřední a jedinečná zkušenost s bohatstvím odstínů, tvarů, pocitů a stavů, které jsou schopni vnímat a prožívat nezávisle na tom, zda pro ně nalézají pravá slova, a které nakonec zakrývají bezbarvou a bezvýznamnou řečí, používanou jen ze zvyku, neprůhledným jazykem, jímž „mluví, aby mluvili”. Jako by jejich nejvlastnějším živlem byla oblast nevysloveného, kde se lze orientovat pudově a kde platí, že „život se nemluví, ale žije” — abychom znovu připomněli Amy, skeptickou k přívalu slov, z nichž roste divadelní hra, Shakespearova sice, ale stále jen hra na jevišti, nikoli „pevný důkaz života”.

A tak je možná na Stromu člověka nejpodivuhodnějši to, že příběh, v němž tak významnou roli hraje nedostatečnost a ošidnost slovní komunikace, dokázal Patrick White sdělit jazykem, který vrací zmatnělým slovům a větám tvar i světlo a citelně po

443$

souvá hranice jejich možnosti. Slova u něj přestávají být zděděnými rekvizitami a stávají se materiálem znovu obráběným a používaným s novou závažností. Věty se vymaňují ze svých všedních mechanismů a jsou schopny rozvětvit se do klasicky rozvržené periody stejně jako oprostit se výpustkami a zkratkou k rázné, sugestivní strohosti. Téměř neustále cítíme, jak Whiteův vypravěčský jazyk energicky uhýbá všemu, co je nasnadě a co bychom takřka automaticky očekávali, jak kličkuje mezi nástrahami vyjadřovacích stereotypů a míří k dosud nezaplněným mezerám, k průnikům, kterými by mohl skutečnost postihnout z neznámého úhlu, v ostřejším světle, v hlubších souvislostech, než bývá zvykem. Nedovoluje čtenáři, aby se v příběhu pohodlně zabydlel, aby do něj vnesl své obvyklé míry, nálepky a vzorce; vede ho přes významové přelomy a protiklady k nesamozřejmému světu, který je třeba s napětím objevovat a zkoumat, nikoli re-gistrovat ustálenou terminologií či metodou fotografie.

Proto je Whiteův jazyk tak málo nápodobou běžného řetězení slov a vět, proto tak důrazně přiznává svou stylizovanost, svůj odlišný řád, naplňovaný a upevňovaný i v nejmenších detailech. Ani tam, kde proniká k lidskému snění a podvědomí, nepřechází do bezbřehého proudu, který by tyto skryté procesy imitoval v jejich chaotičnosti, ale pokračuje v hutných básnických obrazech, důmyslně propojených s jinými uzly dějové tkáně. Není náhodou, že Whiteova přísně a přesně komponovaná próza, vzpírající se volnému plynutí právě tak jako mechanickému chodu, připomíná často báseň v próze, a nejen připomíná: na mnoha místech se jí více či méně nápadně stává, byť beze vší zdobné lyričnosti, a třebas i v poloze surové a drastické, vždycky však v souladu s celkovým řádem díla, které nechce spletitou skutečnost zrcadlit, ale vnikat do ní v maximálně soustředěných sondách. Vypravěč White proto není svým světem nikdy zahlcen; i mnohovrstevnatá, rozporná a nesnadno pochopitelná realita je pro něj uchopitelná, protože k ní přistupuje jako k něčemu nesamozřejmému, co vypravěč nemůže vyjádřit konstatováním, ale jen tak, jako by to pojmenovával poprvé. Aby mohl být takový svět poznán, musí být zprvu přijat jako neznámý.

Právě v takové situaci, na prahu tajemného a napohled neproniknutelného světa, „uvězněného v chladu a nevlídnosti”, se ocitá Whiteův Stan Parker, když na cípu zděděného buše začíná svůj nový život, jehož smysl mu zatím zůstává stejně nejasný jako smysl mravenčího hemžení. Hned na začátku je však otázka po tomto smyslu položena, a brzy je jasné, že odpovědí zde není pouhá nutnost obživy ani touha po zbohatnutí či romantických

444$

příhodách — v tom se Strom člověka nepokrytě a vskutku radi-kálně odchyluje od bohaté tradice příběhů o dobrodružném osidlování australského vnitrozemí. Stan Parker, který by se mohl uživit půltuctem jiných zaměstnání, stojí v těchto neznámých končinách — aniž si to zpočátku výslovně uvědomuje — před celoživotním dobrodružstvím sebepoznávání.

Stanova konfrontace s tísnivou pustinou odráží ostatně i něco z osudu samého autora, když se po dlouhých letech strávených v Evropě vrátil v roce 1947 jako pětatřicetiletý, celkem neznámý literát do rodné Austrálie. Tenkrát s úděsem zjistil, že země jeho dětských vzpomínek, od níž si sliboval novou inspiraci, se proměnila v konzumentskou poušť, kde „ze všech stran zeje australská prázdnota, kde myšlení je nejmenším statkem, kde významný člověk je bohatý člověk, kde intelektuálním hnízdům, jsou-li jaká, vládne kantor a novinář, kde krásná mládež civí na život slepýma modrýma očima, kde lidské zuby padají jako podzimní listí, zadky aut jsou hodinu od hodiny nablýskanější, jídlo znamená žvanec těsta a masa, svaly mají hlavní slovo a nápor materiální ošklivosti nevyvolá v průměrných nervech jediný záchvěv”.

Tehdy se rozhodl „žít s krajinou”. Na pokraji buše, asi třicet kilometrů za Sydney, koupil prostý domek, postavený počátkem století, a s řeckým přítelem Manolym Lascarisem se pustil do amatérského farmaření, ztěžovaného „všemi banalitami australského klimatického kalendáře: suchem, požáry, vichřicemi, povodněmi…”. K jejich malému hospodářství patřily dvě krávy, několik koz, citrusový sad a záhony zelí a květáku, ohrožované — jako celý pozemek — neustálým náporem plevele. Přivydělávali si prodejem smetany a másla a Patrick White tam („u kuchyňského stolu, za bezesných nocí, kdy tni astmatické záchvaty nedovolovaly ležet”) začal psát román o farmářské rodině Parkerových, s prozatímním názvem „Život na doživotí”, který posléze, pod vlivem veršů anglického básníka A. E. Housmana, změnil na Strom člověka (The Tree of Man, 1955). Kniha mu svou osobitou vypravěčskou metodou a myšlenkovou hloubkou získala brzy světový věhlas, ale mnoho australských kritiků ji přijalo s chladem jako výtvor „vetřelce, který porušil pravidla a ohrozil tradici australské literatury”; namísto o populárním a často heroizovaném typu osídlence-průkopníka, družného, humorného a roztomile povídavého, namísto o průbojném a vitálním přemožiteli divoké přírody, který býval s hrdostí dáván za vzor změkčilým Evropanům, četli v tomto Whiteově románě o venkovanu nepochopitelně, takřka hamletovsky hloubavém a nesdílném, při vší tělesné síle podivně nejistém a neschopném přesvědčivého

445$

úspěchu, zkrátka o Australanovi netypickém a nereprezentativním, jakoby svévolně vzdáleném „zdravému národnímu průměru”.

White později přiznal, že nejsilnějším popudem k práci na Stromu člověka mu bylo právě zděšení nad všeobecným velebením průměrnosti. „Protože prázdno, které jsem musel zaplnit, bylo tak nesmírné, snažil jsem se v této knize zachytit všechny možné stránky života na osudech obyčejného muže a obyčejné ženy. Přitom jsem však chtěl za obyčejným objevit neobyčejné, tajemství a poezii, které jediné pomohly snášet život takovým lidem a shodou okolností i mně po návratu.”

Toto hledání životodárné neobyčejnosti nemělo ovšem nic společného s oslavnou či harmonizující poetizací venkovského života. Jeho rozpory a meze White dobře znal a nemínil je zmírňovat v rovině faktické ani symbolické. Je to ostatně vidět na způsobu, jakým zachází se symbolikou stromu. Jestliže se zpočátku zdá, že životy Stana a Amy vytvoří společný a nedělitelný kmen, připomínající idylickou dvojici stromů ze starověké báje o dokonale sladěném manželství Filemóna a Baukidy, časem se rozdělují ve dva neslučitelné „kmeny”, vyvíjející se odlišně a sbližované především poryvem vnějšího nebezpečí; nad bukolickým zátiším převáží nelítostná bouře, jíž je „strom člověka” od věků vystaven, z opěvovaného stromu věčné lásky se stává ošlehávaný strom stále těžších a drtivějších životních zkoušek.

Neokázalá velikost, kterou Patrick White své farmářské dvojici vtiskuje, je tedy stále více určována tím, že Stan a Amy jsou dalším ztělesněním nekonečného lidského zápasu, ve kterém jde o víc než o pouhou sebezáchovu a klidné spočinutí. Jestliže je závažnost jejich příběhu zdůrazněna symbolikou nějakého nadčasového mýtu — jak tomu ve Whiteových románech bývá — pak spíše než na antickou báji o blaženém, bohy odměněném svazku Filémóna a Baukidy musíme myslet na biblickou legendu o dvojici vyhnané bohem z ráje do pozemských nejistot za to, že pojedla zapovězené ovoce ze stromu poznání. Parkerovská sága je vlastně jejím historicky podmíněným protějškem, silně individualizovaným a v lecčem polemickým. Také Stan a Amy se v neznámé pustině ocitají za hranicemi poklidného a předvídatelného života, kde je největší ctností přizpůsobivost pevně stanoveným pravidlům, také oni musejí v potu tváře dobývat svůj chléb a v mukách přivádět na svět nejen děti, ale i skrovné jistoty svého života v buši a v proudu času. Svůj sen o stálosti a kráse musejí pronášet hrůzami potop, požárů, sucha a dalších katastrof, válečnou nevyjímaje, stejně jako úskalími nových, ně

446$

kdy až ochromujících stereotypů. Strázně, které je při tom čekají, nejsou zdaleka jen fyzické, a nelze je proto vyřešit pouhou silou a rozhodností, jak si Stan zvykl, když zápasil s bušem o svou půdu; vnější svět, kterým jsou stále těsněji obkličováni, začíná být příliš spletitý a mnohotvárný, než aby se dal odklidit z cesty jako překážející balvan. Zápasit s pocitem vlastní slabosti a s vědomím pomíjivosti je o to těžší, že Parkerovi na jedné straně nedovedou vyztužit svou ochabující sebejistotu samolibostí a sebeklamem průměrných lidí, a na druhé straně nejsou při vší vzájemné lásce schopni vést spolu skutečný dialog o podstatných věcech. Takto zbaveni konvenčních pomůcek i přirozené opory, stojí před živelným chaosem svého vnitřního světa, do něhož potřebují vnést nějaký řád — jen z nouze nahrazovaný utišujícím, ne však utěšujícím zvykem. Každý z nich hledá podle svých omezených možností a návyků: Amy s touhou přisvojit si všechna cizí tajemství, ovládat nitro druhých (její „erbovní” rostlinou je růžový keř hrozící prorůst celým domem), Stan s matnou nadějí, že mu smysl života bude zjeven shůry, vzdáleným bohem, k němuž ho kazatelé od dětství učili vzhlížet (tak jako kmen stromu směřuje k oblakům).

Jakkoli těžkopádné a tápavé je jejich hledání skutečného životního obsahu, jakkoli trapně se někdy musejí rozplynout jejich iluze (ať už zásluhou éterické, jakoby z jiného světa sestoupivší Madeleine, nebo až příliš pozemského obchodního cestujícího Lea), přece jen bytostná potřeba dobra, prostoty a lásky vede jejich životy závažnějším a objevnějším směrem, než jakým se ubírá teatrální existence zbohatlíků Armstrongových, převlečených vlastně do cizích kostýmů, anebo fraškovité vegetování manželů O’Dowdových, zatrpkle zapíjejících „beztvarou změť ztracených příležitostí”.

Zatímco sebevědomí lidé, zmocňující se buše i domnělých pravd násilím, disponují jakýmisi definitivními cíli a měřítky, pro Amy a ještě více pro Stana je jejich životní cesta něčím znepokojivě nesamozřejmým, posláním, které jen ve vzácných okamžicích naznačí možnost své podoby, prchavé a proměnlivé jako barvy a tvary okolní přírody. Mechanika „parního válce víry”, ovládaná náboženskými horlivci, a matematika úspěchu, zvládnutá Řekem Conem i Thelmou, je pro ně nepoužitelná. Jako by v těchto stárnoucích manželích, stojících před životem jako před otázkou, která nepřestává být mírou jejich nehotovosti a neúplnosti, přežívalo cosi z dávnověku lidstva, kdy člověk, ztrácející svou dětskou sebejistotu, žasl, že za každým jeho obzorem je skryt další. Mezi otrlými podnikavci, kteří věří ve všemoc

447$

převzatých vzorců, se pochopitelně vyjímají jako nepraktičtí a bezvýznamní podivíni, a jen tvorové stejně osamocení nebo ještě citlivější, jako jsou naivní malíř Gage a obětavá Doll Quigleyová, mohou vytušit něco z jejich ztajené energie a hodnoty.

Teprve v den své smrti pochopí Stan, že smyslem jeho života byl tento život sám: neznetvořený kvůli úhlednosti, neochuzený kvůli majetnosti, neponížený kvůli vzestupu. Zatímco se zdál otázkou, byl ve svém zápase odpovědí, klopýtavou odpovědí jedinečnosti na příliš hladké a povšechné pravdy kazatelů a karatelů. Smysl, který se zdál být utajen v nadpřirozené, božské síle, vychází posléze z hloubi Stanovy tělesné bytosti. Strom člověka, vypuzeného kdysi z ráje do temnot, se tak stává novým, už nemýtickým stromem poznání, vyrostlým uprostřed jeho pozemské zahrady.

Ironií či spíše tragédií Stanova osudu je ovšem to, že v hodině svého nejhlubšího poznání umírá, aniž je může nebo dokáže sdělit někomu ze svých nejbližších. Stvořiv sebe sama, zaniká — a jeho největší slabostí není už smrtelnost, ale samota, téměř celoživotní samota, kterou White připojil k Stanovu údělu jako další živel, tvořivý a zároveň ničivý, nejinak než oheň, než voda nebo než hlína, schopná být úrodnou prstí i dusivým prachem. Sebetvůrce Stan ztratil při své uzavřenosti všechen smysluplný kontakt se synem a dcerou a tím také možnost podílet se na tvorbě jejich životů. Jeho úporně hájené hodnoty se nestaly jejich hodnotami. Oba dezertovali od otcova samorostlého, pokorného hledačství k povrchní a stále nicotnější existenci, při níž nezáleží na životním smyslu, ale na jeho zdáni, ctižádostivá Thelma do vyšších společenských sfér, kde z ní veškerou odpovědnost snímají závazné předpisy dobrého tónu a vkusu, zpupný, násilím fascinovaný Ray do velkoměstského podsvětí, řízeného cynickými pravidly falešné hry. Hlubiny nevyslovených prožitků, i těch nejryzejších a nejkrásnějších, zůstaly v Parkerově rodině hlubinami izolovanými, protože pro ně nebyl nalezen společný jazyk. A třebaže řeč rodinné pospolitosti se neskládá výhradně ze slov, jsou právě slova prostředkem myšlenky, jsou stavebními články, které mohou lidské myšlení tříbit a měnit, vztahovat je novým způsobem ke skutečnosti a zároveň zasahovat do vývoje citů a vůle. To je ta příležitost, kdy slovo se může stát činem — a kdy člověk dovršuje své utváření tím, že se stává novou možností pro druhé: jejich spolutvůrcem.

Stan Parker, který zestárnul bez přítele a marně vyhlížel „prostá, zářivá slova” pro své objevy a pro své děti, se k fázi, kdy sebepoznání přechází ve skutek, nedostal. Jeho vnuk, po

448$

slední naděje Stanova života, po něm zdědil svět, který je třeba znovu svízelně objevovat, pojmenovávat a naplňovat smyslem, nicméně White ho nechává do této nezmapované pevniny vrůstat jako zelený strom myšleni. Není důležité, bude-li z něj skutečně básník; podstatné je, že slova, znovu nesamozřejmá a ošidná, se mu stávají potřebou a východiskem z bezmoci, prostředkem, jak otevřít svůj vnitřní vesmír, aby se mu nestal doživotním žalářem. Most, o který se svou básní jednou pokusí, bude pracný a možná jen obtížně schůdný; ale je naděje, že nepovede do prázdna.

„Je vždycky možnost,” napsal Patrick White ve svém auto-biografickém vyznání, „že půjčená kniha nebo zahraná deska otevře mezi lidmi cestu. Je tu možnost, že člověk pomáhá zalidňovat téměř neobydlený kraj plemenem schopným poznání a dorozumění.”

ANTONÍN PŘIDAL

449$

SVĚTOVÝ SOCIÁLNÍ ROMÁN

ÚSVIT

PATRICK WHITE STROM ČLOVĚKAp>

Z anglického originálu The Tree of Man. vydaného nakladatelstvím Eyre & Spottiswoode, Londýn 1956, přeložil a doslovem opatřil Antonín Přidal. Přebal a vazbu navrhla Andréa Korbelářová. Vydání první. Praha 1984. Vydalo Nakladatelství Svoboda jako svou 5296. publikaci. Odpovědná redaktorka Jarmila Svobodová. Výtvarná redaktorka Anna Kubů. Technická redaktorka Jaroslava Petrákova. Vytisklo Rudé právo, tiskařské závody, Praha. Náklad 20 000 výtisků. AA 30,41, VA 31,24. Tematická skupina 13/34. Cena brož. výt. 30,20 Kčs, váz. výt. 36,— Kčs. (mirv1) – prosty text

73,605-22-8.5 Kčs 36,—