PATRICK WHITE

SUKNĚ Z LISTÍ

© Patrick White, 1976 Translation © Antonín Přidal, 1986

VĚNOVÁNO DESMONDU DIGBYMU

Dokonalá žena, přímo stvořená, aby vedla, těšila a velela.

William Wordsworth

Krysařka:

S nejmilostivějším dovolením — nemá panstvo v domě nějakou hlodavou havěť?

Allmers:

My? To sotva.

Krysařka:

Kdybyste měli, moc ráda od ní panstvu pomůžu.

Rita:

Ano, rozumíme.

Ale my nic takového nemáme.

Henrik Ibsen

Je-li v člověku něco skutečně dobrého, pak jen to, o čem sám neví.

Simone Weilová

Láska je tvoje poslední naděje.

Nic jiného tě na světě nemůže udržet.

Louis Aragon

$

Když kočár vyjel ze sydneyského přístavu, poklepal pan Stafford Merivale svou choť po ruce a pravil, že splnili svou povinnost.

„O mně nemůže nikdo říct,” opáčila paní Merivaleová, „že bych si svých povinností nehleděla.” A nejspíš by pyšně našpulila rty, kdyby v ní nepřevládla vrozená lenivost, jakož i obava, že ti, kdo ji znají, nemohou brát její tvrzení vážně.

A tak uhladila kozinku, do níž měla vecpány ruce, a dodala: „Alespoň jsme se příjemně pobavili. A to člověka odškodní za všechny mrzutosti. Pobavili jsme se, slečno Scrimshawová?“ zeptala se své přítelky, aniž jí pohlédla do očí.

„Ale jistě, nesmírně příjemně!” odpověděla oslovená dáma tak chvatně, že jí hlas, jindy zřejmě hlubší, přeskočil do vyšší, nepřirozené tóniny. „Kdo žije v takové dálce jako my, toho návštěva ze staré vlasti nemůže nevzpružit. Škoda jen, musí-li to být návštěva tak krátká.”

Paní Merivaleová se rozhodla, že se bude tvářit spokojeně, ale slečna Scrimshawová patrně ne. Atmosféru nepřiznaného napětí posilovalo povrzávání korby a tření kůže v pohodlně vyčalouněném kočáře. Pasažéři, pohazovaní nerovným povrchem ulice k sobě i od sebe, byli vydáni na pospas zemi právě tak, jako jsou cestující na lodi ohrožováni vlnobitím.

„Krátké návštěvy jsou alespoň nenáročné,” utěšovala se paní Merivaleová. „Souhlasíte se mnou?” Protože pan Merivale byl muž, nebylo pochyby, že otázka patří slečně Scrimshawové.

„Ale jistě,” odpověděla podle očekávání, „to krátké návštěvy bývají.”

V celém širokém okruhu svých známých byla slečna Scrimshawová povinována vždycky se vším souhlasit, a proto jen zřídkakdy zněl její hlas přirozeně. V jistých výjimečných chvílích však dávala průchod vlastnímu názoru, a právě tato okolnost, spolu s jejím silným nosem, dlouhými zuby a urozeným příbuzenstvem, vedla

$

k tomu, že v Sydney se mnohé paní Merivaleové nedívaly své společnici do očí a raději její souhlas předpokládaly.

„Člověk totiž nikdy neví,“ odvážila se paní Merivaleová rozvinout své téma. „Z několika přátelských slov, která na palubě prohodíte s neznámými lidmi, nepoznáte, jaké by měli nároky, kdyby se zdrželi déle.“

Vtom se kočár prudce nahnul.

„Ach, lidé dovedou být nechutní!” prohlásila slečna Scrimshawová neutrálním, ale překvapivě silným hlasem. „A řekla bych, že jejich nechutnosti nebude nikdy konce.”

To byla ta výjimečná chvíle, a způsobila, že paní Merivaleová se ve své kožišinové kápi zachvěla.

„Nevím,“ začal její manžel, který se až dosud mezi dámy nepletl a spokojil se s tím, že s neskrývanou radostí pozoroval vše, co bylo z kočárového okna vidět. „Já bych řekl, že jsem jaktěživ nepotkal člověka, na kterém bych nenašel spoustu dobrého.”

Jeho pohlaví a povaha mu bránily pochopit tolik věcí, že obě dámy se okamžitě uchýlily k spikleneckému mlčení.

Paní Merivaleová povzneseně pohlédla na manželovu ruku, spočívající na okenním rámu, na jeho pleť, kterou již prvá léta v drsné zemi nemilosrdně změnila v cosi téměř domorodého. Otřásla se, protože si vzpomněla, jak na ni jednou mezi vybledlou trávou hleděla ze spálené země ještěrka.

Pan Stafford Merivale patřil k uhlazeným Angličanům, kterým uhlazenost nepřekáží v rozhodnosti, kteří nejsou příliš dobří, ale také ne veskrze špatní, a které lze spolehlivě přesadit z rodné půdy i do nejméně slibných koutů světa. Dosazen korunou do funkce zeměměřiče, probádal rozlehlou britskou kolonii na australském jihovýchodě, zvanou Nový Jižní Wales, a při jedné příležitosti dorazil až k Moretonovu zálivu, osídlenému teprve před nedávnem. Jeho síla spočívá ve schopnosti snášet nudu, soudila jeho manželka, neboť nepřipouštěla, že by někdo mohl mít vztah k přírodě, nadto tak nevábné. Pan Merivale byl již vysušen jako kůže a rozpukán jako plátno, čili jako věci, z nichž se skládalo jeho oblíbené sedlo. Paní Merivaleová si přejela prstem po švu, laskajíc tkanivo svých merinových šatů, právě importovaných z Anglie. Poté, co připlula za manželem do země, kde se octl řízením osudu či vlastní vůle, dala se přemluvit, aby s ním na jistou krát-

$

kou a nešťastnou dobu odjela do jejího divuplného vnitrozemí. Nasupeně za ním drkotala na valníku a nedobrovolně se snažila tábořit pod širým nebem. Zažila příhodu s ještěrkou a mnoho dalších, tak děsivých, že na ně raději nevzpomínala. Na to, jak si nepřipouštět děsivé myšlenky, byla paní Merivaleová expert. Krom toho ji boží milost záhy obdařila křehkým zdravím, takže se mohla utéci do vily v Glebe a přikázat služebné, aby zatáhla závěsy bezmála jako v anglickém Winchesteru. Pokud jde o pana Merivalea, byl tak zabrán do svého mužského světa plošných a délkových měr, že její nepřítomnost příliš nevnímal, ale když mu úřední povinnosti dovolily, zajížděl do vily v Glebe, aby splnil své povinnosti manželské. Jeho choť se podvolovala, zatímco stojan s umyvadlem nepříjemně drnkal a o její saténovou přikrývku drhla cizí kůže.

Přejíždějíc prstem po švu, uvažovala, co odpovědět člověku, jehož si vybrala za manžela.

„Slečna Scrimshawová to tak nemyslela,” vysvětlovala s nekonečnou trpělivostí. „Že by všichni lidé byli jen nechutní.”

Ale její přítelka ji tentokrát neznámo proč nepodpořila.

„Skoro všichni!” trvala na svém slečna Scrimshawová.

Paní Merivaleová se neubránila smíchu, který jí občas v sípavých, leč značně zušlechtěných poryvech vyrazil z hloubi korzetu a u osoby tak pokojné přímo ohromoval. „Och, dušinko,” zvolala, „to ten severovýchodní vítr! To ten vám tak pohnul žlučí!” Ale vzápětí nad svou troufalostí užasla, neboť si uvědomila, že slečna Scrimshawová je spřízněna s paní baronkou Chetwyndovou ze Saffron Waldenu.

„Když jsem navrhl, abychom si udělali výlet na Bristolskou pannu a vyprovodili Roxburghovy, nenadál jsem se, že by vás to mohlo rozesmutnit,” utrousil pan Merivale, kterému dobrá nálada bránila vnímat jinak než povrchně.

„Ty to vůbec nechápeš, Stafforde!” vyčetla mu jeho žena a zakabonila se.

Tu větu říkala manželovi s oblibou, ale kdyby měla podat podrobné důkazy, její vlastní chápavost by asi byla v koncích.

Slečna Scrimshawová se zatím zahloubala nad svým klínem a odpovědala už zase krotce: „Myslím, že náhlým pocitům smutku se ubrání málokdo.”

$

Byla celá v hnědém, se svatozáří hnědých moárových růží rozesetých na vikýři čepce. Proto její pleť vypadala ne-li snědě, rozhodně tmavěji, než by měla.

Paní Merivaleové se zazdálo, že pod lemem přítelčina pláště poznala sukni, kterou kdysi vyřadila ze své garderóby, a pomyšlení na vlastní štědrost ji okamžitě posílilo.

„Slečna Scrimshawová zřejmě právě tak jako já hluboce cítí s těmi nešťastníky na ubohé kocábce, které dělí tolik mil nudy a nebezpečí od toho, co milují.“ Ve svém uzavřeném a pohodlném kočáře si paní Merivaleová dopřála luxus soucitu. „Jakkoli tuto zem nemám v lásce, cestu do vlasti bych podstoupila, jen kdybych mohla plout na nějaké rychlé lodi, kde mají pro cestující náležité vybavení. Jak víš, nepohodlí nesnáším.”

Znělo to, jako by osočovala manžela, ale ve skutečnosti se mračila přes okno na povozníka, který chtěl otočit svůj vůz a zatarasil jím ulici, takže jejich kočár nemohl dál.

Pan Merivale si odkašlal. „Bristolská panna dorazila z Anglie na Tasmánii v přijatelném čase — vím to od kapitána Purdewa — a bez nehody. Má-li tak zkušenou posádku, není proč se bát, že by na zpáteční cestě neobstála.”

Potom paní Merivaleová opakovala: „Kdyby šlo o mne, počkala bych si na loď, která je rychlejší.” A tragicky potřásla hlavou, ani ne tak nad osudem nových přátel jako nad taktikou nemožného vozky, usilovně manévrujícího s povozem.

„Patrně spěchali kvůli bratrovi,” rozhodla slečna Scrimshawová. „Vím, jak je nepříjemné být stále odkázán na dobrou vůli pokrevního příbuzného.”

Pan Merivale se zasmál. „Austin Roxburgh a jeho bratr Garnet na sobě odjakživa lpěli. Proto se také Austin vzdor chatrnému zdraví rozhodl pro cestu na Tasmánii — aby si dopřál tu radost, že tam najde bratra, kterého možná — říkám to nerad, ale buďme upřímní — víckrát neuvidí.”

„Když na bratrovi tak lpí, je tím nepochopitelnější, že při své nemoci spěchá na brigu zvíci Bristolské panny.“ Slečna Scrimshawová cosi zvětřila. „Možná,” zaváhala, „si to přála paní Roxburghová.”

To stačilo, aby paní Merivaleová ztratila zájem o vozku a jeho vůz. „Ale proč paní Roxburghová?” Pohlédla na slečnu Scrimshawovou v očekávání jakéhosi otřesného odhalení.

$

„Paní Roxburghová možná tak vřelé city k manželovu bratru nechová,” vyhrkla slečna Scrimshawová. A zarděla se, že promluvila spíše z prorockého vnuknutí, než po náležitě podložené úvaze.

Paní Merivaleová zaútočila obchvatem. „O tom, že by se paní Roxburghová a její švagr neshodli, nepadlo dnes ani slovo.”

„To je možné,” přiznala slečna Scrimshawová a upřeně cosi pozorovala, ale ulice to nebyla. „Ne,“ vyrazila ze sebe, jako by chtěla znevážit vlastní instinkt, „nechci se ani v nejmenším dotknout pověsti vašich přátel, Pochopte prosím, byla to jen taková teorie, žalostně povrchní, jen mi to tak napadlo při řeči.”

Paní Merivaleová byla uchvácena hbitostí, s jakou se její přítelka pojišťovala proti případným výtkám. Pohybovala rty jako břichomluvec, souběžně s prohlášením té chytré loutky.

Pan Merivale jako by se ukryl za oponu minulosti: když se ozval, mluvil pomaleji. „Neříkám, že Austina dobře znám. Jeho ženu jsem dnes viděl poprvé. Přátelil jsem se s jeho bratrem Garnetem.“

Na chvíli se zdálo, že se nad svým osudem roztesknil i tento ctihodný a nesložitý člověk. Ústa měl semknutá, ale vyzáblá hlava, jindy vzpřímená, se mu pohupovala na ramenou, víčka zastiňovala oči víc, než je u protinožců zvykem, a paměť se zřejmě obírala obrazy daleko živějšími, než jaké mu skýtala přítomnost. Obě dámy si uvědomily změnu klimatu, přestože palčivost mokrého dubnového listí na rozevřených rtech jako on nepocítila žádná.

„Jako hoši jsme s Garnetem projezdili půl Hamsphiru,” vzpomínal Stafford Merivale. „Nejdřív na chundelatých ponících. Potom s loveckými psy. Když jsme vyrostli, vyjeli jsme si často jen pro potěšení, křížem krážem přes kopce a po římské silnici. Dodnes vidím, jak kdesi u Stockbridge přeskočil na koni živý plot, vysoký jako žebřiňák. Jel vedle mne po té propadlé cestě, a najednou slyším, jak se směje na druhé straně hustého hloží.”

,A co vy?” otázala se slečna Scrimshawová. „Skočil jste také?”

„Já byl vždycky obyčejný tahoun,” odpověděl pan Merivale.

U staré panny mu to však na úctě neubralo.

„To Austin byl jiná povaha — jiná rasa, dalo by se říct,” pokračoval zeměměřič. „Věčně hleděl do knížek. Málokdy jsem ho ví

$

dal, jen když vyšel ven a vrtal se v zahradě. Vrtal, ne pracoval. Byl totiž neduživý. Jednu dobu si mysleli, že má souchotě. Pak měl něco se srdcem. A kupodivu ho to sblížilo s bratrem, který se mu vůbec nepodobal. Jako by doufal, že mu Garnet trochu svého zdraví a síly půjčí. Myslím, že jsem na Austina žárlil.” Stafford Merivale se usmál a na chvíli zmlkl. „Studoval práva. Ale právníkem nikdy nebyl. Zdraví by mu nedovolilo. A oženil se s tou oddanou mladou ženou, kterou jsme dnes viděli.”

„Mladá paní Roxburghová pochází také z Hamsphiru?” zeptala se zamyšleně slečna Scrimshawová.

„Nepamatuji se,“ odpověděl pan Merivale, „že by ji někdo v okolí Winchesteru znal.”

„Já slyšela, že je z Cornwallu.” Paní Merivaleová nikdy neopomněla připomenout manželovi vše, nač náhodou zapomněl.

„To je ale odlehlý kraj!“ Slečna Scrimshawová se patrně utvrzovala ve své „teorii”. „A lidé jsou tam černí jako havrani. Pokud vím, nikdo z našich přátel v sobě cornwallskou krev neměl. V mé rodině,” dodala, „byli všichni blond. Bratři i sestry. A měli pleť s nádechem čajové růže. Já jediná jsem hnědovlasá “

Paní Merivaleová by možná ochladla, kdyby si vzápětí neuvědomila, že slečniny myšlenky se zatoulaly k její Příbuzné, paní baronce ze Saffron Waldenu. Za těchto okolností zahořela k slečně Scrimshawové sympatiemi, přestože byla jen dcerou jakéhosi pastora, a to nejmladší z dlouhé řady. Jak se dostala do Austrálie, neměl nikdo potuchy, a nikomu nepřirostla k srdci natolik, aby jí říkal křestním jménem. (Rodiče, ať už z obezřelosti či krutosti, ji pokřtili Decima.)

Slečna Scrimshawóvá, v duchu zahleděná do štěstí světlovlasých, by asi probrala stinné stránky Cornwallu obšírněji, ale právě tu chvíli si pan Merivale vybral pro výrok zcela nečekaný.

Poposedl dopředu a sepjal ruce mezi koleny, snad aby se mu lépe útočilo. „Vidím, dámy, že o Roxburghových valné mínění nemáte.”

„Ale, Stafforde!”

„Neříkám, že je pomlouváte,“ připustil opovážlivec a na chvíli obžalobu přerušil.

Vozkovi se zatím podařilo otočit svůj povoz tak, aby jej zpocení valaši mohli protáhnout úzkou ulicí kolem nich, a kočár vyrazil

$

vpřed tak živelně, že obě obviněné byly vrženy k sobě, do změti řetízků a pentlí a pod spršku protestů.

„Říkám jen, že jste jim nepřišly na chuť. Ani v nejmenším,“ vedl bezohledně svou jejich žalobce a sám přitom nadskakoval jako neovládaná loutka.

„Ja si vyprošuji, Stafforde, abys mě tak ohavně napadal!”

„Pan Roxburgh na mě zapůsobil jako nesmírně distingovaný člověk a vzácný charakter!” Slečně Scrimshawové vzalo dech, že ji pan Merivale mohl nařknout z nespravedlivosti. „A takový to byl příjemný zážitek. Ta roztomilá briga — a kapitán — Purdew se jmenoval, že? Na tom je přímo vidět, jak je dobrosrdečný.” Stará panna měla slabost pro moře a jako dívka utrpěla krutou ránu, když jistého důstojníka královského loďstva zahubila v Karibském moři horečka.

To už se kočár vrátil ke svému pravidelnému rytmu a dámy by znovu nabyly rovnováhy, nebýt toho, že neústupný pan Merivale vypálil další ránu. „Paní Roxburghová vám ovšem po chuti nebyla.”

Což bylo nevkusné a při jeho prostodušnosti až nepochopitelné.

„Stafforde! Co tě to posedlo?”

Slečna Scrimshawová však byla tentokrát zticha.

„A přitom je hezká jako obrázek,” prohlásil pan Merivale s galantností, do níž se nemusel nutit.

„Hezká? Hezká, to je!“ připustila jeho choť.

„A také elegantní,” dodal.

„Měla překrásný přehoz.” Paní Merivaleová bažila po věcech materiálních.

„Hezká je jistě. Ale neřekla bych, že je krásná,” vyslovila se slečna Scrimshawová, když si to co nejdůkladněji rozmyslila. „Krása je něco vyššího, něco vznešenějšího,” pohodila neviditelně hlavou, „a nemusí na ni upozorňovat nějaký módní přehoz.”

„Paní Roxburghová je žena, ne mramorová socha.”

Paní Merivaleová by přísahala, že vidina jejího manžela je svlečená.

Slečně Scrimshawové to zřejmě došlo také, protože se zapýřila a rychle dodala: „Chtěla jsem říct, že pravá krása je duchovní. A na paní Roxburghové nic duchovního nebylo.”

$

Slečna Scrimshawová skládala v dívčích letech básně a věnčila je akvarelovými fialkami a maceškami.

„Řekla byste o ní, že je dáma?” osmělila se paní Merivaleová.

„O tom bych raději nemluvila,“ odpověděla slečna Scrimshawová diskrétně.

Paní Merivaleová se okamžitě stáhla, jako by tu vulgární otázku položil někdo jiný.

„Je to velmi tichá paní a má jemné vyjadřování. Alespoň jsem měl ten dojem.” Pan Merivale by to už nejraději skončil.

„Tichá voda, jak se říká.“ Jakmile se jeho choť dala do filozofování, cítila, že má právo vypadat unaveně.

Ale slečna začala přilévat oleje do ohně. „Pokud jde o mne,“ prohlásila a zahrnula do sebe i druhé dva, „nikdy bych tiché ženě nevěřila.”

„Já bych v tom naopak viděl přednost.” Z vyprahlého hrdla pana Merivalea to znělo ještě sušeji.

„Paní Roxburghová je zticha i ve chvílích, kdy by se jiní nestyděli za upřímnost. Je mlčení a mlčení, chápete?”

Paní Merivaleová sice tak docela nechápala, ale horlivě své přítelce přikývla.

„Paní Roxburghová je jakási záhadná,” dodala slečna Scrimshawová s povzdechem.

„Po pravdě řečeno, dámy,” ozval se pan Merivale, „nenechaly jste na ní nit dobrou.”

Slečna Scrimshawová svěsila hlavu. „Člověk nemůže být milosrdný čtyřiadvacet hodin denně.” A propletla své prsty chráněné rukavičkami. „Nemyslete si, prosím,” zaprosila, „že odmítám být kárána za chyby, které mám s paní Roxburghovou společné.”

Zřejmě zase měla svůj den. Nevěděli, co si o ní mají myslet.

Pan Merivale teď hodlal zajet k cihelnám a zastavit se u jistého Delaneye, který slíbil přivést od sedláka z Toongabbie vepřovou kýtu.

„Doufám, že vám nebudu na obtíž,” dala se slyšet slečna Scrimshawová.

Začala se vrtět a upravovat a vzdychat po Church Hillu, kde bydlela u jedné vdovy, slušné to ženy, nikoli však dámy.

„Na obtíž? Ani nápad!” ujišťovala ji uhlazenější paní Merivaleová, která uměla každého nějak upotřebit a u slečny Scrimshawové

$

ještě všechny možnosti nevyčerpala. „Počítám s tím, že s námi povečeříte. Máme holubí paštiku.”

Krom toho měla mousseline de soie, který potřebovala popustit. „A uděláme si příjemný večer. U karet. Nebo s hudbou.”

„To bude opravdu příjemné,” odpověděla slečna Scrimshawová tak srdečně, že nejspíš léčku neprohlédla.

Mezi slečninými početnými známými se její jehla těšila poptávce téměř tak vytrvalé jako její jazyk, za což pobírala odměnu, obvykle v naturáliích, ale raději v obálkách, odvracejíc přitom hlavu.

Tohoto večera si však paní Merivaleová slibovala méně od slečniny jehly a více od její poťouchlosti. Při tom pomyšlení se nervózně rozkašlala a všemi deseti začala shánět pastilku.

„Okno, Stafforde!” zaúpěla, jako by jejímu drahocennému hrdlu mohla přitížit jediná částečka prachu; blížili se totiž k cihelnám, v jejichž sousedství se usídlil řečený Delaney.

Delaney, propuštěný trestanec, si časem dopomohl k majetku povoznictvím a bůhvíjakými dalšími výdělky. Buď jak buď, žil si dobře, třebaže jeho dům za obíleným plotem si při vší úhlednosti a bytelnosti spokojeně uchovával venkovské vzezření, místo aby se honil za městskou módou. Když u něj kočár zastavil, u vchodu do dvora hrabala dvě kropenatá kuřata. Z prachu zvedl hlavu starý zcuchaný pes a chrchlavě zahafal.

Pan Merivale se jal s bručením rozkládat své dlouhé nohy. Poté, co zabouchl okno, se z uzavřeného kočáru stal svět ještě soběstačnější: opustit jej bylo tolik co emigrovat.

„Půjdete také?“ zeptal se manželky, když sehnul hlavu a pozpátku vystoupil.

Kočí slezl z kozlíku, přestože jeho pán nebyl z těch, kdo si dají pomáhat.

„Chraň bůh!“ řekla paní Merivaleová, a při její povaze to znělo spíš stručně než důrazně.

„Bude zklamaná.”

„Cpala by nás švestkovým koláčem. Před večeří! A přiopilá by nás tím svým zázvorovým vínem.” Paní Merivaleová se s nadějí obrátila ke slečně Scrimshawové. Slečna uštěpačně ohrnula ret.

„Bude zklamaná,” připomněl pan Merivale, ale mamě.

Paní Merivaleová se pohrdavě dívala, jak její choť zachází zvolna za dům, s okázalou nenuceností, do níž se lepší lidé v kolo

$

niích nutí před nižšími vrstvami. Zároveň hmátla čísi ruka po lněných záclonách a odhalila ženský obličej na stráži: zoufalý, morušově bledý pudink.

To vše se zběhlo v několika málo vteřinách, než nedočkavost paní Merivaleové vtáhla její tradičně lenivé myšlenky zpátky do dusného, zpovědnicového šera kočáru, v němž seděla se slečnou Scrimshawovou.

Konečně se dočkala! Hrdlo však měla stažené, bezkrevné. Tup, tup, tup, bilo jí srdce pod vrstvami kožišiny, merina, kaučuku a masa.

Nejprve si navlhčila rty. „Ještě k paní Roxburghové, slečno Scrimshawová.”

A zachvěla se, protože její společnice se tvářila, jako by neslyšela.

„Moc by mě zajímalo,” vyhrkla, „z jakého důvodu,” a rozmisťovala svá slova jako šachové figurky ze slonoviny, „jste nabyla dojmu, že paní Roxburghová je — jak jste říkala,” paní Merivaleová si uvědomila horkost svého dechu, a slyšela, jak téměř syčí, „jakási záhadná.”

Když to bylo venku, začala se za svou trapnou zvědavost stydět, tím víc, že slečna Scrimshawová ani potom neprojevovala sebemenší zájem či souhlas. Ale protože žádná profesionální věštkyně si nemůže dovolit mlčet donekonečna, obrátila se posléze k tazatelce a upřela na ni oči, jindy pronikavé a zářivé, teď však zastíněné víčky, jako by měly osvětlit tajemství pouze z poloviny.

„Dojem, který jsem si z paní Roxburghové odnesla,” řekla, „vám, paní Merivaleová, nemohu přesně popsat. Ale abych to řekla co nejjednodušeji — připomínala mi čistý list papíru, na kterém se může objevit neviditelné písmo. Když na něj dýchnete. Rozumíte mi?”

Paní Meravaleová nerozuměla.

A slečna Scrimshawová řekla: „Kdyby se záhada dala vysvětlit dokonale, nebyla by to už záhada, ne?”

Z tak děsivé logiky byla paní Merivaleová tumpachová. „Och,“ zasténala a rty se jí rozevřely tak, že u každého jiného by v tom spatřovala nevychovanost.

„Ale,” zažadonila, „nemůžete to naznačit alespoň slovínkem?” Její slovínko žalostně cinklo z hloubi kočáru.

$

„Něco vám povím,” uvolnila se slečna Scrimshawová. „Každá žena v sobě má tajnou hlubinu, o které možná ani neví, a ta ji dříve nebo později přivede do neštěstí.”

Paní Merivaleová se zhrozila. Nikdy ji žádné „neštěstí” nepotkalo, nanejvýš při cestě na valníku do vnitrozemí Nového Jižního Walesu; a nechtěla se slečny Scrimshawové ptát, tuší-li nějaké neviditelné písmo i na ní.

„Ale co paní Roxburghová!” vydralo se z ní jako zakvílení.

„Ach!” odpověděla slečna Scrimshawová. „Nejsem vševědoucí. Jen jsem měla dojem, jako by cítila, že ji život ošidil o něco podstatného. A že kdyby musela, ráda by pro to trpěla.”

Možná sibylu napadlo, že zároveň s paní Roxburghovou odhaluje sebe, protože najednou zaváhala a pak spěšně pokračovala. „Ovšem jak víme, trpět můžeme všichni, kdykoli, a hůř, než bychom se nadáli. Jenže z ješitnosti se nebráníme.”

Než tyto ezoterické důvěrnosti stačily paní Merivaleovou poplašit či pobouřit, vyšel zpoza domu její manžel provázený propuštěným vězněm Delaneyem. Jako vždy, když byla vyvedena z míry, ji přítomnost muže, za něhož se provdala, citelně uklidnila, třebaže by jí bylo milejší, kdyby kýtu z Toongabbie nevlekl sám, a ke všemu tak neelegantně, za cípy pytle, v němž se přepravovala.

Oba muži se blížili. Bývalý trestanec, nazrzlý, pihovatý člověk, by se asi choval podlézavě, kdyby si tolik nenahospodařil. Postavu měl jako býk, ale oblečen byl v prvotřídní látce a na vestě mu blýskalo zlato. Pokud měl okraj šály umazán — jak bylo brzy poznat — dokazovalo to, že neodvykl pracovat, ani když přivykl rozkazovat.

Když se naposled zasmáli jakémusi mužskému vtipu a Delaney naposled hrábl po pytli, o jehož tíhu příliš nestál, došli ke kočáru a bývalý vězeň se otázal — podle paní Merivaleové neomaleně — nechtějí-li si dámy něco zakousnout.

„Chraň bůh,” odpověděla, „doma nás čekají služky s večeří!”

Shlížela ze svého trůnu do očí nemožného poddaného, tak vytřeštěných a slavnostních, jako by žádal o bůhvíjakou milost. Ale ne nadarmo byl tento kriminálník Ir: vida, jaké se mu dostane odpovědi, drze se ušklíbl, sotva odpověděl.

„Dámy nemají náladu,” jal se vysvětlovat zeměměřič, „právě se rozloučily s přáteli, kteří plují do vlasti.”

$

„Já náladu mám! A nebyli to žádní přátelé,” protestovala paní Merivaleová. „A nebudu zbůhdarma litovat lidi, kteří zbytečně riskují život.”

„Tak je bez nálady slečna Scrimshawová,” nedal se odbýt její manžel. „Moje žena je spíše praktická než sentimentální. Ale slečna Scrimshawová musí sama co nevidět odcestovat.”

Delaney soustředěně přimhouřil oči a prohlížel si obě ženy, tu tlustou, měkkou, saténovou, i tu vychrtlou a mazanější v hnědém, která užuž zvedala zobák, aby odrazila zeměměřičovo nevinné dloubnutí. Bývalý trestanec věděl, že ho dámy do svého světa nikdy nevpustí, ale přesto ho bavilo dívat se na ně jako na ženské ze světa, kde žil on.

„Slečna Scrimshawová se vrátí do starý vlasti? Tak to přeju šťastnou cestu!” Tiše se zasmál a nechal je, ať si to vyloží, jak je libo.

V paní Merivaleové to zabublalo; ne že by zájem neotesaného kmána mohl její citlivou přítelku urazit, ale šlapalo se zde po společenských zvyklostech.

„Nic takového,” odpověděla slečna Scrimshawová, už zase s pokorou, která k ní vůbec nešla.

„Slečna Scrimshawová,” uráčila se paní Merivaleová, „jede na delší návštěvu do Moretonova zálivu — k paní Lovellové, choti velitele tábora.”

Po takovém vyznamenání od své protektorky by se slečna Scrimshawová jistě náležitě vypjala, kdyby celému Sydney (či alespoň jeho uhlazenějším kruhům) nebylo známo, že řečený velitel prostě najal společnici pro svou manželku, vyčerpanou neustálými porody a v té odlehlé a barbarské osadě odloučenou od veškeré kultivované společnosti.

Proto slečnu neutěšilo ani to, že Ir patrně pravdu nezná.

Tušil však, že něco neklape, a nedokázal svůj vrozený sklon ke krutosti ovládnout natolik, aby dvěma hloupým slepicím nepocuchal peří. Jal se tvářit zasvěceně, olizovat si pysky a mluvit jakoby k zeměměřiči.

„Zapomněl jsem vám říct,” spustil víčka a mlaskl, „že nedávno se vrátil z Moretonovýho zálivu pan Isbister. Byl u pana Gillivraye z Murrumbopplu a slyšel tam povídat takovou věc — bohužel o ní v týhle zemi neslyšíme poprvně.”

$

Dámy vzdychly, uhladily si šaty a připravily se na nekonečné mužské klábosení.

Pan Merivale už chtěl kývnout na kočího, že pojedou, ale místo toho se ze zdvořilosti usmál do slunce, klesajícího bezmračnou zimní oblohou.

„Vážně?“ cítil se povinován povzbudit vypravěče, byť hlasem zcela bezbarvým.

„Prej se dva pastevci na odlehlý pastvině dostali do křížku k domorodcema,“ sděloval Delaney. „Bylo to něco — dámy prominou — kvůli ženskejm.”

Dámy napjaly uši, ale doufaly, že nenápadně. Copak neklopily decentně zrak?

Delaney si odkašlal; v jiné společnosti by si odplivl.

„Zkrátka a dobře,“ řekl, „abych to dopověděl až ke strašnýmu konci, ty dva — a byli to slušný chlapi — našli potom s rozpáraným břichem (když dámy dovolej). Oba byli štajf, a jednomu scházela noha — byl to ještě kluk, odněkud ze Somersetu.“

Paní Merivaleovou jako by nabodli na kůl; zato slečna Scrimshawová přihlížela z dáli výjevu, jehož detaily ji naplňovaly úchvatnou hrůzou.

Pak řekla: „Pro to jsme se přece rozhodli — alespoň někteří, když ne všichni. Žít v této zemi. Utrpení je často věcí volby “

Její přítelkyně paní Merivaleová znechuceně zasípěla. „Řekni mu, ať jede!“ požádala manžela, či přesněji, přikázala. „Divoši odporní!“ zalapala po dechu.

Když za sebou její choť zavřel dveře, začala hledat v taštičce stříbrný flakón.

Delaney svému odjíždějícímu publiku zamával, ale celkem beze smíchu.

V rozkymáceném vozidle se obě dámy svorně zamyslely, zřejmě nad společným osudem; jen paní Merivaleová se bránila neutuchajícími výbuchy: „Já to nechápu! Já to nechápu! Tohle že jsou lidé? V takovém světě není pro slušného člověka místo.“

„Ale, Alice! Tobě se protiví všechno. Nemůžeš brát svět, jaký je? Doma nás čeká taková výborná paštika.”

Jindy by tak pádnému argumentu neodolala, ale tentokrát si raději smlsla na své hysterii.

A tu pan Merivale, už podruhé toho odpoledne, vypustil z úst

$

něco nečekaného. „Zajímalo by mě,“ řekl, „jak by se paní Roxburghová zachovala, kdyby musela trpět.“

Paní Merivaleové se otevřela ústa dokořán. „Paní Roxburghová ?“ škytla téměř. A ztichla.

Kočár se s nimi vpotácel do soumraku, a jako epizodní herci, kteří odříkali prolog, zmizeli posléze v zákulisí.

$

Když paní Roxburghová zamávala odjíždějícím hostům, sešla dolů. Na všem, čeho se cestou dotkla, bylo znát korozi, a všechno, co cítila, bylo čpavé a zvětralé, ale za krátké plavby z Hobartu se s omšelým, lepkavým dřevem a pachem lan a dehtu sžila: nic naplat, bude jim na celé měsíce domovem. V podpalubí tápala zatuchlým šerem k jejich příbytku, který dík ochotě kapitána Purdewa a její přičinlivosti přestal být neosobní a zútulněl. Napřaženýma rukama se dotkla dveří, které hledala, chviličku nabírala dech a pak vešla do úzké jídelny, kam se její manžel uchýlil, ještě než hosté odešli. Vymluvil se na zákeřný ischias.

Pan Austin Roxburgh seděl zády ke dveřím a četl si v knize, po níž zatoužil brzy poté, co naň dolehla nuda zdvořilostní návštěvy. Přes šaty měl přehozen těžký plášť, bez něhož by se v zimním chladu, zostřovaném zvukem dorážejících vln, neobešel nikdo, kdo zrovna těžce nepracoval.

Aniž se otočil, promluvil, sotva zaslechl vrznutí dveří a manželčinu sukni. „Už jsou nadobro — pryč?“ zeptal se a zdálo se, že přitom stále čte.

„Ano,“ odpověděla a zasmála se. „Ano,“ opakovala tišeji. „Už odjeli.”

„A vytáhla jsi z nich nějaké zrnko moudrosti na rozloučenou?”

„Měli myslím plno pochyb a obav, ale jako dobří křesťané je nepřiznali.”

Celý ten manželský rozhovor byl přátelský a mile neformální.

Pan Roxburgh, stále nad svou knihou, se zasmál přes nos a řekl: „Ty dvě ženské si určitě na své nepřišly.”

„Paní Merivaleová a slečna Scrimshawová by si jistě přály, aby se o nich mluvilo jako o dámách.”

Pokáraný pan Roxburgh začal znovu: „Ty dvě dámy by byly šťastnější, kdybychom byli nešťastní, v manželství a ve všem.”

„Myslím, že když odcházely, věděly do puntíku, proč bychom si měli zoufat,” odpověděla paní Roxburghová, „a večer se budou

$

bavit našimi strašnými vyhlídkami. To je jejich obor, větřit cizí neštěstí.”

Hlas by jí zněl spokojeně, kdyby svým tónem nepřipomínal odříkávání zadané lekce. Buď jak buď, pan Roxburgh se uklidnil: pohlédl na svou ženu téměř vděčně. Světlo z lodního okénka odhalilo jeho voskově bledou, jemnou tvář a vpadlé oči s leskem horečky či podráždění nebo obojího. Buď se zotavoval z nedávné nemoci, anebo měl už dlouho podlomené zdraví a čekal na další muka.

Jeho žena ten pohled neopětovala. Vypadali jako dvojice, která zná své myšlenky a jejíž hovory se ubírají po vyjetých cestách. Místo toho zašla do kajuty, oddělené od jídelny přepážkou, a vzápětí se vrátila s košilí, kterou spravovala a odložila, když plavčík ohlásil návštěvu.

Pan Roxburgh zapudil z tváře výraz prozrazující slabost a okázale se soustředil na svou knihu.

To mu však nezabránilo popuzeně zabručet: „Myslíš, Ellen, že stará košile stojí za tolik piplavé práce?”

„Je to moje práce,” odpověděla Ellen Roxburghová, „a myslela jsem, že s tím souhlasíš. Abych ti na takové dlouhé cestě vyspravovala oblečení, můj milý.”

Posadila se z druhé strany stolu, přitáhla si pevněji přehoz k tělu, aby na ni netáhlo, a znovu se věnovala roztrhané košili. Nevést si tak amatérsky a nešikovně, vypadala by jako vzor ctnosti. Jednu chvíli se píchla do prstu, a než pro jehlu zvolila jiný úhel, vysála si ránu. Nezdálo se, že by jí na staré, byť použitelné košili příliš záleželo, ale chtěla vytrvat. Jako by vytrvalost byla ctnost, kterou si přinesla odjinud a chtěla ji teď vtisknout této titěrné práci.

Byla to žena střední postavy, nejvýš třicetiletá, a tedy značně mladší než její manžel. Bez čepce, kterým by si zakryla vlasy doma, vypadala její hlava větší, než by při jejích tělesných proporcích bylo na místě, ale bez ozdob a zbytečných umělostí působila v tom pozdním zimním odpoledni stejně překvapivě jako méně známý polodrahokam, vsazený do nenápadného kovu. Vlasy, uprostřed rozdělené, měla spuštěné v plochých, uhlazených smyčkách, jak předpisovala móda těch dní. Na rozdíl od snědé pleti, která jiným vadila, byly její šedé, kdysi snad modré oči průzračné, anebo nepřístupné, podle nálady těch, kdo do nich nahlí-

$

želi. Právě to asi vzbudilo podezření dam, jejichž návštěva právě skončila; nebo možná ústa, kterým život vnutil mužskou pevnost, aniž zničil nitku ženského stesku či půvabnou barvu.

Paní Roxburghová odložila šití; buď byla hotova, anebo ztratila trpělivost. Ústa jí teď změkla a tvrdost pohledu se viditelně rozplynula v zamyšlení. Samotářské dětství, po němž přišlo manželství s mužem o dvacet let starším, ji naučilo snít. Samostatné výlety po stojatých vodách vzpomínek byly snad jediným přepychem, jaký si dopřávala.

Ellen Roxburghová se zabalila ještě těsněji do neobvyklého, ale praktického přehozu, který odpoledne tak okouzlil paní Merivaleovou, a s pousmáním si vybavila její závistlivý tón.

„Nesmírně obdivuji váš hezounký přehoz! Hned mi padl do očí,“ přiznala paní Merivaleová a potřásla drobnými, dokonalými prstenci, kterých měla pod čepcem víc než požehnaně.

Návštěvnice, složená z rozechvělých per, konverzačních látek a stěží ovládané chtivosti, přejela očima po ramenou ženy, kterou milostivě poctila svou přízní, a přes brož s intaglií k prsům (to velmi diskrétně), až dospěla k třásním. Pak už se paní Merivaleová neudržela, aby zboží nenadzvedla a důkladně neprozkoumala, jako by procházela jedním z obchodů, jimž pravidelně prokazovala svou přízeň.

„Chtěla byste si jej zkusit?” zeptala se paní Roxburghová a chystala se přehoz sundat.

„Chraň bůh, to ne!“ couvla paní Merivaleová. „Jak bych mohla! Musíte mi odpustit.” Mělké oči zablikaly, pátrajíce po někom, na koho by mohly toto faux pas svést.

Paní Roxburghová zaraženě stála, pohroužena v mlčení, jehož hloubku či „záhadnost” pak obě dámy přetřásaly. Po celou tu dobu těkaly odstíny přehozu mezi temným popelem a svěží zelení, jakou se chlubí zvichřené listí, a do toho všeho šlehala černá až k těžkým vlněným třásním. I ty byly černé, ale zjasňovaly je pravidelné zelené nitky.

Paní Roxburghová si teplý přehoz popotáhla. Hlouběji se do něj zavrtala; a když už své trapné mlčení nemohla déle protahovat, řekla: „Nevěděla jsem, co si vlastně na druhý konec světa vzít — kolik letních věcí a kolik zimních. Manžel chtěl, abychom si vzali jen to, co je stejně na vyhození. Ale já jsem trvala na svém zamilovaném přehozu!” Zasmála se a zmlkla.

$

Je afektovaná? Frivolní? Nebo zaslechly v jejím hlase ozvěnu? Obě návštěvnice byly tak zmateny, že ji málem začaly nenávidět; otočily se k jejímu manželovi, aby jim potvrdil vše, co je v životě solidní a praktické.

Paní Roxburghová to uvítala, protože od počátku chtěla manžela vtáhnout do hovoru.

„Ellen je nenapravitelně marnivá“ vzdychl unaveně či lhostejně, a tím celou situaci odbyl.

Takovým odsudkem asi překročil hranice toho, co se podle návštěvnic slušelo a patřilo, ale paní Roxburghová přijala svou roli jako další z těch, které jí byly souzeny, a obě dámy maskovaly svůj názor co nejzvučnějším společenským zacvrlikáním.

„Tvrdila, že prý chci, aby chodila v hadrech jako poustevnice,” pokračoval pan Roxburgh s nepochopitelnou upřímností, „ale ve skutečnosti měla v plánu,” dodal náhle ironicky, „oslnit mého bratra, až dorazíme na Tasmánii.”

To vyvolalo přinejmenším zájem.

„Paní Roxburghová dosud pana švagra neznala?” vyzvídala hnědá orlice. Ale nanejvýš diskrétně.

Paní Roxburghová odpověděla: „Ne,“ a znovu se odmlčela.

Stála se sklopenýma očima, a lehce se usmívajíc, poškubávala třásněmi přehozu. Jako by celá scéna probíhala podle plánu, třebaže detaily byly nepropracovány.

Teprve v zešeřelé jídelně nabyla odpolední příhoda větší důsažnosti. Obrazy se vracely a plynuly a rozplývaly, zatímco obrysy jejího manžela byly tvrdošíjně neústupné, jako smysl pro povinnost. Seděl a četl, nebo se tak alespoň tvářil, ale nevěřila tomu příliš; stránky obracel roztržitě: třepil okraje nehtem, na růžcích dělal oslí uši.

Chvílemi vtíravě zaplál domorodý květ. Našli jej včera na jedné z nedobrovolných procházek, nad sydneyským zálivem, když čekali na vítr, který je odnese domů.

Byly chvíle, kdy pan Roxburgh přičítal odpovědnost za vadný vítr kapitánu Purdewovi, a jindy zase div nevinil svou ženu; tak strašlivě začínal být popudlivý.

„A to jsi nechtěl slyšet o ničem jiném než o téhle cestě přes půl světa,” musela mu připomenout.

„Ano,” zasípěl, protože skalnatý svah mu bral dech a nutil ho

$

klopýtat, „byl to můj nápad — a špatný. To vůbec — neváhám přiznat!”

Oba naslouchali, jak okovaná špička jeho hole bije do nerozbitných koloniálních kamenů; některé zjizvovala, jiné zatlačovala hlouběji do neplodné země, kde píle mravenců jako v podobenství dokládala pošetilost tolika lidských snah.

Paní Roxburghová stoupala do svahu zády k němu a přes rameno jí pošlehával hlas právě tak jako třásně uvolněného, zdivočelého přehozu. „Už nemůžeš? Dál jít nemusíš, ale já chci vidět, co je za tím kopcem.”

V pekelném větru, dujícím stále z nesprávné strany, se její hlas třepetal jako celá krajina; a ta ho nevábila ani za mák.

„Nejsem mrzák!” bránil se a tváře měl propadlé, jak sál vzduch zbledlým chřípím.

Bojovali dál, každý sám a mlčky, až vedle ní stanul na skalnatém výběžku, který si usmyslila ztéct.

Společně popadajíce dech, obzírali okázale kraj před sebou a pod svýma nohama.

„Nebudeš kvůli mně nemocný?” vydechla.

Neodpověděl, ale vpustil její prsty do své volné dlaně.

„Krásný výhled,“ řekl, „pro budoucí obyvatele Sydney.” A dodal: „Nejšťastnější bych byl, kdybych se probudil a byl zase doma v Cheltenhamu.”

„Ach, můj milý!” zvolala. „Takže jsme zase tam, kde jsme byli. A já myslela, že tě pohled na tuhle modrou vodu aspoň na chvíli vyléčí.”

Zklamaně stáhla ruku a hladila větévky keře, kterému ani sucho a vítr nezabránily vyhnat květy: zlaté, drsné štětinky vedle šedých, chlupatých připomínek někdejší krásy.

V roztržitosti se dotýkala živých květů stejně jako mrtvých. „Neříkej, že ti u bratra nebylo dobře.”

„Na rozdíl od tebe.”

„Já dělala všechno pro to, abych nerušila dva bratry, kteří se léta neviděli a tolik na sobě lpí. Proto jsem si hleděla svého. A objevila jsem jiný svět. Který ve mně zůstane snad do smrti. Každým listem, každým vláknem kůry. Moje vzpomínky jsou zdařilejší než mé kresby. Vím, co si o nich myslíš, a dávám ti za pravdu.”

Jak se ho snažila rozptýlit, do tváří jí stoupla krev. Zahlédla

$

v jeho obličeji výraz, napovídající, že by do poslední kapky vypil spásonosný elixír, v nějž nepřestával věřit.

„Nežárlila jsi trochu?” vyčetl jí.

Rty jí naběhly odpověďmi, nevyslovitelnými, protože nestoudnými. „Pane Roxburghu,“ dostala ze sebe po chvíli, „někdy kladete velmi nešetrně otázky.”

V tom oslovení nebylo nic škládlivého: věkový rozdíl mezi nimi byl tak velký a jeho křestní jméno tak přísné, že se je bála používat.

„Ano, žárlila jsi, a ne trochu,” týral ji neústupně dál. „Když jsi tenkrát odjela sama do lesa a do hor, bylo to tím nápadnější.”

Jak přemáhala zasténání, které se jí dralo hrdlem, utrhla ze sukovité větve štětinatý květ a soustředila se na něj. „Jakpak se asi tahle vzácnost jmenuje? Musíme najít někoho, kdo to ví.“

Chvíli si uvědomovala jen to, že se na ni či do ní stále dívá; zoufale ji bodlo u srdce nad vlastní ubohostí.

„A musel jet za tebou. Aby tě přivedl zpátky.”

„Tvůj bratr Garnet byl nesmírně milý. Všichni byli moc milí. Byla to smůla — a moje hloupost — že jsem zabloudila — a neudržela se v sedle. Jindy bývala Merle klidná jako beránek.”

„Ale Garnet tě našel. A přivedl domů.”

„Ach bože. Jistě.”

Málem odhodila květ, který obracela mezi prsty, protože začal být ostrozubý a zlý.

„Nepodíváš se na mne?” zeptal se.

Poslechla a oba to strhlo k neobratnému pokusu dokázat si navzájem svou lásku; jejich rty chutnaly trpce jako listy, jež po příjezdu do neznámé země trhali z exotických stromů, jejich tváře nabývaly nových obrysů pod prsty, které jako by je ohmatávaly poprvé v životě. Modlila se, aby to tak zůstalo; bála se, co by mohla najít, kdyby někdy dohlédla na dno jeho očí.

Když došeptal pár zlomkovitých slov, navrhla jako žena, zvyklá ujímat se v praktických věcech vedení: „Měli bychom se vrátit, nemyslíš? Třeba se dovíme, že vyplujeme. Jinak začnu kapitána Purdewa a pana Courtneye podezřívat, že se proti nám spikli.”

„Takoví dva poctivci,” zabručel pan Roxburgh s rozjitřeným svědomím a vykročil za ní.

Svědomí za svědomí: v ní zahryzalo, když si uvědomila, že šva

$

gr se jí nelíbí už na pohled. Ta rozeklaná brada, ten příliš tlustý spodní ret. Krom svého agresivního zdraví a veselí předváděl pan Garnet Roxburgh sebejistou drzost nezdárného synáčka.

„Doufám, že budete v Dulcetu šťastni a že se tu budete po celý čas cítit jako doma.“ Námaha s otevřením vzpříčeného okna proměnila jeho krásné přání v rozkaz.

Sotva okno vyletělo vzhůru, uvědomila si znovu zápěstí, která ji odpuzovala už cestou z Hobartu když držel otěže. Ne, nesmí si tu hloupou antipatii pěstovat. Sad za oknem, kde mezi listy zprůsvitnělými západním světlem probleskovaly zelené plody, svědčil ve všem všudy o zkušeném hospodáři. Znovu se jí sevřelo srdce, když v duchu srovnala tento kus úrodné země s jiným, kde u chalupy z nerovného, nečasem zčernalého kamene rostlo kolem staré, plané hrušně pár trnek zmučených vichry z blat. Jako by dodnes měla zčervenalé a rozpukané ruce. Schovala je, ale pak jí došlo, jak je to pošetilé, a umínila si, že bezdůvodnou antipatii a zášť ze svého srdce vymýtí.

Teprve teď, daleko od žírných pastvin Tasmánie, když vedla manžela po kamenité zemi jiného, děsivějšího kraje, si trpce přiznala, že své předsevzetí nesplnila a že mravní síla, o kterou se modlila, jí stále uniká.

Zahanbeně bodala botami do kamení, až se konečně mohla obrátit a oznámit panu Roxburghovi: „Vidíš, drahý? Naše loď! Přece jen jsme nebyli tak daleko.”

Protože vítr ze správné strany se omeškával podobně jako mravní síla, za niž se modlila paní Roxburghová, čekali další a další dny v těsné jídelně a provizorní kajutě, a večer po návštěvě zeměměřiče a jeho dvou dam jim kalil vzpomínky či osvětloval lidskou slabost jen domorodý květ. Paní Roxburghová se někdy divila, proč ty nazlátlé štětinky nevyhodí, ale Spurgeon, zasmušilý námořník, který jim dělal na lodi sluhu, sehnal hliněný džbánek, a do toho svůj lup sveřepě vpravila, takže tam neméně sveřepě stál podnes a drsná palička mu pulzovala posledním světlem odraženým z venkovní vody.

Vtom se pan Roxburgh, aniž přestal číst, zeptal: „Určil už někdo tu tvoji rostlinu?”

$

Na tak nenadálý zájem nebyla připravena, ale nezaskočil ji; zvykla si, že manžel jí zasahuje do myšlenek, alespoň do těch nejpřístupnějších.

Odpověděla: „Zapomněla jsem se zeptat.” A prohlížela si přitom své ruce, nápadně široké, ba téměř neforemné.

„Jako všechny květiny v této zemi — či alespoň ty, které jsme viděli na vycházkách — je spíše zvláštní než krásná,” mínil pan Roxburgh.

„To ještě nevím. Rozhodně stojí za to, aby si ji člověk zapamatoval.” Nevěděla, zní-li jí hlas opravdu tak ostře a suše, jak jej cítí v hrdle. „Ať už je krásná nebo jen zvláštní, vím, že na její květ nikdy nezapomenu.”

Ano, hlas jí ošklivě skřípěl, jistě proto, jak se jí stáhlo hrdlo, když sepjatýma rukama poháněla brigu uvízlou v bezvětří a letěla v duchu za ní, až seděla znovu nad stříbrnou konvicí, za brokátovými závěsy, které zatáhla služebná, a naslouchala, ozve-li se nějaký náznak, že manžel zasedne k čajovému stolku s ní, anebo že má tichý rituál vykonat sama.

Když pan Roxburgh znovu promluvil, neuvědomila si hned, že jsou na palubě kotvící lodi a že předčítá z knihy na svém klíně.

.. felix, qui potuit rerum cognoscere causas,

atque metus omnes et inexorabile fatum

subiecit pedibus strepitumque Acherontis avari …

Nádherné! Slyšelas, Ellen?”

„Ano. Slyšela. Ale rozumět budu, až budeš tak laskav a přeložíš mi to. Myslela jsem, že to víš.”

„Jsi v mnoha směrech obdivuhodná, a člověk pak snadno zapomene, že něčemu nerozumíš.”

Znovu se nad verši zamyslil. Zatímco si broukal pod vousy a bubnoval prsty do knihy, musela se zvednout ze židle a nervózně těkat úzkou prostorou, v níž byli uzavřeni.

„Tohle ti bude možná stačit,” odvážil se posléze, „i když originálu se to nevyrovná. Šťasten je ten, “ šeptal téměř, „kdo odhalil příčinu věcí a nemusí se bát nelítostného osudu a jeku nenasytného pekla.” Na konci vysilující věty se rozkašlal.

Téměř vzápětí řekl: „Vergilius je tak plný jasu, že pochmurný

$

detail působí tím pochmurněji.” Ruka mu přejala po stránce, jako by smetala drobty. „Nevěřím, že se bál smrti.” Znovu zašustění papíru či ruky. „Musím říct — i když jsem několikrát měl namále — a čekám, kdy si mě vezme — náš Stvořitel — že smrt se mi vždycky zdála být výmyslem literátů.” Jeho smích se podobal tenkému zaržání, takže srdce se jí proměnilo ve vodu a doráželo na hradbu jejího korzetu.

„Pro přesnost,” připustil pan Roxburgh, „bych možná měl dodat: pokud jde o mne.” A znovu zoufalé zaržání vyzáblého hříběte.

Zastavila se za jeho židlí, sklonila se a objala ho, jako by s ním chtěla splynout podle slov svatebního slibu. „Je to má škoda, že nedokážu tvé radosti sdílet, jak bys chtěl.” Horkými ústy vtiskla svou lítost do jeho temene. „Začala jsem se učit příliš pozdě. Znám jen to, co vycítím — jiná už nebudu.”

„To bych ani nechtěl.”

Otáčel prsteny na jejích prstech; nebránila mu.

„Snad všechno na světě,” vzdychla, „se dá změnit k lepšímu.”

Ale právě v jejím případě se mezi přání a skutky stavěla často jakási smyslová otupělost. Či zpočátku sám život.

Ano, půjčoval jí knihy, nejdřív tu malou, o které říkal, že je to jeho „tahák” ke Zpěvům pastýřským. To bylo tenkrát, když přišla do jeho světnice s podnosem. Ani ji kloudně nečetla, protože ji znervózňovalo, že u sebe má knížku takového pána, ona, tak nevzdělané děvče. Ke všemu měla hrubé ruce, jak pracovala na poli, jak dojila při severáku a jezdila s vozem na trh do Penzance.

„Já si ji přečtu,” slíbila zbrkle, „ale až zapadne slunko a svezem seno.”

Pak odešla, pyšná, že jí půjčil knihu, ale zároveň vystrašená.

Panu Roxburghovi asi vadilo, že se o něj opírá, protože ji začal rozmrzele odstrkovat. „Poslyš, Ellen, proč vlastně nezvedají kotvu?” zeptal se, jako by ho to napadlo až dnes večer.

„Protože nefouká vítr ze správné strany,” opakovala s klidem, který v sobě vypěstovala, a srovnala mu límec pláště posunutý jejím objetím.

Květinu zářící v oprýskaném džbánku téměř uhasil sklonek dne; někde v přítmí zacupalo cosi jako probuzená myš. Voda

$

klouzající po trupu lodi by možná vyvolala iluzi plavby v každém, kdo by měl méně zkušené uši než oni, čekající už tak dlouho. Manželé Roxburghovi měli sluch tak vytříben, že jakmile se na schůdcích do podpalubí ozvaly kroky, málem vyskočili, a když uvolněnou klikou zarachotila čísi ruka a pootevřenými dveřmi se cpaly čísi vousy a posléze se objevila tvář pana Courtneye, prvního důstojníka, přímo se za své chmurné myšlenky zastyděli.

Pan Courtney měl postavu tak poctivě stavěnou, že na ní nebylo místo pro nic nadbytečného a nepodstatného. Jeho myšlenky asi nikdy nevybočily z patřičných mezí, leda ve spánku, když ho jiné, nevypočitatelnější vody nadnášely jako jednu z velryb, které tak rád pozoroval.

Spíše vychrlil, než řekl: „Kapitán se dává poroučet, ale musel jít něco zařídit a nemáte na něj s večeří čekat.“ Jako muž zvyklý vydávat rozkazy, a nikoli vyřizovat vzkazy, se zhluboka nadechl. „Další zprávy — vítr se obrací, a bude-li nám štěstí přát, za svítání vyplujeme.“

První důstojník stál s čapkou v ruce. Horní, bělejší část jeho čela poblikávala v šeru nad koženou maskou lemovanou licousy, takže nebýt jeho bezelstných očí, vypadal by zlověstně. Když paní Roxburghová před časem zjistila, že není méně zlověstného člověka než pan Courtney, nebála se zkoumat v denním světle kresbu jeho ošlehané kůže — ke své tajné radosti a k jeho špatně skrývanému zoufalství. Navzdory širokému snubnímu prstenu se důstojník necítil před dámami dobře.

Z titulu své funkce se však musel občas snažit. „Sluha vám zapomněl přinést svíce?“ vytlačil ze sebe pracně ohryzkem.

„Naopak,“ odpověděla paní Roxburghová, už veseleji, „máme je už dávno, ale drželi jsme černou hodinku.” Poklepala manžela po paži, aby to potvrdil: ne z licoměmosti, ale protože to byla společenská nutnost.

„Žádné světlo by nezaplašilo naše chmury lépe než novina, kterou jste nám přinesl,” připojil se pan Roxburgh.

Courtney zavrčel a zároveň se zasmál. „Sydney si vaše sympatie nezískalo ?“‘

„Nemohu obdivovat ani hanět něco, co pro samou zlost nevidím.”

Vážnost jejího manžela zarazila prvního důstojníka natolik, že

$

paní Roxburghová rozsvítila dvojici žlutých svící, aby situaci zmírnila.

„Půjdu,“ oznámil Courtney s planoucí pletí. „Mám své povinnosti. A sluha vám za chvilku přinese večeři.” To byl dostatečný důvod, proč si u lepších lidí nesednout.

Než se nadáli, byl pryč: slyšeli, jak jeho holínky drtí dřevěnou podlahu.

Paní Roxburghová zářila. Snad by se doslova rozezpívala, ale s muzicírováním neměla nikdy úspěch. Její obličej však odrážel radost, kterou předpokládala u manžela, a vskutku, tíha spadla i z Austina Roxburgha.

Ba dokonce se nenuceně rozesmál, a přistoupiv k manželce, štípl ji do brady. Jako by před sebou měl dítě, ovšem ne jejich (před vlastním by se víc ovládal), ale jakousi příjemnou náhražku, která nikdy nedospěje a nebude mu vyčítat, byť němě, že ji lehkomyslně přivedl na svět.

„Nemám slov pro to, co cítím,“ vydechl.

A bylo to vidět i na tom, jak ho nezvyklá radost a úleva rozkymácela, jak vnukla jeho subtilním rukám gesta, která jim byla cizí. Manželé Roxburghovi spolu nikdy netančili, ale v těchto chvílích měla pocit, že se dávají do tance. V příhodnější situaci by ho přiměla k několika opatrným krůčkům, ovšem tak, aby neutrpěla jeho důležitost či důstojnost. Bez těch ho nesměl nikdo vidět.

Místo toho se snažila svou rozpustilou náladu ovládnout. „Klid! Jen klid!“ nabádala. „Mohl bys dostat další záchvat.”

„Záchvat!” odfrkl.

Ve chvílích nevázanosti si nepřál, aby mu někdo předkládal účet; byl dost bohatý, aby mohl jednat nerozumně, kdykoli se mu zlíbilo.

,,A zrovna když ses tak zotavil,” připomněla možná neprozřetelně.

Austin Roxburgh byl tak popuzen, že se nasupil. Přehnané ohledy nesnášel; ale lhostejnost by ho asi ranila víc.

„Víš, kde máš kapky?” setrvávala v roli starostlivé manželky.

„Samozřejmě,” odsekl, ale znejistěl natolik, že zašmátral prsty v kapsičce u vesty.

Paní Roxburghová viděla, že naň padla úzkost, a pohladila ho, aby ji zaplašila. Oči jí zvlhly a zároveň potemněly; i ona možná

$

potřebovala nějaký lék, spíše něhu než digitalin. Ale ať už stonali na cokoli, útroby dřevěné lodi se na okamžik zachvěly probuzenou nadějí a utišeným strachem.

Tu se znovu ozvaly kroky, měkčí a šoupavější než předtím. „Sluha“, který jim nosil jídlo, využil kapitánovy nepřítomnosti a zul si boty, aby ulevil otlačeným nohám. Ztvrdlá chodidla pleskala o prkna jako břitva o řemen.

Spurgeon, lodní sluha (a patrně i kuchař, mínila paní Roxburghová) byl životem zklamaný člověk, který bral všechno z té bolestnější stránky. Jeho občasné pokusy o čistotnost nemohly nikoho oklamat, ale oba pasažéři si ho oblíbili a panu Roxburghovi (na rozdíl od Spurgeona) dělalo dobře, když ho mohl škádlit.

„Nu, Spurgeone, vyplujeme do další etapy naší odyseje,“ pustil se do večerního vtipkování. „Až dorazíme k rodnému ostrovu, doufám, že vás tam bude čekat vaše Penelopa.”

Spurgeon se už dávno vzdal naděje, že od vzdělanců uslyší něco rozumného, takže si ani nenamáhal mozek a jen tlumeně zabručel, aby vyhověl výše postaveným osobám, jimž se nemohl vyhnout. Plachta, kterou máchl, se mu rozvlnila pod prsty a zázračně přistála na stole jako mapa rozložená k bližšímu zkoumání. Nejednu imaginární plavbu vykonala paní Roxburghová právě kolem světadílů a souostroví na tomto ubruse.

Pohled na špinavý, důvěrně známý ubrus ji inspiroval, aby se znovu pokusila získat sluhovo uznání. „Podívejte, Spurgeone, moje květina je stále naživu,” ukázala na bodlák ve džbánku, jako by to byl symbol jejich spiklenectví.

„Jen jestli,” odpověděl, aniž se ráčil podívat. „Na tomhle konci světa je hromada věcí, který vypadaj jako živý, ale jsou mrtvý, a naopak.”

Znovu se zabral do problému s příbory, ale ve dveřích se objevila čísi hlava.

„Pane Spurgeon,” křikl chlapecký hlas, zřejmě v naději, že ho pasažéři neuslyší, „ta flákota bude za chvíli nadranc.”

Spurgeon odešel za svými tajnými zástoji s důstojností, jaká se někdy daří hubeným lidem s bolavými klouby.

Než si paní Roxburghová umyla ruce, přičesala vlasy a vzala náušnice, ladící s broží, byl tu sluha i s polévkovou mísou.

„Kapitán se dává poroučet,” řekl. „Po polívce bude brzlík

$

a slípka, najezte se co nejvíc čerstvýho, poněvač odteďka nebude než solený.”

Když zasedli ke stolu a jali se lžícemi krotit mastná kola rozvířená na hladině polévky, všiml si pan Roxburgh manželčiných náušnic. „Ty by ses, Ellen, nastrojila, i kdybys snídala kořínky a vačici s divochy v buši.“

„Nastrojila bych se pro svého muže,“ odpověděla, „kdyby tam byl.“

Sklopený pohled nezabránil, aby jí do tváře neproniklo cosi divošského. Lichotilo mu pomyšlení, že má převahu nad božstvem, byť takovým, jehož krása není zahalena ničím mystičtějším než mrakem stoupajícím z talíře mastné polévky.

Během večera se potvrdilo, že brzlík je vskutku nadranc; slepice nedopadla podobně jen proto, že ji drželo pohromadě otužilé australské svalstvo. Ještě že po hořkém pivu, jímž spláchli nejhorší znechucení, uchlácholil jejich patra přeslazený chlebový pudink.

Protože se znali až příliš dobře, seděli a drobili neúhledné úlomky hovoru.

„Ta v hnědých šatech — ten orel — nebo sup — ta by člověku klidně vyzobala játra.“

„Ty máš na ženy spadeno ze zásady, ale potřebuješ je víc než druzí muži.“

„Myslíš, že jsou na lodi myši? Přísahal bych, že když jsem spal, jedna po mně přeběhla.”

„Když jsi spal! Co jsme odjeli z Anglie, budí mě horší věci. Co je proti tomu myš ze sna!“

„Plavba po moři posiluje zdraví.”

„Ten muž se ti líbil? Mně se líbil víc než ty ženy.”

„S takovými jako on nemám o čem mluvit.”

„Někdy se nemusí mluvit. Prostí, upřímní lidé nás zahanbují. S těmi nám nezbývá než mlčet.”

Na zbytky poslední večeře se sneslo ticho.

,A právě takový je ten tvůj pan Merivale,” proťala je nezvykle ostrým hlasem. „Zmoudřel v drsné zemi. Myslím, že v jádře byl vždycky venkovan, a venkovští lidé se tím, co vědí, nechlubí. Anebo,” zvedla bradu, aby znovu získala rovnováhu a manželovu přízeň, „nechtějí vypadat jako omezenci.”

$

Ale pan Roxburgh jako by neslyšel a neviděl nic než kuličky, které si válel ze šedé střídy. „Merivale se přátelil s Garnetem. Jezdili po kraji na koních jako blázni. Div si nezlomili vaz.“

Vzdor novým a novým chlebovým kuličkám byl myšlenkami kdesi úplně jinde než u své fyzické činnosti.

„Garnet ztoustl. Nechápu, proč se znovu neožení. Slyšel jsem, že se ženám líbí, a některé by prý jeho nabídku rády přijaly.”

„Některým lidem na něm velmi záleží. Jak jsem vyrozuměla.”

„A divíš se?”

„Jak mohu vynášet soudy o někom, koho skoro neznám?”

„Nějaký názor snad máš, ne?”

„Mám. Že náramně miluje svého bratra.”

„Měli jsme se rádi vždycky. To je přirozené — a čekal bych, že se s tím smíříš, Ellen.”

„Ale já se s tím smířila! Opravdu!”

Zaslechl podrážděný svist spodničky, jak obešla stůl a klekla si vedle něj. V rozrušení stáhla ubrus stranou a ohrozila zbytky chlebového pudinku.

„Dokážu se smířit se vším,” řekla, „jen když bude klid — v tomhle hrozném světě.” A nastavila hlavu jeho pohlazení.

Když pochopil, vyhověl jí.

„Poslouchej to ticho!” zachvěla se Ellen Roxburghová. „Tu vodu!”

Ze zakotvené lodi se obojí zdálo bezedné.

„Raději si poslechnu,” odpověděl, „až bude plynout kolem nás.”

„Plynout a plynout. Celé měsíce.”

Loď stála dál na místě, ale kolem nich se otáčel vesmír. Hladil ji po hlavě krátkými, krouživými pohyby, kterým se naučil jako neduživý chlapec, když mu do klína skočila jeho kočka a svinula se do klubíčka. Někdy ho při vzpomínce na Micku napadlo, že si s žádným živým tvorem nerozuměl tak dobře jako s ní.

Paní Roxburghová, snad z rozrušení nad slíbeným odjezdem, anebo z nesmazatelné pachuti chlebového pudinku, pocítila slabou nevolnost.

$

Když usínala, umiňovala si, že se probudí za svítání, aby viděla, jak vyplouvají ze Sydney, a snad aby silou vůle pomohla lodi od břehu. Ale když se probudila, bylo světlo už zralé a skvrnitě proudilo po dřevěných stěnách, jako by to byla voda. Chvíli ležela a dívala se na ně, poddávajíc se bdělosti, která jí znovu zavlažovala zkroucené údy a přidušenou mysl. Pak si uvědomila, že proudí i vzduch, že loď sténá a poskakuje, zpočátku jakoby všemi směry, a že její pantoflíčky odklouzaly z místa, na kterém z nich večer udělala úhlednou dvojici.

Bristolská panna byla na širém moři.

A tak si paní Roxburghová promnula oči a kousla se do rtů, i když ne bolestivě. Rozpřáhla ruce, aby objala zimavou budoucnost, neboť každá plavba člověka zprvu zamrazí. Potom opatrně sešplhala z palandy. Když její manžel zjistil, že tesař vybavil jejich kajutu palandami umístěnými nad sebou místo vedle sebe, hněval se. Ale vyložila mu, že by v kajutě nezbyl ani kousek volného místa, a upokojila ho tím, že nahoře bude spávat ona. Bylo vyloučeno, aby se při svém zdravotním stavu drápal celé měsíce nahoru a dolů. A brzy v tomto ztékání a vyklizování palandy dosáhla takové zručnosti, že ho ani dost málo nerušila.

Když se v ranním chladu rozpínala a svlékala, dívala se pozorně na manžela. Pan Roxburgh ležel na zádech a spal. Vždycky, když se uložil k odpočinku za fasádu svých rysů, zdálo se, že mu zjemněly, a protože toho jitra, kdy Bristolská panna vyplula, byl navíc nepřirozeně bledý, vyděsila by se asi, kdyby jejím černým myšlenkám neulevil výraz jeho tváře. Ve spánku poklesla panu Roxburghovi brada. Úporně, ba téměř zoufale supěl ústy a přes vyčnělý ret sál doušky přiděleného vzduchu. Bylo to směšné i dojemné. Snad by se zasmála, kdyby náhle neztratila rovnováhu a nenarazila si stehno o jednu z hran, kterých bylo v malé kajutě plno.

Když se znovu napřímila a stáhla ze sebe noční košili, viděla, že jí začíná naskakovat modřina. Tělo s tmavou skvrnou se náhle

$

zdálo příliš bílé, příliš plné, příliš měkké a bezbranné, ačkoli nikdy zvlášť statné nebylo.

Rychle se oblékla, ale posmutnělou náladu, živenou něžností a odevzdaností, tím nerozptýlila. V takových chvílích ji utěšovalo vědomí, že svému manželství rozumí.

V tom přesvědčení či sebeklamu vyšla po schůdcích na palubu. Bristolská panna už zápolila s vysokými vlnami. Co vypadalo z podpalubí kajuty jako průzračné jitro, byly ve skutečnosti kusy houstnoucí šedi. Jižní vítr přitáhl navíc mlhu; velkými špinavými cáry se zaplétala do lanoví, než se vyškubla a letěla dál. Moře se převalovalo, odhalujíc ještě záblesky bledě zeleného podbřišku, ale jeho povrch už byl šedý nebo zašlehaný do bílé pěny. Vzpomněla si na kbelík, který kdysi příliš rychle odstavila od kopající krávy, a na to, jak mléko, jindy pokojné, vytrysklo stejně prudce jako její zoufalství nad vlastní nemotorností. Nářek racků jí teď zněl téměř lidsky. A dodávala si odvahu pohledem na úchvatné zvedání a klesání jejich neposkvrněných křídel.

Přitom nedobrovolně klopýtala přes palubu a s úzkostí, marně zaháněnou smíchem, lapala po všem, oč se mohla opřít. Ať se dotkla čehokoli, provazových žebříků, zábradlí či sebe, vše bylo prosáklé slanou vodou. Upevnila si čepec šátkem, přitáhla přehoz k tělu, a pokud mohla, vedla své kroky sama, paže úporně přitisklé k bokům a pěsti ztuhlé jako hrudky másla, až dorazila k hlavnímu stožáru a do poměrného bezpečí.

Tam ji uviděl kapitán Purdew. Okamžitě k ní zamířil od skupiny složené z druhého důstojníka Pilchera, dvou námořníků a muže, kterého podle autoritativního chování a nápadné zarostlosti odhadla na loďmistra. Ale i tak zkušený profesionál jako kapitán kličkoval po nakloněné palubě jako obyčejný smrtelník, potýkaje se s větrem a hmataje nazdařbůh po lánech.

Došel tak blízko, že zahlédla jeho zuby; potom k ní dorazil jeho hlas, ale chladně. „Bojíte se,“ volal, „paní Roxburghová?”

„Ne,“ zalhala, „čeho bych se měla bát?“ A zasmála se.

„Že promoknete,“ přihnala se k ní odpověď.

„Ne, ne, ne!“ Proti větru to znělo jako žalostné pípání.

Kapitán vzal pasažérku za loket, aby ji podepřel a zároveň zjistil, nakolik utrpělo její oblečení. „Měla jste počkat na lepší počasí, víte?“

$

„Jsem nešťastná,” zakřičela, „že jsem neviděla, jak vyplouváme z přístavu.”

Ale její slova se ztratila v mňoukání racků, i když odpověděla tak drsným hlasem, že doufala v jeho převahu.

„Váš manžel bude mít strach.”

Ale zřejmě neslyšela ani ona. Svízelné dorozumívání je nutilo, aby se na sebe přehnaně zubili. Měla pocit, že křikem jí tváře pohubly, zatímco jemu pod slanými sprškami ještě více zkoženěly. Kdyby mu mezi licousy neprosvítalo cosi laskavého, musela by se ho bát.

Všude kolem vrzalo napjaté plátno. Plachty, které ji v Sydney zoufale skličovaly, když zůstávaly tak dlouho svinuty a bez života, byly teď až děsivé, jak vzdouvaly břicha a propadaly démonu energie. Lidský život vypadal jako vratká náhoda, zvláště když chraptivé racky, zprvu jakoby ladící s její pozemskou zkušeností, nechala odlétnout do jiných, vznešenějších sfér.

Kapitán ji překvapil: přiblížil k ní tvář natolik, že na okamžik ucítila zřetelné bodlinky jeho vousů. „Snad jste se nenarodila na moři?”

„Ne,” křikla zmužile. „Na blatech.”

„Na blátě?”

Nebýt stěžně a kapitánova trupu, odmrštila by ji nakloněná paluba za jejím nesrozumitelným hlasem.

„Na cornwallských slatinách,” pokusila se znovu. „Na samém konci Anglie.”

Člověka méně laskavého než kapitán Purdew by asi popudilo, že se pasažérka chová, jako by toužila zažít něco dobrodružného. Jeho vlastní žena ho po svatbě provázela na moře jen párkrát, a to ještě v podpalubí: vyšívala tam čajové panenky a ubrousky, své vánoční dárky. Pokud se osmělila nahoru, přešla nanejvýš přes palubu a pletla se v lodní kuchyni. Paní Roxburghová si možná jen chtěla vyzkoušet svou odvahu v mužském světě, ale kapitánovi cosi říkalo, že to není všechno. Neuměl by to vyjádřit, ale v tichém, pevném středu své duše, kolem něhož vířilo na moři už tolik bouří, a povážlivějších, cítil, že jeho pasažérka jde pudově za tajemstvími, která se jí netýkají.

Takže se na sebe dále zubili, a paní Roxburghová se přitom s nepřirozenou horlivostí rozhlížela, aby svou vycházku osprave-

$

dlnila. Dívala se na pevninu, dosud nejasně viditelnou po levoboku, na šedý masív zakotvený v převládajícím moři. Zkoušela si představit vnitrozemí. Kdyby je znala, bylo by pro ni skutečností, ale protože tam nikdy nebyla, muselo zůstat fiktivní krajinou, změtí neurčitého křoví, hořícího jazyky zlatých bodláků.

Vtom si uvědomila, že kapitán Purdew ji odvádí za předloktí, a ve světle roztříštěném ranou, kterou jí právě zasadila jedna z plachet, uviděla obraz svého otce, dalšího šedivého a podsaditého muže, kličkujícího za soumraku mezi kameny a trsy, aby ji přivedl domů, kde prý ji potřebuje matka.

Stále častěji vodila tátu ona, protože stále víc pil; jeho oblíbený rum se ohlašoval i beze slov.

Někdy nevěděla, jestli vlastně mámu a tátu milovala. Pokud ano, vzpomínky proměnily lásku v soucit. Ale ano, určitě je milovala.

Když se vdala, tchyně jí poradila, aby si vedla deník: naučíte se vyjadřovat, deník utváří charakter a učí pravidelnému sebezpytování. (Stará paní Roxburghová byla příliš zdvořilá, než aby na nedostatky svých drahých poukázala přímo.) Ellen Roxburghová si začala psát deník, ale ne denně, to jen první tři týdny. Nad deníkem by si možná ujasnila, jestli mámu a tátu skutečně milovala, jenže to už nežili — umřeli oba dřív, než se vdala. Nejdřív máma, A tátova smrt rozhodla o tom, že přijala nabídku Austina Roxburgha, podle některých „krajně neuváženou”.

Když v chátrající chalupě na pokraji blat zůstala sama, musela by stejně pryč, ale kam? Do služby? Teta Triphena by si ji nevzala do domu kvůli Willovi, aby nedošlo ke krvesmilnému manželství mezi bratrancem a sestřenicí, o kterém četla Hepzie v jedné knížce. Krom toho páchla Gluyasova chalupa chudobou, což bylo nosu tety Tity stejně nemilé jako hnojiště uprostřed dvora. Ellen to mrzelo, protože měla jejich hospodářství ráda; nic jiného nepoznala. (Takže své rodiče asi přece jen milovala, vždyť tam neodlučně patřili i s ní a žili spolu všichni tři v tak stísněných poměrech, že slyšeli své kašlání, sténání, ba málem i sny, ano, bylo to stavení plné ozvěn.)

Teta Tita Tregaskisová, která se přivdala do bohatého domu

$

a brzy ovdověla, si potrpěla na sebe a na peníze (a samozřejmě na svého mazlíčka Willa, na toho daleko víc než na Hepzie, protože to byla dívka), takže svou švagrovou dlouho pohrdala. Bratrem, který jí dělal hanbu, nedokázala ani pohrdat. Dick byl prostě ztracený člověk a Klára k ničemu. (A Ellen — co z ní jen může vyrůst?) Časem Triphena usoudila, že si může dopřát ten luxus a litovat aspoň švagrovou, která pocházela z jiného kraje, ba člověk by řekl, že z jiné země (z Kentu nebo odkud), a sloužila u lady Otteringové, když mylady našla větší zalíbení v Glidwithu než v Londýně. Klára Hubbardová byla panská komorná, měla něžnou tvářičku, bledou pleť a ruce tak jemné, že když si je natřela klouzkem, vešly se i do rukaviček její paní. Svého budoucího manžela poznala náhodou, když byl na návštěvě u jejich společných známých v Penzance.

Co začala být teta Tita při mámě, říkávala, že to byla ta nejhorší náhoda, jaká kdy koho potrefila: že tam slečna Hubbardová popíjela madeirské, zrovna když dovnitř nakoukl Dick Gluyas, který měl chuť na skleničku gratis. A jestli prý Klára přijde hrobníkovi pod lopatu předčasně, může za to poděkovat těm dvěma „trapičům s hroší kůží“, které si uvázala na krk.

Tak byla teta Tita nespravedlivá. Ellen věděla, že má ruce rozpraskané, ale hroší kůži neměla. Když se máma na smrt roznemohla, nikdo k ní nebyl hodnější než ona. Snášela ji dolů po úzkých schodech a přenášela k oknu, aby byla na sluníčku a mohla se potěšit fuchsiemi. Rozpraskané ruce a rudé tváře si Ellen zkoušela natírat mlékem, jen co se dověděla, že by se za ně měla stydět. Mazala si je dření z okurek podle starého receptu, který našla Hepzie v „Nejcennějších pokladech pravé dámy“. Tváře zůstaly rudé, ale časem trochu pohasly, jakoby samy od sebe, a v příznivém světle měly barvu, která se dala považovat za zlatohnědou. (Teprve když se z ní stala dáma, vybledla jak se sluší a patří, protože vysedávala v salónu, jezdila v krytém kočáře a chodila spát tak pozdě, že jí záchvaty zívání vyhnaly všechnu krev z tváří.)

Svým způsobem byla Ellen Gluyasová nezdárnice. Táta by měl raději kluka, pracanta, který by pomohl na poli a vylepšil ubohé hospodářstvíčko. Místo toho měl silné děvče, kterého si moc nevážil, které dělalo, co se mu řeklo, a vozilo ho z Penzance domů, když se na trhu opil.

$

Ve střízlivém stavu býval takový dobrák, že mu odpouštěla všechnu lenost a nešikovnost. Ale když se opil, vztekle nadával a byl nespravedlivý. Jednou ji shodil do bláta kvůli vratům, které zapomněl zavřít. V dětství strčil palec do lisu na sýr a místo nehtu mu na něm vyrostl hnědý dráp. Kdykoli jej zahlédla, zděsila se.

„… radím vám … dolů,“ křičel kapitán Purdew, ještě když jí v předklonu pomáhal se schůdků, „… pan Roxburgh čeká na snídani … sluha přinese … chuť …

Sklonila hlavu a potlačila náhlé znechucení nad posledním poryvem vodní tříště. Anebo nad studenou sprchou kapitánových slov? Buď jak buď, postupně se vrátila do tísnivé, přímo dusivé náruče kajuty. Našla tam manžela, jak šmátrá po botách a hořekuje .

„Co jsme chtěli, to máme. Jsme na moři se vším všudy!” Ke všemu nemohl najít obouvátko.

Když se konečně napřímil, vykřikl: „Víš, jak vypadáš? Jsi celá promočená!”

„Vím.” Malé hrubé zrcadlo, které kvůli nim přitloukli hřebíky na stěnu, to potvrdilo. „Ne, že jsem promočená. Ale jak vypadám.”

„Radím ti, hned se převlékni, nebo celou cestu proležíš s revmatickou horečkou.”

Pan Roxburgh mluvil hlasem, kterým obvykle vyjadřoval obavy o sebe. Okamžitě ten tón poznala, a sklíčilo ji to ještě víc.

„Jistěže se převleču,” ujistila ho bez nadšení.

Ale stála dál na místě a čekala, až se manžel obuje a odejde do jídelny.

Pak si strhla šátek a čepec. Nebyly ani tak mokré jako splihlé, a stejně tak další svršky. Vlasy, jindy uhlazené, jí zmatněly solí a visely v ocáscích přes tváře. Pleť, poskvrněná nedokonalým zrcadlem a slzavým pohledem oslněných očí, připomínala jakousi bezejmennou nešťastnici, uvízlou na rohu ulice v mlze džinu a nerozhodnosti.

Ale netrvalo dlouho, a tíseň opadla: kolem ní se napínaly plachty a štiplavě stříkala voda, na palubě Bristolské panny stejně jako v dálce, u černého cornwallského pobřeží.

$

Když dorůstala do buřičského věku, myslela si, že bude celý život žít na kamenném svahu, mezi rozviklanými boudami, které se krčí za selskými staveními spolu s hnojištěm a kravským chlévem. Byl to chudý cíp země — na severu blata, kde mohly ovce najít něco hubené pastvy, a na jihu jako protiváha kousek orné půdy — ale ve chvílích nejmenší úzkosti si přiznávala, že toto místo, kterému se, co pamatovala, neříkalo jinak než U Gluyasů, miluje. Hlodašové houští, kde se může v létě člověk schoulit do klubíčka a ovčí stádo ukrýt před vichřicí, nebo kameny s růžicemi vybledlého lišejníku nebo útesy padající přímo do jícnu dunivých jeskyní by nevyměnila za všechna úrodná pole na jihu, kde žili její bratranec a sestřenka a kde kvetla pýcha tety Tripheny.

Někteří lidé tvrdili, že na pobřeží za Gluyasovou chalupou slyšeli zpívat mořské panny. Táta vyprávěl historky o věšteckých znameních a čarodějkách, kterým napůl věřil, a o dobré bílé víle z Plymouthu. Ellen Gluyasová jim věřila bezvýhradně, ale to proto, že kromě návštěv bratránka a sestřenky, úmorných hovorů s nemocnou, zatrpklou matkou a styku s otcem, který nebyl vždycky při jasném vědomí, vedla nesmírně samotářský život. K přírodě ji to táhlo daleko víc, než kdyby žila někde jinde; potřebovala od ní obživu a legendu o naději. (Mýlil by se, kdo by myslel, že k náboženství ji přivedla teprve její tchyně a že Ellenina pokora byla jen formální, na rozdíl od upřímné víry staré paní Roxburghové.)

Ellen Gluyasová žila v naději, že jednou za ní přijde nějaký bůh. Z Irska, jak pravila legenda. Zaslíbena králi, stala se milenkou svého průvodce a oba zemřeli na lásku. Táta jí potvrdil, že milenci pluli do Tintagelu. Ten byl až na druhém konci Corwallu a tak daleko nikdy nebyla, ale doufala, že se tam jednou dostane. V duchu viděla, jak lodní příď vniká do úzké zátoky, právě když chmýřím horečné letní zeleně proráží večerní slunce.

Přemýšlela o tom až k zemdlení, ale o něčem tak neskutečném by s nikým nemluvila, ani s Hepzií Tregaskisovou, svou sestřenkou a kamarádkou.

Místo toho řekla s přehnanou starostlivostí, v jaké si libují panské komorné: „Máma chce vzít na byt letního hosta. Neříkej to tetě. Měla by nám to za zlé.“

Nebylo divu, že to Hepzie své matce řekla (jen málokdy jí

$

mohla říct něco zajímavého). A její matka s tím skutečně nesouhlasila, protože teta Tita nesouhlasila ze zásady s ničím.

„Chudinko Kláro! To jsem si v životě nemyslela, že někdo z Gluyasovic rodiny bude mít podnájemníky, jako bychom byli nějací klempíři nebo hrnčíři.” Teta Tita zapomněla, že její otec se živil podomním obchodem.

Máma měla zase jednou černý den. „To není žádný obyčejný podnájemník,” vydechla, „ale známý lady Otteringové. Bohatší pán, jenže nemocný.” Máma si musela utřít oči. „Doktor mu doporučil změnu vzduchu a prostou, výživnou venkovskou stravu.”

Teta Tita se zasmála. „Doufám, Kláro, že se na jeho bohatství budeš umět přiživit. Můj bratr je na to hloupý.”

Kdykoli se máma setkala s bezohledností, zaslzela, i když přímo neplakala.

Teta Tita se nedala. „A kdo bude kolem toho pána běhat?”

„Chodit ještě můžu, Tripheno. A Ellen je silné děvče, a ochotné.”

Teta Tita se pochybovačně usmála nad plánem, který nevyšel z její hlavy.

„Ty peníze nám pomohou,” osmělila se máma. „A děvčeti prospěje, když pozná někoho jiného, než jsme my. Lady Otteringová píše, že je to učený pán. Poslala dopis po svém sluhovi.”

Teta Tita našpulila ústa, zavázala si stuhy na čepci, rozpletla tři zlaté řetízky, které nosila na důkaz své důležitosti a zámožnosti, a odjela v kryté dvojkolce.

Ellen se tak bála, že zrudla a klopýtala už předem. Nakřápla velkou servírovací mísu a musela ji nechat sdrátovat. Domů ji přinesla teprve ráno toho dne, kdy přijel pan Austin Roxburgh. Jeho kufr musel udělat na každého dojem. Po cestě byl sice ušpiněný a odřený, ale dosud voněl kůží. Postavila jej do jeho pokoje a co nejrychleji odešla, protože host hleděl z okna na cosi, s čím nepočítal a co ho asi znechutilo. Ať už to bylo cokoli, bylo vidět, že je zdrcen, a ke všemu unaven cestou na jih.

I máma znervózněla, přestože byla na lepší lidi zvyklá. Nemohla si vzpomenout, kam dala ručník a mýdlo. Spojenými silami mu udělaly králičí paštiku a polévku, do které nakrájely mrkev a pro větší výživnost nadrobily chleba.

Ellen by se asi bála hosta dál, kdyby nevyšla najevo jeho pla-

$

chost, ne-li přímo bázlivost. To jí dodalo odvahu; alespoň do chvíle, než ji o nové sebevědomí připravily knihy naskládané v pokoji, který mu uvolnili. Vracelo se jí však při pohledu na lahvičky s léky, srovnané na okně světničky, kde dřív spávala. Jakmile přemohla strach, názvy léků a návody napsané na nálepkách ji naplňovaly soucitem.

Pan Roxburgh zaváhal, ale pak se zeptal: „Jsou zde, slečno Gluyasová zajímavé vycházky?” (Poprvé v životě jí někdo řekl „slečno Gluyasová”.) „Předsevzal jsem si, že budu hodně chodit — kvůli zdraví.”

„Jít se dá na všecky strany.” (Takovou radu po ní ještě nikdo nechtěl.) „Na sever od nás je moře — tam je to divočejší. A kostel. Na jihu je spousta pěknejch cest. Můžete dojít až do St. Ivesu — nebo do Penzance — když vám síly stačej,” dodala raději.

Ale pan Roxburgh už ztratil zájem, jako by svou povinnost k dceři domácích splnil.

Časem ji však stále víc potřeboval. Aby mu připomínala, kolik je hodin (kvůli lékům), aby ho upozorňovala na změny počasí, aby mu vzala na poštu dopis, když jela o trhových dnech do Penzance.

„Moje matka je úzkostlivá,” řekl jí. A jindy: „Trápí se kvůli bratrovi, který nedávno odplul na Tasmánii.”

„Jo?” odpověděla s předstíraným zájmem.

Tasmánii neznala. Slyšela o Irsku, Americe a Francii, ale příliš nevěřila, že za západním koncem Cornwallu a na východě „za řekou” skutečně něco je.

Náhle ji ta prázdnota poděsila a s upřímnou horlivostí si přeříkala modlitby, které ji máma a pastor Poynter učili odříkávat před spaním.

Té noci se jí nic nezdálo, ale probudila se celá nadšená, aniž věděla proč. Shodou okolností to byl den, kdy jí půjčil „svůj taháček ke Zpěvům pastýřským”. Hleděla na tu knížku, jako by četba byla její nejmilejší zaměstnání. „Ale až večír,” upozorňovala.

Měla na hlavě hrubý venkovský klobouk, jehož okraj se zvedal a klesal, takže chvílemi zahlédl osmahlou tvář zabranou do venkovských problémů.

Řekla mu: „Na senoseč maj přijít dva mládenci, ale kdoví jestli.”

$

„Mohl bych pomoci já?“

„To se ví, že moh,“ odpověděla a hned se nad svou neomaleností začervenala.

Podruhé se zastyděla, když ji viděl, jak dojí Malinu.

„To je vaše práce?“

„Někdy.“ Zatáhla za struk tak silně, že kráva kopla a odřela kbelík.

Vždycky se potkali v té nejméně žádoucí chvíli.

Jednou ho musela zastavit a vést zpátky přes dvůr. „Tam nechoďte,” radila, protože pudově poznala, že pan Austin Roxburgh potřebuje její ochranu.

Ohlédl se však a spatřil tele sražené na zem, s hrdlem nastaveným řeznickému noži.

„Zabíjejí tele!”

„Ano,” přiznala. (Will schválně přijel, aby tátovi pomohl.) „Radši se nedívejte, pane Roxburgh.”

Mimoděk mu sáhla na ruce (dáma by to nikdy neudělala) a odvedla ho znovu do uzavřeného světa, který mu vymezili a udržovali druzí, a kde smrt, jak zjistila až později, byla „výmyslem literátů”.

Brzy po jeho příjezdu pochopila, že knihy znamenají pro Austina Roxburgha víc než život kolem něj.

Četl jí nahlas verše, kterým říkal Čtvrtá ekloga. „Škoda, že nemůžete vychutnat originál, ale trochu vás odškodní tahák, který jsem vám půjčil.”

Poezie mu byla vším. A s ní „přirozená krása venkovského života”.

„A práce,” vzpomněl si ještě. „Krom toho a nad to, že je k životu nezbytná, má abych tak řekl posvátnou funkci.”

Ale když jednou dopoledne hrabal seno, byl rád, že může z pole odejít a ošetřit si puchýře. A když našel na podpatku přilepený hnůj, svraštil čelo i nos.

Kdykoli k nim Will přijel — jako kvůli porážce telete — zůstal také na večeři. Jeho matka ten zvyk neschvalovala. Pokaždé se snažila ze synova obličeje vyčíst špatné zprávy, a ještě horší z neteřina. Jako děti se spolu rádi kočkovali, a Hepzie se k nim přidávala, ale pak teta Tita usoudila, že z dětských her už vyrostli. Líbali se jen před příbuznými o vánocích a na Nový rok, proti tomu

$

nemohl nikdo nic mít. Spornější to bylo o narozeninách, vyznačujících jejich cestu k dospělosti. Když slavila své patnáctiny, nedokázal Will zatajit, jak je mu vedle ní dobře, a u sklepa ji nemotorně objal.

Ze strachu ani neuvažovala, jestli se jí to líbí, protože teta Tita je okamžitě přistihla.

„Wille, jestli chceš být k Ellen neuctivý, budu se zlobit. Pamatuj si, že jste tak blízcí příbuzní jako bratr a sestra.”

Will posmutněl, začal kopat do kamenů a přestal ji okukovat. A o vánocích líbat. Ale při jedné neoficiální návštěvě ji k sobě přitiskl, a zalilo ji překvapivé blaho.

Víckrát se to neopakovalo. S příjezdem pana Roxburgha jí nastaly jiné starosti. Musela vypadat důstojně a upraveně. Hlavu měla plnou vybraných pudinků.

Toho dne, kdy zabili tele, Will vyzvídal: „Co to máte v pokoji za starého pavouka?” A žvýkal kůrku tak usilovně, že mu hezounký obličej zošklivěl.

„Není starý,” opravila Ellen Gluyasová bratrance. „A je to učený pán.” Div nevybuchlá zlostí.

Táta se uchechtl a mrkl na Willa. „Naučil naši holku strkat nos tam, kde ho nikdy neměla — do knih!”

Ellen odešla do pokoje pana Roxburgha pro podnos.

Zřejmě už na ni čekal; vypadal znepokojeně a přecházel sem tam. „Ellen,” řekl (nikdy jí „Ellen” neříkal), „někam jsem založil prášky, které mívám na nočním stolku.”

„Ale ráno tam byly, pane Roxburgh,” odpověděla celá rudá.

Pohlédl na ni tak rychle a užasle, jako by na prášky zapomněl. „Byly?” A nepřestával si ji přísně prohlížet.

Myslel si snad, že vzala něco, co pro ni nemělo cenu? Vážila si těch léků jen proto, že měly takový význam pro něho,

V ložnici odsunula těžký noční stolek s mramorovou deskou a našla lahvičku, spadlou na prkennou podlahu.

„Tady jsou!“ řekla. „Já věděla, že nebudou daleko.”

Z vděčnosti jí všechno odpustil.

Když se vrátila s podnosem do kuchyně, táta a Will hleděli do talířů, netrpělivě a rozmrzele.

Host svůj pobyt nepříjemně protahoval. Usušili seno a složili je do stohů. Listy se začínaly zavírat, znamenalo to, že brzy se ochladí.

$

Příchod zimy máma vždycky oplakala. „Bude víc popela! A musí se nanosit dříví!”

Ale pan Roxburgh zrůžověl. Chodil teď na delší procházky, v tvídové čepici a šále, kterou prý mu upletla matka. Jednou dokonce došel až do St. Ivesu, ale nazpět přijel drožkou.

Když se začaly krátit dny, utrousilo děvče: „Teď už jste tu určitě všecko viděl.” A uvědomilo si, že se bojí odpovědi.

„Ano,” přisvědčil, „viděl, ale rád bych poznal lépe, co znám jen povrchně.”

Zalitovala ho: že má život tak prázdný a zároveň tak složitý.

Vyšel si právě na další procházku. Aniž mu chtěla bránit a aniž s tím počítala (byla v zástěře a neměla ani čepec, natož klobouk), uvědomila si najednou, že jde s ním. Šlo se jim těžko, protože mířili k černému severu a houští jim chňapalo po šatech větévkami, na nichž zůstala vlna po ovcích.

„Z Walesu se proti nám žene bouřka.” Ale nebyla to taková vzácnost, aby jí hlas zneklidněl.

Pan Roxburgh si utáhl šál kolem krku, a pak mu napadlo: „Myslíte, že jste vhodně oblečena — totiž dost teple?” Oči, obvykle plaché, mu téměř zablýskaly obavou o její zdraví — nebo jen o vlastní?

„Ale jo!” Zasmála se a přitiskla si zkřížené ruce k zástěře. „My jsme na naše počasí zvyklí.”

To už přešli cestu a klopýtali vichřicí, přestože ho původně chtěla vyprovodit jen kousek za dvůr.

Bezstarostně šli dál a stejně bezstarostně se dali do řeči.

„Tohle nic není,” křikl pan Roxburgh, „aspoň ne pro toho, kdo cestoval švýcarskými průsmyky do Itálie — nebo jen přes La Manche do Francie.”

„Já v Itálii jakživa nebyla.” Že nikdy neplula přes La Manche, raději nepřiznala. „Nejdál jsem byla v Lanďs Endu. A na druhý straně v Plymouthu.” Zaváhala. „Můj sen je dostat se do Tintagelu“

„Tak skromný sen! Tintagel máte skoro za dveřmi.”

„Já nevím, jak bych to řekla, pane Roxburgh. Někdo už se tak narodí — že má jen skromný sny.” Ale jejich rozmluva ji vynesla až mezi černé mraky, naběhlé k prasknutí.

Šli dál, s hlavami sklopenými proti větru, a hlodašové křoví zakotvené v zemi k nim proudilo, aniž se hnulo z místa.

$

Pan Roxburgh podotkl, že je to od nich náramně nerozumné, ale nedokázal zakrýt, že je se sebou spokojen.

„Máte pravdu,“ přisvědčila, „přinejlepším pěkně promoknem.”

Při vší nerozvážnosti si připadala mnohem starší a moudřejší než tenhle pán, podobný nahnutému kůlu. Jestli neujdou bouřce, sebere ona v sobě dost síly a radosti, aby roztočenou zem zastavila, ale on, chudák, se nejspíš přelomí a vyletí z něj prach slovníkových výrazů a zbytečných vědomostí.

Vtom bouře propukla. V chrstajícím dešti hltali doušky studeného, mokrého vzduchu.

Pan Roxburgh klopýtal. „Jak strašnou hloupost může udělat rozumný člověk!“ prohlásil. Všimla si, že jeho růžová pleť téměř zfialověla; obličej mu zešpičatěl a zprůhledněl.

„Je vám špatně?” zvolala. „Pane Roxburgh!”

Přestože neodpověděl, bez ostychu vsunula své rámě pod jeho, aby ho mohla lépe podpírat a vést.

„Trochu,” jako by zaslechla. „Mívám takové záchvaty, ale přejdou.”

Měla pocit, že jí řízením božím přibývá sil a že zápolí s něčím, co se podobá opilecké vratkosti. Otočila se s ním a vítr jim teď dul do zad, takže před nimi vlály její vlasy a cípy páně Roxburghova pláště.

Na závětrné straně zborcené zídky, postavené kdysi z kamenů vyvržených polem, své břímě složila a zakryla vlastním tělem. Jindy by nad sebou užasla, ale teď její společník přestal být mužem a stal se posláním. Ruce v pletených rukavicích byly jako bez života, Čepice mu sklouzla na křehký spánek a vzala mu veškerou důstojnost.

Narovnala mu ji a silou donutila své hrdlo k povzbudivým slovům. „Hlavu vzhůru, pane Roxburgh. Já vás určitě přivedu,” málem vyhrkla „k životu”, ale vzpamatovala se a řekla „domů”. „Zatopíme si a sníte něco teplýho — hned tam budem.” Hlas jí ochabl.

Tiskli se k sobě, opřeni o sebe i o zídku, a palba deště postupně slábla; jako by se vítr vyčerpal, anebo zaútočil na vzdálenější cíle. Smyslu slov se teď dalo rozumět bez námahy.

„Aspoň jste mne poznala z té horší strany,” řekl.

„Za svý zdraví člověk nemůže, to vím podle matky.” Snažila se

$

ho utěšit, ale sebe tím utěšit nemohla; raději by ho viděla statného a dokonalého, jak vyskakuje z lodi, když příď vjíždí do zátoky. (Takový blázen byla, takový „romantik“) Pan Roxburgh řekl: „Někdo svůj fyzický stav překonává aspoň morálně.”

Došlo jí, že morální vítězství je to jediné, co mu zbývá. Útěchu v tom nenašla.

„Udržíte se na nohou?” zeptala se. „Když vám pomůžu?”

Poslechl, jako by to byla jeho matka, o níž tak často mluvil a kterou vůbec netoužila poznat; stačila jí lady Otteringová udílející rady z okna kočáru či vynášející soudy o kuklících a floxiích, když kráčela po zahradní pěšině při protektorských návštěvách u bývalé komorné.

V tichu, jež zavládlo po bouři, řekl pan Roxburgh, když přecházeli přes cestu dělící usedlost od blat: „Obdivuji sílu vašeho charakteru.”

„Propána!” Upadla do takových rozpaků, že se div neudusila. „Sílu — tu mám! To je taky celý mý jmění. Ta mě živí.”

Vtom uviděli střechu a posléze jim svah odkryl celý dům, chatrné přístavky a zakrslou hrušeň a trnky. Na botech měli bláto. Než vešli, u zadních dveří si je seškrábla a pokynula mu, aby to udělal také.

Doktor Hicks nepředepsal pacientovi na „záchvat” nic drastičtějšího než tinkturu digitalis, kterou užíval už předtím. Pan Roxburgh zůstal ležet a Ellen přesvědčila mámu, aby ho ošetřovala. Ta o jeho těle a duchu tolik nevěděla, takže nemusela mít strach, že se jí rozsype v prstech.

A jen co se zotavil, prohlásil: „Je načase, abych se vrátil domů. Máti už bude netrpělivá.”

Ellen Gluyasová si oddechla, ale tátovi nebo Willovi by to nepřiznala. Nepřiznala by ani to, že ve světničce, kde spal (znovu teď patřila jí), utkvěly vůně jeho léků, nebo že v pokoji stále cítí zřetelný pach starých knih. Zapomněl u nich lahvičku inkoustu, a hned si ji přivlastnila — nač, to nevěděla. Když vytáhla zátku, inkoust pronikavě zavoněl. Od časů obecné školy, kde se jí dostalo jediného vzdělání, jakým se mohla pochlubit, až do příjezdu pana Roxburgha se s vůní inkoustu nesetkala. A kdykoli teď k ukořistěné lahvičce přičichla, pocítila jakési lehké opojení, smíšené s mírným zoufalstvím.

$

Boky rozkymácené Bristolské panny se třásly. Pan Roxburgh zavolal z jídelny na manželku, že sluha už přinesl snídani, takže má-li chuť, měla by si ji přijít sníst. Paní Roxburghová, už zase klidná, poslechla.

Pan Roxburgh se s neskrývaným odporem napil čaje. „Zase ta stará zatuchlina,“ varoval, „ale je to horké.“

Věděla, že si to příliš nezadá s vyvařeným roštím, ale raději se vzdala nasoleného vepřového (spíše tučného než libového, takže by se jí po něm zvedal žaludek) a stejně jako manžel se spokojila s parodií na čaj.

Po prvním doušku jí oči zvlhly a rozšířily se. Všechno kolem bylo cizí a jiné, a přesto jako by spolu seděli doma, v Cheltenhamu. Alespoň jejich mlčení bylo stejné, a také chvíle, kdy je přerušil, aby si postěžoval, nebo aby si ji pořádně prohlédl.

Toho rána řekl: „Dnes ti to neobyčejně sluší, Ellen.“ Časem si zvykla, že tak vyjadřuje svou poklonu člověk, kterého naučili zdržovat se plebejského nadšení.

Nevyžadovalo to odpověď, ale přesto zašeptala: „Samé staré a známé věci.” A s očima sklopenýma ukázala na svou sukni.

„Měl jsem pravdu, když jsem ti radil, abys chodila v zeleném.”

„Moje teta říkávala, že v zeleném vypadá žena jako podvodnice.”

„Tvoje teta, jak jsem si všiml, tvé kráse nepřála.”

Pan Roxburgh si prohlížel svou ženu dál, snad jen méně soustředěně, zamyšleněji. V mládí skládal básně, ale i jemu zněly spíše snaživě než talentovaně. V dobách, kdy Garnet jezdil na lov s mladým Staffordem Merivalem, se Austin pokusil o román, ale už u třetí kapitoly bylo jasné, že mu jeho postavy unikají. Hodil rukopis do krbu, a když viděl, že vzplál, převládla v něm úleva nad lítostí: mohl se vrátit ke svým klasikům. Vzdor všemu zdání však nebyl Austin Roxburgh člověkem veskrze knižním; s neurčitým, leč vytrvalým neklidem v něm tepalo jakési nutkání, možná tvůrčí.

Kreslit neuměl, jinak by si dávno načrtl tu selskou dívku ve venkovském klobouku anebo za stádem ovcí, když je na noc hnala z blat do ohrady. Po návratu domů si ji tak vybavil, a napadlo ho, jestli se snad nezamiloval. Kdyby po ní toužil silněji, udělal by z ní asi svou milenku. Že by se někdy stala jeho ženou, nepři

$

cházelo v úvahu; a přece si ji stále představoval, jak stojí ve světle odraženém fuchsiemi a hněte mísu těsta na vydrhnutém stole nebo jak s rukama založenýma na škrobené zástěře jde pro cosi přes dvůr. Ano, někoho potřeboval. A možná ji opravdu miloval. Vzpomínal na její sílu a vlídnost, když je překvapila podzimní bouře, při níž dostal další záchvat.

To, že by se s Ellen Gluyasovou oženil, začal připouštět jako mlhavou možnost, když si ji představil nejen jako svou ženu, ale také jako své umělecké dílo. Takový plán by ho třeba zbavil hlodavého pocitu marnosti: stvořit krásnou, okouzlující, ne zrovna intelektuální, ale společensky přijatelnou partnerku z něčeho, co navenek vypadá jako pramálo slibný materiál. Na rozpukané ruce a ledabylou gramatiku jsou léky; bez úhelného kamene, jakým je mravní hodnota, však nestvoříš nic.

Austin Roxburgh pocítil takovou inspiraci, že se nemohl dočkat, až ho matka — jako každého večera o desáté hodině — zanechá o samotě s knihami. Když ji konečně políbil a slyšel, jak šmátrá po schodech nahoru a posléze šoupe nohama nad jeho hlavou, sedl a psal, třebaže počáteční nadšení ustoupilo opatrnosti:

Vážená paní Gluyasová,

s potěšením vzpomínám na loňské léto, strávené pod vaší střechou, a napadlo mne proto, že by bylo nesmírně příjemné zopakovat si tento pobyt, řekněme od počátku června. Ovšem pokud jste již mé pokoje neslíbila někonu šťastnějšímu, než jsem já.

Pozdravuji pana Gluyase a přeji vše nejlepší vaší dceři, jejíž starost o mé zdraví mne při předchozí návštěvě hluboce dojala.

S nadějí, že mi brzy odpovíte, abych si mohl ucelit své plány…

Odpověď dostal skutečně brzy, jenže ne potěšitelnou:

Vážený pane Roxburgh!

Bohužel vám musím oznámit, že moje matka v Lednu zemřela a otec si myslí že bysme neměli pokoje pronajímat poněvač ne

$

můžeme obsloužit hosta jak se patří zvlášť když je tak náročný jak vy.

Doufám že od loňského podzima jste na tom se zdravím líp a děkujeme vám za laskavou vzpomínku.

S úctou E. Gluyasová

Pan Roxburgh byl ztroskotáním svého snu tak ohromen, že mu srdce vzápětí překypělo čirou něhou, byť ne skutečnou touhou (té asi nebude schopen nikdy). Lámal si tenkrát hlavu, co vlastně může udělat krom toho, že korektně odpoví; a o svém vztahu k ženě, kterou pojal za manželku, uvažoval dodnes.

„Ano,“ opakoval, když se jídelna, vytržená ze svého rámce, vrátila do původní podoby, „radil jsem ti chodit v zeleném, protože na rozdíl od mnoha jiných žen v sobě nemáš nic fádního. Proto ses mi zalíbila.”

Byl očividně spokojen; zato paní Roxburghová, lhostejně rozložená na poněkud primitivní lodní židli a pohupující svěšenou rukou, jak bývá zvykem dam, uvítala, když na dveřích zarachotila klika.

Byl to kapitán Purdew a přišel jim říct, že nemají-li námitek, posnídá s nimi.

Třel si ruce tak energicky, že to až skřípělo, a v panu Roxburghovi to probudilo bodrost. „Musím vám, kapitáne, gratulovat k tak výbornému zdraví.”

Kapitán Purdew mu oplatil podobnou mincí. „Blahopřát bychom měli vaší paní — za to, že tak půvabně vévodí této chudé snídani.” Kapitán ohnul prst k další galantnosti a k čajovému šálku.

Paní Roxburghová přijala poklonu s nedůvěřivým obličejem, který zdědila po své tchyni. Pokud ji při nalévání čaje do kapitánova šálku nezachvátila pustá nuda, pak proto, že starší prošedivělí pánové mají na takové komplimenty právo a že jí těžkopádné lichotnictví připomínalo nebožtíka otce v jeho méně bručounských chvílích.

Pan Roxburgh se s udivující družností vyptával kapitána na technické podrobnosti jeho povolání, na počasí a celkové vyhlídky jejich plavby, ale jeho manželka se k žádnému z těchto témat

$

nemohla upřímně vyslovit. Místo toho si začala hladit hrdlo, zatímco fascinující a zároveň odpuzující mužská ruka útočila na plátky nepoddajného, neřkuli gumového vepřového.

Dokud byla malá holčička, hladíval ji po tvářích, jako by chtěl prozkoumat tajemství její kůže. Cítila, jak ji dráp jeho rozdrceného palce škrábe.

Jednou už to nemohla vydržet a vykřikla: „Nevidíš, že nechci, abys na mě šahal?“ A odstrčila ho.

Byl potom dlouho uzavřený a nevrlý, ale udělat to musela; podle svého studu poznala, že je právě tak vzrušena jako znechucena. A za deštivých odpolední pak byla ještě zamyšlenější a melancholičtější.

Chudák máma měla spoustu jiných starostí, takže si toho nevšimla, ale když zemřela, její nepřítomnost vadila oběma pozůstalým méně než přítomnost toho druhého.

Přitom ji táta čím dál víc potřeboval, aby zvládl své každodenní povinnosti, zrovna jako potřeboval rum, aby zahnal ani ne tak žal jako skleslost, která v něm odjakživa hlodala. Vstával za tmy a dopoledne se podroušeně motal kolem zbytečných prací, ale celé odpoledne proseděl u kuchyňského stolu; pokud se někam nerozjel. Vymýšlel si cesty, které zřejmě potřeboval jen kvůli pohybu.

Toho jara, opožděného po zvlášť kruté zimě, jí požádal, aby s ním jela až do Tremaynu a pomohla mu s jalovicí, o kterou má zájem pan Borlase. Táta seděl na kozlíku pérované bryčky, na sobě svůj nejsvátečnější oblek („pepř a sůl“), zatímco ona klečela vzadu, připoutaná provazem ke vzpurné jalovici. Studeně mžilo; špinavý, rozbředlý sníh v příkopech už téměř roztál. Ze žalu nad odchodem z domova dostalo zvíře koliku. Ruce zrádkyně se brzy pokryly tmavými pruhy od provazu, kterým Straka škubla pokaždé, když vzepjala hlavu a zabučela. Otřesy vozu, dobře známý pach krávy, kterou vychovala z telete, a záblesky šedého moře nad kamennými zídkami nebo v mezerách živých plotů jen zhoršovaly muka, která jako by měla zůstat věčným Elleniným údělem.

V Tremaynu táta slezl a chopil se jalovice sám. Ruce se mu třásly. Přetáhla si přes ramena pytel a řekla, že s ním nepůjde. Vynadal jí, že nechce mezi lidi, nebo že je pitomá, nebo kvůli obojímu, a odvlekl jejich krásnou Straku do nedalekého dvora.

$

Seděla na holé desce a klátila se dopředu dozadu, aby nahradila teplo, které jí odpíral starý svetr, a zpestřila svou samotu. Kdyby si uměla vymýšlet cesty jako táta a kdyby ji víra v kouzla mohla uživit, popadla by otěže a jela až do Tintagelu nebo ještě dál a kola by pod ní skřípala na oblázcích, než by vjela do šedých vln.

Ale vtom se ukázalo slunce, a Ellen Gluyasová se zastyděla za hříšné myšlenky a za to, že pana Roxburgha svedla, aby důvěřoval někomu, kdo si to nezaslouží.

Táta se vrátil, ale bez jalůvky. Jak předpokládal, pan Borlase urostlému zvířeti neodolal. Byl teď veselejší, protože měl v kapse peníze a protože uhasil žízeň na kupcův účet. Táhlo to z něj tak, že mu bez okolků vzala opratě z rukou. Zbaven odpovědnosti, svalil se pozpátku do vozu a zůstal ležet na podlaze. Vedle ní se zmítaly jen nohy v černých lesklých kamaších, opřené o sedátko.

Kdyby aspoň usnul. Ale místo toho povykoval: „Co je to s tou holkou? Zase chceš začít tu starou písničku, já ti to vidím na zádech. Ale já se tejrat nedám. Už toho bylo dost, Ellen.“

„Vijé, Tygře!” Pleskla koncem oprátí do koňského zadku.

Drkotali domů jako o závod; ale když sháněla ovce, bylo kvečeru, a než podojila, setmělo se.

Udělala mu bramborovou placku, ale odstrčil ji. Seděl a naléval si. Někdy se netrefil loktem do stolu.

Řekl: „Do smrti mě budeš nenávidět. Určitě do mě pícháš špendlíky a házíš mě do ohně.”

Drtila vidličkou brambor. „Proč bych tě nenáviděla?”

„Za to, že jsem tvůj otec.“

Na to neměla odpověď.

„A když to není nenávist, láska to není.”

Znovu nevěděla, co odpovědět.

„Nemáš jedinej důvod. A všecky důvody. Milovat svýho tátu.”

Cítila, že když neodejde, začne zvracet, proto vstala a vyšla ven a bloumala mrholením, které se znovu spustilo.

Jednou se ohlédla. Seděl v kuchyni pod rozsvícenou lampou, mezi neumytým nádobím, a lokal už rovnou z láhve.

Byla tak utahaná, že se raději vrátila, ať si jí vyčítá, co chce. Ale tentokrát na ni jen vytřeštil oči a zeptal se slabounkým, vyděšeným, jakoby cizím hlasem: „Eli,” (nikdy jí tak neříkal), „to tys klepala na dveře? Nebo to bylo znamení?”

$

Vykročil k ní, ale klopýtl a upadl na kredenc, a než ho stačila vzít do náruče, bylo po něm.

Když jí došlo, že je v tichém, náhle neznámém domě sama, jen s mrtvou tíhou cizího člověka, která ji hrozí stáhnout s sebou, padl na ni smutek, nebo děs? Nevěděla.

Kapitán Purdew hltal fantastické množství vepřového a mohutnými doušky zeleného čaje zaháněl žízeň vybičovanou prosolenými sousty.

„Já bych, pane Roxburghu, nevyměnil tuhle nezdolnou kocábku ani za jednu z vašich moderních rychlolodí.“

„Mohu vám ještě nalít, kapitáne?” Paní Roxburghová dosud přemýšlela, jak asi vypadala kůže na ruce jejího otce.

Zachvěla se. Vichřice zřejmě našla skuliny i v „nezdolné kocábce”: po koberci v jídelně tekl tenký pramínek vody.

Kapitán Purdew jako by se náhle zastyděl za své ruce, za velké rozpraskané ploutve, zhrublé těžkou prací a počasím, ztuhlé a zkřivené revmatismem.

„Jako malý hoch,” naklonil se pan Roxburgh nad stůl tak snaživě, že jeho manželka v tom hned rozeznala postoj, který měl vyhrazen pro důvěrné hovory, „jsem nepoznal žádnou z drsnějších radostí života, protože mi v tom bránilo nevalné zdraví. Vlhké zimy mi nedělaly dobře na prsa. Od raného dětství mne balili do nejtlustší vlny a dusili dobře míněnou prevencí.”

Zásadu prevence udušením podporovala zpočátku i jeho žena, ale jen proto, aby si získala tchyni. Stará paní Roxburghová totiž dokázala uvěřit v kvality každého, kdo okázale respektoval tradici Austinova křehkého zdraví; u osoby prokazující takovou oddanost bylo lze přehlédnout — do jisté míry či alespoň dočasně — sprostný původ a nevytříbený mrav.

Mladá novomanželka si zvykla přinášet manželovi nápoje ze svařeného mléka, z něhož dle pokynů pečlivě sebrala škraloup. Škraloup je výživný, protestovala, aniž naléhala, ale jejímu manželovi stačilo zahlédnout v krajáči mléka svraštělou blánu, a hned se mu zvedal žaludek. Jindy po ní chtěl, aby zavřela okno, a poučil ji přitom, že otevřená okna ho děsí od té doby, co po večeru stráveném u karet v příliš větraném domě jednoho přítele dostal zánět

$

plic. Ale když je tak vlahý večer jako dnes, konejšila ho, může se místnost čerstvým vzduchem jen ohřát. Místo aby poslechla, otevřela okno ještě o něco víc a odhalila mu louku tak plnou pokojného světla a šelestu vran obývajících bašty jilmů, že od své námitky upustil.

„ … proto mě posílali do ciziny,” vysvětloval pan Roxburgh dále a nakláněl se ještě víc vpřed, jak ho výklad unášel k jiným zemím, „nejprve do Švýcar a pak do Itálie, v doprovodu jednoho bláznivého vychovatele, který mne naštěstí zanechal mým knihám a plánům, zatímco sám se honil za dámami. A to tak horlivě, že jsme se museli vzdát Levantu, protože v Palermu byl vyzván na souboj.”

Jakmile kapitán ukojil hlad, vzpomněl si bezpochyby na své povinnosti a začal se ošívat. Byť si nadále seděl na rukou — s nejistým pocitem, že se to před jemnou dámou nesluší — čekal jen na chvíli, kdy bude moci prchnout.

Paní Roxburghová zívla a zapomněla, že by to měla zatajit.

„Posílali mne do ciziny,” opakoval pan Roxburgh, „ale nakonec jsem se vyléčil doma, a lacino.”

Pohlédl na svou ženu napůl pobaveně, napůl lítostivě, protože jeho narážku nepochopila. Nemohla vidět, co právě viděl on: nazelenalé žluté světlo s bzukotem včel, které se k nim kradly, když zvedla ruku, aby zkusila, jak zralé jsou hrušky v mušelínových pytlících. Někdy zapomínám, Ellen, jakou spoustu věcí umíš. A její odpověď: Jakou spoustu? Přesnější by bylo jakou trošku! Možná by odporoval dál, ale skromnost jí znamenitě slušela, nehledě k tomu, že manželčina skromnost sluší manželovi.

Oba pasažéři se nápadně zamysleli, a to byla příležitost pro kapitána Purdewa. „Když dovolíte, madam, vrátím se do služby — nemusím říkat, že osvěžen a povzbuzen.”

Nezdržovali ho, protože ve světle jejich životů a myšlenek se zmenšil na pouhou figurku, a kapitán unikl s radostí, kterou by neuměl přesně vysvětlit.

Když sluha sklidil ze stolu, přinesl si pan Austin Roxburgh krabici s písemnostmi, vytáhl z ní svůj deník (vázaný v marokénu), vybral si pero, aniž našel to pravé, a jal se psát.

$

začal tahy snad až příliš rozmáchlými.

Pokračujeme v plavbě na Bristolské panně. Nejmizernější loď všech dob. Od úsvitu se úděsně kymácí. Prozřetelně jsem vstal pozdě a zvykal si, kdežto E. musela časně na palubu, takže se vrátila promočena.

Jakkoli málo jsme viděli z australské kolonie, po zkušenosti s poměrně úrodnými lány tasmánskými lze říci, že nebylo nikdy země pustší a nehostinnější (E. s tím zcela nesouhlasí, vzhledem k snílkovské či „romantické” stránce své povahy).

Pan Roxburgh přestal psát. Nejraději by si prohlédl obličej své ženy, s nadějí, že jeho rozkošatělé myšlenky vyčetla, jenže ta zatím odešla za přepážku a bylo slyšet, jak uklízí. S oblibou si tak krátila dopoledne, ba dokonce stlala palandy, aby ulehčila sluhovi, anebo — jak ji podezříval manžel — aby se kála za svou dezerci z nižší společenské třídy.

Naprosté osamění zlákalo pana Roxburgha, aby odhodil všechny zábrany. Polkl trpkou pachuť v ústech a se zaťatými zuby se rozmáchl perem po papíře.

Ach, ta temnota, v níž je nemožno člověku rozeznat obrysy milovaného tvaru či poznat ženu, kterou si zvolil! Těžko se divit pochybnostem, úzkostem, ba děsivým obavám, jejichž zkoumání by mohlo končit katastrofou. Někdy jsem pravěká propast a musím svému rozumovému já bránit, aby se do ní nevrhlo, neboť mám hrůzu z následků. Věru blaze tomu, kdo umí nevnímat až příliš viditelné stíny dlouhých odpolední na moři. Hodiny po ránu jsou vyplněny běžnými drobnostmi a vzpomínkami na život již známý, ale jak jiné je zrcadlo nekonečných odpolední a večerů …

$

Náhle v něm převládl stud nebo strach. Zaváhal a pak začal neprůhlednými inkoustovými šrafami škrtat co nejpečlivěji vše, co po snídani napsal, ale absolutní jistotu, že se mu to podařilo, mít nemohl. Nakonec stránku téměř zničil. A teprve potom, ohlédnuv se přes rameno, sáhl po svém Vergiliovi.

Ticho, po němž toužil, soupeřilo s vrzáním prken, nárazy vln a dalekým, nejasným hřměním. Za přepážkou skončila paní Roxburghová svou dopolední práci. Kavalce neustlala, ale vrátí se k nim později. Teď se chtěla věnovat chvíli sobě. Sedla si bokem k truhle (pro kolena nezbývalo místo) a vytáhla deník, který si nepravidelně vedla od doby, kdy jí tento zvyk doporučila tchyně.

Na moři

napsala svým zlepšeným, ale stále ne uspokojivým písmem (aspoň se mu drahý nedá vytknout že není osobité).

Právě jsem si vzpomněla, že jsem jednou zaslechla, jak pan Daintrey mluvil s manželem o jeho bratru Garnetovi. Pan Daintrey prohlásil, že G. R. navzdory svému vzhledu, své povaze a možnostem byl od narození „ztracená duše“. Příliš jsem tomu nerozuměla, ale lekla jsem se, aby to někdo za mými zády neřekl také o mně. Pan Roxburgh, jeho matka a paní Daintreyová svorně tvrdili, že jsem sympatická a ujišťovali mě svou úctou a láskou. To neznamená, že by nepoznali, co jsem začala tušit už za nejhorších dnů v Z. Zadřelo se mi to do paměti jako trn do palce. (Kdyby to četla paní Roxburghová, řekla by, že mám chorobnou představivostí)

Brzy ráno jsem šla na palubu a opájela se pocitem svobody, pocitem čisté radosti. Přilétli racci, pak se vytratili. Ze vzduchu, který jsem hltala, se mi chvílemi točila hlava, ale bylo mi smutno z pomyšlení, že nikdy neprobádám tu rozlehlou zem, kterou vidím v dálce přes mlhu a vodní tříšť. Vrhl se na mě kapitán Purdew a chtěl mě chránit. Usmívali jsme se na sebe víc, než bylo třeba, protože jsme se téměř neslyšeli, a možná i proto, že jsme si neměli co říct. Před hodnými, vlídnými a nudnými lidmi si připa-

$

dám provinile. Asi proto, že v sobě mám tátovu krev. Někdy jsem opilá, aniž něco vypiju. Myslím, že na rozdíl od jiných mě můj muž nenudí. A rozhodně to nepíšu z vděčnosti. Manžel se své ženě může stát jedním z nejmilejších zvyků …

Nechala toho. V dusné kajutě ji rozbolela hlava. Bylo načase, aby ustlala, ale chvíli si ještě chtěla odpočinout na dolním kavalci, protože ji přemáhala slabost či malátnost, k níž přispíval pohyb lodi.

Docela pohodlně — až na mírnou nevolnost — ležela v dolíku, který ve slamníku vytlačilo manželovo tělo, a znovu se odvážila do svého labyrintu.

„Kdykoli si nebudete vědět rady, má drahá, zeptejte se a já vám poradím, jak nejlépe umím,” slíbila stará paní Roxburghová, když si „nemožná” snacha získala její respekt a sympatie.

Měla měkký, zvadlý krk a kručel v ní čaj, kterého pila nesmírné množství, protože si nepamatovala, kolik už měla šálků.

Toto kručení zaplašilo počáteční Ellenin strach a probouzelo v ní něhu nad stařeninou bezbranností.

Na svatbu stará paní nepřijela, protože to pro ni bylo — naštěstí — „přespříliš daleko”. Zarmoutila tím tetu Triphenu, která si umínila, že bude stát za svou neteří, aby bylo vidět, že děvče pochází z vážené, ne-li mohovité rodiny. Choulostivý problém, zda pozvat nevěstina otce, vyřešila taktně sama příroda, když se Dick upil. Po pravdě řečeno, svatbu umožnila právě Dickova smrt, protože nahnala Ellen strach. Když jí pan Roxburgh znovu napsal, skočila mu takříkajíc do náruče.

Teta Tita se neudržela, aby na tuto hořkou pravdu neupozornila. Zahanbená Ellen to nepopírala, ale nebyla proto o nic méně vděčná svému bledému, tenkonohému cizinci-milenci, vystupujícímu z kočáru s dalším pánem, svým právním zástupcem a přítelem, panem Aubreyem Daintreyem. Pan Daintrey byl jediný člen Roxburghová klanu, který se zúčastnil svatby a zaregistroval pozadí ztělesněné paní Tregaskisovou. Pokud je ocenil, nedal to na sobě znát. Nemohl by být studenější a ocelovější (byť to byla ocel

$

rozechvělá přílišným napětím), ani kdyby děla! panu Roxburghovi svědka při souboji.

Teta Tita, která to s dobročinností nikdy nepřeháněla, dokázala svou štědrost tím, že pro chudobnou neteř vybrala bílý satén a krajku, saténové střevíčky a kozinkové rukavice. Hepsibah Tregaskisová jako první družička měla šaty v barvě růžového poupěte, jako stvořené k její hezké pleti. Nevěsta, která strávila příliš mnoho času na poli, vypadala v bílém ještě sněději.

Ale pan Roxburgh se tvářil nadšeně a první mládenec, pan Daintrey, přispěl několika obstojně uvolněnými úsměvy.

Ellen doufala, že se nerozpláče. Bude svého manžela milovat, jak to v kostele slíbila, a nejen z vděčnosti.

Pan Roxburgh a jeho matka rozhodli, že líbánky se odloží, aby nevěsta mohla být bez odkladu zasvěcena do mravů, které si musí osvojit. A tak po samotářském životě na chudé cornwallské usedlosti vstoupila Ellen Gluyasová do provizorní řehole na panském sídle v Gloucestershiru, kam se Roxburghová rodina přestěhovala z původního Winchesteru v naději, že mírné podnebí a uhlazená cheltenhamská společnost prospějí zdraví pana Austina.

Aspoň si nemohla naříkat na samotu: byla s ní její vlídně napomínající tchyně, bylo s ní služebnictvo. Největší hrůzu měla Ellen Roxburghová z komorné, asistující při jejím vstávání a uléhání.

„Jen se svěřte do jejích nikou,“ radila paní Roxburghová novopečené snaše, aniž k ní obrátila hlavu. „Vika vám vykartáčuje vlasy a pomůže s oblékáním a svlékáním.”

„Ale já na to nejsem zvyklá,” bránila se mladší paní Roxburghová. „A jak jí mám říkat? Viko?”

„Proč ne, když se tak jmenuje?”

„A jinak ne?”

Stařena raději přeslechla otázku, tak trapně prozrazující, že manželka jejího syna se nevyzná ve vznešených způsobech, anebo je žalostně zkažená; stará paní Roxburghová totiž věděla, že dívčina matka bývala komornou u lady Otteringové.

Vika byla upravená, zatrpklá starší žena, která své povinnosti plnila podle předpisu, dokonale sice, ale s chladem, hluboce opovrhujíc dívkou, jež byla ztělesněnou nedokonalostí.

Ellen Roxburghová se naučila zaklánět hlavu a vychutnávat kartáč na svých vlasech, dala se i oblékat a svlékat, ale když Vika

$

poprvé klekla, aby jí stáhla z nohou punčochy, zvedla ruku a zadržela ji.

„Ale, madam, já jsem zvyklá dělat, co si dámy přejí.“

„Já si to nepřeji. Tak lenošná jsem jakživa nebyla. A nesnáším, když mi někdo sahá na nohy. Jsem lechtivá.”

Rozesmála se, aby komornou potěšila, ale Viku ta jiskra nezapálila. Jako by v ní celoživotní služba udusila všechny přirozené reakce.

Ano, její sluhové a služky jí pohrdali, to mladá paní Roxburghová poznala. Podezřívali ji, že chce, aby ji vpustili zpátky do světa, kterého se zřekla, aniž si uvědomila, že s sebou odnáší jeho různá tajemství.

Stará paní Roxburghová byla naopak přesvědčena, že to upřímné a půvabné děvče může do svého světa vpustit nanejvýš teoreticky, a srdce jí nad tím krvácelo. Aby to nějak napravila, vzdala se rubínového náhrdelníku a topasového kolieru. „Stejně to bude jednou vaše, tak proč byste to nemohla nosit už teď?”

To byl med: pelyňku se jí dostalo v podobě školního sešitu, protože tchyně byla názoru, že nejlépe je začít od začátku, „ … vzhledem k tomu, že vaše písmo není, abych tak řekla, ušlechtilé”.

A tak musela cvičit jednotlivá písmena. Ale jednou ji stařena tajně pozorovala a ze skloněné hlavy a shrbených ramenou vycítila, jaké je to pro ni ponížení. Proto jí písmena odpustila. Navrhla jí, aby opisovala celé věty, a vybídla ji, ať sepisuje seznamy prádla, nádobí a nábytku, i když takové soupisy vůbec nepotřebovali.

Dále jí stará paní doporučila deník jako zdroj sebepoznání a nástroj sebezdokonalování.

20. sprna 1821

Dnes začnu psát do této nepopsané knížky a doufám, že ji nezkazím, jelikoš za ni vděčím Jim. Můj život začíná úplně od začátku a někdy jsou ty začátky tak těžké, že mám co dělat, aby jsem je unesla. Nesmím si ztěžovat, mám všecko — kromě domu, ten je Jejich, jeho Matka bydlí v druhém křídle, ale jíst chodí s námi, je moc hodná. Mám spoustu šatů a sluhů, ani jich tolik nepotřebuji

$

a nechci, někteří vůbec nemluví dokud je člověk neosloví a ani potom vždycky ne. Mám španělského koníka. Můj manžel pan R. mi taky dal párek pěnkavek v kleci a malého pinčlíka Ťapku, je veselý jako cvrček. Jezdím na koníkovi v zelených jezdeckých šatech ale ne daleko, pan R. by to nedovolil, nebo si vyjedu ve svém lehkém kočáře s poníkem nebo jedeme s panem R. v kočáře nebo když je teplo na dvoukolce. Zdraví nás přátelé, většinou tak staří jako pan R. Někdy jedeme na návštěvu do nějakého váženého domu a dostaneme tam víno nebo čaj. Když se mě cizí lidi nic neptají, jsem radši potichu, aby jsem něco neplácla. Ale určitě se to naučím. Dávají mi knížky na čtení — „Kázání” biskupa Taylora a Marii Edgeworthovou a tahák k tomu latinskému básníkovi, kterého má pan R. nejradši. Zatím tomu moc nerozumím, takže často nad knížkami sedím a nečtu a dívám se na špičku střevíce nebo na vosy, jak se chtějí dostat přes mušelínové pytlíky k hruškám, nebo na svého pinčlíka, jak si hraje s ocáskem. Kdybych se nebála, šla bych do kuchyně a udělala trochu džemu, třeba se někdy odvážím, a kdyby mě při čtení tak nebolely oči …

V dětství ji vedli k pravdomluvnosti, ale poznala, že pravda se někdy nekryje s tím, co ji učí ve škole nebo v kostele: že je prostší i složitější.

Kdysi její rodiče a teď manžel a tchyně od ní čekali víc, než jí sami chtěli nebo uměli vysvětlit. Trápilo ji to a mátlo už jako dítě, a teprve v dívčím věku se začala smiřovat s tím, že pravda podléhá konvencím, tak jako všechno na světě. Jako novomanželka a „dáma” v tom viděla nouzovou pomůcku, z níž je třeba udělat pravidlo, a někdejší karatelé jí brzy tleskali za to, že dodržuje konvence, které si zvykli ctít.

Být morálně akceptován je výborná věc. Ellen Roxburghová by byla ráda zazářila, ale vzhledem k okolnostem se jí to dařilo jen občas. Jednou dvakrát, když sestupovala po schodišti v rubínovém náhrdelníku či topasovém kolieru, jen mírně opřena o zábradlí, vycítila, že jindy apatická, ba přezíravá služka k ní vzhlédla s bezděkým obdivem. Byla tak oslněna, tak vyvedena z míry, že nechala stát kbelík, který nesla k pohaslému krbu, a prchla za čalouněné dveře. Jindy to byla reakce spornější: komorník k ní zvedl oči, jako by se zhrozil.

$

„Vylekala jsem vás, Perkinsi?“ zeptala se s vlídnou lhostejností, odposlouchanou od těch, kteří jí uměli používat líp.

„Vůbec ne, madam. Jen mě překvapilo, jak mimořádně dobře dnes vypadáte.”

Byla to určitá vítězství, ale sotva balšám na její vážnější rány. Elegantní hostina se pro ni mohla stát bolestiplnou mučírnou, kde jí pravda mířila jen do zad. Někdy ji div neporazilo, co zaslechla otevřenými dveřmi nebo za velkou vázou či sloupem.

„Slyšela jsem, že pan Roxburgh pochází z vynikající rodiny.” Dáma, jež zavítala do Cheltenhamu, by nevypadala vůbec dravě, kdyby se jí lačně nezaleskly oči a nezachvěly vrcholky pér z ptáka marabua.

Paní advokátová Daintreyová potvrdila, že pan Roxburgh pochází „ze starého a váženého rodu”.

Jakýsi pán si začal nedočkavě odkašlávat.

Přespolní dáma švihla znovu svými péry. „Zato paní Roxburghová je zřejmě z rodiny velmi prosté.”

Paní Daintreyová tiše zaúpěla. „Ale vede si velmi dobře,” připustila z přátelství k manželovu klientu.

„Třeba říci,” chopil se příležitosti nedočkavý pán, „že Roxburghovi se již několik generací zabývají obchodováním.”

Paní Daintreyová, dnes přátelům obzvláště věrná, zvolala: „Ale nikdy za pultem!”

„A bratr?”

„Ach, za toho ručit nemohu,” vzdychla paní Daintreyová. „O panu Garnetu Roxburghovi je toho známo pramálo — alespoň mně. Neochutnáme zmrzlinu?”

Paní Roxburghová si zapsala do deníku, který se z dobrého zvyku stával zlozvykem:

Chtěla bych, aby mému manželovi nic nescházelo. Nedopustím, aby mu někdo ublížil. Dovedu snášet rány líp a vezmu je na sebe místo něj. Ženy jsou vcelku silnější než muži, protože víc vědí, přes všechny vědomosti, kterými se muži chlubí. Také umíme otupět proti bolesti, ať tělesné nebo duševní …

$

Uspokojit a ochránit, to byl její stálý cíl. Získat sympatie manželových přátel, a tím jeho uznání. Projevit Roxburghovým vděčnost, ale neokázale a důstojně, protože jinak by jim to bylo trapné. Jediné, co by nepřiznala, aspoň ne doslova, byla touha milovat manžela tak, aby to bylo přijatelné pro oba.

Tak jako se později dověděla, že smrt je pro pana Roxburgha „výmysl literátů”, zjistila, že své patřičné meze má také jeho postoj k vášni. Pokud šlo o ni, toužila — ale nikdy se neodvážila — tyto meze smést a strhnout ho, nepřistupovat na jeho váhavou, byť láskyplnou korektnost. „Trtkat“, to slovo se jí vynořilo z téměř zapomenuté minulosti, v níž se její ovce trpně poddávaly beranovi, zatímco včely cílevědomě těkaly z mateřídoušky na hlodáš a za soumraku pískala koliha a noc byla plná jezevčího tlachání. Jen jednou jedinkrát reagovala s přirozenou horoucností, ale všimla si, že manžel se zatvářil, jako by ochutnal něco trpkého anebo nahlédl příliš hluboko. A tak si znovu nasadila masku, která se od ní očekávala, a protože její muž si zasluhoval úctu právě tak jako soucit, víckrát si ji už nestrhla.

V druhém roce jejich manželství počala.

… Jsem samozřejmě velice šťastná a pan R. je radostí u vytržení. Jeho bratr Garnet děti nemá, a je tedy dobře, že alespoň starší bratr může předat rodové jméno svému synovi a dědici. (Pokud ho nezklamu děvčátkem!) Také říká, že dítě vnese čerstvý vítr do našich hovorů. Nevěděla jsem, že potřebujeme prostředníka. Ale je to tak!

Po pádu ze španělského koníka paní Roxburghová potratila a od té doby jí Grošáka zakázali; musela se spokojit s jízdou v kočárech. Ani těm, kteří o vývoji událostí věděli, nepřipadala pak mladá paní Roxburghová méně hezká, i když ve fialovém hedvábí a černé peleríně s třásněmi se zdála trochu bledá. Z kočáru nebo dvojkolky opětovala pozdravy známých s potěšením, odměřeným přesně tak, jak vyžadovala její situace; péra na velkém klobouku se jen lehce začeřila.

Když chodila na krátké procházky po přilehlých pozemcích,

$

doprovázela ji někdy tchyně. Stará paní Roxburghová, po tragédii stále churavější, se jí věšela na ruku a roztřeseně vrávorala. „Je nevlídno, Ellen,“ sténala. „Nevrátíme se?“

Jindy se mladá žena toulala sama po domě, objevujíc podkrovní místnosti a skříně, které dosud neprozkoumala a nedokázala přijmout za své; tak osamělá byla a neklidná. Jednoho večera, když světlo na jilmech začínalo chřadnout, stála u podkrovního okna a škrábala do něj diamantem, protože slyšela, že se jím dá psát. Vyryla do skla velkými, byť nepravidelnými písmeny slovo TINTAGEL, a pak se zastyděla, ba přímo lekla, co to udělala, ačkoli nebylo vůbec pravděpodobné, že by její muž nebo tchyně vylezli tak vysoko, a ti, kteří tam chodili, by takové jméno nikdy nespojovali s myšlenkami své paní nebo s nějakým skutečně existujícím místem.

Po dalších dvou letech počala paní Roxburghová podruhé, a tentokrát porodila krásného chlapečka, ale zůstal na světě tak krátce, že jeho smrt ani nezapsala do deníku. Uzavřeli s manželem tichou dohodu, že o této epizodě nebudou víckrát mluvit.

Nemluvila o tom ani babička, alespoň ne přímo. „Austin byl neduživé dítě. Ale Garnet byl klouček jako bouček. Dodnes ho vidím ozářeného ohněm, když ho chůva vykoupala a posadila před krb. Ten kypěl životem a zdravím! Austin byl bledý. Věčně kašlal. Raději jsem na to nemyslela, nebo bych musela věřit, že umře.

Na stolku vedle stařenina vyřezávaného křesla stála miniatura rámovaná věncem zlatých listů a hruškovitých perel. „Tady vidíte,” vybízela hosty k obdivu i několikrát během jedné návštěvy, „mé dva hochy!”

Díky Austinovu voskovému a vystrašenému obličeji působil Garnet neodolatelně: měl šatky tak střižené, aby vynikala jeho ramena (mirv12), rty lesklé jako čerstvě umyté třešně, a kaštanové vlasy mu okouzlená chůva s pečlivou nonšalancí načechrala, takže půvabně odkrývaly čílko.

„Třebaže na mne Prozřetelnost seslala několik ran,” vzdychala stará dáma, „nemohu si stěžovat. Austin mi zůstal a je pro mne velkou útěchou. Koneckonců všichni brzy umřeme. Vy ne, má drahá, vy jste až příliš zdravá.” Měkká bílá ruka zašmátrala po pevnější. „Ale Garnet jako by byl mrtvý. K čemu je syn matce a ostatním, když žije až na Tasmánii?”

$

Jednou se Ellen zhluboka nadechla a zeptala se: „Proč se pan Garnet rozhodl vystěhovat na Tasmánii?“

Matku to tak zaskočilo, že bez váhání vyhrkla. „Nerozhodl se sám, rozhodli to za něj Austin, pan Daintrey a někteří další, kteří chtěli jeho dobro. Garnet za nic nemohl. Byl tvrdohlavý a nerozumný a dostal se do špatné společnosti.” Náhle jí asi došlo, že osvětlovat něco, čemu je nejlépe v hlubokém stínu, je nepředloženost, protože vzdychla, posmrkla, utřela si oči a skončila slovy: „Život na Tasmánii má prý i lepší stránky — žijí tam velice roztomilí vačnatci. Garnet mi o nich psal v dopise.”

Zanedlouho stará paní Roxburghová zemřela. Jak se dalo čekat, její syn to nesl velmi težce a všichni kromě jeho ženy se rozhodli, že ho v prodloužené době smutku nebudou vyhledávat. Když na rakev padaly bezcitné hroudy hlíny, stařenina dcera (za niž se Ellen považovala a tenkrát už byla i považována) plakala. Její muž by byl raději, kdyby svůj žal ovládla, alespoň než přijdou domů, protože zrudlá tvář umazaná slzami mu přede všemi připomněla venkovské děvče, které si kdysi vzal a o kterém si samolibě myslel, že je pohřbeno hlouběji než jeho matka. (Zahanben svými tajnými pocity, napsal do Londýna a objednal tucet párů rukavic téže velikosti, kterou si poznamenal na zadní stranu svého deníku v roce, kdy se s Ellen Gluyasovou oženil.)

Paní Roxburghová si chtěla na manželově kavalci jen krátce odpočinout, ale teď žehrala na svou ospalost. Jak se kolem ní houpala loď a šelestil slamník, měnila se v jejich nehybné jádro. Nemohla zadržet zívnutí. Ach, její postel v Cheltenhamu, vystlaná prachovým peřím! Ale stesk jí nebránil zabořit obličej hlouběji do hrubého povlaku, na němž zbyla stopa po manželově tváři: kolem ní přetrvávala vůně spánku, vnikala do ní a konejšila ji. Za chvíli ustelu jako obyčejná služtička, slibovala si, ale prozatím se nechávala nést vlněním opeřených myšlenek. Jednou dvakrát se zachvěla a setřela si z rukou husí kůži, neboť věděla, že se ponoří hlouběji, než by chtěla, a že nutně zabředne do toho, co tak strašně nenávidí.

$

„Proč?“ vzamyslel se ztrápeně.

Seděli na palubě lodi Poštolka, v teplém závětří. Vydrží-li mírný vítr, doplují zítra na Tasmánii a vystoupí v Hobartu.

Tato vyhlídka a teplo zřejmě pana Roxburgha svedly, aby na nepříjemnou otázku své ženy odpověděl bez obvyklých vytáček. „Mého bratra obvinili z falšování podpisu. Ale nic mu nedokázali! Žaloba se zakládala spíše na podezření než na důkazech, a protože bratra znám, vím bezpečně, že byl nevinen.” Pan Roxburgh sepjal hřbety rukou a strčil si je mezi kostnatá kolena; vpadlé tváře a sevřené čelisti jen posilovaly dojem, že náhle zestárnul. „Chudák Garnet! Nebyl nikdy zlý. Snad jen zbrklý a příliš pohledný. Jeho neštěstí bylo, že okouzlil téměř každého, koho potkal. Zlí lidé ho přivedli na scestí.”

„Když ho zlí lidé přivedli na scestí, okouzlovali asi oni jeho, ne?” Kvůli manželovi by byla raději, kdyby ji to nenapadlo.

Pan Roxburgh se téměř rozkřikl, jak začal bratra znovu hájit. „Není zlý! Nic mu nedokázali“

Hned potom sebrali své knihy a houně a odešli do podpalubí, kde paní Roxburghová seděla až do večeře u deníku.

… položila jsem neopatrnou otázku a dostala příkrou odpověď. Manžel se velmi rozčilil. Ale já se zeptat musela. Jak ráda bych se zbavila svých antipatií ke Garnetovi R. a dala manželovi za pravdu! Ale pořád vidím toho hošíka s lesklými rty a mělkýma sebevědomýma očima, jak hledí z obrázku, který jeho matka tak nadšeně ukazovala návštěvám. Dovedu si představit, jaký „pohledný” muž z toho kloučka vyrostl — ten jízlivý úsměv a oči zledovatělé domýšlivostí a — neměla bych to psát — nedokázanou nepoctivostí. Myslím, že Garnet R. mi byl od počátku protivný proto, že zastiňoval svého bratra. Takové myšlenky si musím zakázat, protože by mému nejdražšímu manželovi působily bolest, ale musím ho přece chránit před bezelstnou důvěrou v někoho, kdo si to určitě nezaslouží …

Když zasedli k večeři, obrnila se dobrými předsevzetími a zářila tak, že manžel nemohl potlačit svůj obdiv.

$

Ale když nazítří ráno zakotvili v Hobartu a nade vším vyrostla hora obestřená mlhami, nebyla si Ellen svou výzbrojí tak jista. Uvědomila si, že je venkovská dívka, která si vzala váženého pána a naučila se správně mluvit a zachovávat platné mravní předpisy a společenské zvyklosti, většinou tak protichůdné její povaze jako vyumělkovaný krasopis a soudy o knihách, nad nimiž vysedávala, protože si to přál manžel. Ale její setkání s manželovým zbožňovaným bratrem, s dalším urozeným pánem, jehož pošramocená pověst v ní vyvolávala představu jakéhosi záludnějšího manželova dvojníka, bude možná nejtěžší zkouškou ze všech, jaké zatím podstoupila.

Proto otálela v kajutě, upravovala si skromný čepec (starý, jak si před cestou vymínil pan Roxburgh), rovnala cestovní vak a zamykala kožený necesér (do něhož ukládala i svůj deník), zatímco Austin Roxburgh spěchal na palubu, vstříc radostnému, byť denervujícímu shledání se svým sourozencem.

Když už to nemohla déle odkládat, vyšla za nimi, ale zpočátku byla tak rozrušená, že „Garneta R.“ jasně nevnímala. Uvědomovala si jen žár skeptických, bledých očí, daleko pronikavějších než měkčí, mělčí pohled dítěte z miniatury, a ruku tak nezvykle tvrdou, jako by patřila strojníkovi nebo sedlákovi. Jeho oblečení, byť nijak okázalé, vypadalo naopak nákladně, ba módně. Když se sklonil pro koženou rukavici, kterou upustil na palubu, zasvítila mu zpod rukávu běloskvoucí manžeta.

Odvrátila oči od jeho zápěstí a poslouchala nepřirozeně vysoké hlasy obou bratří vykřikujících nicotnosti, vynucené dlouhým odloučením. Po Garnetových úvodních poklonách a otázkách ji oba pánové milostivě ignorovali.

„ … Jsi zdráv, Austine? Aspoň tak vypadáš, ty rachotino rozvrzaná!”

„Milý brachu, nečinnost anebo dlouhá plavba do mě nalily nový život! Musím být ovšem opatrný. Jak víš, mé srdce není z nejlepších.“

Pan Garnet Roxburgh se roztržitě, ne-li nevěřícně usmál představě, že by někdo mohl mít potíže se srdcem.

„A vás, paní Roxburghová — vlastně Ellen, viďte? když dovolíte — netrápí žádná nemoc — nebo neduh?” zeptal se, když ji odváděl po krátkém lodním můstku na břeh.

$

„Ne,“ odpověděla přes rameno, „jen mi trochu šlo na nervy, že cesta trvá tak dlouho.” Byla ráda, že jí pod nohama zachrastil štěrk: nejenže to znamenalo, že stojí znovu na pevné zemi, ale první skřípavý dotek možná přehlušil odpověď, která by i manželovým uším zněla nejapně, neupřímně, ba co hůř — nediskrétně.

Ale bratři byli příliš zaneprázdněni organizováním a vysvětlováním, než aby si všímali slovních nuancí.

„Zavazadla přivezou na voze,” řekl jim hostitel. „Krom těch, která potřebujete hned. Ta můžeme vzít do bryčky.”

Bryčka sice měla zablácená kola a pocákanou korbu, ale lesklý nátěr zakrýval její nevzhlednost. podobnou elegancí, jaká byla vlastní jejímu majiteli.

Za vleklé plavby poučil pan Roxburgh svou choť: „Po pravdě není proč Garneta litovat, i když matka pochopitelně vždycky naříkala, že její zbožňovaný syn — ano, buďme realisté — žije v tak drsné a mravně nakažené zemi, jako je Tasmánie. Ve skutečnosti si Garnet velmi polepšil. Sňatkem s podstatně starší a zámožnou vdovou si zajistil dobré společenské postavení. Třebaže brzy po svatbě přišla při jakési nešťastné nehodě o život, zdědil alespoň její majetek, a ten mu, zdá se, úctyhodně vynáší.”

„Jak jeho paní zemřela?”

„Při nehodě,” odpověděl Austin, ale neurčitě, protože už myslel na něco jiného.

Když je vdovec vezl ulicemi Hobartu, zauvažovala, ovšem jen potichu, při jaké nehodě asi jeho žena zahynula.

„Líbí se vám?”

„Co?”

„Naše hezounké město.”

„Je skutečně hezké,” řekla. „A anglické. Ani se mi nechce věřit, že projíždíme slavnou trestaneckou kolonií protinožců.”

Zasmál se. „Brzy uvěříte, ale bát se nemusíte — ani stydět, pokud jste stydlivá jako Austin. Naše úřady ty ničemy patřičně zaměstnávají a vcelku zvládají.”

Austin zaslechl výčitku a začal se bránit, že stydlivý nikdy nebyl — či skoro nikdy — a oba bratři se brzy dali do škádlení a smíchu a vzpomínání.

Paní Roxburghová, kterou ze svého hovoru vyloučili, si mohla prohlížet nehonosné, ale často půvabné domy; jen někdy kazila

$

celkový dojem skromné zámožnosti vtíravá, přespříliš opulentní fasáda. Po ulicích se volně pohybovaly slepice, a zatoulaná kráva se div neotřela žebry o kolo bryčky. Pach kravského dechu, dupot kopyt a plesknutí padajícího trusu probudily v Ellen nesmírný stesk po domově. Kdyby neviděla upjaté obličeje měšťanů a nepokrytě nepřátelské pohledy těch, kteří zřejmě byli jejich otroky, měla by pocit, že jede Gluyasovým vozem na trh.

Když vyjeli z města a zamířili do vnitrozemí, oba bratři zmlkli. Austin se zcela vyčerpal podrobným popisem pomníku v klasickém stylu, který osobně navrhl pro hrob jejich matky. Garnet vzdychl; posmutněl, ale ne steskem a žalem, spíše nudou — pomyslela si Ellen; nebo ho sklíčila vyhlídka na dlouhou návštěvu příbuzných.

Ať tak či tak, švagrovou patrně přestal vnímat, ačkoli ani dříve nevypadal, že by ji bral opravdu vážně. Ne že by o jeho upřímnou pozornost stála; viděla, že jí bude ještě méně sympatický, než předvídala. Měl v sobě cosi, z čeho Ellen, sedlákova dcera přestrojená za dámu, vycítila hrubost a smyslnost. Možná přávě to ji pohoršovalo, tím víc, že jí něco takového připomněl a ztělesnil někdo z Roxburghovy rodiny. Jak za té jednotvárné jízdy držel otěže, všimla si jeho silných zápěstí a chloupků mezi rukavicí a manžetou. Odvrátila hlavu. Ne, nebyla jen pohoršena, byla znechucena, a nejen tím člověkem, ale i svými myšlenkami, kterých by se u ní manžel a nebožka tchyně jistě nenadáli.

Aby unikla svému skrytému já, rozhlédla se po krajině a vzápětí ji upoutal houf lidí. Nemohl to být nikdo jiný než „ničemové“, o kterých mluvil Garnet Roxburgh. Trestanci byli rozděleni do dvou skupin a každá tlačila káru naloženou čerstvě nalámaným kamením. Ozbrojené stráže vykřikovaly rozkazy, na dálku nesrozumitelné. Houf se před chvílí vynořil z úžlabiny mezi dvěma svahy. Jakmile vytáhli káry na hřeben druhého kopce, začali brzdit, ti vpředu tak, že se zapřeli patami do svahu a zády opřeli o káry, zatímco ostatní vzadu bránili vozům celou svou váhou, aby nesjely příliš rychle. Všechny tváře se zvedaly k slunci, supící ústa odhalovala zuby každému, kdo pevně nesvíral rty, kůže tonula ve světle a potu. Od osmahlých lící a posedle neklidných obličejů se nápadně odrážely zavřené oči s bílými víčky a dodávaly vězňům výraz nepřirozeného klidu, jaký mívají slepci, takže vypadali téměř povzneseni nad život kolem sebe.

$

Ta sklopená víčka paní Roxburghovou hned potěšila, stejně jako naděje, že trestanci zajdou s kárami za další kopec, aniž ji uvidí. Srdce se jí sevřelo soucitem — vždyť i ona poznala jako děvče ústrky a ponížení — ale především se chtěla vyhnout nenávisti, která by ve vězních určitě procitla, kdyby otevřeli oči a představili si její tělesné pohodlí a duševní klid.

A tak zaťala pěsti v rukavičkách a v duchu pobízela koně, aby přidali do kroku. Jak usilovně přemýšlela a kousala se do rtů, měla pocit, že jí nasupeně naběhly. Ještě že její společníci začali znovu přetřásat všechno možné a zabrali se do své minulosti tak, že si trestanecké čety nevšimli. A nebohá lidská zvířata se brzy ztratila z dohledu.

V krajině, kterou projížděli, se střídala obdělávaná půda s divočinou. Občasná kamenná chatrč nebo bouda z proutí a bláta vypadala o to ubožeji, že nad ní čněly kaskády lesů. A stejně ohavné byly cesty. Dva statní koně ztěžka dusali a srst jim ztemněla potem, až na několik míst zpěněných třením postraňků a podocasníku. Výmoly co chvíli zacloumaly cestujícími a hodily je k sobě tak prudce, že to vypadalo téměř jako schválnost.

Paní Roxburghová se ani při nejlepší vůli nemohla vyhnout nepříjemnému doteku švagrova ramene, které měla těsně vedle sebe. Náhle se k ní otočil: „S pomocí boží budeme do oběda doma. Do té doby,” dodal se smíchem, „se vzájemně oťukáme, ať chceme či nechceme.” Jako by tam její manžel a jeho bratr vůbec nebyl.

Neřekla na to nic, ale potlačit lehký úsměv dost dobře nemohla. Poznala v jeho pohledu vyzývavou upřímnost hocha z miniatury, a kdyby se neusmála, říkala si, vypadalo by to, že je rozladěna nebo dotčena jeho nevšímavostí.

Brzy potom jim slétl do tváří slabý déšť. Její manžel se rozkašlal a přitáhl si plášť k tělu. Byl to studený rok. Stromy kolem chatrčí byly plné nedozrálého ovoce.

Garnet Roxburgh se omlouval, že na bryčce nemá střechu. „Vadí vám ten déšť?” zeptal se, ne rozmrzelého bratra, ale jí.

„Vůbec ne,” odpověděla. „Jsem na něj zvyklá.”

Ve vzpomínce byla znovu Ellen Gluyasovou, putující ve voze na trh. Kdyby si bratři Roxburghové všimli jejího úsměvu, poznali by v něm ironii.

$

Ale nedošlo jim nic, a Ellen zatoužila vzít manžela za ruku. Stiskla mu ji a pan Roxburgh se zatvářil udiveně, protože její gesto nechápal.

Trmáceli se dál. Déšť odletěl kamsi za ně. Nad zvlněným lánem ovsa, v mezeře mezi setmělými stromy, visela slabounká šmouha duhy. Cítila, jak má rozpálené tváře, nejen zimou, ale i tajemnými překvapeními, které tato země nabízí za každou zákrutou. Ne, tím protivným švagrem si kazit radost nedá.

„A jsme doma, v Dulcetu,“ mohl konečně oznámit pan Garnet Roxburgh. „Do oběda jsme to sice nestihli, ale velké zpoždění nemáme.”

Koně zamířili ke žrádlu a vodě do postranní uličky, ale pán jim strhl udidla a zastavil je u nabílených vrat zasazených do živého plotu a střežených dvěma cypřiši. Plot byl z hustého přistřiženého zimostrázu: i cypřiše byly zastřiženy a měly setnuté vršky, takže sem vnášely cosi vojenského, ne-li vězeňského. Po setkání s tak přísnou kázní by si snad žádný host netroufal posoudit dům na první pohled, i když se zdál příjemný, postavený spíše pro pohodlí než na odiv, třebaže pozdější majitelé jej drasticky vylepšili. Povšechný dojem neříkal víc, než že je to nízká, do šířky roztáhlá stavba s nevelkou verandou, rozrostlá do značné hloubky různými přístavky. Okna proražená v šindelové střeše napovídala stísněné horní patro, obývané zřejmě služebnictvem.

Paní Roxburghová měla pocit, že kdyby zde řízením osudu musela žít a nebyl tu její švagr, asi by se do Dulcetu zamilovala.

Ale možná byla nespravedlivá. Možná to místo upřímně miloval, když už nic a nikoho jiného; vždyť dal tak precizně zastřihnout plot a cypřiše a natřít vrata a všechno, co bylo ze dřeva. Ostatně možná miloval i vdovu, kterou si vzal a která zahynula při záhadné nehodě.

„Nepůjdeme dovnitř?” křičel na hosty ohluchlé či otupělé cestou.

Zuby se mu ve světle zaleskly: otevřel před švagrovou náruč.

Ale paní Roxburghová nechala vystoupit manžela a čekala, až se k ní otočí on. Pak se opřela o jeho ruku, a nebýt na očích tolika lidem, třela by ji dlaněmi, aby ji zahřála.

Štěkající psy utišila zvědavost, když jí mezi nevrlým hafáním začali očichávat sukni; dva muži s otrávenými irskými obličeji

$

a v beztvarém oblečení zašmátrali po zavazadlech uložených v truhlici pod sedadlem.

Vlídněji než tito neotesanci vypadaly dvě ženy vyhlížející hosty ze schůdků verandy.

„To je moje hospodyně — paní Brennanová,“ ukázal pan Garnet na starší z nich, rádoby žoviálně, ale stroze.

Hospodyně, žena středních let, působila jako osoba silně nervózní. Rozechvělými rty se pokusila o úsměv, následujíc příkladu paní Roxburghové. Dojem roztržitosti posilovaly i vlasy deroucí se zpod pomačkaného čepce. Paní Roxburghová si o paní Brennanové udělala jen nejasný obraz, asi takový, jako by zahlédla měsíc mezi cáry šedobílého, větrem rozervaného mraku.

„A její pomocnice Holly,“ pokračoval Garnet Roxburgh ještě úsečněji.

Na rozdíl od paní Brennanové, hezké snad v mládí, byla mladá služka pěkná dodnes, i v utahaných šatech a usmoleném čepci. Zdála se od přírody kurážná, ale teď ji téměř k slzám vyplašil příjezd hostů a možná i příkrý pánův tón a vřava psího štěkotu a skřípajících kol, protože koně se vzpínali ke žlabu a Irové jim spílali, aby stáli na místě.

Hosté by se byli nejraději uchýlili do svých pokojů a přestali přemáhat vyčerpání, ale dlouho do večera museli naslouchat, obdivovat, vyprávět a hodovat. Večeři s omluvou odmítli. A když měli konečně možnost vzájemně se utěšit, vzal si pan Roxburgh do hlavy, že prostěradla na jejich velké posteli jsou vlhká. Jsou jen prochladlá, přesvědčovala ho. Vlhkost je vlhkost, trval na svém; jeho hmat se ještě nikdy nemýlil. Zachumlal se do pláště a do cestovních houní a prohlásil, že bude spát na pohovce. Uklidnit ho či utěšit bylo nad její síly; když ležela samotná v podezřelé posteli, nebylo dobře ani jí.

Teprve ráno mohla probrat své první dojmy v klidu a jak věřila, s odstupem, a po pozdní snídani, kterou jim přinesli do pokoje, zaznamenat některé do svého deníku. Pohodlně oblečena ve volném mušelínu, na který jí dávalo právo slunce a ptačí vyzpěvování, oddala se své nejmilejší neřesti.

$

Až teď jsem okřála po včerejší cestě do Dulcetu. A nejvíc, když jsem zahlédla, že přijel vůz s našimi těžšími zavazadly (a vším, co náš hostitel koupil v Hobartu a nazval „zbytečným, leč nepostradatelným luxusem”). Můj manžel bude spokojenější mezi svými knihami a já prostě proto, že kolem sebe budu mít své věci. Takže se v divočině zabydlím!

Nevím, proč ten nevděčný tón, když Garnet R. je laskavost sama. Teď odešel dohlédnout na hospodářství a znovu to bude znít jako nevděk, když napíšu, že jsem ráda. Nemám k tomu žádný důvod. Moje antipatie je zcela nevysvětlitelná. Vidím, že manžel se života v Dulcetu nehodlá aktivně účastnit (ne ovšem proto, že by bratra neměl v lásce). Soukromě už mi řekl, že o krávy a ovce se zajímal, když se ucházel o venkovské děvče, ale za normálních okolností (mimo Vergiliovy verše) ho prý bezmezně nudí. Takže veškerý zájem budu muset projevovat já. A proč ne? Krajina je hezká a divoká, statek očividně vzkvétá, dům je prostorný a nečekaně pohodlný, zkrátka pravý opak našeho zanedbaného hospodářství v Z.

Švagrova zemřelá žena zřejmě zdědila všechen majetek po svém prvním muži. V jídelně visí její obraz i podobizna jejího někdejšího manžela pana Dormera. Můj muž řekl bratrovi, že na jeho místě by oba portréty sundal, aby přestaly připomínat minulost. G. R. tvrdí, že obrazy se v této zemi cení jako majetek — už kvůli rámům. Jsou sice jemně vyřezávané a bohatě ozlacené, ale to, co je v nich, není nijak příjemné. Paní Roxburghová (tenkrát ještě Dormerová) má dlouhý, víc než dlouhý obličej, velmi bledý a lesklý jako sádlo. Rty jsou nepřirozeně rudé, asi jak se malíř snažil dodat jejímu obličeji chybějící svěžest. Řekla bych, že to byla fádní, ale chytrá žena, kterou patrně přitahovali pánové s ruměnými lícemi. G. R. je má spíše do růžova, ale nebožtíku Dormerovi přímo planou, a výraz v jeho vodnatých očích znám bohužel až příliš dobře. I Garnet má rád víno z vlastních hroznů, z vinice založené kdysi panem Dormerem. Můj obvykle zdrženlivý manžel se dal u oběda bratrem zlákat a uvedl mě do rozpaků přípitkem, který by mě potěšil v soukromí, ale ne před G. R. Byla jsem tak unavena, že tučné husy, zabité na naši počest, jsem se sotva dotkla

$

a pudinku už vůbec ne. Jakmile to slušnost dovolila, zvedla jsem se a ponechala oba bratry vzpomínkám na jejich dětství a mládí.

Řekla jsem si, že než se manželovi podaří uniknout, pokusím se spřátelit s hospodyní. Našla jsem ji ve velké kuchyni s kamennými stěnami, kde se svou pomocnicí drhla nádobí. Paní B. je slušná žena, ale zdá se mi duševně rozháraná. Několikrát mi opakovala, že ona i její manžel se vystěhovali do Austrálie „dobrovolně”. Když její muž (sklenář) zemřel, musela se o sebe postarat sama a odešla z Hobartu jako kuchařka k Dormerovým, prý na ni byli moc hodní. Snaží se najít na každém něco dobrého, a ne jako já, vidět hlavně to zlé. Musím si vzít z paní B. příklad, i když to možná, jako tolik jiných lidí, jen tak říká a doopravdy nemyslí. Nevěřím například, že si stejně váží i nynějšího pána, jenže své skryté myšlenky by asi za nic na světě nepřiznala. Když šla pomocnice Holly hodit zbytky psům, paní B. mi znovu sdělila, že je v Austrálii dobrovolně, ale že to děvče bylo z Anglie deportováno pro krádež, a než přišlo na statek, odpykávalo si v táboře trest. Můj švagr zaměstnává asi dvacet mužů a všichni mu byli přiděleni z trestaneckého tábora. U oběda o nich mluvil jako o „zločincích” a věřím, že právem.

Ale co všechno ze zločince je v Garnetovi R.? Nebo koneckonců ve mně? Vím, že v nouzi lžu a že někdy jsem, jak říkají opravdu ctnostní lidé, „pokrytec”. Když už nejsem dokonale dobrá (to je jen můj nejdražší manžel), nejsem aspoň bezmezně špatná. Ale jak daleko je k bodu, kde člověk překročí mez? Chtěla bych s těmi zločinci mluvit a dovědět se to, ale nevěřím, že se mi to podaří.

Než se Holly vrátila, zeptala jsem se paní Brennanové, při jaké nehodě její paní zahynula. Nesmírně se rozrušila a stále opakovala, co je pryč, to je pryč, raději nevzpomínat. Ale pak to z ní vyletělo, jako by jen čekala, kdy to bude moci povědět — pán prý si s paní vyjel do hor a převrhl tam kočár. Zlomila si vaz!

Později. Teď se chci soustředit na jiné věci než doposavad — na krásný pokoj, ve kterém bydlíme a u kterého je malá šatna, kde právě pí-

$

šu, zatímco můj manžel šel číst do knihovny, ale jen knihy, které si přivezl — některé už vybalil (častokrát na Vergilia žárlím!). Den je až zlověstně teplý. Za oknem mám sad: kam dohlédnu, vidím meruňky a švestky, teprve začínají dostávat barvu, a po jedné straně jsou záhony se zeleninou, oddělené živým plotem z maliní. Sadem prolétají včely k slibnějším pastvinám. Jeden z ptáků, které vidím (snad stehlík?), sedí na hlohu u mého okna a nitka jeho zpěvu mi připomíná, že čára, která dělí spokojenost od smutku, je tenounká …

Když se paní Roxburghová oblékla, dostala chuť jít před obědem na procházku, ale nejdříve vyhledala manžela a zeptala se, nechce-li ji doprovodit.

„Abych dělal něco užitečnějšího?“ Z jeho hlasu i očí za zlatými brýlemi čišela nevrlost.

Pak se vzpamatoval a kůže kolem očních koutků se mu zvrásnila; došlo mu, že jí vyrušení musí odpustit. „Děkuji, nechci, Ellen,“ řekl a znovu se smířili.

Když vyšla z knihovny a procházela domem, uvědomila si, ale až příliš pozdě, že zamířila ke kuchyni (tak ji pronásledoval její původ!). V přilehlé spíži zastihla Holly, jak přemisťuje či spíše přehazuje brambory z pytle do dřevěné bedny. Bylo vidět, jak tu nesnesitelně nudnou práci nenávidí. Některé brambory do bedny nedoletěly a poskakovaly na dlaždicích. A protože nebyly umyté, stoupal z nich do vzduchu jemný červený prach.

Vetřelkyně kýchla. Všimla si, že děvče má napuchlý nos, snad od kýchání, nebo proto, že plakalo.

„Co tě trápí, Holly?“ zkusila se zeptat.

Děvče potáhlo a naběhlými švestkovými rty začalo pobrekávat. „Nic!“ vzlyklo.

Starší žena pochopila, že dívčino nic znamená všechno, zalitovala své nemístné otázky a snažila se to napravit. „Nesmíš si všechno tak brát,“ poradila jí. A ještě nemoudřeji: „Jednou se provdáš za nějakého pořádného člověka a budeš šťastná”

„Mě si nikdo nevezme!“ Děvče přímo zavylo. „A když, tak bude odpornej jako stará brambora — nebo ještě horší!” Mrštila mnohookou nestvůrou přes podlahu.

$

Holly odmítala uvěřit v rozum jako v protilék zoufalství, a paní Roxburghová se s ní déle nezdržovala. Když se chystala vykročit přes dvůr, na okamžik zabalancovala na hraně schodku. Mohl ji potkat stejný osud jako to děvče, osud služtičky a nakonec manželovy otrokyně — ale zachránil ji rozmar bohatého pána. A těžko tomu říkat rozmar, když ji Austin Roxburgh miloval podle všech pravidel cti a rozumu. Léty se to potvrdilo.

Slunce, zaplavující dvůr a hýčkající teplomilné slepice a trio krocanů s bílými volány, by asi zbytečný pocit viny zahladilo. Ale při pohledu na dva trestance líně opřené o topora seker, kterými měli posekat hromadu polen, jí krok znejistěl. Jeden se dotkl své šišaté hučky, druhý si jí nevšímal. Tlumený hovor ji pronásledoval přes celý dvůr, takže jí bylo ještě trapněji. Přitom jejich komentáře, ať skutečné či domnělé, zůstávaly nesrozumitelné a navíc je překrývalo kňourání slepic a pípání mladých krocanů. Nedovedla si vysvětlit, proč se vlastně stydí; za své oblečení rozhodně ne, vždyť měla jen skromný čepec a nejstarší vycházkové šaty.

Vydechla si, teprve když se před ní otevřela krajina. Po jedné ruce měla obilná pole, oddělená neladně zaraženými kůly, které tvořily spíše bariéru než plot a chránily úrodu před stády a hejny; po druhé ruce měla les, nevábící ani neodpuzující nikoho, kdo by byl v pokušení probádat jeho netečné tajemství. Přiznala si, že takové pokušení pocítila, ale prozatím podlehla třpytu smaragdových pastvin a těšila se zakulacenými boky pasoucích se ovcí.

Záhy došla k rozcestí a vybrala si užší cestu, jejíž stužka se vinula mezi stromy lemujícími horskou stráň. Netrvalo dlouho a obklopil ji temný les; cesta teď byla kostrbatější a světlo, pokud se prodralo listovím, bělejší. Chůze do kopce jí brala dech. Rozvázala si stuhy na čepci, shodila nesnesitelný plášť a litovala, že ji podrážky tak málo chrání proti kamenům.

Na jednom místě objevila lákavou stezku či přesněji propust. Neodolala a šla pak většinou po mechu, vdechujíc vůni jiného klimatu. Z okolních stromů čněly pahýly, někdy houbovité jako korek, jindy tvrdé jako zbraň. Kolem hloučků nízkého křoví se vinuly parazitující květiny, tak bílé a krajkované jako svatební závoje. Hladily ji vějíře obrovitého kapradí a na oplátku hladila hnědý kožíšek, jímž byly potaženy obřadné berly jejich stonků.

Byla tak okouzlena, že se na malé pasece zastavila, aby to

$

všechno vychutnala v klidu, a v kropenatém stínu usedla na kompost z tlejícího listí a kůry. Na vlhko a pavouky vůbec nepomyslila. Když si sundala zbytečný čepec a uvolnila slehlé vlasy, připadala si jen vzdáleně spřízněna s Ellen Roxburghovou, ba i s Ellen Gluyasovou; blíže měla k bytosti, kterou nikdy nemohla spatřit v zrcadle ani zachytit svými smysly, ale jejíž existenci tušila, ba byla si jí jista.

Lahodný chládek, jen zpola odpudivý pach hnijících rostlin a možná jakési hlubší její sklony, to vše ji opájelo, zprvu mírně a záludně, ale pak s neústupnou naléhavostí. Jako by se vznášela nad mořským dnem a vplouvala do zátoky, jež čeká vyřezávanou slavnostní příď. Potom se nad ni sklonil. Zvedla ruku a dotkla se mladého strniště na růžové tváři. Jejich trnková ústa do sebe dokonale zapadla, splynula, plynula, přetékala a odplývala. Vtom si všimla kazu: na dolním, až příliš vyčnělém rtu měl rýhu. Její obdiv utonul v odporu. Začaly padat slzy, teplé a lepkavé, ale věděla, že nejsou její. Služka Holly držela zarmouceně nebo rozhněvaně nůž. Mne strach nenaženeš, Holly, chceš zabít někoho jiného než mě. A děvče hučí, podruhé prý se zavřít nedá, jen chce vyloupat očka bramborám.

Paní Roxburghová se probudila téměř udušena svým snem. Zpod sukně jí nejapně trčely boty. Blyštivá síť slunečního světla se z paseky už zvedla, takže teď ležela mezi černým a nepřátelským podrostem. Popadla čepec za stuhy a aniž ze sebe střásla větévky a listy, chvátala zelenou propustí zpátky k cestě. I z té se už slunce stáhlo. Cosi ji neovladatelně hnalo z kopce dolů, kotníky se jí vyvracely na stržených kamenech, dech zněl spíše zlostně než úzkostně.

A bylo vskutku k zlosti, že když doběhla k obilným polím a pastvinám s ovcemi, nedokázala znovu složit svůj sen; náhle se zamlžil.

A víc než k zlosti, přímo úděsné bylo, když zaslechla dusot kopyt. Spěchala dál a doufala, že blížící se jezdec přičte ten nepřirozený chvat napuchlým dešťovým mrakům nad jejich hlavami.

Když byl kůň na pár kroků od ní, ozval se mužský hlas: „Jestli chcete, mohu vás posadit za sebe, nebo před sebe, jak je libo.“

„Ne, děkuji, pane Roxburghu,“ odpověděla, aniž se ohlédla. „Špatně by se vám jelo.“

$

To už ji kůň dohnal a Garnet Roxburgh se vyklonil ze sedla a smetl jí ze zad několik přilepených listů. S rozcuchanými vlasy a s čepcem visícím za stuhy z prstů si připadala jako strašidlo.

Nekomentoval to. Jen řekl: „Zřejmě mi nevěříte, Ellen.” A tón jeho hlasu jen vzdáleně naznačoval, že se snad vysmívá.

„Nevím, proč bych vám neměla věřit.” Jak byla udýchaná, těžko se jí mluvilo, a ke všemu zrudla, protože ji napadlo, jestli si Garnetova paní nezlomila vaz právě na cestě, po které před chvílí šla.

„Ráda chodím pěšky,” řekla mu, aby něčím přispěla k váznoucímu hovoru.

„Jezdíte také na koni?”

„Jezdívala jsem. Ale paní Roxburghová mi to zakázala — protože jsem jednou spadla.”

„Jen jednou? Než se člověk naučí jezdit, musí spadnout nejméně sedmkrát.”

Protože nedokázala vysvětlit, že její první pád měl tragické následky, připadala si jako hlupačka.

„Kdyby vám to můj bratr, ta bába stará, dovolil, mám jednu černou kobylku, která je pro vás jako stvořená. Každá dáma, která ji zkusí, na ni pěje chválu.”

Paní Roxburghová znovu zrudla, protože měla chuť zeptat se, kolik dam černou kobylku vyzkoušelo.

Vtom se k nim přihnal první poryv deště.

„Vidíte?” vykřikl, když se s ním kůň otočil o devadesát stupňů. „Měla jste mě poslechnout!”

„Ale vždyť už jsme skoro doma!” zalapala po dechu. Políčkoval ji studený déšť a vítr jí vzedmul sukni.

Běžela se ukrýt na dvůr. Dva trestanci tam fanaticky útočili na hromadu polen, aby pánovi předvedli, jak jsou pracovití, ale pak se strhla taková potopa, že by byli blázni, kdyby se neschovali i se sekerami ve stodole.

Pan Austin Roxburgh dosud seděl v útulné knihovně, u krbu, v němž paní Brennanová zatopila, když se ochladilo.

„Jsi úplně promočená,” řekl své ženě rezignovaně a naznačil tak, že nic jiného nečekal.

„A ty budeš co nevidět!” opáčila,

Zapomněl totiž zavřít okno, takže dovnitř lilo jako z konve.

$

Políbila ho na čelo a šla se převléci.

Nazítří strávila celé dopoledne psaním deníku, kratochvílí, která jí od počátku jejich zámořské cesty stále více bavila.

… k zlosti, že si nedokážu vzpomenout na ten trýznivý sen. Zbyl mi z něho jen nejasný pocit. Manželovi jsem o tom neřekla, připadalo by mu to směšné — nebo šílené.

Když jsem se převlékala do suchých šatů, zaklepala na dveře Holly. Paní B. rozhodla, že vedle jiných povinností mi bude sloužit jako komorná. Černé dopolední myšlenky ji přešly, znovu byla hezká a svěží. Kdybych ji dokázala odnaučit stydlivosti, byla by s ní jistě legrace. Dala jsem jí své šaty ze vzorovaného popelínu a náušnice s granátovými hrozny ve zlatých listech. Holly byla celá pryč, klekla a líbala mi ruce, cítila jsem na nich slzy. Prý nikdy nic tak nádherného neměla. Měla bych z toho větší radost, kdyby se mi popelínové šaty už dávno neomrzely a kdybych si v těch náušnicích nepřipadala, řečeno s tetou Titou, jako podvodnice. Chudák Holly o tom ovšem nemá tušení a s lesklými hrozny v uších vypadá jako hezounká cikánka.

U večeře se G. R. rozpovídal o černé kobyle. Je to člověk, který musí prosadit svou. Můj dobrák manžel zívl a řekl, že mám-li chuť a není-li ta kobyla divoký blázen, ať se projedu. Garnet řekl, že si s ní několikrát vyjede do hor, aby se dostala do formy, protože delší dobu zahálela a přejídala se ovsem. Když jsme šli spat, zeptala jsem se manžela, jestli už nemá strach, že bych mohla spadnout. Škádlil mě a řekl, že po tolika letech pro něj nemám takovou cenu.

V noci jsem slyšela shora těžké kroky, tlumené hlasy a chvílemi i smích. Ráno jsem se o tom zmínila manželovi, ale prý nic neslyšel. Překvapilo mě to, protože si naříká, jak špatně spí. A taky jsem mu to hned připomněla. Řekl, že spí skutečně špatně, ani z poloviny tolik, jak by potřeboval, ale někdy na něj přijde dřímota, a to prý se zřejmě stalo, zrovna když se mi zdálo, že něco slyším.

Sotva paní B. přinesla snídani, začala jsem o tom nočním hluku znova a řekla jsem, že jsem se nejdřív lekla, jestli se do domu nevloupal nějaký uprchlý trestanec nebo bandita. Hospodyně reago-

$

vala ještě nervózněji než jindy — prý ji v noci bolely zuby a hledala něco na utišení bolesti.

Pro nádobí už se nevrátila, a poslala služku. Když jsem se Holly zeptala, jestli v domě nestraší a jestli jsem třeba neslyšela strašidlo, tváře se jí rozzářily, ale svou stydlivost nepřemohla. Strašidla prý ještě neviděla. Včera večer si zkusila ty krásné šaty a šla se pochlubit paní Brennanové a obě pak hádaly, jaký pán by si ji teď mohl vzít, když vypadá jako dáma. Tak prostinká dětská hra — k takovým se už nikdy nevrátím!

Když se pak po snídani oblékli, řekl pan Roxburgh tak znenadání, že se až lekla: „Jak dlouho, Ellen, myslíš, musíme v Dulcetu zůstat, abychom mohli ve vší slušnosti prchnout.”

Paní Roxburghovou to zaskočilo. „Nejeli jsme sem proto, aby sis užil bratra, kterého jsi léta neviděl? A ještě nebyly vánoce!”

„Já vím — já vím,” ošíval se pan Roxburgh a přešlapoval.

Na Ellen Roxburghovou padla tíseň z její pohotové odpovědii z pocitu, že její korzet je poslední dobou plnější, než by odpovídalo létům, prožitým po boku ctihodného manžela. Okamžitě zapudila představu spokojené, rozmazlené ženy středního věku — ve kterém (dožije-li se ho) bude už nejspíš ctihodnou vdovou.

Když dopoledne usedla k šití (k nenáviděné povinnosti, kterou si někdy sama ukládala), uslyšela zvenčí jakýsi hřmot a zahlédla oknem Garneta Roxburgha na černém koni, zřejmě na její kobylce. Zvíře bylo celé zpěněné a nozdry mělo růžově rozchlípené — asi po „horské vyjížďce”, usoudila paní Roxburghová. Podle všeho se jí kobyla měla stát další povinností, jenže nedobrovolnou a nevyhnutelnou.

Po několika dnech nalévala večer mužům čaj, a její švagr zcela bez úvodu oznámil: „Máte-li chuť zkusit svého koně, je pro vás vycepován.”

Austin Roxburgh, nedávno až cynicky lhostejný, náhle zneklidněl. „Ale ne sama, Ellen! Nerad bych, abys jela samotná. Můžeš přece doprovodit Garneta, až pojede na obhlídku, ne?” Každý by teď neomylně poznal „starou bábu”, o níž mluvil se smíchem jeho bratr.

Paní Roxburghová míchala cukrem ve svém šálku a jednoznačnou odpověď nedala.

$

Nazítří ráno však poslala Holly, ať řekne pánovi, že kdyby ho to příliš nezdrželo, ráda by si s ním dnes vyjela.

Věděla, že ho čekání zdrží, a proto otálela v šatně a doufala, že ji ten nápad přejde nebo že Garnet Roxburgh odjede bez ní.

Když ji Holly zapínala do jezdeckých šatů, měla už zase na krajíčku. „Ach,“ vzdychla na panin dotaz a odpověděla jako obyčejně: „To nic.“

Pak řekla: „Je to pěkná kobylka a hodná — když ji nebudete švihat nebo kopat.“

„Jak to víš?“

„Pan Roxburgh mě na ní nechal jezdit. Učil mě. Říkal, že si na ní můžu občas vyjet — pro potěšení. Když ji nebude potřebovat nikdo jiný.“

Paní Roxburghová si upravovala klobouk. Při pomyšlení, že bude znovu sedět v sedle, se jí roztřásla ruka.

„To na ní jezdí tolik lidí ?“

„Ale ne. Jen paní Aspinallová — když přijede.”

„Paní Aspinallová?”

„Doktorova žena.”

„Jezdí sem často?”

Děvče odpovědělo. „Ani ne.” A přidrželo své paní zrcadlo, aby viděla, jak vypadá.

V tvrdém klobouku s utaženým závojíkem vypadala půvabně, i když si to nechtěla přiznat. Byla tak rozčilená, že se zapomněla rozloučit s manželem.

Na dvoře jí trestanec, který sloužil jako podkoní, přivedl kobylku k výstupku, z něhož se nasedalo na koně. Kobyla šlehla bělmem ke své nastávající paní, ale vypadala poddajně. Pan Garnet Roxburgh už seděl na podsaditém, jahodově červeném hřebci. Na tváři mu kmital úsměv, snad pochvalný, snad mírně káravý.

Vyjeli docela klidně. Kobyla jednou poskočila, ale pak se dala vést; možná vycítila zkušenou ruku, vždyť Ellen Gluyasová harcovala často na holém hřbetě jejich chundelaté cornwallské herky, aby se potěšila cestou k neradostné dřině na poli — dávno předtím, než začala jezdit na elegantnější a bezcílné výlety po stráních za Cheltenhamem.

Garnet Roxburgh mohl být se svou spolujezdkyní spokojen. Jednou dvakrát se na ni úkosem podíval a sjel očima k záhybům její tmavozelené sukně, neřekl však ani slovo.

$

„Jak se jmenuje ?“ zeptala se paní Roxburghová, přesvědčena, že to zní tak suše, jak se na neutrální otázku sluší.

Řekl, že dávat koním jména nepovažuje za nutné, ale někdo té kobylce říká Merle. Paní Roxburghová zauvažovala, kdo ten Někdo asi je.

Po chvíli jízdy zvedl náhle ruku a rozmáchlým, téměř patetickým gestem obepjal krajinu. „Myslíte, že byste někde na světě našla žírnější pastviny?”

„Já všude na světě nebyla.”

„Ale jděte! Jste zrovna tak suchopárná jako bratr. Nemyslím celý svět. Jen pastviny, které znáte z vlastní zkušenosti.” Významně na ni pohlédl.

Že si jeho bratr vzal sedlákovu dceru, určitě věděl, takže s odpovědí nijak neváhala. „Doma jsme měli většinou špatnou půdu — ošlehanou mořskými větry. S tímhle rájem se vůbec nedá srovnat. Ale ať byla sebechudší, měla jsem ji ráda,” dodala.

Jako by ho usmířilo, že ji pokořil.

Řekl téměř něžně: „Nechtěl jsem se vás dotknout.”

Nebyla si tím jista.

O něco dál se v lánu skvostného jetele páslo stádo statných ovcí. Užuž chtěla vyjádřit svůj obdiv, ale vtom je zahlédl také Garnet Roxburgh a vykřikl z plna hrdla: „Ti zmetci! To jsou pastýři? Ale co chcete od sběře z dublinských a londýnských ulic?”

Nikde nebylo stopy po pastýři, který by stádu zabránil prolézt mezerou v ohradě, hrubě sroubené z klád. Garnet Roxburgh popohnal svého koně ostruhami, objel stádo a chvíli vyháněl poskakující ovce dírou ven. Pak seskočil a začal ohradu opravovat: znamenalo to vrátit na místo tři čtyři klády. Nebyly z nejtěžších, ale práci mu ztěžoval jejich jejich tvar a pahýly po osekaných větvích. Když k němu dojela, všimla si, že ze hřbetu jedné ruky mu teče krev. Košili měl mokrou potem, tvář napjatou vztekem.

Netroufla si porušit ticho, v němž bylo slyšet jen jeho supění a pokašlávání ovcí, už zase pokojných.

A Garnet Roxburgh nepromluvil, ani když znovu nasedl na koně. Vyjeli, zřejmě cílevědomě, k prořídlé houštině na nedaleké stráni. Tam uviděla chýšku postavenou z téhož porostu, a proto téměř nerozeznatelnou od okolí.

Pán se dal znovu do křiku a zpod listnaté střechy vyklopýtali

$

dva otroci. „Přísámbohu,“ klnul jim, „jesli se ty ovce nadmou, přijde vám to draho! Myslíte, že vás zaměstnávám proto, abyste se zpili už za bílého dne? Kdybych nebyl takový hloupý dobrák, přivázal bych vás a zpráskal sám. Sypte za nimi!“

Když kolem nich pastýři s očima kalnýma spánkem a alkoholem vrávorali ke stádu, ovanul paní Roxburghovou známý pach rumu. Vzpomínky by na ni dolehly asi hůř, kdyby ji tolik neznechucovala přítomnost. Sympatizovat se špinavými a páchnoucími „zločinci” nemohla, ale přímo odporná jí byla neovládaná zloba jejich pána, když je šlehl po rameni bičíkem.

Pak jeho vztek trochu opadl, a pokračovali v jízdě; cítila, že tentokrát bez cíle. Garnet Roxburgh se uzavřel do svých myšlenek.

Proto si oddechla, když uviděla, že mu poraněná ruka krvácí. „Máte čistý kapesník?” zeptala se. „Obvážu vám ránu. Můj by byl příliš malý.”

Ne, nemá, řekl a začal si ránu sát tak soustředěně, že jí to nemálo připomínalo hypochondrii jeho bratra.

Pak spustil ruku k sedlu a prohodil rádoby vesele: „Valné mínění o mně asi nemáte, Ellen.”

Chtěla své pravé pocity zapřít a odporovat mu, ale začal znovu: „Řekl bych, že jsem vám nikdy nebyl sympatický. Ani dost málo.” Zasmál se. „Byla jste proti mně zaujatá dávno předtím, než jsme se poznali.”

Byly to výtky tím nesnesitelnější, že byly pravdivé.

Černá kobylka zaržála a poskočila pod paniným bičíkem. „Křivdíte mi,” zalhala paní Roxburghová nepřesvědčivě.

„Vůbec nepřihlížíte k tomu, co jsem prožil. Anebo vás naučili ničemu nevěřit.”

„Ach, vaše paní! Já vím. Dovedu si představit, jak často vás ta hrozná chvíle pronásleduje.”

„Jaká chvíle?”

„Vy se ptáte? Ta, když se převrhla koleska.”

Mlčky jeli dál. Najednou Garnet Roxburgh škubl nohou, zřejmě v mimovolné křeči, a udeřil ji do sukně třmenem.

„Nepřevrhla se,” rozhodl se přiznat. „Vjel jsem příliš rychle do zatáčky, a tu nešťastnici to vymrštilo.”

Paní Roxburghová nevěděla, má-li ho litovat víc — nebo méně. Bylo jí trapné už to, že o celé věci začali mluvit.

$

„V každém případě,” řekla, „to byla tragédie.” A doufala, že tím je to odbyto.

„Podle vás asi nejsem dost citlivý, když tak dobře snáším samotu.”

Byla by mu ráda věřila, a výčitky svědomí by ji asi přesvědčily, kdyby znova nezahlédla zápěstí ruky svírající uzdu; stejně jako při cestě z Hobartu pocítila, jak v ní roste odpor.

„Divím se,” řekla, „že jste se ve svém věku znovu neoženil.” Ačkoli byla mladší, mohla využít výsady vdané ženy a udílet ovdovělému švagrovi rady.

Zasmál se, ale ne bez trpkosti. „Manželstvím nemusí samota skončit. A s žádoucími partnerkami obvykle odtančí druzí, kteří mají víc štěstí.”

Téměř poetická slova, ke všemu od Garneta Roxburgha, v ní probudila mírné sympatie.

Dokonce řekla: „Teď mi nebudete věřit zase vy, ale je mi vás líto.” Zároveň si uvědomila, že na rozkolébaném koni ztuhla.

Zřejmě se vraceli jinou cestou, protože náhle uviděla, jak v kotlině pod nimi hnízdí statek, obraz idylického venkovského klidu.

Garnet Roxburgh se sklonil a utrhl vršek ze stébla trávy. „Stejně budou brzy vánoce, a pak si, Ellen, oddechnete.”

„To vy posuzujete lidi nespravedlivě!” zvolala.

Zazubil se a zahodil rozdrcený klásek. „Pozval jsem přátele, abychom nebyli tak sami. Bratříček Austin bude jistě nadšen, že může doktora Aspinalla podrobit výslechu na téma mravního, estetického a vědeckého rozvoje Tasmánie, a vy si doufám zamilujete doktorovu manželku. Maggie Aspinallová je veselá a zábavná mladá žena — v Hobartu ne zcela doceněná.”

Paní Roxburghová se omezila na pár tichých a povšechných slov o slibné vyhlídce. „To je ta řeka?” zeptala se a ukázala jezdeckým bičíkem.

Zabodl do ní oči. „Řeka? Jistě — to je Dervent — za statkem.” Pro ty, které podezíral, že mu unikají, míval zvláštní pohled, a neubránila se, aby neotočila hlavu a nezachytila jej, než mu z očí zmizí.

„Byla to milá vyjížďka,” řekla, „ale jsem ráda, že jsme doma — a že mohu manželovi popsat, co jsem viděla.”

Když vjeli do dvora, čekala na jejich koně táž loutka podkoního.

$

Té noci spala tvrdě, ale jednou se probudila a zjistila, že má na tvářích a na polštáři slzy. Uvědomila si, že se jí zdálo o jejich neštěstí, o druhém, donošeném dítěti, o kterém už nikdy nemluvili. Byla ráda, že vedle sebe slyší manželovo chrápání: bylo by až příliš bolestné, kdyby se zeptal, proč pláče. Netrvalo dlouho a díky nedávnému pohybu na čerstvém vzduchu znovu tvrdě usnula.

Zakrátko si mohla zapsat do deníku:

Vánoce 1835

V Dulcetu — Tasmánie

… úplně jiné, než na jaké jsme zvyklí. Stěží je mohu brát vážně. Počasí mírné, ale jako by nás čekalo vedro. Po radostné náladě ani stopy. Vždyť ti ubožáci jsou většinou „trestanci”, a jakou radost jim mohou vánoce přinést krom té, že se opijí? Tak ráda bych s nimi promluvila, ale je mezi námi propast, a neumím už mluvit řečí obyčejných lidí.

Manžel mi dal pěkné políbení, na dárek pro mne prý letos zapomněl. Řekla jsem mu, že přece máme jeden druhého a nepotřebujeme si dávat dary. Ale vyšila jsem mu záložku do knihy.

Garnet R. se dosud neprobral. A po včerejšku se vůbec nedivím.

Na Štědrý den přijeli z Hobartu Aspinallovi a na jejich společnost budeme odkázáni po celé svátky. Nevím, proč to říkám tak nespokojeně. Jsou po všech stránkách milí — aspoň dr. A., ten jako by z oka vypadl spolehlivým pánům doktorům na anglickém venkově. Jeho ženou si tak jista nejsem. Nad levým obočím má mateřské znamínko, na které se musím pořád dívat. Když jsme odešly od stolu, zatímco pánové ještě dopíjeli víno, řekla: „Doufám, že mi budete říkat Maggie. Věřím, že budeme velké kamarádky.” Neřekla jsem na to nic, jen jsem zabručela, takže si to mohla vyložit, jak chtěla. Ale pochopila a nezlobila se, protože je na takové jednání zvyklá u sebe i u druhých. Zeširoka se rozpovídala o svých známých ve městě, prý k ní musím přijet na delší návštěvu a se všemi těmi lidmi se seznámit. Někteří jsou prý „kouzelní”, jiní, a těch je víc, „směšní”, ale přitom si jich zřejmě neváží o nic méně. Řekla jsem, že bych na návštěvu přijela, jen

$

kdyby s tím souhlasil manžel, a znovu jsme si rozuměly. Zeptala se, jestli na něco hraji nebo zpívám, a řekla jsem, že od obojího trošku, ale tak špatně, že to před lidmi nikdy nezkouším, jen když jsem sama a venku prší. Sedla si a několikrát hrábla do kláves a zkoušela si hlas na vystoupení před pány.

Paní A. je, jak se říká, krasavice. Když se rozjaří, černé kudrny jí poletují kolem hlavy, a to se stává velmi často. Čepec má celý z francouzské krajky a pomněnek, na šatech, které mi připomněly předloňskou módu (což na Tasmánii není nic překvapujícího), má hluboký výstřih odhalující hezké poprsí a šněrovačku lemovanou spoustou růžových mašliček. Prozradila mi, že látku na šaty má z „mezon de Naples“ a že za ni dala hříšné peníze.

Pánové otáleli u vína tak dlouho, že hudebnice i já jsme samým zíváním zbledly. Ale sotva její publikum vešlo do salónu, barva se jí vrátila. Manžel se těšil, že od dr. Aspinalla uslyší nějaké užitečné lékařské rady, ale dr. měl příliš v hlavě. Garnet R. se dychtivě opřel o piano a paní doktorová brzy hrála jen pro něj. Měla jsem chuť odejít, ale „Maggie“ by si myslela, že se chci ztratit proto, abych nemusela nalévat čaj.

Přesto jsem si vyšla na čerstvý vzduch a trochu se prošla. Měsíc byl ve své první čtvrti, řeka v dálce se vinula jako matná stříbrná niť. Za takových večerů v Z., v kraji, kam jsem patřila (víc než k rodičům nebo příbuzným), jsem si často uvědomovala, že toužím splynout se svým okolím, ne po smrti, ale zaživa. I tady, přes všechnu vděčnost a lásku k manželovi, který mě potřebuje stejně jako já jeho, mi začíná být příroda bližší než kdokoli z lidí. Rozum a to málo, co jsem vyčetla z knih, k nimž jsem se dostala příliš pozdě, než abych do nich opravdu vnikla, mi říkají, že se mýlím, ale já pudově toužím po něčem hlubším, čeho se možná na tomto světě ani nedočkám.

Tak jsem to ucítila o Štědrém večeru v Dulcetu. Než jsem se mohla nad nelidskou stránkou své povahy pohoršit, došlo mi, že hudba zmlkla. Obrovské rozlohy kolem mne byly plné ticha, ozýval se jen jakýsi osamělý a tesknící pták. Když jsem se vracela k domu, zaslechla jsem jiné hlasy, zprvu ztlumené, ale zcela jiné než hlas mého nočního ptáčete. V zamženém měsíčním světle jsem nemohla rozeznat podobu rozmlouvajících, ke všemu byli na druhé straně živého plotu. S bušícím srdcem jsem našlapovala

$

na nerovnou zem a málem jsem upadla, když mi uvízla noha ve ztvrdlém kravském trusu. Potom se za plotem ozval chraptivý ženský smích, při kterém se mi vybavilo hrdlo paní Aspinallové. A pak její slova: „Ale ne, vždyť mi zničíš šaty! Prosím tě, Garnete!“ A znovu smích, jak ji ohmatával (neviděla jsem to, ale věděla). Neustále šeptal „Maggie!“, tak opile, jako by patřil k těm opovrhovaným pastýřům. „A zítra je Boží hod.“ „Neměli bychom jít dovnitř?” zeptala se paní A. „Tvoje švagrová si všimne, že jsme venku moc dlouho, a bude nás odsuzovat. Připadá mi, že v sobě nemá špetku lidského tepla, jen samé pichlavé morální zásady.” Garnetovi jako by se zvedl žaludek. „Ellen je ztělesněná mravnost!” „Tak pojďme, ne?“ vzdychla paní A. Ozval se zvuk, jako když tvrdá ruka přejede zlostně po kamenné stěně. To jak se pustili.

Chtěla jsem jít okamžitě spat, ale Holly přinesla čaj a nezbylo mi než dělat hostitelku. Když jsme konečně byli v našem pokoji, nemohla jsem se rozhodnout, co z toho mám manželovi svěřit. Nakonec jsem mu o tom, co jsem za plotem spíš tušila než viděla, neřekla nic.

A dnes je Boží hod …

Když Garnet Roxburgh vstal a posnídal, vzkázal po paní Brennanové, že pojedou do kostela. Paní Roxburghová to vyřídila manželovi snad až příliš apaticky.

„Neděláme snad vždycky to, co se od nás očekává?” zeptal se Austin Roxburgh své ženy.

Odpověděla: „Jistě.”

„Pak tě žádám — a mysli si o tom, co chceš — aby ses co nejrychleji oblékla — ať Garnetovy přátele neurazíme.”

Paní Roxburghová poslechla.

U vrat čekal velký nekrytý kočár, na venkovské poměry docela elegantní. Jejich hostitel vypadal nevrle a roztrpčeně, ale prokázal dámám tu čest, že jim pomohl na prostřední sedadlo. Oba manželé seděli obličejem ke svým ženám a zády ke kočímu.

Paní Aspinallová byla tak zaneprázdněna svými rukávy a strachem, jak její klobouk s péry přežije cestu v nechráněném kočáře, že si Garneta Roxburgha vůbec nevšímala. Jeho švagrová se neu-

$

bránila, aby k němu na chvíli nestočila oči, ale jen jednou. Pak nastoupil a sedl si tak, že na něj dámy neviděly.

Trestanci protestantského vyznání byli do kostela posláni předem a urazili ty dvě tři míle pěšky, kdežto ostatní, do lůna církve nepatřící, lelkovali, jak viděla, na dvoře a irské huby jim div nezářily radostí z nadcházející pitky. Zato dvě ženy, které se za odjíždějícím panstvem dívaly z verandy, možná vzpomínaly, kdy přijaly tělo Páně naposled: tak nápadně proměnil jejich tváře stesk.

Cestou se nic nepřihodilo, až na to, že když jeli přes most, panu Aspinallovi málem uletěl klobouk.

Před kostelem je Garnet Roxburgh, zřejmě člen rady starších, opustil kvůli jiným povinnostem. Shromáždění věřící okukovali jeho doprovod, zejména příbuzné ze staré vlasti. Když vešli do prostorného, ale chladného a nevlídného kostela, trestanci už seděli vzadu. Hosté pana Garneta Roxburgha byli uvedeni k nejpřednějším lavicím, což paní Aspinallová kvitovala s nepokrytým zadostiučiněním, ale protože o Božím hodu bylo v kostele plno, musela se společnost rozdělit: doktor a jeho žena se vmáčkli do první řady, hned před Austina Roxburgha, a vedle něj — mezi jeho ženou a postranní lodí — zůstalo volné místo, patrně pro Garneta. Paní Aspinallová dávala dost okatě najevo svou zbožnost, pohroužená vkleče do modlitby, opeřený klobouk skloněn nad sejpatýma rukama. Paní Roxburghová si toho všimla, protože toho dopoledne se nemohla na modlení soustředit; myslela jedině na to, má-li se odvážit a navrhnout manželovi, aby si vyměnili místa.

V strohém chrámu mohlo sotva co popuzovat ty, kdož v ozdobách spatřují hříšné pokušení a papeženství, či naopak inspirovat lidi s nevzletnou fantazií, kteří se na cesty duchovního vytržení nedokáží vydat bez silničních ukazatelů. Jediný estetický podnět k bohoslužbě skýtaly lilie a růže, nastrkané příliš těsně a příliš rovně do dvou mosazných váz s úzkými hrdly, stojících po stranách stolu Páně, a stuha pod ústředním obloukem, na níž bylo zlatě napsáno SVATÝ SVATÝ SVATÝ HOSPODIN ZÁSTUPŮ.

Právě když paní Roxburghová zauvažovala, co jí na tom nápisu vadí, přišel její švagr a usedl vedle ní. Zazdálo se jí, že se na ni usmál, ale myslela hlavně na to, jak mu udělat víc místa, a poposedla proto k manželovi. Ale Garnet byl vůči své sousedce stále

$

rozpínavější. Když se při modlení předklonil, slyšela, jak mu na ramenou praská napjatá látka, a když se znovu opřel, cítila, že jí neodbytně tiskne stehno k sukni.

Paní Roxburghová pohlédla na manžela. S důstojností sobě vlastní upíral oči před sebe a čekal na zahájení bohoslužeb. Třebaže nepatřil k lidem slepé víry, úcta k matce a respekt před nebeským Otcem ho vedly k formální zbožnosti. Jeho ženě nebylo nikdy jasné, kde končí jeho víra a kde začínají zásady, ale protože znala své vlastní meze a manželovu důvěřivost, zatoužila mu stisknout ruku, aby dokázala, že jsou pevným jádrem uprostřed jakéhosi pramálo pochopitelného světa.

Bohoslužba v kostele Všech svatých se vyznačovala horlivostí vpravdě vánoční. Trestanci v zadních řadách ze sebe chrlili žalmy a předepsané písně, jako by neuměli zpívat jinak než z nejhlubšího srdce. Zatímco se zástupové řítili proti svému nepříteli, paní Roxburghovou znovu znepokojilo, že se nemůže smířit s nápisem nad její hlavou. Když patří k vítězné straně, nemá se přece čeho bát.

V tomto rozpoložení si až příliš uvědomovala hlas Garneta Roxburgha, docela příjemný baryton. Jako by zpíval jen pro ni, zatímco veselé Maggie Aspinallové nezazpíval předešlého večera jedinou notu. Myšlenky se jí roztěkaly a zamlžily, dokonce ztratila ve zpěvníku správné místo, ale švagr jí je našel. Na ruce měl dosud jizvu, jak při jejich společné vyjížďce opravoval plot. Co kdyby se jí udělalo nevolno? Ale to by nepomohlo: určitě by ji vynesl Garnet.

Nakonec předstírala nevolnost paní Aspinallová, při předposlední písni, a nepomohlo to ani jí, protože ji k východu odvedl její manžel, který byl lékař. Paní Roxburghová přemýšlela, nemá-li jít za ní a poskytnout jí morální podporu, kterou může ženě dát zase jen žena (a zároveň uniknout tlaku Garnetova stehna), ale žel, na svobodu se neprobojovala.

Posléze byl přece jen všemu konec, nejen třaslavému kázání, ale i vánočnímu krocanovi (jednomu z bílého tria, zabitému při této příležitosti) a mukám nešťastné Holly, která málem upustila mísu, na níž nesla hořící pudink paní Brennanové („shoří mi poslední řasy“) a kraválu ve stodole za dvorem (kdosi spadl a musel přijít doktor). Paní Brennanová se na chvíli objevila ve dveřích —

$

bledý měsíc, nezvykle zrudlý pod obvyklým nánosem šedobílých mraků — ale zřejmě si to rozmyslela, protože odplula do tmy.

Paní Roxburghová se vrátila ke svému deníku, nicméně zcela spokojená a vyrovnaná nebyla.

29. prosince 1835

Aspinallovi jsou už dva dny pryč. Znovu zavládla jednotvárnost a klid. Nestěžuji si, i když dny plynou jeden jako druhý. Máme-li na Tasmánii zůstat dál — proč, to už neví ani můj muž — bude lépe, když se to obejde bez nemilých překvapení.

Paní A. znovu opakovala, že by ji má delší návštěva potěšila, a já jsem přiznala, že by mi nebylo nic milejší než zanechat oba bratry vzpomínkám na jejich mládí. A tak jsme se rozloučily v „přátelském” duchu, aniž si jedna od druhé něco slibujeme.

Můj manžel a doktor zřejmě navázali přátelství, kterému osud a zeměpisná vzdálenost nedopřejí dozrát. Nezbývá jim než spokojit se s nepřeberným množstvím užitečných informací, které si v krátké době vyměnili.

Pokud jde o Garneta R., řekla bych, že odjezdu Aspinallových nelituje, nebýt ovšem scény, kterou jsem vyslechla o Štědrém večeru, a také toho, co jsem zjistila až včera dík jeho zapomnětlivosti. Stalo se to takto. Chtěla jsem napsat paní Daintreyové, ale došel mi dopisní papír a mému muži také. Švagr to slyšel a hned řekl: „Papír najdete, Ellen, ve skříňce na mém stole.” Využila jsem jeho nabídky a zašla jsem tam. Krásné skříňky jsem si všimla už dřív, je z cedrového dřeva, má intarzie z želvoviny, na malých zásuvkách mosazná držadélka, a týmž kovem je celá okována. Otevřela jsem ji a našla bohatou zásobu papíru a psacích potřeb. Teprve když jsem sáhla dovnitř, zahlédla jsem něco, co mezi psací potřeby nepatří: mašličku z růžové stuhy, utrženou zřejmě z ženských šatů! Přistihla jsem se, jak tu tretku očichávám, úplně jako pes, ale žádný zřetelný parfém jsem necítila, jen slabou vůni ženského těla, které krášlila.

Když jsem se vrátila do pokoje, četl můj muž pojednání o kolonizaci Tasmánie. Podíval se na mě a zeptal se: „Ty jsi ten dopisní papír nenašla?” Řekla jsem, že našla, ale chuť na psaní mě

$

přešla, protože vlastně nemám o čem psát a navíc mě rozbolela hlava. Dokázala jsem jen nervózně otáčet globusem a hledat únikové cesty z tohoto odporného světadílu …

Zanedlouho prohodil Garnet Roxburgh: „Já myslel, že si vás ta kobylka získá, a vy o ni vůbec nestojíte.” Několikrát ji pozval, aby s ním jela na obhlídky, které by mohly být zajímavé.

Manžel ji pobízel, ať neváhá. „Máš-li chuť, Ellen, klidně s ním jeď. Doufám, že si to neodpíráš z ohledů ke mně.“

Ne, odpověděla, prostě se jí nechce jezdit bez cíle.

„Ale Garnet přece potřebuje dohlédnout na lidi, kteří pracují na jeho pozemcích. Když ho doprovodíš, určitě nepojedeš bez cíle.”

Uvažovala, jak by její muž reagoval, kdyby hystericky vybuchla.

Ale zahryzlo ji svědomí, a šla ho políbit na zachmuřenou tvář. „Ráda bych vyhověla všem — i sobě.”

Pan Roxburgh jen doufal, že jeho žena nezačíná být vrtošivá.

Jako děvče se jednou vypravila pěšky ke studni svatého Hyase. Slyšela o ní, ale zatím tam nikdy nebyla, protože to bylo několik mil cesty. Toho dne, nezvykle horkého, šla celé dopoledne a rozedrala si o ostružiní punčochy i kůži, až jí tekla krev. Přesto šla parnem dál a téměř nikoho nepotkala, jen přežvykující krávy na ni hleděly. Studnu (či spíše tůňku) našla v temném podrostu, kde podle vyprávění měla být. Voda v ní byla černá jako smůla a tak studená, že když do ní ponořila ruce, zatajil se jí dech. Za chvíli ji rozplakalo jakési trápení, takové, že by je neuměl vysvětlit nikdo, natož Ellen Gluyasová: ne hřích, jen předtucha zla, s kterým se jednou bude muset utkat. Pak sebrala odvahu, zavěsila se rukama na větev, a v šatech a ve všem se spustila do vody. Když byla celá pod hladinou a ledová voda z ní vyrazila dech a všechny myšlenky krom té, jak se dostat zpátky na pevnou zem, přitáhla se k větvi a vyskočila na břeh. Seděla chvíli na louce na slunci a neplakala už, ba snad se usmívala, protože když si pročesávala ocásky vlasů, cítila, jak se jí kůže na tvářích rozděluje jakoby do pavučin.

Poprvé po mnoha letech si vzpomněla na tuto příhodu i na to, jak ji předtucha zla celé měsíce tísnila, až se nakonec rozplynula. Anebo zažehnala hrozbu tím, že se ponořila do tůně? Teprve to

$

ho dopoledne v Dulcetu dostalo zlé tušení určitější podobu, málem jako by jí do ucha práskl bič nebo vystřelila pistole. Dlouhá léta, či přesněji od doby, kdy ji začala vychovávat tchyně, považovala za samozřejmé, že ji proti zlu ochrání její křesťanská víra. Ale o letošních vánocích se jí vkrádaly do hlavy klopýtavé pochyby, a to i ve chvílích, kdy vozy zástupů pod kamennou klenbou vyrážely do boje předem vítězného. A tady, v cizí zemi, nemohla hledat jistotu v tajemných cornwallských pověstech, které kdysi zaháněly její dívčí strach.

Musela se tedy utkat se svým zranitelným obrazem, připlouvajícím k ní ze zrcadel špatně osvětleného domu, a děsit se, tuší-li ti kolem, co se s ní děje.

Nikdo však nic netušil; procházeli kolem ní s úsměvem nebo nevšímavě, jako kolem dobře známé věci. Toho dopoledne se ozývalo jen břinkání pudinkových misek z kuchyně, hlasy krocanů připomínající drnkací nástroje, pochrchlávání líných mužských a pokyny, které dával její manžel paní Brennanové ohledně senesového čaje, jenž ho měl zbavit zácpy.

Jakmile zaslechla, že švagr odjíždí na obhlídku, zavolala Holly a řekla: „Prosím tě, pověz Timovi, ať mi osedlá kobylku. Venku je nádherně a musím toho využít.”

„Ale pan Garnet, milostpaní, už je pryč. Vy smíte jet sama?”

Paní Roxburghová se zdržela odpovědi — pravá dáma by takovou otázku považovala za drzost — a služka odešla udělat, co se jí řeklo.

Když se vrátila, paní už čekala, aby jí zapjala zelené jezdecké šaty a upevnila v týle závojík.

Holly sice vypadala, že nic nevidí, zrcadlo však paní Roxburghové ukázalo, že má nepřirozeně vpadlé tváře, křídově bledou pleť a tenké rty; pod závojíkem, v němž byla uvězněna, si navlhčila rty.

Ale Holly, zabraná do vlastních starostí, zůstávala netečná ke všemu, co se dalo z cizích obličejů vyčíst, a řekla jen: „Snad ta kobylka nebude moc divoká, milostpaní, co jste na ní nejezdila, jen se cpala ovsem.”

Paní Roxburghová odpověděla cosi nesrozumitelného, protože už chvátala z domu na dvůr. A také si vzpomněla na den, kdy spadla z Grošáka a potratila. Teď aspoň není s útěžkem a nikdo jí nemůže vyčítat, že jedná neodpovědně.

$

Ze dvora zaslechla manžela přednášejícího v kuchyni o přednostech senesového čaje a bodlo jí u srdce, když si uvědomila, jak bolestně nepřiměřenou lásku si vzájemně poskytují.

Letěla dál a nechala stát Holly na schůdcích.

„Milostpaní, dejte na sebe pozor!“ křiklo děvče, náhle jakoby vtažené do sítě událostí.

Kůň už ji ve stáji čekal, a podkoní se zatím snažil vyloudit z jeho nablýskaného zadku vrcholný lesk. Kobyla se ohlédla a zaržála. Tim se usmál, ale víčka, téměř neviditelně lemovaná pískově žlutými řasami, nezvedl. Jako by se považoval za jejího spoluspiklence.

Jakmile se usadila v sedle, zlehka udeřila kobylku bičíkem a Merle začala vyvádět jako houpací kůň, ale trvalo to jen chviličku, protože si brzy porozuměly; kobyla sklonila hlavu, vypustila z břicha větry a vzdala se.

Pokorně čekala na pokyn jezdkyně, jenže paní Roxburghová dosud nevěděla, pojede-li se k prudké řece, na jejíchž březích se tyčily blyštivé topoly, anebo ke klidnějším pastvinám rozprostřeným na úpatí hory.

Rozhodla se, teprve když uslyšela, že u řeky někdo křičí. Slovům nerozuměla, ale podle tónu poznala, že je to rozkaz vydávaný Garnetem Roxburghem. Merle tence zaržála, jako by k sobě zvala kamaráda, a druhý kůň, dnes modrý, ne jahodově červený, odpověděl hlubším hlasem a klusem se rozběhl k nim.

Zároveň přinutila paní Roxburghová kobylku k drobnému klusu. A brzy kolem nich proudila a kmitala pole. Při náladě, jakou právě měla, by její zdvořilost švagrův doprovod nepřežila. Kdyby měla ostruhy, které jí manžel nikdy nechtěl povolit, drásala by teď kobyle bok; místo toho ji třikrát nebo čtyřikrát švihla bičíkem po lopatce a přes bok.

Nevinné zvíře, vystavené pocitům, jaké zřejmě dosud nepoznalo, vyrazilo tryskem a za chvíli, možná s myšlenkou na svobodu, vyběhlo po kostrbaté horské cestě až k rozcestí. Tam by se asi rozjela i paní Roxburghová, ale v klidnější situaci. S pádícím koněm ještě nezápolila. Radostné vzrušení se proměnilo v suchou, bezdechou úzkost. Šíje kobyle ztuhla, jak držela hlavu těsně při zemi, anebo tak vysoko ve vzduchu, jak jen postroj dovoloval; jezdkyně jí zprvu nesměle, pak s divokým zoufalstvím zařezávala

$

udidlo do tlamy, která jí utkvěla v paměti jako cosi sametově měkkého. Kolem nich létaly kameny, rozmetávané kopyty z nepevné cesty. A ozvěna tak rachotila, že jezdkyně ani neslyšela, jede-li Garnet Roxburgh na svém silném hřebci za nimi.

Když dorazili ke stezce či propusti, kterou se paní Roxburghová vydala druhého dne po příjezdu, vlétla kobyla do lesa a bubnování jejích kopyt se ztlumilo listím a mechem. Občas třaskla spadlá větev tak hlasitě, že z toho zvuku šla hrůza, ale nízké, živé větve nutily jezdkyni přimknout se s nadějí ke koňské hřívě.

Paní Roxburghová zavřela oči, ale náhlá sprška světla jí zvedla víčka. Uviděla, že vjeli na paseku, kde si posledně na chvíli lehla a zdřímla a kde se jí zdál ten záhadný sen. A jako se tenkrát zděsila svého snu, čekalo zde cosi děsivého i dnes. Jakýsi předmět poblíž stezky vyplašil kobylu. Zaržála, uskočila, a téměř se vzepjala.

Jezdkyně nesletěla, spíše vyklouzla ze sedla a třmenů, přistála na jedné noze a teprve potom dopadla s rozepjatýma rukama na zázračně měkkou prsť z práchnivého listí.

Mezi stromovými kapraděmi a jinými, neurčitějšími rostlinami se batolil ježek. Splašená kobyla prchla do buše, a bylo ticho.

Ellen Roxburghová slyšela své vzlyky. Mezi šaty a kůží jí stékal studený pot. Ležela a stále znovu zatínala prsty do tlejícího listí.

V kotníku, vyvráceném při pádu, jí škubalo, ale cítila, že ne hrozivě. V prodlevách mezi záškuby ji úleva a ticho zalévaly blahem stonajících.

Než je stačila vychutnat, ozval se ze stezky, po níž ji přinesla kobyla, tlumený dusot kopyt. Sílil a sílil, a náhle se objevila hruď modrého hřebce, k jehož hřívě se tiskla jezdcova hlava, ohrožovaná převislými větvemi.

Jezdec ještě svou kořist nezahlédl, ale kůň už cosi zvětřil — podobalo se to velkému zelenému ptáku, který vrávorá do bezpečí mezi kapradě a vleče za sebou zchromlé křídlo.

„Chvála bohu, Ellen! Ale nezlomila jste si něco?“ Garnetu Roxburghovi připadalo jejich shledání tak neuvěřitelné, že se mu třásl hlas.

Zároveň zaznělo rozechvělé zaržání ze strany, kam utekla kobyla. Kradmými, téměř kajícnými krůčky se Merle vrátila a začala hladit čenichem nejdříve udidlo a pak lopatku podsaditého hřebce. Oba koně na sebe tence ržáli.

$

Garnet už seskočil, ale zřejmě váhal, má-li nejdřív zabezpečit koně, anebo pomoci bratrově ženě. Rozhodl se pro koně, protože byli zkrotlí a vyčerpaní štvanicí. Bez potíží se dali chytit a uvázat k nedalekým mladým stromkům; horší to bylo s Ellen.

Nemohla se schovat ani bránit, jen se obrátila a opřela o svah plný mladého kapradí. Nasupeně hleděla jinam, než kde stál její švagr.

„Co vás to posedlo?” zeptal se. „Jet tryskem, a samotná?”

„Nic mě neposedlo. Jen jsem si vyjela na vlastní pěst, abych si dopřála volnosti, o kterou jsem v Dulcetu připravena.” Málem dodala: „A jinde také.”

„To je mi líto,” odpověděl, ale bez velké lítosti. Pak řekl věcněji: „Nezranila jste se při pádu?”

„Při jakém pádu? Seskočila jsem, když se kůň lekl — a podvrtla jsem si kotník — asi — ale jen trochu.”

Blížil se k ní. Kolem houstlo ticho přerušované jen poškubáváním udidel. Umiňovala si, že se na svého „zachránce” nepodívá, ale když pohlédla na svá prsa, po pádu až příliš nápadná, pohled jí nezadržitelně klouzal k přicházejícímu švagrovi.

Garnet Roxburgh vypadal odhodlaně i ohromeně, jako by mu pohyby, které chtěl zbavit všeho spěchu, vyrazily vstříc tryskem: výsledná srážka mu podlomila síly.

Když k ní došel, padl na kolena do hnijícího kompostu. „Drahá Ellen — bolí vás něco?” Účast, kterou nabízel, by mezi příbuznými měla být přijatelná, ale ruce, kterýma jí zvedl šaty a ohmatával botu, v ní znovu probudily odpor.

A ze všeho nejvíc ji popudil pohled na vlastní prolamovanou punčochu. „Prosím vás, ne. Jste velmi laskav. Ale nic to není — Garnete.”

Jakmile uslyšel své jméno, přestal se zřejmě ovládat. „Ach, Ellen — Ellen!” Plazil by se po zemi, ale vášeň byla neústupnější.

Nebála se, protože věděla, že teď je silnější ona. Ba málem už slyšela svůj úsměšek, ale pohrdání (jím i sebou) v ní převládlo a potlačila jej.

Znovu byla ptákem, zeleným, jen lehce ochromeným ptákem, do jehož prsou se zakousl, když hrubýma rukama rozevřel splývavé vrstvy ztrýzněného a trýznivého peří; ale když se pak otvírala a zavírala, byla spíše zeleným mořem, bezedným, rozezmítaným, hrozícím pohltit lidský koráb, který se na ně odvážil.

$

A ničícím v posledním bublavém zasténání.

Ale koho? Tušila, že tak asi leží tělo zavražděné ženy, raneček zcuchaných šatů, holé stehno napůl zapadlé do listí, rozchlípený korzet. Jenže tentokrát byl obětí muž, jehož mrtvou váhu nesla až do chvíle, kdy vzdychl či zasténal z hlubin, do nichž se propadl. Sám si však vybral. Skutečnou obětí by byl Austin Roxburgh — kdyby věděl, co se stalo. Ze všech tří trpěla nejméně ona — zatím: neboť když vyprostila ústa zavalená druhými ústy a zahleděla se vleže na jemně rozčeřené vějíře kapradí nad sebou, pokropily jí přesycenou kůži něžnou rosou, a na okamžik znovu zavřela oči, aby pod řasami vychutnala smyslový zážitek, na který asi čekala celý život, jakkoli nepřípustné byly okolnosti, za nichž mu vyšla vstříc.

Ale ten pocit trval jen chviličku.

Garnet Roxburgh na ní dosud ležel, prsty vpletené do jejích vlasů, a mechanicky dřel její tváře svými, ale napětí v těle mu povolilo natolik, že začala čekat výčitky.

„Ach bože! Co jsi to s námi udělala, Ellen?“

Raději by se obvinila sama a později. „Spadla jsem z koně, a než jsem nabyla vědomí, využil jste toho.“ Když slyšela vlastní obhajobu, věděla, že je nedostatečná a přitom nepravdivá, ale nějak z této situace uniknout musela, protože jí byla stále odpornější.

Opřel se o loket a podíval se na ni. Oči se mu drze, nevěřícně zaleskly. „Jestli jsi nebyla při vědomí teď, tak nikdy!” prohlásil se smíchem.

Před jeho cynickým pohledem pak musela přistoupit k trapným banalitám: rovnat si roztržené šaty, upravovat vlasy, vylovit za závojík svůj klobouk zakutálený do kapradí.

Teprve pod závojem se cítila trochu chráněna — alespoň před očima Garneta Roxburgha, když už ne před vlastním osudem.

Kotník ji bolel a ošklivě kulhala, musela se však odbelhat co nejdál od něj: ne od svého svůdce, spíše od nástroje, který si zvolila, aby změřila lákavé, dosud neprobádané hlubiny.

Došla ke stromku, k němuž byla připoutána zkrotlá Merle, odvázala otěže a z poloshnilé klády se vyšplhala do sedla.

Garnet Roxburgh se zatím posadil a pohupoval rukama mezi koleny. „Milenci jsme báječní, Ellen. To musíš přiznat, ne?”

$

Mohla by přiznat jen to, že si odváží vychladlý, ukojený chtíč.

„Počkej aspoň,” zvolal, aniž čekal, že ho poslechne, „vrátíme se jaksepatří spolu — a nebudeme se plížit každý odjinud jako ubozí cizoložníci.”

Jestli si usmyslil, že jí nedovolí zapomenout, mohla ho ujistit, že je to zcela zbytečné; cítila, že do smrti si nepřestane hnusit jeho ani sebe.

Merle vůbec nepotřebovala, aby ji vedla: líbezně se kolébala po stezce a pak po lesní cestě. Svým krokem a sklonem uší jako by odpouštěla neovladatelným vášním: když se vybijí, není důvod k výčitkám svědomí.

Jezdkyni však hryzalo svědomí dál. Nenáviděla tu zarostlou, nevyzpytatelnou horu, žírné pastviny s netečnými stády ovcí a krav, jméno Dulcet, všechno, co pomohlo probudit sklony, které do svého vědomí neměla nikdy vpustit.

Na rovné polní cestě, z níž bylo vidět na statek, začala propadat tichému vzteku, ale vytlačil jej panický strach z čehosi, co si zatím nedokázala představit.

Úzkost jezdkyně se zřejmě přenesla na kobylu: bez nejmenšího pobídnutí se dala do nesmělého klusu, takže brzy vjížděly do dvora.

Před domem přecházela nezvykle dlouhými kroky paní Brennanová. Mžourala na oblohu, jako by čekala bouřku nebo zjevení, i na své nejbližší okolí, odkud by mohla přijít záchrana v lidské podobě.

Sotva uviděla paní Roxburghovou, zhrozila se a vykřikla: „Proboha, co se stalo?” A totéž zvolala současně paní Roxburghová.

Aby unikla ze slepé uličky ticha, dodala jezdkyně: „Něco s manželem?”

„Ano, milostpaní!” Všechno to čekalo na svou chvíli a teď se to o překot valilo ven. „Pan Roxburgh dostal záchvat. Ale říkal, že až se vrátíte, nemáte se lekat. Tim jel do města pro doktora Aspinalla. Ale tak brzy tady nebudou — vždyť víte. Hlavně se nemáte lekat, říkal pan Roxburgh.”

Jeho žena slezla z koně a zeptala se: „Doufám, že jste ho nenechala samotného?”

Hospodyně si zachumlala ruce do zástěry. „Je s ním služka, já vás šla vyhlížet — a nadechnout se čerstvého vzduchu. Já v jedné místnosti s nemocným dlouho nevydržím, nemám na to nervy.”

$

Paní Roxburghová zapomněla kulhat, ale kotník ji znovu rozbolel.

„Co je vám, milostpaní?” zaúpěla hospodyně.

„Nic, jen jsem si podvrtla kotník,” vysvětlila paní Roxburghová a snažila se jít co nejrychleji a nejpřirozeněji přes dvůr k domu.

Opuštěná kobyla vlekla otěže do stáje, ržála, vzpínala se po ovsu a rozčilila ostatní koně, div nerozkopali dřevěnou maštal.

Paní Roxburghová se hnala dál, za nemocným, a vešla k němu s autoritativním a znepokojeným obličejem, který udělal na Holly dojem, ale nebyl proto o nic méně upřímný. Slova lásky a soucitu v ní stoupala stále výš a byla by přetekla, kdyby je nevysušila nenávist k vlastní osobě.

Tělesná bolest ji však srazila na kolena vedle postele, takže brzy sevřela ruku, nad níž musela stále znovu žasnout: že je jí dopřáno tisknout k líci takový raneček křehkých kostí a tence potažených, klikatých žil.

„Mám to za sebou, Ellen, a velmi se mi ulevilo. Vím ze zkušenosti, že teď už se nemusíme ničeho bát — to znamená do dalšího záchvatu. Až přijde doktor Aspinall, řekne nám, co si o tom myslí.”

„Proč jsem u tebe nebyla!” Na ruku v jejích dlaních vytryskly slzy.

„Bylas na vyjížďce. Doufám, že ti to prospělo. Každý se potřebujeme rozptýlit jinak, podle své povahy.”

Služka po panině příchodu odešla. Austin Roxburgh ležel opřen o polštáře. Jeho obvykle napjaté či nedůtklivé rysy se uvolnily v nápodobě klidu; dokonce mu zčervenaly tváře. Nebýt známek únavy, vypadal by jako zdravý člověk.

Ale sotva jeho ruku pustila, zneklidněl a zanaříkal:

„Proč ode mne odcházíš, Ellen?”

„Protože se musím převléct.”

Když se s tím protivným důvodem smířil, řekl: „Těším se, že spolu strávíme dlouhý, nerušený večer.”

Jako by si poté, co unikl bolesti a jistě i strachu, předsevzal, že do svého dlouholetého manželství vnese něžné světlo galantnosti.

Odvrátila se a zakryla své štěstí, ale kulhavý krok utajit nemohla.

„Co sis udělala?” zeptal se hned pan Roxburgh.

$

„Můj kůň se lekl ježka. Spadla jsem a vyvrtla si kotník.”

„Och!” vydechl zostra, ale dál to nekomentoval. „Jinak jsi doufám celá.”

S úlevou se uchýlila do šatny a převlékla do volného županu, na znamení, že toho večera nehodlá z jejich pokojů vyjít.

Seděla u postele, a zatímco s ní manžel nesouvisle rozmlouval nebo dřímal, poddávala se své otupělosti, anebo odpovídala, jak si přál. Poprvé v životě dospěla k bodu, kdy si provinilci štvaní svědomím přejí, aby jim celá minulost vypadla navždy z paměti, takže by mohli začít úplně znova, v mlhách jakési pomyslné a možná nedosažitelné blaženosti.

Sotva se dal pan Roxburgh slyšet, že by si vzal trochu polévky, ale mastné, přinesla mu jí paní Brennanová plný talíř a řekla, že pán se dává poroučet a že po večeři bratra navštíví. „Vám jsem, milostpaní, prostřela v jídelně, bude-li libo.”

Paní Roxburghová prohlásila, že nemá na večeři chuť a že nechce nechat manžela samotného, ale nakonec si dala říct a povrtala se v kuřecích prsíčkách, která jí přinesli do ložnice. Nejraději by se vydávala za nemocnou i ona, ale pohmožděný kotník na to nestačil.

Když Garnet Roxburgh zaklepal na dveře, určitě zaslechl řinkot nádobí na podnosu, jak prchala do přilehlé šatny. Z rozmluvy obou bratří neslyšela ani slovo, protože zavřela dveře a uši jí ohluchly. Zato ji znovu a znovu přitahoval vlastní obraz v zrcadle.

Po Garnetově odchodu by bylo nekonečné čekání na doktora Aspinalla nesnesitelné, kdyby se pacient občas nerozzářil nečekaně dobrou náladou.

Když mu začala číst z lékařských meditací sira Thomase Browna, přerušil ji a řekl: „Máš úžasně melodický hlas, Ellen. Kdo by si pomyslil, že se dá z hrubého cornwallského děvčete udělat krásná a dokonalá dáma!”

Manželův kompliment byl paní Roxburghové trapnější než jeho netaktnost. „Hrubá jsem možná byla, ale dokonalá nejsem.”

„Když jsem řekl hrubá, nechtěl jsem tě ponížit, má drahá. Byla to tvoje výhoda. Co je syrové, dá se lépe modelovat.” Hřbetem ruky jí hladil tvář. „Alespoň u žen. O mužích to myslím neplatí. Muži jsou příliš tvrdí. Žena v sobě má víc vosku. Dá se lépe stisknout!” Štípl ji do tváře, zasmál se svému vtipu a snad by ji k sobě i přivinul, ale zaslechli za dveřmi hlasy.

$

Konečně přicházel doktor Aspinall, zmátožený dlouhou cestou a koňakem, kterého si přihnul před odjezdem a možná i v bryčce. Když vyslechl podrobnosti o záchvatu pana Roxburgha a bez valného zájmu ho prohlédl, předepsal mu tinkturu digitalis, kterou měl v brašně, a předpověděl, že pacient bude ještě dlouhá léta žít. Doktor Aspinall patřil k lékařské škole, která věří, že pacientovi pomůže nejvíc, když mu umožní zapomenout na nemoc a šetřit si sílu na zaplacení honoráře.

Jakmile si odbyl služební záležitosti, vzal zavděk dalším koňakem s vodou (to už si s ním přiťukl i pan Roxburgh) a prohlásil, že paní Roxburghová báječně vypadá.

„Mimochodem, moje žena vás velmi srdečně pozdravuje a nevzdává se naděje, že přijedete na slíbenou návštěvu.”

„Možná dřív, než si myslí,” odpověděla paní Roxburghová se zájmem, který by o paní Aspinallovou dříve neprojevovala.

Ve skutečnosti jí myšlenky poskočily nadějí, jaká se rodí z náhlého nápadu či inspirace.

Třebas bylo jasné, že doktor zůstane na statku přes noc, aby si jeho koně odpočinuli, paní Roxburghová za ním vyšla hned na chodbu, aby svůj nápad za tepla rozvinula.

„Řekla jsem, pane doktore, že přijedu dřív, než si vaše paní myslí, protože podle mě bychom měli odjet z Dulcetu hned, jak najdeme v Hobartu ubytování. Mám strach,” řekla paní Roxburghová velmi znepokojeně a naléhavě, „že manžel — při svém křehkém zdraví — může náhle onemocnět znovu — a příště by to třeba nepřežil. Ve městě bude mít jistotu, že mu okamžitě pomůžete. Kdyby se něco stalo tady v Dulcetu, byla bych zoufalá — a bezmocná.”

Doktor Aspinall jí stiskl ruku. Jeho úsměv byl plný blahovůle a koňaku.

„Stačí nejprostší ubytování, hlavně když tam bude čisto,” pokračovala chvatně. „Aby se manžel před cestou domů zotavil.”

„Na mě se můžete spolehnout, drahá paní Roxburghová,” slíbil doktor, „ale Garnet bude trpce zklamán.”

„To jistě,” připustila, „Ale věřím, že má bratra rád a že by nechtěl, aby se kvůli němu obětoval.”

Doktor přisvědčil.

Když připravila noční lampičku a v rámci večerního rituálu po

$

líbila manžela na čelo (překvapena, že jeho rty se tentokrát zvedly k jejím, ústům), odebrala se do šatny, kde jí Holly ustlala na pohovce. Byla tak unavena, že na tento kompromis vděčně přistoupila, ale ne natolik unavena, aby nesplnila svou povinnost k tomu, koho ji učila ctít její tchyně: k Nejvyššímu, jak říkávala stará paní Roxburghová.

Mladá paní Roxburghová klečela u svého provizorního lože, ale měla pocit, že má příliš špičatá kolena, nebo že koberec je poset skleněnými střepy, anebo v nejhorších chvílích — že je pod ním vrstva tlejícího listí.

„Ellen?“ zavolal z ložnice pan Roxburgh. „Modlíš se?“

Ano, odpověděla, ale tak tiše, že to asi neslyšel.

Semkla ruce ještě víc a vtlačila si oči hlouběji do lebky. Toužila zahlédnout Nejvyššího staré paní Roxburghové, byť jen jako záblesk odcházející slávy. Snad právě její původ ji nutil věřit víc v ďábla než v boha. Takže toho večera mířily její modlitby do neurčita a celé tělo se jí roztřáslo.

Znovu se ozval její manžel. „Nemám na modlení myšlenky. Jsem příliš unavený — příliš nervózní. Nedokázal bych se soustředit.” Hlas se mu vytratil v několikerém zívnutí.

Paní Roxburghová se uložila na pohovku, ale usnout nemohla. Přestože uzavřela mysl každé představě, která by připomínala její hříšný pád, myšlenky se draly ven jako slzy; mokrý polštář jen přispíval k její horečnaté nespavosti.

Uplynula zřejmě delší doba, protože když pan Roxburgh znovu zavolal, polštář byl už suchý. „Jsi vzhůru, Ellen? Já pořád nemohu usnout. Pojď za mnou, nechceš? V tak prázdné posteli bych tě rád cítil vedle sebe.”

Vrtochu nemocného manžela nemohla nevyhovět. „Ale bude se ti usínat ještě hůř,” varovala. „Každým zavrtěním a obracením se budeme navzájem rušit.”

„Rád bych tě potěšil,” řekl „za všechno, co musíš snášet — když sis vzala takového rozvrzaného mužského.”

Když jí začal dokazovat svou lásku, tělo ji bolelo, ale ne tolik jako duše. Otřes, který toho dne zažil, v něm zřejmě uvolnil něhu odpovídající lásce, kterou byl — jak teoreticky věděl — ženě povinován, a teprve teď našel způsob, jak to projevit.

Pro paní Roxburghovou to byla muka: mohla mu oplácet na

$

nejvýš vděčností, a od té je pouhý krůček k trnité cestě nečistého svědomí.

„Ne, ne!” bránila se. „Prosím tě! Já se bojím,” sténala, zmítajíc hlavou ze strany na stranu. „Dostaneš znovu záchvat.”

Ale pan Roxburgh byl tiše neoblomný; jakmile pojal úmysl, že ji přesvědčí o své lásce, nebyl mu žádný důkaz dost hluboký.

Nakonec jí nezbylo než ležet, přidržovat manželovo slabé tělo u svého a přijmout jeho zázračný dar.

Po noci, která se ráno zdála být méně úmorná, než čekali, uvažovala, má-li mu svěřit svůj plán na návrat z Dulcetu do Hobartu; náhle se slyšela, jak o tom mluví.

Pan Roxburgh odpověděl: „Ano. Plně souhlasím. Garnetovi to asi bude líto, ale nedá se nic dělat. Tenhle dům je mi nesympatický. Přísahal bych, že je dodnes plný Dormerů. Slyším je, jak nahoře chodí, zrovna jako jsi to zpočátku slyšela ty.“

Paní Roxburghová se hovoru o strašidlech raději vyhnula a věcně navrhla: „Co kdybys bratrovi řekl, že chceme odjet?”

„To bych mohl — ano,” zamyslel se pan Roxburgh, „ale ty to myslím dokážeš taktněji. Bratrovi by to možná nikdy neodpustil, kdežto rozvážné manželce nemůže vyčítat, že se strachuje o manželovo zdraví.” Tento závěr ho naplnil důstojným sebevědomím.

Ale paní Roxburghová znejistěla. „Ještě počkejme,” řekla. „Aspoň než nám doktor najde bydlení.”

Dokud musel její manžel ležet, mohla se švagrovi snadno vyhnout, ale časem se Austinu Roxburghovi rozmazlování omrzelo; ráno vstával a opatrně se šoural po domě, odpoledne však znovu uléhal. Večeři jim jako po celou dobu jeho nemoci nosili do pokoje.

Posléze pan Roxburgh rozhodl: „Měla bys, Ellen, povečeřet s ním. Nebo se urazí a bude si myslet, že se o manžela staráš příliš okázale.”

„Jak si přeješ,” řekla.

Z listí opadávajícího v sadě vanula melancholie. Čiřikání hledajících ptáčků ji rozechvělo radostí, ale vzápětí ji sklíčilo chladné krákání přelétajících vran. Ráno toho dne, kdy jí manžel uložil promluvit s Garnetem, uslyšela za výběhem výstřely a zoufalý výkřik, nevěděla však, jestli lidský nebo zvířecí. Zavřela okno, pak si uvědomila, že zbytečně, protože tím neutišila ani ozvěnu ani svůj neklid.

$

Její návrat k rituálnímu stolování v jídelně se odehrál za chladného večera. Nad přistřiženými cypřiši a silným válem či plotem z hustého zimostrázu se stahovalo bílé světlo. V krbu vesele praskalo a třaskalo několik kořenů. Přesto byla ráda, že si vzala přehoz s třásněmi a listovým vzorem; přitáhla si jej těsněji k prsům, ale pak si to rozmyslela a volně jej nařasila. Při čekání na Garneta se nemohla rozhodnout, je-li pohled paní Dormerové-Roxburghové škodolibý nebo účastný.

Hostitel vešel, jak čekala, ležérně, bez zájmu a chladně. Rysy a rty mu mezitím jaksi zhrubly, ale možná je proměnila jen nevrlost.

„Já už vás vůbec neznám, Ellen,“ řekl. Sehnul se a šikanoval oheň.

Hlas měl zastřený, jako by si před tímto setkáním dodával odvahy vínem.

„Můj manžel,” odpověděla, „je náročný pacient.”

„Jistě, nerad bych připravoval bratra o něžnou péči oddané manželky.”

Vtom přinesla Holly polévkovou mísu, takže trapné napětí mohlo povolit. Postavila ji do čela stolu, aby se pán domu mohl ujmout nalévání.

„Polévku naleje paní Roxburghová,” rozhodl.

Paní Roxburghová poslechla; pára jí vehnala do očí slzy. Také Holly měla zarudlé oči a její někdejší svěžest povadla. Paní Roxburghové se zazdálo, že pod beztvarými šaty zahlédla plnější linii. Před jízlivým pohledem paní Dormerové stála jako na pranýři zhmotnělá strašidla domu. Ellen Roxburghová raději sklopila oči.

Mastná kola na polévce by jejího manžela určitě pohoršila. „Stává se, že —“ začala, ale nemohla dál, protože si opařila patro a jícen. „Když trestanci uprchnou,” pokusila se znovu, „přežijí to někdy? Užijí si své svobody?”

„Dlouho ne,” odpověděl Garnet Roxburgh s nepokrytým uspokojením. „Buď je zastřelí na útěku, nebo je brzy chytí, patřičně potrestají a odsoudí k dalším létům žaláře. Někteří uprchlíci se živí jako bandité, ale obvykle je dopadnou a pověsí pro výstrahu u silnice.”

Tušila to, ale přesto doufala, že uslyší, jak svoboda někdy přestává být slovem a stává se skutečností.

$

Holly odnesla polévkovou mísu přinesla neobyčejně krásnou rybu. Tentokrát servíroval pan Roxburgh, a tvářil se, že o tom neví.

Jeho spolustolovnici zaskočila kost, ale zeptala se: „Co je to, pane Roxburghu?“

„Co? Ach, ta ryba. Myslím, že trubač. Ano, trubač.“

Vzdychl a jedl, jedl a vzdychal. Holly přinesla svíce.

„Dnes ráno,“ osmělila se paní Roxburghová, „jsem zaslechla výstřel a takový výkřik, že mi stále zní v uších. Byl to snad někdo z těch ubožáků, vysvobozený z utrpení — ať už ranou z milosti nebo nemilosti?”

Čelisti Garneta Roxburgha pracovaly; jeho rty vyvrhly úlomek rybí kůže. „Byla to naše kobyla — Merle — zranila se tak nešťastně, že by nemělo smysl nechat ji naživu. S mrzáky se nemůžeme zdržovat.” Čelisti mu znehybněly a čelo jako by naběhlo; ruce, které si tak ošklivila a po nichž zatoužila jen v jediné posedlé vteřině, div nemrštily nožem a vidličkou na talíř.

Složila svůj příbor a vyprostila se z křesla.

„Nu?” vykřikl málem. „Kdo za to může? My všichni! Nemyslíte, Ellen?” Vyskočil, sotva vstala, obešel stůl a dohnal ji. „Prý chcete odjet a nechat nás tu hnít samotné!”

Spíše než po její ruce hmatal po jakési nehmotné opoře, stále nedosažitelnější.

Odepřela mu svou ruku a prohlásila: „Pro svoji slabost — či hloupost — nemám omluvu. Zatím neumím pomáhat ani sobě, natož druhým.”

A odešla z jídelny, aniž se na něj podívala.

Pan Austin Roxburgh se zhrozil, když si všiml, jak je jeho manželka bledá. „Teď jsi nemocná ty, Ellen!”

Zaplavila ji změť ošklivosti, hněvu a zoufalství nad vraždou kobylky, vysvětlitelnou jedině záměrnou krutostí, a zároveň nad lidmi odsouzenými k mukám na tomto ostrově, kam je nešťastný osud zavál stejně jako ji.

„Takoví chudáci, a tak malou naději mají!” O kobylce, za jejíž smrt si dávala vinu, promluvit nedokázala.

Austin Roxburgh ji nemohl utěšit moralizováním, protože by mluvil proti tomu, co považoval za spravedlivý trest.

Místo toho vymyslel nazítří ráno vyjížďku, kterou jí chtěl spra

$

vit náladu. Den byl tak jasný a slunečný, že požádal, aby mu zapřáhli koníka do kolesky, a navrhl jí, ať jede s ním.

Austin Roxburgh seděl při projížďce jako pravítko. Držet otěže pro něj byl nezvyk, ale měl z jejich prostinkého výletu takovou radost, že mu nedokázala říct, aby si vyměnili místa.

Dali se cestou podle řeky, mezi trávou, posetou už zlatými mincemi topolových listů. Tu a tam vyskočila ryba, anebo ťukla do kropenaté hladiny jako vyplouvající myšlenka.

„Tohle musíme dělat častěji, Ellen,“ rozhodl pan Roxburgh. „Až se vrátíme domů.“

Dopoledne se třpytilo tím nebezpečněji, že se snažil menší kazy zahladit a větší vůbec nevnímal. Nezbývalo jí než sedět stejně vzpřímeně jako on, třebaže v méně delikátní situaci by si dopřála více pohodlí.

Jejímu svědomí se poněkud ulevilo, když jí po návratu na statek předali zprávu od doktora Aspinalla. Roxburghovi stáli na schůdcích verandy a četli ten list spolu; konečně mohli nějakou vinu sdílet.

Jistá paní Impeyová, vdova žijící ve skrovných poměrech, psal jim doktor, je ochotna poskytnout jeho přátelům tři ze svých místností. Neopomněl dodat, že jde o příbytek skromný, leč ve čtvrti velmi vážené.

Paní Roxburghová byla radostí bez sebe, ale její manžel se hned začal tvářit ustaraně, dokonce přímo ustrašeně. „Teď mu to musíme povědět,” řekl. „Zajdeš za ním?“

„Ne,“ odpověděla. „On to ví!“ A dala se do smíchu, který by mu u jiné ženy připadal „hysterický”.

„Kdo mu to mohl říct?”

„Nemám tušení,” odpověděla ne zcela podle pravdy, „a protože už se stalo, vyptávat se nebudu.” Cítila, že manžel je pohoršen, ale smála se dál; ovládla se, teprve když zašli do domu.

Ztracená záliba v psaní deníku se jí znovu vrátila:

24. března, Hobart

… dům je tak malý a místnosti tak úzké, že bychom tu značně strádali, kdybychom si při plavbě sem nezvykli na lodní podmín-

$

ky. A měla bych dodat — kdyby to nebyla taková úleva uniknout z ponurého Dulcetu! Proto musím náš domeček v Battery Point zbožňovat a můj manžel je z téhož důvodu ochoten přehlédnout jeho nedostatky. Máme k dispozici dva přední pokoje. Jeden je jídelna a druhému říká naše bytná s oblibou salón pro hosty. Naštěstí hned vedle je naše ložnice, takže si z ní mohu udělat salón pro sebe, kdyby přišli nežádoucí hosté. Paní Impeyová je veselá osůbka, oplývající nejlepšími úmysly. Je to vdova po Vysloužilém důstojníkovi z posádky v Port Arthuru na Tasmánii, kde byla několik let s ním. Když se jí na Port A. zeptám, nemůže si jej vynachválit. Pokud jde o tamější trestanecký tábor, říká, že senzacechtiví lidé ty pověsti hrubě zveličují. Myslím, že vidí všechno v příliš jasných barvách, než aby do své představy vpustila nějaké stíny. Ptala jsem se, jesli se jí po manželově smrti nechtělo zpátky do Anglie. A tu ji veselost opustila a řekla, že pro ženu je těžké zvyknout si rozhodovat o důležitých věcech. Pak se znovu rozveselila a prohlásila, že se jí společnost v Hobartu líbí. Aby nežila v samých zábavách, dává prý hodiny vyšívání vybraným mladým dámám z lepších rodin.

26. března

Manželovo zdraví se den ode dne zlepšuje. Mluví už o tom, že jakmile najdeme volnou kajutu, vyplujeme. Nějaká loď má prý připlout koncem měsíce nebo začátkem příštího. Kdyby se ta zvěst potvrdila, byli bychom přešťastní. Dr. A. usoudil, že vypadám povadle, a předepsal mi posilující lék, který budu brát, abych udělala radost jemu i manželovi. Je sice pravda, že mám skleslou náladu, ale tak hluboko žádný lék nedosáhne. Vítr z hor fouká denně do ulic, většinou prázdných, takže blížící se kroky bývají až děsivě hřmotné. Díkybohu nás teď G. R. nechává na pokoji, jen poslal oškubanou husu a 4 láhve „dulcetského”. Když jsem si vzpomněla, jak jsme první večer pod jeho střechou jedli husu, nemohla jsem se jí ani dotknout. Vymluvila jsem se na bolesti žaludku. Manžel si na huse pochutnal a od té doby si stále vyčítá, že se k bratrovi zachoval nevděčně.

$

Jednou dopoledne, když se paní Roxburghová vracela z neúspěšné sháňky po vhodných knoflících, stál přede dveřmi jejich příbytku krytý povoz podobný drožce.

Chtěla rychle projít chodbou a udělat si soukromý salónek z ložnice, ale z oficiálního salónu vyletěla bytná a hned se na ni vrhla.

„Och, paní Roxburghová,” švitořila paní Impeyová veseleji než jindy, „přijela vás navštívit naše přítelkyně paní Aspinallová. Zatím jsem jí nabídla skleničku madeirského a svoje kukuřičné koláčky. Konečně ji můžete přivítat. Už jsem se strachovala, že se někde zdržíte a přijdete o její milou společnost.”

Nebylo úniku; nadšení paní bytné by takový plán okamžitě rozmetalo.

Když vešla paní Roxburghová dovnitř, viděla, že paní Aspinallová sedí u okna, odkud ji zřejmě sledovala, když přicházela z kopce k domu. Rozladilo ji pomyšlení, že její nestřežené myšlenky byly vystaveny pronikavému pohledu doktorovy ženy; kdyby mohla, nejraději by si před ní nasadila železnou masku.

Paní Aspinallová nasadila unylý výraz — možná za něj mohlo madeirské — a setřela si ze rtů drobty kukuřičného pečiva. „Už jsem se vzdávala naděje,” řekla. „Ne, že bych nemohla počkat — ví bůh, že volného času mám ažaž — ale můj doktůrek zuří, když utrácím příliš za drožky. A přitom je mu líto peněz, aby mi pořídil vlastní kočár.”

Paní Roxburghová nevěděla, co odpovědět, protože si uvědomila, jak doktora potřebují. „Mohu vám nalít ještě jednu sklenku?” nabídla se, aby řeč nestála.

Paní Aspinallová přisvědčila, protože její hostitelka nemohla vědět, že už to bude sklenka třetí. „Ach, ta hobartská pijatyka!” vzdychla a zároveň se zahihňala. „To vy, drahoušku, nepochopíte! Vy jste z jiného světa, a tady jste jen na skok.”

„Tak jiný můj život zase není, tady ani tam. Jistě, doma vedu domácnost, vydávám příkazy, bavím hosty mého muže, ale příliš velké rozptýlení to není. To ovšem neznamená, že bych svůj klidný život vyměnila za nějaký horečnější.”

Paní Aspinallová sklopila oči a napila se vína. „Blahoslavení poslušní a ti, kterým stačí málo!”

Paní Roxburghová se začervenala. „To je taková chyba?”

$

Paní Aspinallová bleskem otevřela oči, jako by chtěla někoho přistihnout. „Garnet Roxburgh vás náhodou nenavštívil?”

„Neviděli jsme ho, co jsme odjeli z Dulcetu. S manželem si posílají zprávy po poslíčkovi a švagr někdy zpestří náš jednotvárný jídelníček.”

„To se divím,” řekla paní Aspinallová. „Jako bratři se přece mají tak rádi. A vás, drahoušku, vynáší až do nebe!”

Paní Roxburghová věděla, že se jí roztřásla ruka, a co horšího, že na klíně se jí chvěje kapka madeirského. „Měla jsem dojem, že nejsem vůbec podle švagrova gusta. Máme tak rozdílné názory. A jsem příliš tichá. Oslnivější ženy jsou mu milejší.” Aby zakryla podráždění nad svou nejapností, odvedla pozornost ke skvrně na své sukni, kterou usilovně vytírala kapesníčkem.

„Vy jste, mírně řečeno, rezervovaná.” Paní Aspinallová se snažila o co nejvlídnější úsměv, ale její výraz si nezadal s kyselým vínem. „A možná právě to je na vás přitažlivé. Lidé založení jako Garnet Roxburgh touží stále po změně.”

Paní Roxburghová byla tak bezradná, že nedokázala než nabídnout paní Aspinallové kukuřičné koláčky, ale ta odmítla.

Naklonila hlavu k rameni a pokusila se o koketní tón. „Co kdybych vás pozvala na piknik?”

„Manžel nemá větší společnost rád.”

„A i kdyby měl, jistě by nemohl kvůli svému zdraví. Ne, já svádím vás, Ellen. Ale jaképak svádění, když tam budete pod lékařským dohledem. S tím by měl souhlasit i pan Roxburgh.”

„Děkuji vám za laskavost, paní Aspinallová. Ale šaty, které mi pan Roxburgh vybral na cestu k protinožcům, se nehodí do společnosti.”

„Ach, šaty!“ Znělo to, jako by paní Aspinallová chtěla naznačit, že bez šatů se obejde, ale když si uvědomila svou chybu, změnila taktiku. „Aspoň by vás potěšilo, že mě vidíte ve starých hadrech, zatímco vy máte — nevím, jak to nazvat, říká se tomu myslím síla charakteru, a ta se prosadí třeba jen ve vlněném přehozu. Tak to aspoň vidí Garnet Roxburgh.”

Byly to tak zraňující narážky, že paní Roxburghová s bolestí stáhla čelo. „Má-li být na pikniku také můj švagr, tím menší chuť mám pozvání přijmout.”

Ale paní Aspinallová se k ní naklonila a lehce jí položila prsty

$

na zápěstí. (Zkoušela pacientčin tep?) „Vy jste příliš citlivá, má drahá Ellen! Takhle se nenaučíte žít nikdy.”

Návštěvnice vstala a jala se rovnat své lokny do předepsaných propletenců. „Pojedu tedy sama — se svým doktůrkem — a ve svých hadrech — a budu litovat, že tam nejste — i když ne tolik jako nebohý Garnet.”

Paní Roxburghová, popuzena, že za ní přítelkyně přišla jako kuplířka, řekla: „Na vaše růžové šaty nikdy nezapomenu.”

„Na které růžové?” odsekla paní Aspinallová.

„Na ty, které jste měla o vánocích.”

„Na ty staré? Z těch už je skutečně hadr, a brzy potom, co jsme u vás byli, jsem je dala služce. Ale proč byste neměla zapomenout zrovna na ně?”

„Byla jste v nich kouzelná. A měly živůtek tak rafinovaně vyzdobený saténovými mašličkami.”

„Tyhle šaty znalo celé město nazpaměť. Nakonec jsem je nenáviděla.” Při vzpomínce jí zhrubl hlas.

Vzápětí se ozvaly z chodby hlasy paní Impeyové a pana Austina Roxburgha. „Ano? Tak to dovnitř nepůjdu,” šeptal pan Roxburgh nahlas. „Než si to žena odbude, trochu se natáhnu.”

Když večer emoce opadly, zapsala si jeho žena do deníku:

Odhalit pokrytectví u někoho jiného je nepříjemné, ale daleko nechutnější je objevit něco takového u sebe — zvláště když k tomu člověka dožene paní A. Vidět se v tak bídném zrcadle! Právě to se stalo při návštěvě, kterou si musím vymazat z paměti. A přitom ji zaznamenávám!

Paní Roxburghová přelétla očima, co napsala, aby se přesvědčila, není-li to na papíře příliš průhlené, a řekla si, že není; věděla však, že podoba neřesti, kterou s paní Aspinallovou sdílí, ji bude pronásledovat dál. Pokusila se utěšit myšlenkou, že pokud ji k jisté osobě něco táhlo, bylo to tím, že nad jejím přirozeným odporem zvítězila jakási démonická síla.

Ale utěšovala se mamě, a nakonec svůj pokrytecky nevinný deník skryla pod zámek.

$

Jednoho dne, když jí bylo nejhůř, si pevně uvázala čepec a vykročila větrnou ulicí. Manželovi řekla, že jde na procházku; věděla, že je vyloučeno, aby si dal říct a šel s ní. Sama a bez ochrany se toulala jejich čtvrtí, jen s jediným cílem, ke všemu matným: uniknout svým myšlenkám. Zkušenost jí však říkala, že je to cíl nejen matný, ale i marný. Vzpomněla si totiž, že tenkrát, když si dala osedlat kobylku, aby unikla vzpurným myšlenkám a mezím života v Dulcetu, vyjela jen vstříc myšlence, o níž by raději nevěděla, a pomohla jí z hlubin na světlo.

Proto se mrazivým odpolednem procházela s nedůvěrou, otloukána větrem a ohrožována obrovskou kupou mračen mezi horou, shlížející na troufalý lidský pokus o město, a zřasenými vodami šedé řeky, pádící ke svému osudu, k moři.

Jak řekla její bytná, „pro ženu je těžké zvyknout si rozhodovat o důležitých věcech”. Ellen Roxburghová na procházce uvažovala, jestli někdy o něčem vskutku důležitém rozhodla — krom toho, že svolila, když ji manžel požádal o ruku, a že při jiné příležitosti dala průchod své nepřiznané nezdrženlivosti.

V místě, kde ulice, zúžená v uličku, přecházela v kamenitou stezku, se musela zastavit a opřít o strom. Objala si rukama boky, aby přemohla náhlou nevolnost. Drsný kmen jí pomohl natolik, že se vzpamatovala, ale i potom v ní zůstalo cosi z hořkého stesku, který přičítala svým ztraceným dětem; ba co víc, bolest, o níž by si její manžel nikdy nedovolil promluvit, ji celou prostoupila.

Když ji vítr hnal dál za divoce vlající sukní, namlouvala si, že manžel, podobně jako strom, u něhož našla útočiště, jí pomáhá uvěřit ve vlastní svobodnou vůli. Ale k jednomu i k druhému byla jen přiváta. Strom stál náhodou u její stezky, a nevzdělané, bezradné děvče, sirotek z blat, stěží mohlo odmítnout nabídku pana Roxburgha.

A tak ji vzpomínky táhly znovu na lesní paseku, k prořídlému světlu, k pachu plísně a tlejícího listí, k té jediné chvíli, kdy její vůle prosadila svou, a to ještě s vyceněnými, ošklivými zuby.

Paní Roxburghová otevřela v němém zoufalství ústa, a vítr, který jí vtrhl do hrdla, ji málem udusil a na chvíli ohlušil.

Vrávorala dál a nechápala kam, vždyť mohla sedět s knihou u krbu nebo si krátit čas šitím v čisťounkém idylickém domečku, který jim teď byl domovem.

$

A potom uviděla v ohbí stezky mezi křivými keři cosi jako ranec vyhozeného šatstva: staré, nazelenalé svršky, které už při prvním pohledu připomínaly pach zatuchliny a těla, k němuž kdysi patřily. Chtěla tu nechutnou podívanou rychle minout, ale tu se ranec posadil a ukázalo se, že šaty, zdaleka ne vyhozené, dosud pomáhají zakrýt alespoň částečně nahotu živého člověka.

Ke všemu k ní ten člověk vyslal téměř bezzubý úsměv ze skvrnitého, zjizveného obličeje. Oči, bledé a bezřasé, neměly s přívětivostí žlutého úsměvu nic společného; jak provrtávaly její postavu, plály chladnou nenávistí. Ruka, vysušená jako želví krunýř, hladila tvar jeho těla, otisklý v trávě, kde odpočíval.

Viděla, že ji oslovil, ale slovům, která vzápětí odnášel vítr, nerozuměla.

Došlo mu to a přidal na hlase, takže něco z jeho křiku k ní přece jen dolehlo: „ … mám zaječí doupátko … “ Nit se znovu přetrhla. A znovu k ní dolétlo: „ … proti přírodě, aby taková kočička spávala sama … “

Byla by se rozběhla zpátky, ale cesta za ní se příliš klikatila, a chlap už byl na nohou. Kdyby běžela dál, stezka by ji možná dovedla do labyrintu hlodašového křoví, takže se raději rozběhla do svahu, za nímž viděla souvislou řadu střech, a doufala, že tam najde spořádané ulice, které opustila.

Za sebou slyšela svého pronásledovatele, jak od počátečních galantností, oplývajících poetickými zvířátky, přechází k ohavnému slovníku zoufalé lidské bídy. „Ti ukážu … vy dámy zkurvený … nás pokoušíte … a můžem vám leda čumět v noci do oken … “

Paní Roxburghová běžela, ba skákala. Cítila, jak jí do zad hrábly prsty, jak jí ruka sevřela zápěstí. V letu se její tělo otočilo. Zčernalé nehty škubaly broží na jejích prsou. Viděla hluboko do jizev a pórů brunátné kůže a do tváře jí udeřil závan rumu.

Pak unikla a znovu utíkala, nemotorně šplhajíc mezi skalami a po nich. Jeho sprostoty ji děsily, ale znala je už z dřívějška; hrozivěji zněl jeho dech.

„Hej!“ vykřikl náhle do ticha. „Budeš ráda, když zabiješ člověka? K tomu to spěje od chvíle, kdy se narodíme!”

Nemohla pochopit, co tu vlastně dělají, proč se do toho kopce škrábou. Pochopitelnější by bylo, kdyby spadla a dala se uškrtit

$

oranžovýma mozolantýma rukama, které by se jí zlomenými nehty vryly do hrdla. Ale vtom zvedla hlavu a zahlédla před sebou náznak cesty. Jel po ní jakýsi vůz tažený párem koní, jejichž pevné plece a zadky kontrastovaly s vyplašenými slechy a nozdrami.

Klopýtla a jako vyčerpané zvíře se složila do trávy. Z kozlíku kdosi seskočil, nějaký pán, a s bičem v ruce se vrhl k nim.

V té hrůze ho poznala teprve, když byl pár kroků od ní.

Násadkou biče začal řezat do chlapa, který ji přepadl. Ten nečekal a dal se na ústup, skákal po skalách a prodíral se křovím, jen za ním hadry vlály. I klobouk ztratil.

Garnet Roxburgh nabral dech a upravil si tmavozelený plášť s kožišinovým límcem.

„Prosíte si o neštěstí, Ellen. Pamatujte, že tohle je Tasmánie. Život v pekle si neusnadníte foukáním do uhlíků.“

Nebyla dosud schopna slova, takže nemusela švagrovi odpovědět. Šla za ním po svahu k bryčce a k vylekaným koním.

Jednoho hřebce pohladila a z vděčnosti mu krátce nechala ruku na krku.

Garnet Roxburgh vysvětloval, že byl na dražbě v Bagdadu, a při návratu ho prý napadlo, že by mohl pozdravit bratra a švagrovou.

Seděla vedle něj na koženém sedátku jako pokorná, vyčerpaná příbuzná a dívala se, jak při řeči pomrskává koně po šíji. Připadalo jí, že bič je méně ostrý než jeho slova, protože koně reagovali zvesela.

„Manžel bude rád,“ poposedla, „že vás po tak dlouhé době uvidí.”

Všimla si, že vjeli znovu do světa majetku a vážnosti. Pánové přijížděli domů, někteří doprovázeni manželkami. Pan Garnet Roxburgh z Dulcetu potřásl několikrát bičem na pozdrav známým občanům. Když dámy zaznamenaly jeho neznámou společnici, odpovídaly lhostejným pohledem.

„Nevím, jak vám poděkovat,” pokusila se.

Škubl sebou a pokrčil rameny. „O díky nestojím, přijímám jen nabídky.”

Skřípavě jeli ulicí.

„Na tomhle ostrově jsme skoro všichni nakaženi.” (Ach bože, to už jednou slyšela, a od manžela.) ,,A vy, Ellen, třebaže jste

$

zde jenom náhodou, máte příznaky téže nemoci. Byl bych strašně nerad, kdyby to bratr poznal. Ale strašně rád bych vás dál učil tomu, pro co jste projevila takové nadání — alespoň jedekrát.“

Protože by těm slovům raději nerozuměla, seděla a dívala se na své zkrotlé ruce. Ale hlas do ní bušil dál.

„Vy a já bychom vešli do pekla triumfální branou — kdybyste přemohla svou prudérii.“

Pak řekla: „Doufám, že s manželovou pomocí dojdu spásy. Je to ctihodný člověk — to musíte uznat i vy. Vždyť ho milujete.” A po chvíli dodala: „Modlím se, aby nikdy nemusel litovat, že si mě vzal.“

Koně se teď plahočili do kopce, k úzkému domu, kde s Austinem Roxburghem dočasně bydlela. Aby odvrátila nápor pohrdání, které k ní zřejmě pocítil, zeptala se na svou přítelkyni Holly.

„Holly se vrátila do tábora,” řekl, „z důvodů, o kterých se nebudu šířit.”

Jako by zaslechla výkřik jiné švagrovy oběti, kobylky, která se jako na zavolanou poranila. Bojoval v ní hněv se strachem, a přibyla k nim úleva, že ona, která to ze všech tří zasluhuje nejméně, bezpečně unikla.

Dojeli ke vchodu. Garnet Roxburgh jí pomohl sestoupit, ale pozdravit bratra nešel.

Paní Roxburghová nijak nenaléhala, aby své předsevzetí splnil. A manželovi, porcujícímu jehně, neřekla o děsivém zážitku ani slovo.

Místo toho si zapsala:

6. dubna

Sama na procházce. Nádherný výhled na horu a řeku zalitou vtíravým světlem — věštícím přinejmenším bouřku. Nepříjemná příhoda, o níž se nemíním rozepisovat. Posiluje mě alespoň vědomí, že všechny špatnosti, jež poznávám na sobě, jsou bezvýznamné vedle skutečného zla, které objevuji u druhých. Nemyslím pudovou brutalitu lidského zvířete, ale úmyslné zlo vzešlé z vypočítavého mozku. Když říkám „u druhých”, myslím určitou osobu

$

(a ne zloducha, kterého jsem si jako nezkušené děvče představovala na setmělých blatech).

Jaké štěstí, že mám za manžela člověka, který je ztělesněné dobro!

U večeře se můj muž zlobil, že jehně je tvrdé. Řekla jsem, že je to možná nožem. Přiznal, že bych mohla mít pravdu, a skutečně jsem ji měla. Náš společný večer proběhl bez dalších příhod. Byla jsem tomu ráda.

Měla bych zajít k dr. A. Necítím se dobře. Naneštěstí to není nic, na co by znal lék.

Později

… Zázrak! Když jsme se chystali na lože, přinesl nám drahý dr. A. novinu, že večer připlula z Anglie briga (jmenuje se myslím Bristolská panna), která se bude vracet s nákladem přes Singapur a potom kolem mysu Dobré naděje — domů! Náš dobrý doktor jedná se zástupcem společnosti, aby nás vzali s sebou, přestože tato loď prý obvykle pasažéry nebere. Když jsme se s manželem pomodlili, políbili jsme se. A div jsme se nedali do tance!

Ach bože, má vděčnost bude bezmezná a nikdy nepřestanu litovat svých nedostatků …

Ten slavný den byl z modře žíhané šedi — jako tolik jiných, které v Hobartu zažili. Roxburghovi se nalodili časně ráno, protože slyšeli od zástupce společnosti, že kapitán se bojí, aby nepropásl vítr, který jim věští dobrou plavbu do Sydney. K lodi je doprovázel dr. Aspinall, ale bez manželky, ta byla právě indisponována.

Paní Roxburghová měla cestovní horečku, počítala a přepočítávala zavazadla, a byla zoufalá, že schází kufr s manželovými knihami. Kajuta, třebaže těsná, nezavdávala zatím důvod k stížnostem. Všechno to hemžení před odjezdem, pestré a rušné, je odškodňovalo za nedobrovolné zdržení.

Když se kapitán Purdew, zdvořilý, nekomplikovaný mořeplavec, představoval budoucím pasažérům, pan Roxburgh se od jejich skupinky odtrhl a vykřikl, jako by pocítil téměř fyzickou bolest.

$

„Tady jsme, človíčku! A já už se bál, že jsme tě urazili a že nepřijdeš, přestože jsme ti vzkázali. Teď můžeme, díkybohu, odplout v míru a pokoji, s klidným svědomím!”

Úsměv Garneta Roxburgha vstupujícího právě z můstku na palubu napovídal, že bratrově pompéznosti příliš nevěří. Podával okolostojícím ruku s nadřazeností člověka, jenž se považuje za hybnou sílu obce, ale u švagrové se omezil na poklonu tak nepatrnou a dřevěnou, že jeho ironii mohla pochopit jen ona.

„Pokud se musíte svědomím zatěžovat —“ odpověděl jakoby svému bratru.

„Všechny plány a změny si vynutil jen a jen můj zdravotní stav. Ale bál jsem se, že nás budeš považovat za nevděčníky, kteří zneužili tvé pohostinnosti a laskavosti.”

Garnet vzdychl. „To nic, všechno je v pořádku!” Jeho švagrová viděla, jak nesmírně ho bratr nudí. „Až na jistý úzký vztah — a ten je myslím proti osudu a dálce bezmocný.”

Díval se na paní Roxburghovou, ale nečekal od ní souhlas, spíše ji svým pohledem obviňoval.

Situace pro ni začínala být nesnesitelná. Nedokázala se přinutit, aby mu pohlédla do očí, ale musela; dr. Aspinall, kapitán Purdew ani manžel jí se svým vzdycháním, nabádáním a zásobou dobrých rad v podobě sentencí a frází nebyli zhola nic platní. Ta scéna byla napsána tak, že ji mohli hrát jen Garnet Roxburgh a ona.

Co z něj toho rána plného ozvěn a vlezlé zimy zahlédla, bylo to nejlepší i nejhorší, co na něm bylo. Přiléhavý tmavozelený plášť s kožišinovým límcem, v němž jí nedávno přispěchal na pomoc, mu obtáhl postavu linií tak elegantní, že by byl v této primitivní kolonii nápadný za každé situace. Nesnášenlivé, ba zpupné způsoby, dnes ještě výraznější, dokazovaly, že si je toho vědom. Obličej měl nádherně vyleštěn ranní jízdou. Jen málokdy se jej osmělila zkoumat, ze strachu, že by jí mohl být nebezpečný. A teď ji doslova ohromilo pomyšlení, že tyto tváře se několik vteřin třely o její a že smyslnost pohřbená v jejím nitru vystoupila na povrch a zápolila s jeho nepokrytým chtíčem.

Paní Roxburghová se zachytila lana, aby unesla tíhu svých necudných myšlenek.

„Není vám dobře?” zeptal se s nápadným zájmem.

$

„Děkuji. Na zdraví jsem si nikdy nestěžovala.”

Pak nasadila mírnější tón, jak žádaly konvence a okolnosti. „Není to hezký pohled? Přímo akvarel!” prohlásila. „Na Tasmánii je skoro každá krajina akvarel.”

Nikdy si nevšiml — řekl — že by toho využila.

„Nemám to nadání,” odpověděla.

Tentokrát jí přišel pomoci manžel. Anebo zasadit poslední ránu. „Garnete, hochu,” začal hlas Austina Roxburgha v tónině, kterou měl vyhrazenu pro vroucí vzpomínky na minulost; proto zněl jako hlas staré ženy, žárlivé staré báby: „V noci jsem se probudil, Garnete, a vzpomněl si, jak tě shodil kůň — to jsme byli nedospělí mládenci — přinesli tě domů — a byl jsi tak bílý, já myslel, že jsi mrtvý. Obešel mě mráz. Nedovedl jsem si představit, že bych bez tebe mohl žít.”

Garnet udeřil bratra prudce do ramene, aby tuto náladu zaplašil. „A vidíš — oba žijeme — a jsme jeden bez druhého šťastni!”

Ale Austin Roxburgh se nedal o svou porci sentimentu ošidit. „Pamatuješ starou chůvu Hayesovou? Vylekala se jako já. Dokonce tak, že když jsi přišel k sobě, povolila nám sklenku lékořicové vody — a sama si dala štamprli.”

Garnet Roxburgh upínal sklopené oči na palubu; jeho ústa jako by vyfoukla bublinu a rychle ji vsála zpět. „Lékořicovou vodu pamatuji. To byl, pane, jed!”

Bratři se nevázaně rozesmáli a z třásní vodnatého mraku vykouklo slunce.

Kapitán Purdew oznámil, že za chvíli bude muset požádat návštěvníky, aby se vrátili na břeh.

„A co chůva?”

„Ta už samozřejmě umřela. Ve vysokém věku.”

„Pamatuji se, že nás někdy nechala osahávat své vole. Za odměnu.

Paní Roxburghová viděla, že svou roli dohrála, a zamířila do podpalubí. Krajina, kterou nenáviděla snad až do poslední chvíle, se pod tlakem slunce, náhle vítězného, rozpadla do zářivých zlomků. Na schůdcích jí zeslábly nohy a musela si otřít lepkavé tváře hřbetem rukavičky. Nad hlavou jí dál zněly hlasy obou bratří, svinuté a propletené jako v poslední křeči památečního objetí.

$

Pan Roxburgh se díval na svou ženu. Stál v pootevřených dveřích jejich primitivní lodní ložnice a byl bledší než jindy, protože prvního dne po vyplutí ze Sydney se ještě nenaučil „chodit po vlnách“.

„Tobě je špatně, Ellen?” zeptal se. A proti jeho vůli to znělo nevrle.

„To nic. Jen jak se houpá loď. To přejde.”

Usmála se, ale cítila, že bezvýrazně. Okamžitě se probrala a vylézala z hnízda zmačkaných pokrývek. Jako by se zvedala z hlubiny: na hrdle jí zřetelně vystoupily šlachy a napjatá ústa se zúžila. Byl to úkon tak nemotorný a namáhavý, že při něm zošklivěla.

„To nic,“ opakovala rychle. „Hned ustelu, abych si Spurgeona trochu udobřila. Ty se vrať ke svým knihám a já přijdu za chviličku za tebou.”

Pan Roxburgh odešel do jídelny, a vtom si uvědomila, že se nedíval na ni, ale do sebe, do svých myšlenek.

Odpoledne se rozhodli, že se spolu projdou po palubě, protože vlnobití zesláblo. Ale i tak bylo těžké udržet si důstojnost; pohyb lodi a neutěšený stav paluby ji brzy donutily pustit se manželovy paže. Nezávislost jim nijak neublížila. Prořídlými mraky se prodíral bledý kotouč slunce, chvílemi se vynořil celý, chvílemi plaval v mléčné mlhovině. Paní Roxburghová si odhrnula vlasy z očí a jednou, když nabírala rovnováhu, vyplivla z úst zatoulaný pramínek. Ale nikdo se zrovna nedíval. Pan Roxburgh, zabalený až po bradu, se vrátil z průzkumné výpravy a přednášel jí o přednostech závětrných plachet, o nich se právě dověděl.

„Kdyby se vítr mírně obrátil,” říkal a kymácel se, „mohli bychom napnout závětrné plachty. Pak bys mi uvěřila. Není krásnějšího pohledu,” dodal, „než na loď s napjatými závětrnými plachtami.” Blažilo ho, že může hromadit technické termíny, které by v běžném životě nikdy nemohl použít.

Pod bledým sluncem bylo moře lesklejší. Jeho dlouhé brázdy se otvíraly do chladně vřících hlubin a zpětné hřebeny v nich mizely jako v jícnu. Jakmile se vzdálili od pobřeží, nezněly hlasy racků tak důrazně. Z dálky měla země barvu olova nebo břidlice, a Ellen Roxburghová litovala, že už její obrysy nevidí v modrém oparu stromů.

Námořníci si neustále hleděli svých povinností, takže mohli že

$

nu na palubě ignorovat. Loďmistr měl kalhoty vyhrnuty do půl lýtek a z palců u nohou mu trčely dlouhé chlupy. Jakýsi hoch dovrávoral k boku a vysypal tam ze soudku bramborové slupky a šedý lůj pro vytrvalejší z racků. Pana Pilchera, druhého důstojníka, vystřídal u kormidla náhradník. A když Pilcher, šlachovitý, vrásčitý muž, třebaže sotva třicetiletý, procházel kolem nich, odvrátil hlavu. Zatím spolu nepromluvili jediné slovo, a možná nikdy nepromluví. Někteří lidé zůstanou na moři anonymní vzdor jménům, která si s nimi člověk zvykne spojovat.

Paní Roxburghová se střídavě potácela a opírala. Okázale vdechovala, jako by chtěla projevit své uznání, a přitom se usmívala, byť jen pro sebe. Milovala zvuk plachet.

Manžela našla na zádi, jak se upřeně dívá do brázdy za lodí, na drobné částečky pěny, proudící za nimi po hladině. Pohled na tuto brázdu byl nesporně povzbudivější než na velké lesklé hroby, otevřené po obou stranách v polích oceánu. Jako by se pan Roxburgh snažil vyčíst z lodní stopy nějaký plán — nebo zase jen z vlastních myšlenek?

Bylo vidět, že je stále neklidnější, a když si všiml, že ho pozoruje, křikl na ni: „Jdu dolů. Brzy bude večeře.“ Zřejmě ho rozbolel žaludek, ale tvářil se, jako by trpěl spíš mravně než fyzicky.

„Tobě je špatně?” zeptala se teď zase ona. Toužila mu pomoci: na tom byla založena jejich láska.

Jeho odpověď se ztratila ve větru, jeho postava ve vchodu do podpalubí, a znovu byla sama, až do chvíle, kdy k ní nemotorně přistoupil plachý pan Courtney, statný a zdravý.

„Panu manželovi není nejlíp?” Jako by mu cizí slabost dodala odvahu.

„Jen ho přestala bavit zahálka. Je už takový, že musí pořád něco dělat.“

Pro prvního důstojníka to byla záhada tak nesmírná, že raději odešel.

Krátce poté, sami a ničím nerušeni, pověčeřeli Roxburghovi další nasolené vepřové, z něhož pečlivě odřezali veškerý tuk.

Večer brzy ulehli.

Paní Roxburghová spustila své vlasy do moře ticha, v němž umlkly všechny mužské hlasy. Když se pomodlili a dostáli tak povinnosti, kterou konali vždy společně a s jistotou, jakou dává

$

zvyk, objal ji, ale celkem roztržitě, což bylo rovněž obvyklé. Naslouchajíc jeho chrápání, dala se na horním kavalci brzy ukolébat spánkem.

$

Byli už pátý den na moři a Austin Roxburgh zůstal na palubě déle, než by se byl nadál. Rackové tkvěli v jasném vzduchu jako bubliny ve skle. Moře se vzdouvalo, a co vypluli ze Sydney, nebyla jeho modř ještě nikdy tak měkká. Mírný vítr jim stále přál. Dopoledne se poněkud obrátil a začal vát od jihovýchodu, takže kapitán Purdew a jeho podřízení mohli napnout nejnižší a nejvyšší závětrné plachty. Proto také Austin Roxburgh na palubě zůstal: aby vychutnal hýřivou hojnost plátna. Nemohl se na překrásný roj plachet vynadívat, ba vzhlížel k němu s vlastnickým úsměvem jako k nezcizitelnému důkazu, že byl zasvěcen do mořeplaveckého života. Vyznal se sice jen v nejzákladnější úloze plachtoví, ale závětrné plachty povznesly jeho nesmělého ducha k výšinám poezie. A tak si vykračoval tam a sem, ovíván rozepjatým vlněným pláštěm, anebo se zastavoval a přihlížel, usmívaje se zeširoka do modrého, sluncem zmatnělého prázdna či na ty, kdož odmítali vidět jakoukoli souvislost mezi překážejícím pánem a svými profesionálními úkony.

To ho však neodradilo. Třebaže uměl vycítit chvíli, kdy svým známým začínal často být nesnesitelný, měl hroší kůži vůči lidem neznámým, zejména osobám nevalného vzdělání a nižšího původu. Poplácával se holí po noze a cenil dlouhé zažloutlé zuby na nebožáky, jimiž opovrhoval a kteří si patřičně nevážili jeho.

Pochodoval tedy po palubě a šklebil se na lhostejnou posádku. Mnohé z toho, co v životě viděl, ať ladného či neladného, jej uchvátilo natolik, že by to mohl zužitkovat tvořivě, ale jeho percepční soustrojí bylo ucpáno zbytečnými vědomostmi a mravními zábranami. Často dokázal zachytit nějaký tvar nebo se nadchnout pro nějakou myšlenku, užuž se zdálo, že na ně vrhne světlo, kterým by si je definitivně přisvojil. Místo toho se však rozmrzel nebo rozhněval, ba někdy se za svou troufalost zastyděl. Jednou viděl, jak jeho žena sestupuje po schodišti, na krku matčin topasový náhrdelník, a byl tím tak inspirován, že se rozhodl

$

objednat u sira Johna její portrét, a také mu hned nazítří ráno napsal, ale výsledek ho zklamal, protože si uvědomil, jak daleko má k absolutnímu osvícení, které pocítil, když se před ním manželka na schodišti roztřpytila. Všichni ostatní však říkali, že je to podoba přímo fascinující, byli ohromeni zlatým rámem a vzdávali uctivý hold tomuto hmatatelnému důkazu manželova bohatství.

Kde je jeho žena teď, neměl ponětí. Občas, aniž si přestal hledět svého, se po palubě rozhlédl, jednak z povinnosti, jednak proto, že ji měl rád, ale na tvrdém teakovém dřevě zůstávaly jeho podrážděné otisky.

Při jedné otočce zahlédl pana Courtneyho: přicházel z horní paluby a krátce se zastavil, aby dohlédl na smyčkování plachtových lan, kterým loďmistr pověřil několik mladších členů posádky. Ze závětrné strany pomocného člunu pan Roxburgh sledoval, jak zkušeně a suverénně se první důstojník orientuje v živém lese, kterým on sám tak bloudil. Těšil se na jeho příchod a zároveň se ho bál. Toužil po spikleneckém rozhovoru, jaký důstojník zapřádal se sobě rovnými, v tom zednářském kroužku, do něhož pan Roxburgh nebude asi nikdy přibrán, protože nezná tajné znamení. Ve chvílích, kdy býval ještě skleslejší než teď, měl pocit, že je zavřen v samovazbě, zatímco všichni za zdmi jeho cely se mohou dorozumět zcela hladce a v souladu se svými lidskými právy.

Když k němu pan Courtney došel, třel si ruce, jako by se chránil před někým výše postaveným a vzdělanějším. „Při tomhle větru, pane Roxburghu, budeme v Singapuru dřív, než si na moře zvyknete.” Ve snaze povzbudit pasažéra potěšil patrně víc sebe.

Pan Roxburgh by se asi začervenal, ale dočasně zežloutlá pleť mu zabránila, aby se zesměšnil. Vzpomněl si, jak se v dětství jeho mladší a čilejší bratr naučil vázat jakýsi jednoduchý uzel a předváděl mu, jak to dělá, a s jakou vděčnou radostí tenkrát přihlížel. Když se teď díval do očí prvního důstojníka, upřímných možná jen zdánlivě, měl chuť ho požádat, aby mu ukázal, jak se váže nějaký nesmírně složitý uzel.

Místo toho se zeptal: „Nevíte, kolik je, pane Courtney?” A uvědomil si, že v lepších kruzích by se tak nikdy nevyjádřil.

Důstojník beze slova vytáhl otlučené stříbrné hodinky, jejichž ciferník byl neméně čitelný — třebaže daleko menší — než jeho obličej. Pan Roxburgh mu snaživě děkoval, ale když hodinky za

$

padly znovu do seržové kapsy, uvědomil si, že se zapomněl podívat, kolik vlastně je.

Napravit svou chybu už nemohl; důstojník se vzdálil s přehnanou uctivostí lidí, kteří jsou statní, ale plaší. Pan Roxburgh se utěšil alespoň tím, že jeho nejapnost zůstane utajena.

Loď klouzala dál, jako by byla stvořena pro klidnou plavbu, a osamělému pasažérovi se začínalo vracet sebevědomí. Jeho myšlenky plynuly přímo zázračně, pokud je neohrožovaly mělčiny společenského styku či strašidelné hlubiny vlastní duše.

Jak melancholii, tak veškeré sklony k živočišnosti v něm od útlého dětství potlačovaly chůvy, guvernantky a vychovatelé, a to na příkaz jeho matky, která se bála, že přemíra obojího by mohla ublížit jeho křehkému zdraví. Knihy připadaly v úvahu, jen pokud byly prosty chorobných citů. Matčiným cílem bylo obklopit syny životní stabilitou. „Jistě byste nechtěli, abychom žili mezi výstředním, zbytečně zdobeným nábytkem — uprostřed vratkých věcí, které se při jediném doteku převrhnou!” Tak se snažila vtisknout své antipatie staršímu synovi, který si ten obraz hrůzy živě představoval. Posléze prohlásila, že je nutné, aby svou mysl vybavil něčím, co je nezničitelné. Ani zdaleka však nebyla materialistka. Už jako malého chlapce ho vedla k tomu, aby si palčivě uvědomoval svou mravní odpovědnost, takže pak s obavami vyhlížel dobu, kdy se sám stane rodičem.

Neschopnost zplodit životaschopné potomstvo způsobila, že na toto téma přestal mluvit, ale jeho neusmířenou matkou otřásla: začala si uvědomovat svá léta. Někdy sice fňukala, že „u takové cornwallské děvuchy by člověk čekal jinou konstituci”, ale to už snachu milovala, i když ji přijala za svou jen proto, že svému zbožňovanému synovi nedovedla nic odepřít. Krom toho byla stará paní Roxburghová dobrotivá. Apoštolské zanícení ji v stáří nutilo trávit drahně času rozdáváním biblí a péčí o sirotky. Aniž to potřebovala, modlila se dvakrát denně za dar milosrdenství a v neděli třikrát, vyjma dny, kdy byla nachlazena. Dobré skutky jí nebránily nosit příčesek až do poslední noci svého ctihodného života, v němž se lehkovážnost neprojevila nikdy jinak než těmito houpavými loknami z dávno zašlé módy. Těšila se velké vážnosti, ale jistým známým nikdy neodpustila, že s oblibou připomínali kupeckou živnost jejího tchána.

$

Bylo jen logické, že rodová tradice poněkud zkomplikovala její vztah k synově nevěstě. Stará paní totiž pro Austina vyhlédla sestru jednoho duchovního, v domnění, že něco staršího, ale jemného — jak se dala slyšet — „nemůže ublížit”. Slovo „smyslná” by nikdy nevypustila z úst, leda snad v souvislosti s odtažitým hříchem, a pokud šlo o její snachu, překládala „smyslnost” jako „zdraví”. Kdyby se alespoň mohla poradit s někým blízkým, opřít se o mladšího syna, ale ten bohužel propadl smyslnosti a horším věcem již dříve a byl co nejrychleji a nejtišeji odklizen.

Protože Austin byl už jako hoch nabádán, aby své city potlačoval, a brzy se tomu přestal bránit ze strachu, že by jeho domácí učitel mohl diagnostikovat cit jako další „symptom”, nikdo krom jeho ženy nikdy netušil, že bratrův nucený odjezd prožíval asi tak, jako kdyby mu amputovali ruku. Stále viděl záblesky bratrovy pleti po koupeli, když ji u krbu v dětském pokoji vyleštil kmitající ručník. Vybavoval si chvíli, kdy seděl u složitě zdobené krbové mřížky a viděl, jak ji Garnet přeskakuje a stojí na žhavých uhlících a kokrhá v šatech z ohnivého peří. Probudil se tenkrát ze sna zbrocen potem; ale v Garnetovi bylo vskutku cosi ohnivého. Stejně jako v Austinovi, jenže v tom to bylo zdušeno, zakryto popelem. Nechtěl, aby to bylo jinak — ach ne, bože! — ale nespoutaná hra plamenů v něm probouzela obdiv.

V matce a bratrovi viděl dva protipóly svého života. Věřil, že tyto protiklady našel smířeny ve své ženě, jejíž smysl pro povinnost nebránil jejím rtům, aby chutnaly po teplých hruškách. Bratrovy rty nikdy neochutnal, alespoň si nevzpomínal. Garnet voněl jako puška po výstřelu, jako olejem napuštěný postroj, a matka zase po čemsi neurčitě melancholickém, složeném z notářských akt a citronové verbeny. Pobízela svého staršího syna, aby udržoval zahradu, což dělal, byť ne doslova: pečovalo o ni příliš mnoho zahradníků. Spíše nežli živé rostliny ho bavila teorie zahradnictví, latinské názvy, sušené vzorky — věci blízké jeho nedokončeným právnickým studiím. Ale aby symbolicky okusil praxe a uctil matku, vytrhl někdy něco plevele, anebo bodl vidlicemi do vlhké hlíny a vylovil uzlíček masově růžových červů. Navíc mu to pomáhalo snášet bolest nad bratrovým odjezdem. Matka sešla se schodů a položila dlaň na rámě zbylého hocha. Stáli pod mišpulí, v pronikavém pachu opadaného ovoce. Nad svou druhou ztrátou

$

zatoužila paní Roxburghová zavzpomínat na první, na otce, jehož si Austin téměř nepamatoval, ani nepřipomínal.

Když teď, prost rodinných závazků a pout (byť ne přízraků, které po nich zbyly), stál samoten pod jiným stromem, pod tím, na němž závisel jeho život, snažil se mít pocit co nejveselejší. Ze spleti lan a plachet k němu zalétaly bezejmenné mužské hlasy. Muže, jimž patřily, neviděl, ale to mu příliš nevadilo; neznámým lidem věřil vždycky víc než známým — krom své ženy. Pomyšlení na manželku ho chvílemi roztrpčovalo. Co Ellen zdrželo? Bývá přece tak spolehlivá. Tak brzy se naučila připravovat čaj právě té síly, která je pro jeho žaludek blahodárná, a dolévat do konvice vodu ze stříbrného kotlíku, zavěšeného nad lihovou lampičkou.

Hlasy neviditelných námořníků nad jeho hlavou se vznášely s bezstarostným, bezcílným klidem racčích hlasů a těl.

„Kdyby tak některý spadl!” vyhrkl nahlas pan Roxburgh.

Hleděl nahoru. Kdyby k němu někdo sletěl, zastihl by ho s ústy i myšlenkami otevřenými. Na námořníky příliš nemyslel, ale instinktivně si sáhl na žebra. Dech mu rachotil v hrdle, jako by se právě vynořil zpod těžké peřiny spánku.

„Při cestě sem nám jeden mládenec z ráhnoví spadl.” To se ozval Pilcher, druhý důstojník, s nímž pan Roxburgh od vyplutí z Hobartu téměř nepromluvil; teď je však svedla náhoda.

„Ano?” Pan Roxburgh se hned tak vylákat nedal.

Přešli přes palubu a zastavili se spolu u hrazení. Vítr se pokoušel odnést pasažérovu čapku a moře se převrátilo na bok, jako by se chystalo odhalit dosud skrytou stranu své říše.

„Ano?” opakoval pan Roxburgh tak rychle, až to bylo nepřirozené.

„Chudák Harry! Nejenže spadl, ale víte, co se stalo? Loďmistr zapomněl zatížit pytel s jeho mrtvolou.”

„Pohřbili jste ho do moře.”

„Kam jinam? Je velké dost.”

Pan Roxburgh a pan Pilcher se dívali přes hrazení.

Pilcher se zasmál. „Koho z nás nedostanou žraloci, toho dostanou červi.”

Pan Roxburgh souhlasil; a rozumnému člověku také nic jiného nezbývalo.

Stáli tak, že kdyby chtěl na Pilchera vidět, musel by se otočit,

$

ale nepotřeboval to: věděl, že jeho společník je šlachovitý člověk popelavé pleti a neurčitého věku. Jeho ústa, pokud si pamatoval, ho nijak nezaujala. Pilcher měl tenké rty, podobně jako on.

Pan Roxburgh se otřásl, aby unikl morbidním představám, které by mu matka a chůva Hayesová určitě netolerovaly. Jak hledal nějaký zdravější obraz, pohlédl k pevnině a všiml si, že dosud olověný pruh země rozkvetl opaleskujícím světlem. Neviditelné slunce udeřilo do pobřeží světelnými meči, ale jen na chviličku, než se zbraně znovu skryly a terč obestřely mraky a mlhy.

„Jaká zvláštní a krásná kouzla dokáže světlo!“ Pan Roxburgh své poznámky vzápětí litoval, ale zbytečně: Pilcher ji patrně nepovažoval za hodnu své pozornosti.

„Byl jste tam někdy?“ zeptal se Austin Roxburgh.

„Kde?“

„Ve vnitrozemí.”

„Nnne!“

První důstojník zasvětil život jinému živlu. Díval se dál na vodu a pohrdavý výraz se mu v uchváceném obličeji rozplynul.

„Nešel bych tam, ani kdyby mi platili,” řekl. „Nic tam není.”

Zatímco moře — jako by naznačoval — je plné lidí jako on.

„Jen špinaví divoši,” dodal, „a pár otrhaných žebráků, kteří utekli z jednoho pekla do druhého. Zločinci, které chytili! Taková nespravedlnost. Kolik je mezi námi těch, které nechytili?”

Pan Pilcher si do svého živlu odplivl. Nitku sliny odnesl vítr a napjal ji do tvaru průsvitného luku.

„To je otázka,” řekl pan Roxburgh.

„To je pravda!” vyštěkl rozhorleně důstojník a pohlédl k pevnině. „Kdyby tam poslali v okovech mě, ať za to, co jsem udělal, nebo co udělal někdo jiný — i to se stává, ne? — utekl bych taky. A naučil bych se tu zem nazpaměť jako vy své knihy, pane Roxburghu, a možná bych si z ní odnesl víc.”

Pasažér užasl, že člověk, kterého stova zná, ví o jeho zálibách.

„Zkušenost jistě poznamená člověka silněji než slova.”

„Zvlášť když vám ji vmrskají do zad.”

Pan Roxburgh sebou škubl a kousl se do kníru.

„Ale mě by tam neudrželi,” pokračoval pan Pilcher. „Aspoň ne dlouho. Tak mrštný není ani úhoř,” zasmál se, „když má přijít o svobodu. Proto se plavím po moři. Na moři je člověk svobodný.

$

Může dýchat. Ale já bych se neudusil ani v tom hnusném buši — kdyby mě tam odvlekli.”

Vtom se nad nimi strom s plachtovím roztřásl a rozrachotil a důstojník si zřejmě vzpomněl na své povinnosti.

„Promiňte,” usmál se nezvykle vlídně a zmizel.

Panu Roxburghovi se zazdálo, že po obou stranách důstojníkových úst zahlédl svislé řezné rány. Byly to samozřejmě jen vrásky v ošlehaném obličeji, ale Austin Roxburgh si je musel spojit s jejich znepokojivou rozmluvou. V hlubině, kam se bál sestoupit, se dosud svíjel a leskl úhoř, zatímco v živlu, který mu byl bližší, viděl své ruce zohavené k nepoznání, jak se prodíral hnusným křovím: nehty na nich byly právě tak polámané a plné špíny jako na prstech druhého důstojníka.

Oddechl si, teprve když přišel poslíček a zachránil ho před myšlenkami, které přestal ovládat.

„Posílá mě paní Roxburghová, pane, abych se zeptal, proč jste se opozdil.”

Poznal v něm hocha, který mimo jiné pomáhal v kuchyni a pomáhal Spurgeonovi nosit jídlo do kajuty. Obvykle dělal všechno vesele a svižně, ale teď se tvářil až úzkostlivě zdvořile, ne-li přímo zženštile, jako by napodoboval tu, která ho sem vyslala.

„Opozdil?“vyprskl pan Roxburgh. „No tohle! Jak se může někdo opozdit na lodi? Tam, kde čas nehraje žádnou roli, se nemůže nikdo opozdit!” Zřejmě se upřímně rozzlobil.

„Měla strach, že tak dlouho nejdete,” vysvětloval hoch, náhle posmutnělý, jako by to byla jedna z chvil, kdy ho nechápavost rozumných lidí skličovala.

Pan Roxburgh by asi bručel dál, ale hoch z nepříjemné situace unikl: zkušeně podběhl hlavní plachtu a zamířil k horní palubě.

Zaskočený pasažér se uvolil sejít do podpalubí. V kajutě našel svou ženu u šití, u práce, kterou, jak věděl, nemilovala. Taková síla vůle u někoho, koho ctil, ba miloval, ho ještě víc popudila.

Zamračil se a zabručel: „Nepřeji si, aby sis kazila oči a zašívala při tak mizerném světle.”

Zvedla hlavu a zasmála se něžněji, než jeho rozmar zasluhoval. „Zašívání není tak velké umění, aby je člověk za chvíli nesvedl po paměti.”

Oba věděli, že v jejím případě to neplatí.

$

Pan Roxburgh se posadil, aniž odložil plášť. Vypadal proto, jako by měl náhle všechno za provizórium. Hledal, na čem by mohl spočinout pohledem, a náhodou zavadil očima o štětinatý květ, zvadlý a uschlý už natolik, že by zasloužil vyhodit.

„Líbilo se ti tam?“ zeptala se.

„Co se mi tam mělo líbit?“

„Jak to mám vědět ?“

„Ovšem! A jak to mám vědět já?“

Chvíli seděli mlčky.

Pak se pan Roxburgh obměkčil a přiznal: „Mluvil jsem s druhým důstojníkem.”

„O čem?“

„Těžko říct.“ Zahleděl se na mrtvý květ.

Paní Roxburghová zašívala.

„Totiž,“ řekl, „příliš si to nepamatuji, a i kdyby — těžko by se to dalo slovy vyjádřit.“

Ve skutečnosti ho důstojníkovy narážky tak hluboce rozrušily, že by na ně nejraději zapomněl.

Paní Roxburghová šila dál s netečností, která se rodí z poslušnosti. A poslušnost v ní posléze převládla.

„Mluvili jsme o neznámých krajích,” musel přiznat, „o těch, které zatím nebyly kolonizovány. Trestanci,” přinutil se pokračovat, „někdy uprchnou. A celá léta bloudí vnitrozemím. Živí se tím, co najdou. Strašlivě strádají. A přece je to snesitelnější život než ten, před nímž utekli.”

Přejel si dlaní po obličeji a zjistil, že se potí, jako by něco podobného zažil sám. Zároveň si uvědomil, že těch pár důstojníkových slov by dokázal rozvíjet snad donekonečna.

Paní Roxburghová zkrabatila čelo. S těmi, které zahlédla na Tasmánii, upřímně, ba zoufale cítila, ale stále ještě nepřeklenula propast mezi jejich životem a svým, ať už jím rozuměla důstojné rituály za brokátovými závěsy jejich cheltenhamského salónu, nebo provizorní, ale přece jen pohodlnou existenci v koutku této profukující lodě. Ona ani její muž nepocítili nikdy karabáč, jen hedvábné provazce vlastní výroby, jimiž se občas vzájemně mučili. A přesto byla přesvědčena, že kdyby to od ní někdo žádal, vydržela by všechno, a víc než všechno.

Jak jí myšlenky těkaly! Zahanbovalo ji to a zároveň vzrušovalo.

$

Vstala a začala nazdařbůh uklízet jejich příbytek, aby mohla přecházet z místa na místo. Kdyby byla jako její tchyně, modlila by se k Pánu Ježíši za všechny, kdo musí trpět pod knutou. Ale při své povaze se nemohla modlit s důvěrou; její modlitby byly většinou pouhá slova, která beze vší naděje vrhala do okolní tmy.

Podívala se na manžela, jestli něco nevytušil, ale Austin Roxburgh byl příliš zabrán do vlastních myšlenek. Jako vždycky.

Když tísnivou náladu setřásli, strávili příjemný, nerušený večer. Večeřeli za šera, ale pak dal kapitán rozsvítit svíce. Tentokrát nepřišel sám; dal se vidět také pan Courtney. Službu měl patrně znovu pan Pilcher. Roxburghovi si uvědomili, že druhý důstojník s nimi ještě ke stolu nezasedl.

Houpání lodi a pár doušků přimělo paní Roxburghovou zívnout; nebo možná kapitánovo vyprávění.

Ke konci večeře nechal kapitán moře mořem — což u něj byla zvláštnost — a vyprávěl suchozemský příběh o vozkovi a jeho koni. Na počest této vzácnosti zdůrazňoval ctihodný mořeplavec kdejakou podrobnost, chvílemi dokonce tak, že udeřil dlaní do stolu. Pan Courtney naopak spustil hlavu mezi ramena a seděl mlčky, oči upřené na stůl před sebe. Tvrdé vlasy podobné psí srsti si dnes bohatě napomádoval, jako by už předem věděl, že v kapitánově přítomnosti se nedostane ke slovu, a chtěl na sebe upozornit jinak.

Teprve na sklonku své cesty ze Scole do Norwiche se kapitán dostal k vlastnímu tématu příběhu: „ … a vtom kůň začal vrávorat. Chvíli jsem jel v kolesce za nimi a říkal jsem si, to zvíře se nechová normálně — a vtom — kůň padl na zem!“ Kapitán plácl do stolu tak mocně, že sklenky vyskočily a cinkly.

Po rozhovoru s Pilcherem žíznil pan Roxburgh po dalších tajemstvích, a úmorné vyprávění o vozkově koni ho trpce zklamalo.

„Padl mezi ojnice,“ pokračoval kapitán Purdew, „a vozka začal do chudáka mlátit opratěmi.”

Takovou nudu snad pan Roxburgh ještě nezažil. Pan Courtney zvedl ramena ještě výš a ještě pevněji, jako by chtěl představeného chránit před následky jeho nezáživnosti.

„Nebojím se říci, že jsem se do něj pustil bez ubrousku.” Kapitán Purdew se obrátil k paní Roxburghové, a ta mu odpověděla úsměvem vhodným pro každou příležitost. „Všiml jsem si totiž, že vůz je zabrzděn a vozka zcela opilý.”

$

Paní Roxburghovou napadlo, že v podobném stavu byl možná také kapitán, ale roztomile naklonila hlavu a zdusila v sobě hned několik zívnutí, která si nemohla dovolit. Cítila, jak jí rostou v krku, ba viděla je jako souvislou řadu měkkých, dosud nesnesených vajíček v útrobách zabité slepice.

Pohlédla na manžela. Ráda by se mu s představou měkkých vajíček svěřila, ale byl by jí asi pohoršen právě tak jako pohledem na její ruce umazané při kuchání drůbeže.

„,Brzdu, člověče!’ zakřičel jsem,“ předvedl názorně kapitán.

Paní Roxburghová měla pocit, že celý život nedělá nic jiného než poslouchá vyprávějící muže a povzbudivě se na ně usmívá. Jaká úleva, když uviděla, že vchází plavčík s mísou jablek, která naložili v Sydney, svraskalých, ale hekticky červených. Chlapcovy oči byly zaujaty jakousi nevyslovenou myšlenkou, kterou nebyla s to rozluštit, ale přesto ho zatoužila vtáhnout do nějakého nevinného spiknutí. Napadlo ji, jestli by se svým synem — kdyby dorostl — dokázala mít společné tajemství. A nebylo tedy nic nepřirozeného, že toužila po důvěře nakrátko ostříhaného chlapce, nesoucího mísu horečnatých jablíček.

„Šel jsem k tomu ležícímu koni a sedl mu na hlavu,“ vysvětlovat kapitán panu Roxburghovi.

Ten přikyvoval, ale díval se na svou ženu. V moři slov či života byla její hlava jedinou skutečností. Tu a tam zablikala a nakonec se rozsvítila jako plamen svíce, takže si začal vyčítat svou odpolední nedůtklivost a dostal strach, že než jí svou lásku dokáže projevit, přijde si pro někoho z nich smrt.

Proto ho kapitánova historie doháněla k zoufalství. „Jak to s tím zatraceným koněm dopadlo?“

„Jak? Ten chlap ho vypřáhl. A teprve potom jsem vstal. A kůň se postavil na nohy. Ale třást se nepřestal.”

I pan Roxburgh se začal třást rozmrzením a neúčinnou láskou.

Loď se kolébala dál a čtveřici u stolu teď obepínalo spíše blikavé světlo než dřevěné stěny.

Pan Courtney se omluvil.

A když zmizel ubrus i kapitán, přestal pan Roxburgh věřit, že se někdy naučí rozmlouvat s manželkou prostými slovy.

Zůstali sedět u stolu, který Spurgeon pokryl vyrudlým plyšem. Paní Roxburghová vyzvala manžela, aby si s ní zahrál piket. Karty je nebavily, ale dnes hráli.

$

Po chvíli je paní Roxburghová odložila. Dala se do smíchu. Sepjala si ruce za hlavou, takže jí z rukávů ostře vystoupily lokty. „Pobavil tě kapitán?”

Pan Roxburgh s bručením sbíral rozházené karty.

„Proč myslíš, že to vyprávěl?” zeptala se.

„Proč lidé mluví? Nejčastěji proto, že se bojí mlčet.”

Pak zmlkli. Když se její rty znovu semkly, chtěl se na ně proti svému zvyku hladově vrhnout, ale věděl, že by ji vystrašil.

Když se chystali na lože, otřásala se loď podivnými, sebeničivými pohyby.

Paní Roxburghové se zdálo, že nikdy neusne. Jemu se to podařilo? Naslouchala. Sáhla si na tvář a cítila, jak je pohublá. Té noci nespala, ale chvílemi zřejmě zadřímala, protože se vznášela ve vzduchu nebo ve vodě, za ní pluly či vlály její vlasy, a obličej si zkoušel věrohodné grimasy. Náhle ji začalo cosi mrskat. Byly to její vlasy, proměněné v zauzlené řemínky. Vydržím to, musím to vydržet, protože je to můj jediný cíl. Líbala jeho ruce. A znovu. A dívala se mu do smazané tváře. Vtom začal padat palubní trám, neodborně opravený tesařem v Hobartu — možná záměrně. Zabodává se manželovi do srdce. Vjíždí do toho žlutého vosku, který nikdy nevypadal jako maso. Oooooch! Pod tlakem zoufalství dostávají ústa tvar vejce.

Paní Roxburghová se probudila a pohlédla na dolní kavalec. Na okraji slamníku seděl její manžel, hlavu skloněnou, nohy svěšené. Poznala závit jeho tmavých vlasů na temeni — poznávací znamení, kdyby došlo k nejhoršímu.

„Co je ti, Austine?” Úlekem jí ochraptěl hlas.

A už slézala, v tom chvatu nemotorně, zápolíc ke všemu s překážejícími vlasy.

„Mám bolesti, Ellen! Tak strašné jsem ještě neměl!”

Vmžiku vyhrabala lahvičku s tinkturou digitalis a smíchala pár kapek s trochou vody. Klečela u jeho nohou a třela mu kolena. Tentokrát jí aspoň nemůže nikdo vyčíst, že nic nedělala. Přeleje do něj své železné zdraví, svou odolnost. Klečela a silou vůle ho nutila, aby přijal vše, co mu může dát.

„Nenechám tě trpět,” vydechovala, „na mě se můžeš spolehnout, můj nejdražší.”

„Neboj se, já neumřu!“ vycedil pan Roxburgh přes zuby a zasmál se, ale nevesele, protože křeč ještě nepovolila.

$

Ženiny doteky ho však uklidňovaly. Zavřel oči a zdálo se mu, že slyší matčin hlas a její blahodárné příkazy, jako když se snažila utišit jeho záchvaty kašle.

Svět se scvrkl do svého jádra či do kroužku světla uprostřed oceánu, kde se právě prolnuly dvě duše, semknuté společným strachem proti zlu.

Jakmile ho mohla nechat bez rizika o samotě, oblékla si plášť a rozhodla se, že půjde sehnat trochu mléka. Uložila ho na polštáře. Z jeho výrazu, pravidelného zvedání a klesání hrudníku se zdálo, že usíná, nebo že aspoň cítí úlevu, jakou přináší vyčerpanost.

Než se vyškrábala na palubu, byla vyčerpána i ona, ale tím nádhernější jí připadala noc: dech plátna nad její hlavou zněl o to silněji a hlouběji, že téměř opile vířila lesem svých vlasů, a krátké výbuchy světla z měsíce odhalovaného a zahalovaného mraky měnily loď vzdor všemu kymácení v pevnou stavbu.

Paní Roxburghová hledala kuchyni, a nakonec k ní došla podle rozvrzaného chrápání, nápadně neladícího s ucelenými zvuky moře a plachtoví. To Spurgeon, lodní sluha a kuchař v jedné osobě, měl ustláno na podlaze své pracovní svatyně.

„Manžel je nemocný,” vysvětlovala a poprosila o trochu mléka ze zásob, jež nabrali v Sydney.

Spurgeon zamžikal ve světle, které zažehl po delším zápolení se sirkami. „Máte štěstí,” zavrčel. „Bejt to zejtra večír, bylo by ho málo i pro malý škvrně. Mlíko nám dochází. Jestli už nedošlo.” Strčil nos do začernalé konve.

Trpělivě čekala, přesvědčena, že pro jejího pacienta musí být mléka dost. Spurgeon zatím, vzhledem k situaci a hodině, přestal dbát na konvence a hučel: „Tak nemocnej, jo? Lepší lidi tomu říkaj maldemér, ne?“

Paní Roxburghová, příliš unavená, aby hledala odpověď, dělala, že neslyší; Spurgeon už ohříval mléko na vzpurném ohni, v dusném vzduchu prosyceném spánkem a dřevěným uhlím.

Když skončil, děkovala mu tak, že na sebe začal být pyšný. Povzneseně se usmál nad svou laskavostí a mrkl po jejím snubním prstenu; alespoň to tak vypadalo.

„To nestojí za řeč, madam,” prohlásil se smíchem a dodal: „Pro jinou bych to neudělal.”

$

Paní Roxburghová nevěděla, je-li jí to od Spurgeona milé nebo ne, nic jí však nebránilo běžet zpátky. Ruce jí hřál mastný hrnek, maličko z něj ve spěchu rozlila, ale šťastně vydechovala; sluhovo dvojsmyslné chování ani rozkymácená noc ji nemohly znepokojit.

Když se vrátila do kajuty, svíce už dohořívala, ale pan Roxburgh otevřel oči a díval se na ni, jako by přepočítával všechny její rysy.

„Přinesla jsem ti trochu teplého mléka,“ řekla.

Uklidnil se natolik, že zřejmě zapomněl na svůj odpor ke škraloupu na vařeném mléce.

Odlila do naprasklého šálku větší část přiděleného mléka, posadila manžela na kavalci a podepřela rukou.

„Napij se,“ domlouvala mu.

A když ponořil ústa do šálku, napjatě čekala, dokud neviděla, že mu z dolního rtu visí rozhoupaná nitka mléka. Takže přece jen zapomněl, pomyslila si. Vzpomněla si, jak otec v kuchyni srkal mléko, když byly ovce po jehňatech. Rád si do něj namáčel chleba. Jedl hltavě tak jako ona; tenkrát jí bylo drahé každičké sousto.

Na rtu pana Roxburgha se však třásl mléčný vous. Užuž by mu jej setřela, ale náhle škraloup vsál.

Pak se spolu houpali a kymáceli na prsou moře, a zatímco zkoumala očima puklinky a suky v narychlo sbitých palandách, napadlo ji, s jakou láskou by se zakousla do tlustého krajíce čerstvého chleba, z něhož odkapává teplé, nasládlé mléko: takový jí nabízel, když bývala maličká, rukama, jejichž pukliny se nezacelily snad nikdy, a na jedné ji odpuzoval, ba někdy děsil palec přecházející v dráp.

Zřejmě na chvíli usnula, protože manžel sklouzl níž a šálek v její ruce se naklonil.

Pro Austina Roxburgha začal být život znovu přijatelný. Tiše spal. Párkrát zavzdychal, ale ne bolestí, spíše proto, že mu vyschlo v otevřených ústech. Zavřel je, aby zvlhla. Střídavě je otvíral a zavíral, jak nasával vzduch a sbíral sliny. Udivilo ji, s jakým klidem se dívá na mužovu tvář, narážející do jejího prsu. Prs jí vyklouzl z košile a uprostřed čněla bradavka, kterou jeho zápolící ústa jednou dvakrát málem uchopila.

Chvíli zůstala tiše ležet. Pak se za svou kyprost zastyděla a vylezla na horní kavalec.

$

Jakmile se cestující, zkolébaní vzduchem, houpáním a tajemnými proměnami plachet, na moři zabydleli, měli pramálo důvodů nevěřit, že dny nejsou stvořeny jen pro jejich pohodlí. Čas a jeho spoluspiklenec prostor, o to záludnější, že maskovaný vodou, splývaly v nebývalé shodě, a když loď sedmého dne tiše vjela do mlhy, dojem bezmezné jednoty to jen zesílilo, ne-li pro všechny na palubě, pro paní Roxburghovou rozhodně.

Po znepokojivém záchvatu zůstal manžel celý den ležet a ani dalšího dne se nezdálo, že by byl schopen vstát.

„Snesla se mlha,“ oznámila mu od zrcadla, před nímž se oblékala do nečasu.

Dík jejímu tichému, tlumenému hlasu to zaznělo jako nejpříznivější zpráva. Pan Roxburgh zavřel oči. V roli hýčkaného pacienta se mu líbilo. Protože na lodi nebyl lékař, kapitán Purdew ho často navštěvoval a lámal si hlavu, jak nejlépe poradit. Ellen si však věděla rady sama. Její hlas zaháněl všechny úzkosti a ovíjel Austina mlhou spokojenosti, z níž se nemohly vynořit žádné nebezpečné útvary.

Když se teď dívala do zrcadla na matný obraz, napovídající, že cáry mlhy pronikly po schůdcích a okénky až sem, zdála se mu ve své zamženosti ještě tajemnější.

„Půjdu na palubu,“ oznámila, „ nadýchat se vzduchu. Ale jen na chvilečku,“ dodala pro útěchu.

Snad by ho i objala, ale rozmyslila si to: krátce se dotkla prsty jeho tváře. V jeho nynějším rozpoložení ho letmý dotek vzrušoval hlouběji než všechny nepokryté projevy. (Krom toho, jak přiznal jednou žertem, polibky bývají lepkavé.)

Paní Roxburghová vyšla na palubu. Čím dříve se chtěla z vycházky vrátit, tím více si od ní slibovala. Prsty jí přebíhaly po okolních věcech s touž váhavou něhou, s jakou se dotkla manželovy tváře, a kdyby nebyly tak prostydlé, vypadaly by horečně. Když se vynořila, hlasitě zalapala po dechu pod náporem rozvíře

$

né mlhy, která ji dusila hrstmi bílého prachového peří, rozhrnujíc se a znovu splývajíc kolem obličeje či stěžně. Neoslepila ji však; její oči se bílými vrstvami prořezávaly jako diamanty.

Na chvíli se do mlžného masívu opřela jakási mocnější síla. Opona se roztrhla a odhalila vzdálený pruh země: křivý jako kančí hřbet a tak hrozivě, tak dokonale ošklivý, že by ji snad zdrtil, kdyby se netřpytil jako velký kus safíru. Mlha se nad tou vidinou brzy zavřela, Ellen Roxburghová se však dívala dál, čekajíc na další zjevení, ale mamě.

Posléze vykročila a šla kolem kormidelníka, ale když viděla výraz v jeho obličeji, řekla si, že si ho raději nebude všímat. Na horní palubě byla mlha nejneprůhlednější. Nic v ní neviděla, ani dýchat v ní nemohla, a byla by se vrátila, kdyby ji tušené nebezpečí nevábilo.

A tak se motala mlhou, chytala se lan nebo dřeva (při vší troufalosti byla ráda, že cítí v ruce solidní, spolehlivý materiál) a málem zakopla o jakousi postavu, o tělo chlapce sedícího pod krytem vratidla, zmáčeného, ale zřejmě spokojeného.

„Ach,“ vykřikla, „to jsi ty!“ Byl to ten, co někdy pomáhal Spurgeonovi v jídelně.

Chlapec, uvolněnější než jindy, zabručel. Jedl jedno z vrásčitých, ale sladkých sydneyských jablek, která statečně vydržela dodnes. Aby si dodal morální odvahy, ukousl si mimořádně velké sousto a vsedě je rozžvýkával. Znělo to, jako by poblíž chroustal kůň.

Paní Roxburghová přemohla úlek a řekla: „To jsem ráda, že jsi tady.“

Zvedl hlavu a oči mu potemněly nedůvěrou, ne-li hrůzou, protože zatím byl zvyklý jen na její příkazy nebo němé pohledy, když sklízel ze stolu.

„Aspoň mi bude veseleji,” pokusila se vysvětlit.

Chlapec znejistěl ještě nápadněji.

„Proč?“ zahuhlal plnými ústy. „Vy se bojíte?” Jako by od něj chtěla něco, co se nenaučil dávat.

„Ne,” odpověděla a dotkla se špičkou boty klece, v níž se k sobě choulily dvě mokré slepice. „Všichni mají něco na práci, jen já ne. A mlha je tak krásná, že se na ni chci dívat s někým, kdo má tolik času jako já.“

$

„Mlha je mlha, nic víc.“ A zřejmě si odfrkl, protože vzápětí si otřel nos hřbetem ruky, v níž držel jablko.

Chlapcova logika ji vrátila do dětství. Klekla si vedle něj právě ve chvíli, kdy se pohnul, protože pud mu velel vstát a dokázat svou mužnost tím, že od ní odejde.

Bezděky se vrátila ke své rodné řeči a zaprosila: „Můžu tu bejt s tebou ?“

To bylo neslýchané: aby dáma mluvila jako obyčejný člověk. Hoch se znovu opřel o vratidlo, snad se i polekaně přikrčil. Vztáhl ruku a ovinul ji kolem jedné ořešákové příčky, aby udržel rovnováhu nebo aby se chránil.

„Já tady neporoučím,” řekl.

Z jakési prostodušnosti, kterou v ní život nedokázal zadusit, zatoužila, aby se s ní spřátelil. Kdyby byla malé děvče (a pro tu chvíli skutečně byla), uplatila by ho asi nějakou drahocenností. Ale teď neměla co nabídnout.

„Jak ti říkají?” zeptala se uctivě.

„Oswald Dignam,” odpověděl chlapec a obličej se mu rozjasnil; to, že je majitelem jména, mu zřejmě dodalo kuráž.

V téže chvíli si uvědomila Ellen Roxburghová své postavení a vychování a svou povinnost chovat se důstojně. „Proč ses dal k námořníkům, Oswalde?” zeptala se, ne chladně, ale korektně.

„Dostávaj každej den jíst.”

„To ano,” přisvědčila. „Ale kvůli ničemu jinému?”

„Nevím.” A potom: „Je to živobytí jako každý jiný.”

Hrudník, až dosud stísněný, mu naplnil vzduch; na horním rtu se mu chvělo pírko mlhy. To mlžné chvění, lopotění osamělé lodi a vědomí širého vesmíru je konečně začalo sbližovat.

Jakmile chlapec rozvázal, svěřil jí: „Na moři se daj našetřit peníze.”

„Co s nimi budeš dělat?” zeptala se.

Nesmírně jí záleželo na tom, aby se to dověděla.

„Koupím si fretku.”

„Co? Já fretku jakživa neviděla. Ale jednou asi jo — v Zennoru. Jo, měli ji ňácí cikáni.”

Zaklonila hlavu. V lanoví nad nimi tančily korálky vlhka, třásly se a někdy spadly.

Hoch se znovu nasupil; jako by jí toho na sebe moc prozradil. „Se zvířetem je člověku nejveselej.” Sebejistě nafoukl rty.

$

„To je pravda,” souhlasila. „Já měla jednou pinčlíka.“

Čísi tvrdé bosé nohy, dupající po mokré palubě, hrozily, že jejich soukromí zničí, ale vzdálily se.

„Co se s ním stalo? S tím pinčlem?”

„Umřel.“

Nasákli melancholickým mořským vzduchem. Cítila, jak jí z vlasů raší ty nejsmutnější úponky.

Řekl: „Já psa nikdy neměl.”

„Až se vrátíme domů, dám ti štěně. Koupím ti fretku, Oswalde“

Mluvila rychle, jako by chtěla zabránit, aby se mezi ni a jejího chráněnce vklínila nedůvěra; sliby, podobně jako modlitba, mohou být pokusem o vydírání.

Vtom se začalo ozývat z mlhy volání. Stále hlouběji a hlouběji se zavrtávalo do prázdna.

„Co je to?“ zeptala se.

„Hlídka — na můstku.”

„Hrozí nějaké nebezpečí?”

„Nic zvláštního.” Vyplivl vysáté jadérko.

Ani se nepokoušela změřit opovržení, které si zřejmě vysloužila.

„Musím se vrátit k manželovi,” rozhodla. „Kdybych tu byla moc dlouho, bál by se, že mě to smetlo přes palubu. A když se bojí, je nedůtklivý.”

„Jo?“ Chlapec projevil pramalý zájem.

Ale když se postavila, vzhlédl k ní a zkoušel si představit něco, co asi nikdy nezažije.

Vykročila zpátky a bezohledná mlha mu začala rozmazávat obličej, až jej smazala docela. Chvílemi se trmácela do kopce, chvílemi se drobnými, opilými krůčky potácela do strany, a pod hezkým přehozem s třásněmi se usilovně přidržovala svých loktů. Tak zachraňovala cosi ze svého fyzického já před okolní beztvarostí, v níž zmizel Oswald Dignam a kterou plavaly její myšlenky a vlasy bez cíle jako mořské řasy. Ale když se chystala zdolat schůdky do podpalubí, upravila si vlasy a setřela ze rtů poslední zbytky opojení.

Odpoledne proběhlo střízlivě. Pasažéři si jako obvykle zdřímli a čekali na večeři.

$

„Budeme stále podrážděnější,” předpověděla paní Roxburghová.

Její manžel neodpověděl, protože na takové poznámky se neočekává odpověď, alespoň ne ve spořádaném manželství. Usedl na kavalec, aby si natáhl boty, a žasl, kolika zbytečnými slovy se manželství zanešvaří.

Ale běh událostí mu byl náhle a brutálně vyrván z rukou. Ozval se náraz. A zaskřípění.

Vzápětí se kolem nich rozpoutala pomalá, ale nelítostná vřava. Z velké výšky na ně sletěly háček na zapínání bot a židle: na oba, protože paní Roxburghová, která zrovna stála před zrcadlem a pročesávala si rozpuštěné vlasy, dopadla na manželova prsa, do uličky mezi kavalec a stěnu kajuty. V prvním leknutí zápolili jeden s druhým právě tak jako s tímto rozmarem přitažlivosti. Paní Roxburghová, půl pták, půl žena, supěla manželovi do ucha. Cítil, jak se mu její zuby zatínají do tváře, ale řinkot několika rozbitých nádob v jídelně přehlušil veškeré pobouření, které by to v něm mohlo vyvolat.

Shora se ozývalo klopýtání a dupot.

„Pan Courtney, prosím! Pan Courtney!“

„Panebože,” zaúpěl jiný hlas kličkující mlhou, „ty nevidíš, že jsme narazili? Na útes! Kde máš oči, člověče!”

„Nakláníme se!“

„ … mi nemusíš říkat … “

Racčí hlasy mužů volaly slabounce do větru.

Pan Roxburgh si všiml, že z manželčiny sukně čouhají jeho tenké nohy. Vzepřel se hrudníkem proti její váze.

„Slyšíš, Ellen?” zeptal se stařeckým hlasem. „Najeli jsme na útes!”

„Propána! Já úplně ztratila rovnováhu. Neublížila jsem ti?”

Neodpověděl. „Musíme zachovat klid a rozvahu.”

Umínil si nepodléhat emocím, ale chtě nechtě si uvědomoval, jak nepřesvědčivě zní jeho hlas, jako vždycky, když dával nějaký příkaz. I když na ostatní to tak asi nepůsobilo.

„Ano,” přisvědčila, a třebaže stále zůstávali v mezeře mezi kavalcem a stěnou, podařilo se jí odtáhnout svůj ostrý dech od manželova ucha a své rozčechrané svršky z jeho těla.

„Musíme se dostat — nějak — na palubu,” rozhodl pan Roxburgh.

$

„ … že jsem ti neublížila,” vedla svou a vzala jeho studenou ruku do teplých dlaní.

Nepovažoval to za nutné. „Na útlocitnosti není čas, Ellen.“

Účelně však začala jednat ona, když se dala do různých groteskních pohybů, nezbytných k tomu, aby unikli z kajuty.

„Madam? Paní Roxburghová?”

S námahou zvedla hlavu a uviděla Oswalda Dignama, hledícího na ně z nezvyklého úhlu. Držel se rámu rozhoupaných dveří a oči měl povylezlé z důlků.

„Kapitán vám … “ volal a další slova spolkl, když mu dveře přiskříply prsty. „Musíte rychle nahoru,” vzpamatoval se a křikl: „To je rozkaz starýho!”

Napětí a rozbolené prsty ho proměnily v malého, holčičího kluka, ale pocit důležitosti mu nedovolil, aby se zastyděl.

„Uvázli jsme a nemůžem dál,“ vysvětloval jim. „Ale zkusíme loď uvolnit.”

Paní Roxburghová, ohromená situací a zároveň okouzlena sladkým, mléčným obličejem, který by mohl patřit cherubínovi na stropě nějakého vznešeného domu, odpověděla jen s přemáháním: „Ano, Oswalde. Ano. Sbalíme se. A přijdeme na palubu.”

Podala ruku manželovi. Cítila, že v ní má překvapující sílu, přestože ji léta nesměla používat. Byl za manželčinu ruku vděčný —a ona za to, že ji může uplatnit.

Byli tak soustředěni na své pohyby, že ani nevěděli, kdy Oswald Dignam zmizel.

Pan Roxburgh začal lézt k věšáku, na kterém měl plášť, zatímco jeho žena se plazila k cestovnímu vaku, ale pak zjistila, že neví, co má sbalit. Nahmatala kožený necesér, ve kterém měla zamknuty cennější a intimnější věci, jako šperky, deník, příčesek či předepsanou čichací sůl, kterou nikdy nepoužila, a nacpala do něj pár nazdařbůh vybraných předmětů, jako by byla zlodějka.

„Co nejtepleji se obleč,” radila mu zbytečně.

Pan Roxburgh, už ve svrchníku a čapce, si omotával krk nekonečnou vlněnou šálou, kterou mu podle jeho podrobných pokynů upletla kteréhosi dávného podzimku.

Utáhla si zelený přehoz, tak obdivovaný paní Merivaleovou v Sydney, a popadla svůj plášť.

Dech z ní vyrážel zoufalým chropotem, jako by byla nemocná ona, a ne manžel.

$

„Nespěchej,“ domlouval jí. „To všechno jsou jen bezpečnostní opatření. Pochybuji, že nebezpečí je tak velké, jak se zdá. A pokud je,“ odkašlal si, „loď se nerozpadne hned — takže stihnou spustit čluny.“ Byl odhodlán čelit nerozumu až doposledka určitou logikou.

Stuhy na čepci si zavázala už jistějšími pohyby, alespoň doufala. „Tak jdeme?“ Usmála se suše, ale přímo na něj.

Jali se šplhat z nakloněné kajuty; v jedné ruce svírali své jediné zavazadlo, druhou zatínali do všeho, co jim z nábytku či zařízení mohlo být oporou, a když prošli dveřmi, podobně manévrovali jídelnou. Žádný z nich by před druhým nepřiznal, že tam vnikla voda, přestože jim vyvěrala a šplouchala před očima jako protipól oceánu — černá prosakující tekutina, kterou nemohl zastavit ani plyšový ubrus; zato štětinatá květina, památka na jednu odpolední vycházku v Sydney, byla tak lehká a seschlá, že pod hladinu zatím neklesla.

Teprve když došli ke schůdkům na palubu, připustili si hrozící nebezpečí v plném rozsahu. Až dosud byli jen podrážděni (on pochopitelně víc) neomaleným vykolejením svého přesně rozvrženého života a tím, že museli přizpůsobovat chůzi nakloněné lodi, ale náhle napadl jejich bezbranná těla studený vzduch proudící shora a zasáhl je hlouběji. Duše se jim pod tím náporem vyděšeně schoulily, a kdyby to bylo možné, svinuly by se spolu do měkkého klubka, v němž by se navzájem chránily. To však možné nebylo, a muž a žena museli tisknout sténající, málem praskající kosti ke stěně a zápasit snad naposled — a poprvé? — s duševní pohromou.

Ellen Roxburghová přirazila manžela ke stěně a zaryla svou tvář do jeho, jak by si nikdy dřív netroufla. „Řekni mi — aspoň teď,“ poručila, „byl jsi se mnou nešťastný?”

Bránil se s takovou silou, jaké by se v sobě nikdy nenadál. „Ach, Ellen, na hloupé otázky teď není čas!” Jeho hlas vytryskl z nejhlubšího pramene a na povrchu se rozplynul jakoby v šelestu suchého rákosí.

I ve tmě pod schůdky poznal, že se na něj žena upřeně dívá, a pohlédl na ni také; na chvíli se oba octli v téže světelné bublině, kterou okolnosti hrozily roztrhnout.

Odtrhla oči první. Proudem jí tekly slzy.

$

Začal ji vléct po schůdcích nahoru, aby ji chránil před smrtelným nebezpečím, před sebou samou. „Nesmíš se bát,“ přikázal. „Zatím není proč.“

„Nebojím se o sebe,“ vykřikla. „Bojím se o tebe. A o své dítě.“

„Dítě?”

„Ano. Nechtěla jsem ti přidávat další starost, ale teď už se tomu vyhnout nemůžu.”

„Má nejdražší, nejdražší Ellen!“ Nahmatal její obličej, aby spojil přítok ženina strachu s láskou, kterou v sobě pocítil jako nezadržitelný proud. „Pro naše dítě musíme přežít všechno.”

Snad jen nedůvtipnost a soustředění na vlastní osobu zavinily, že nehledal už dříve vysvětlení pro častou strnulost a stále větší slabost a bledost těla, které ho podpíralo v nemoci a po jehož blízkosti prahl den ode dne víc. Tím hlubší a palčivější byla teď jeho lítost, že vytryskla z takové pouště.

Také tentokrát se vzpamatovala ona, začala protestovat a jako obvykle se ujímat povinností ochránkyně. „Ztrácíme čas! Ty jdi první, já půjdu s taškou za tebou. Musíš dávat pozor — teď ještě víc — když nás čeká taková zkouška — aby ses nepřepínal.”

Než se dotrmáceli nahoru, zopakoval jí co nejtišeji své příkazy: „Ellen! Musíš zachovat klid! ]ak jsem ti říkal. Zejména teď, když neodpovídáš jen za sebe. A když budeš tak — nápadně rozčilená, hned poznají, že jsi plakala.”

Konečně stáli na nakloněné palubě. Aniž se předem dohodli, drželi mezi sebou kožený necesér. Opřeli se o zábradlí ztroskotané brigy, která tak znetvořila jejich šarm, o důstojných způsobech nemluvě.

Ještě nikdy za své plavby na Bristolské panně nevypadali tak nemotorně, hloupě a zbytečně jako teď. Nebylo divu, že si jich nevšímal nikdo z těch, kdo dupali či klouzali kolem a zdáli se být na výši situace. Oba cítili, že musejí za svou neschopnost pykat. A s pokorným úsměvem se chystali přijmout, co po právu zasluhovali.

V jedné chvíli se nad nimi slitoval pan Courtney, třebaže jako první důstojník se měl při pohromě co ohánět. V rozepjatém kabátě a s ústy ochablými křikem jim svýma velkýma rukama znázorňoval, jak jejich loď najela znenadání na půlkruhový korálový útes.

$

Mají-li zájem, tamhle je. Ukázal na bledý, nazelenalý přísvit, o nějž se nádherná krajka pěny trhala na další cáry.

Pan Courtney mínil, že vinu lze dávat jedině mlze; jeli rychlostí pouhých pěti uzlů. Byl o tom tak přesvědčen, že to několikrát opakoval.

Mlha se zvedala, jako by chtěla odhalit celou ironii svého díla. Bylo vidět, že uvízlá loď se otočila a nalehla bokem na moře.

„Kdyby chytila vítr,“ burácel první důstojník, „odtáhl by ji.“

Roxburghovi, byť ohromeni, uznale přikyvovali. Chtěli tu naději podpořit, ale vzhledem k důstojníkovým zkušenostem se neodvažovali přispět sebemenší amatérskou připomínkou.

Jakkoli byl pan Courtney srdečný a vlídný člověk, cítil, že svou povinnost vůči pasažérům splnil, a rozhodl se pustit je přinejmenším z očí. „Radím vám, paní Roxburghová, abyste se schovala v navigační kabině nebo v kuchyni.”

Manžel, pro něhož zřejmě pozvání platilo také, ji tedy měl po palubě doprovodit k přístřešku, pro který se rozhodnou. Pan Courtney už odkulhal: jindy by odpochodoval. Austin Roxburgh, neobyčejně citlivý na mravní výtky od druhých, si nebyl jist, jestli důstojník od počátku neskrýval pohrdání, jež příslušníci nižších vrstev cítí tak často k osobám lepšího původu, ale odložil tuto teoretickou úvahu na vhodnější dobu. V dané chvíli mu nezbývalo než následovat svou ženu.

Poskakovali na svých suchozemských nohách, chytajíce se všeho, oč se mohli opřít. Za okrajem brigy se proměnlivé moře — teď jako mléčný tekutý nefrit — přelévalo přes dřímající korál, jen zdánlivě netečný: někdy se vynořil a chňapl tlamou plnou zubů anebo švihl z hlubin obvázanými tlapami.

Paní Roxburghová si předsevzala, že cestou přes palubu se nebude do moře dívat. Kdyby měla vysvětlit, proč si vybrala kuchyni, mohla by uvést jen jediný důvod, a to ten, že tam byla v dobách, kdy jim moře přálo, kdy loď ještě klidně dýchala, zatímco teď pod nimi ležela nehybně a neoblomně a jen chvílemi zachroptěla nebo se otřásla. Nad nimi se houpal jakýsi muž, samý sval a šlacha, tělo úporně zkroucené a zuby vyceněné, jak zápasil s plachtou. Paní Roxburghová, sama se potýkajíc s palubou, si oddechla, když jí ten otlučený kašpárek zmizel z očí; z mysli jí však nesešel, ba dost možná se k ní vrátil ve snu.

$

Vzpomněla si na manžela a jednou dvakrát se ohlédla, aby naň zavolala a povzbudila ho. „Už tam budeme,” řekla, ať už k němu její hlas doletěl nebo ne.

Přistihla se, že se ze zvyku usmívá, a byla ráda, že na sebe nevidí; v takové chvíli mohl být její úsměv jen svévolnou, ne-li zvrácenou ozdobou.

Dorazili ke kuchyni. Splývala vždycky s jinýni výčnělky, zbůhdarma rozesetými po palubě, ale dnes vypadala jako nachýlená bouda. Vklopýtali dovnitř, do útěšného dusna; veškeré nádobí, kterého by se tam nadáli, bylo totam. V prohlubni mezi protější zdí a strmou podlahou ležely otřískané plecháče s hliněnými střepy a bílou drtí, zbylou zřejmě z jídelního servisu pro důstojníky a hosty. Nade vším se vznášel pach studeného popela a tuku.

„Tady zůstanu,” prohlásila Ellen Roxburghová, jako by ještě mohla jednat podle své vůle.

Byl tam stůl připevněný k podlaze i s lavicí, a za ten se vklínila se svým koženým necesérem. (Nakonec jej nesla sama, a připadalo jí to přirozené a zároveň žádoucí.)

Když se vedle ní Austin Roxburgh klopotně uhnízdil, zauvažoval nahlas: … jestli bych jim mohl nějak pomoci.”

Paní Roxburghová neodpověděla prostě proto, že na chvíli unikla všemu, i manželovi, v jehož ochraně viděla své poslání. Chtěla se pomodlit, ale místo potřebných slov a myšlenek v sobě našla jen střepy. Byla stále tak vyčerpána, že tuto drť nedokázala přebrat, a navíc se hrozila možnosti, že v policích své duše, zdaleka ne tak čistých, jak se zdálo, nedokáže víckrát uklidit.

A tak seděla a držela v náruči svou druhou starost, dítě, které bylo již pět měsíců jejím tajným břemenem.

Moře drásalo boky Bristolské panny stále zuřivěji. Stěny kuchyně se vzpínaly a třásly pod údery jeho tříště, k nimž se přidávaly biče ještě horší, protože hutnější — v podobě prasklého lanoví.

Dvojice v úkrytu si uvědomila, že ve dveřích stojí kapitán, teprve když zvolal: „Jsme dobré mysli?”

A doprovodil to podivným zasmáním, jež o příliš dobré mysli nesvědčilo. Ti, na něž se ze dveří díval, byli oficiálně jeho pasažéry, ne zvířátky, pro která kdysi neuváženě zahořel a jejichž koupě teď litoval. Kdyby to byli holubi bubláci nebo bílé myši — či nejlépe bourci morušoví, zbavil by se jich bez jediné výčitky.

$

Manželé Roxburghovi kapitána Purdewa ujistili, že jsou v nejlepší náladě.

Dívali se ze svého doupěte na člověka, odpovídajícího za jejich životy a vládnoucího, jak doufali, blahodárnou moudrostí a nadlidskými silami, přestože vypadal jako starý, opelichaný tvor stejného řádu jako oni: nad špinavým límcem mu poskakoval vyčuhující ohryzek, kosti měl potaženy tenkou vrstvou rudomodrého masa a pokleslá víčka a koutky zklamaných očí zaneseny solí.

Kapitán Purdew snášel jejich pátravé pohledy statečně. „Máme dva pevné čluny, které při první příležitosti spustíme.” Ohlédl se — ne poprvé — a váhavě řekl: „Moře je zatím příliš neklidné.”

Pak odešel, ne řídit další operace, ale jen kontrolovat ty, kterých se automaticky ujali jeho podřízení. Po pravdě řečeno, kapitán Purdew byl stejně v úzkých jako ti dva podřadní tvorové, tato dvě nežádoucí zvířátka, jeho pasažéři. Jenže zatím si nikdo pravý stav věcí nepřiznával.

Roxburghovi chřadli ve svém koutku, a aby si dodali odvahy, prohlašovali občas, že bouře určitě slábne. Náhle se pan Roxburgh nesmírně vylekal.

„Moje Bukolika! Vůbec si nevzpomínám — ale asi jsem je nechal — v kajutě — ne, spíš v jídelně.”

„Tvoje co?“

„Můj Vergilius.”

„Nnnne!” Hlas jí zazněl tak nevěřícně, že málem prozradila, co si myslí: že při vší úctě ke knihám, kterou jí manžel a tchyně vštípili, v nich vidí cosi jako nábytek, jenže na rozdíl od stolů, židlí a podobných věcí postradatelný.

Pan Roxburgh byl naštěstí příliš rozrušen, než aby si na manželce všiml příznaků možného odpadlictví. Zvedl se, odhodlán zřejmě dokázat svou úctu ke knihám, či spíše věrnost přijaté víře.

„Snad se nechceš vrátit?” Znělo to až příliš bezbarvě, ale byla pochopitelně vysílena.

„Podle toho, co jsme slyšeli — zatím žádné nebezpečí nehrozí.”

„Prosím tě, ne! Ne! To přece není nutné. Kvůli knize!” Ať to dopadne jakkoli, svoje řekla. Unylé tóny ženského zoufalství však jejího muže nezastavily; jen posílily jeho odhodlání provést svou.

Pan Roxburgh odešel. Když projevila povzdechem nesouhlas, napravila alespoň to nejhorší na svém zevnějšku, a v skrytu duše

$

byla ráda. Největší vzácnost pro ni byla, když mohla sedět sama, když mohla odhodit tu roli mnoha tváří, kterou hrála, a v posledních měsících zřejmě se stále větší námahou: roli věrné manželky, neúnavné ošetřovatelky, statečné ženy, a nakonec tu nejméně skutečnou ze všech povrchních, samozřejmě přijímaných složek své povahy — roli nastávající matky. Přitom jí její tělo říkalo, že toto dítě je to nejopravdovější, co v sobě má, a byla to pravda tak nevývratná, že ji vůbec nevpustila do společnosti těch „vymyšlených” myšlenek, strojeností a licoměmostí, které si zapisovala do deníku, právě tak jako jeho stránky uzavřela jiné, bolestnější pravdě — že se dobrovolně stala cizoložnicí.

Přiznaná skutečnost by ji možná rozrušila víc, kdyby nepocítila jakési uspokojení. A kdyby mezi skutečnostmi nevyrůstala: svým způsobem byla dodnes tím venkovským děvčetem, sedícím na kameni mezi hlodašem a vysokou trávou, s rozpukanýma rukama složenýma v klíně. Kdyby šel život obvyklou cestou, někdo by si sedlákovu dceru namluvil, přivedl by ji do jiného stavu a pak do kostela, přesně v tom pořadí.

Paní Roxburghová se na lavici zavrtěla. V duchu těkala mezi skutečností a současností. Když byl její život vykolejen a ona přesazena jinam, její vychovatelé se v nejlepší víře pokoušeli podstrčit venkovské dívce svůj rozum. Co když se v deníku něčím prozradila? napadlo ji. Třeba jen tónem věty nebo vypuštěným slovem? Ta možnost ji začala tížit stejně jako její dítě a ne zcela zavržený chtíč.

Odemkla necesér. Alespoň si ukrátí chvíli, ospravedlňovala se, a zároveň uklidní své svědomí, dokavad je světlo. Hledala mezi manželovými papíry, dopisy, jeho deníkem, zlomkem „pamětí”. („Ne jednání, ale myšlení, Ellen, jsou pravým bohatstvím života, a proto — kdož ví — jednoho dne možná začnu sklízet plody myšlení.”) Pamatovala si, jak je před odchodem z kajuty popadla. Prohrabala sametovou taštičku s několika bezvýznamnými šperky, přibalenými na cestu, a znovu osobní doklady, ale co hledala, stále nenalézala. Čím déle všechno převracela, tím důležitější pro ni bylo najít, číst, ujistit se, že nenapsala nic než pravdu, která snese cizí oči. Dech v ní skřípěl. V duchu viděla, jak svazek v pergamenové vazbě plave v rozhoupané vodě mezi troskami jídelny, jak jej manžel zachraňuje a riskuje přitom ztrátu rovnováhy, a jak

$

se konečně vrací dokonalá rovnováha jí — pokud se šťastným nálezcem nestal někdo z námořníků, nebo, a to nejspíš, pan Pilcher.

Jakmile se jí z paměti vynořil obraz druhého důstojníka, zapomněla, že kolem ztroskotané lodi zuří bouře. Náhle jí bylo jasné, že záludný, nepřístupný Pilcher, zakrývající bezbarvýma očima hloubku svého pohledu, dokázal jak svým chováním, tak vzhledem, že má být nástrojem její zkázy. Až se vyzbrojí narážkami a nepokrytými přiznáními z jejího deníku, přestane mlčet a vrásky po stranách jeho úst se otevřou jako špatně zacelené rána.

Málem se proti němu v zešeřelé kuchyni vrhla, proti přízraku stejně přesvědčivému jako nesmyslnému: vždyť neměla Pilchera proč nenávidět, leda kvůli pocitu, že jí pohrdá, nebo že kdyby se v podobném světle potkali na cestě do Zennoru, pozdravili by se jako dva stejní tajnůstkáři a potměšilci.

Paní Roxburghová pevně semkla ruce, náhle příliš měkké, aby mohly vzdorovat jejím myšlenkám. Opouštěly ji síly. Přála si i nepřála, aby se vrátil její manžel, který už možná plaval tváří dolů

V kalné vodě.

Myšlenky se jí vzedmuly do obludných vln. Můj nejdražší manžel … Nemá-li po ruce svůj nešťastný deník, neměla by otevřít manželův a číst si v něm pro ukrácení chvíle, dokud je dost světla? Znovu otevřela necesér vonící dosud po nákladné kůži, kterou se Angličané vyzbrojují na cesty. Hrábla dovnitř a prsty jí klouzaly po listech zrnitého papíru, ale dál se neodvažovala. Co když uvidí v zrcadle podobu, kterou nezahladí ani sebevětší vrozená chytrost a sebesilnější získané sebeklamy?

Při pomyšlení na svůj obraz v manželově deníku tiše zasténala. Že se jej osmělí odhalit, nevěřila — ale vyloučit to za Austinovy nepřítomnosti nemohla, protože zlověstné světlo, nepohodlná pozice a zcuchané oblečení ji ponoukaly, aby se o sobě dověděla to nejhorší.

Když se Austin Roxburgh vydal na zpáteční cestu do jídelny, věděl, že chtít zachránit knihu, třebaže vzácnou, je pošetilost. Nedělal to však z umíněnosti; musel manželce, důstojníkům a posádce dokázat svou sílu. Když vyšel z kuchyně, viděl, že několik

$

námořníků se moří s pumpami, ale podle toho, jak kleli, bezvýsledně. Dávali za to vinu nakloněné lodi, jako by situace nebyla zosnována tak ďábelsky, že lidé v ní byli bezmocní jako kamenné chrliče.

Vtom se stalo něco ohromujícího, tím neuvěřitelnějšího, že Austin Roxburgh jako vždy jen přihlížel, bez přímé účasti. Před jeho očima se začal kácet zadní stěžeň se vším, co k němu patřilo. Pádem se zlomil, a nadskakoval na palubě i s tenkými lany vyrvanými z kořenů. Plátěné listoví velkého stromu uletělo a jako špinavé prádlo se vařilo v příboji.

Několik námořníků odstrčilo pasažéra, jak se hnali opravit neopravitelné či odklidit trosky, které by mohly překážet.

Austin Roxburgh cestou uvažoval, má-li o tom, čeho byl právě svědkem, povědět manželce. Zavrhl to; ne proto, že si dík svému tajemství začal připadat větší, statečnější, důležitější, ale z ohledů k její citlivosti. Takto posílen, pokračoval ve své pochybné výpravě.

Den potemněl. Černé mraky, nabité olovem, hrozily vypálit první salvu. Tmavnoucí moře nenávistně bublalo na své budoucí oběti. Kdesi se nepochybně skrývala země, jejich neustálá naděje, a čekala, kdy bude znovu objevena, ale pan Roxburgh se k ní ani jednou neohlédl; byla by jen o něco méně ohavná než pomstychtivý oceán.

Ke schůdkům do podpalubí dolezl po čtyřech, a nejen ze zbabělosti. Vynutil si to i rozum: vlny, které se rozbíjely o záď, ho bičovaly přes oči a ústa. Když vyvrhl větší část toho, co spolykal, a znovu se rozhlédl po zaplaveném světě, zašmátral nohou po schůdcích, náhle zcela neznámých.

V přítmí mezi stěnami, které jim bývaly dusným, ale přijatelným domovem, stoupala hladina výš a výš. Všude kolem se uprostřed zuřící bouře ozývaly zvuky uvězněné vody, zlověstně šumivé, když se na chvíli ustálila, anebo pleskající a rozstříklé, jak se lehká loď se skřípěním kolébala na uvázlém kýlu.

Pan Roxburgh upřel oči do šera a snažil se v záplavě trosek rozeznat věc, po níž pátral, ale vtom se „můj Vergilius!“ vynořil z kalné vody šplouchající u jeho nohou. Sehnul se a s podivuhodnou zručností, s jakou pytlák chmatá po zakázané rybě, knihu vylovil; málem mu unikla z kluzkých prstů, ale ve vzduchu ji lapil

$

a už nepustil. Promočený svazek mu připomněl jinou knihu, kterou měl kdysi v rukou, jenže to byla oběť neškodné místní záplavy. Už teď ho blažila hrdinská vzpomínka, kterou si dopřeje u dobře naloženého krbu, až bude Vergilius znovu uložen v cheltenhamské knihovně.

Po návratu na palubu si znovu prohlédl trosky zadního stěžně a utvrdil se v rozhodnutí, že manželce o ničem neřekne. Knihu ukryl do kapsy svého pláště, aby ji neviděl nikdo, kdo by pro jeho výpravu neměl pochopení.

Ale nikdo si ho nevšímal.

Paní Roxburghová, která si manželovu existenci uvědomovala za jeho nepřítomnosti víc než za jeho přítomnosti, seděla, prsty zasunuté mezi stránky jeho deníku jako záložky, a nevěděla, najde-li dost odvahy, aby jej otevřela a četla, dokud je čas. Toužila se dovědět, že ji miluje, ale kdyby měla narazit na jeho pochybnosti, neměla by asi dost síly, aby se s nimi vyrovnala.

Nakonec ji zachránilo poznání, že světlo jí nedovolí odhalit to nejhorší, ani kdyby chtěla, a opojena vděčností vstala, naklánějíc se k nahnuté podlaze jako zkušená trosečnice. Touhu číst o manželově nevadnoucí lásce vystřídala touha vidět pevnou zem, a vskutku tam byla, podobná koňské podkově, nedaleká, ale lhostejná k lidským pocitům nejinak než k něžnostem toho, co z paluby raněné lodi vypadalo jako bílý, lísavý příboj.

Paní Roxburghová se došplhala až k zábradlí a přitiskla se k němu s očima vytřeštěnýma a ústy otevřenými, napohled stejně lačně jako rackové odklízející odpadky z lodní brázdy. Ano, jednou dokonce zaskřehotala, načež sklonila hlavu a dávila do černých vln, bušících do boků Bristolské panny.

Konečně se zbavila fyzického hnusu a beznaděje, ale začaly jí téct slzy při pomyšlení na manžela: na jeho lásku ztratila právo, jeho soudu však uniknout nemůže, tak jí to říkalo svědomí. A totéž svědomí slyšelo jeho hlas volající slabě přes šumění vody v zešeřelé a zřejmě už zatopené jídelně.

I ve svých mukách zaznamenala, byť matně, zničený stěžeň, a matně si umínila, že o tom s manželem nebude mluvit — vrátí-li se. A vskutku, právě se vracel. Přes trosky stěžně a ráhnoví ji ještě nezahlédl. Úleva jí dala spíše naději než nový popud k výčitkám, a s tímto pocitem se znovu vklínila na své místo mezi stěnu

$

kuchyně a ochrannou hradbu stolu. Jak od ní odešel, tak ji najde — vedle zavřeného neceséru.

Pan Roxburgh zářil pýchou a radostí, že svého drahocenného Vergilia zachránil. (Nejvíce se těšil, že si při první příležitosti přečte také jeho Zpěvy rolnické.) Seděl na ostrohranné lavici a pro všechny případy si knihu tiskl k břichu. V promočené trofeji, která by kohokoli jiného odpuzovala, cítil důvěrně známou a milovanou věc; dávala mu jistotu, že nepřestal existovat ani on.

Vedle manžela chovajícího knihu si paní Roxburghová vzpomněla na panenku, kterou kdysi dávno dostala. Zavinula ji do čistých kapesníků. Bylo to její dítě. Milovala ji a hořce plakala, když jí kolo vozu rozdrtilo hlavu na porcelánové střípky.

Tak se stísněně připravovali na noc a sny. Ale krátce před setměním jim vehnalo do obličeje hrůzu jakési strašlivé zapraskání, dřevěné zahřmění, máchnutí zběsilých křídel. Bez jediného slova vstali a vyklopýtali na palubu, do zlověstného ticha. Přes déšť, který je bodal do víček, viděli, že hlavní stěžeň s celým nákladem plachet se zřítil přes levobok. Posádka se potýkala se změtí rozhoupaných ráhen a lan. Šikmý stěžeň na přídi visel jako zlomená tužka.

Protože nevěděli, nakolik jsou vydáni všanc chaosu, stáli tam a vzájemně se podpírali, smířeni s tím, že promoknou. Déšť se valil přes poslední křeče soumraku, a třebaže se loď nehýbala, zdálo se, že ji do sebe vsává jakási divoká inkoustová zátoka, ne-li chřtán noci.

Sotva obloha zhasla, vyrostla před nimi postava kapitána Purdewa. Vypadala by hrozivě, kdyby jeho hlas a postoj nenapovídaly, že se tu objevil čistě náhodou.

„A je po stěžních,” oznámil tak tiše, jako by to říkal spíše sobě než svým posluchačům.

Zívl a z kůže ošlehané mořem zmizelo napětí; kdysi impozantní tělo se mu volně, skřípavě klátilo v šatech. Jako by ho to, co celý život tušil, zbavilo právě odpovědnosti, takže si mohl zhluboka vydechnout.

Jeho povinnosti k pasažérům nicméně nekončily. „Pilcher se zrovna pokusil spustit pomocný člun,“ řekl slovy pečlivě vybranými pro jemné uši, „moře je však příliš —“ hlas se mu ztratil, ale znovu jej našel, „rozbouřené,” zaslechli.

$

Roxburghovi mu dali za pravdu a kapitán Purdew jim s nesmírnou trpělivostí a jistou vrozenou zdvořilostí vysvětloval: „Na palubě jsme tak vysoko a tak v suchu jako vajíčka v racčím hnízdě.” Jemně je dostrkal zpátky do kuchyně, obrovskýma rukama, smířenýma už se svou těžkopádností. „Za svítání,” ohlédl se k nim ještě, „to zkusíme znova — a jistě budeme mít větší štěstí.”

Svítání, byť v nejbledší představě, jim zůstalo před očima po všechny hodiny tmy. Roxburghovi nemohli spát, ale chvílemi si zdřímli, opřeni jeden o druhého na ostré hraně nakloněné lavice. Žaludky scvrklé nepravidelnou stravou a strachem přestaly patřit k jejich tělům, takže hlad nepřicházel v úvahu. Tím hladověji se vrhali na sny, které jim unikaly, sotva prošly jejich lebkami.

Jednou se paní Roxburghové téměř podařilo vyslovit nepolapitelné slovo „G-A-R-N-A-A-D?“ Její rty s ním zápasily, ale těsně nad propastí prohrály.

V jedné chvíli ji vzal do náruče a leželi vedle sebe, ovíjeli se a svíjeli, otevírali a zavírali, tak snadno jako hedvábí, celí propleteni, až na skřípějící zuby: potápěli se, potápěli.

Pan Roxburgh procitl z jakési příjemné tísně a zjistil, že ho manželka podpírá. Málem ztratil rovnováhu.

„Je ti dobře?” zeptala se.

Protože jiná možnost nepřicházela v úvahu, zněla její otázka nesmyslně.

A tak dřímali dál.

Svítání, o kterém mluvil kapitán, vniklo do kuchyně, aniž o tom věděli. Umounilo jim tváře špinavým stínem a vytáhlo z temných koutů studený, šedý pach popela, odpadlého z někdejších uhlíků.

Když se konečně probudili, venku šplouchaly hlasy a voda. Naděje a spánek osvěžily obličeje popleněné přítmím a zahnaly aspoň nejcitelnější strach. Ellen seděla a kousala se do rtů, napínajíc bledé oči, aby využila navráceného zraku; Austinovi se vrátilo cosi z ochablosti jeho mládí, víčka měl příliš těžká, příliš temná, a rysy mu zjemnila nemoc k nepřirozené dokonalosti, téměř vylučující život. Vyskočili však a začali lapat po dechu. Drát se ven. Mluvit.

V časných hodinách bouře značně polevila, okolní hladina se však pořád neklidně pěnila. Nad ní kroužili racci a křičeli, ale chladně.

$

Do tohoto světa studeného bílého světla a vody, pod modrobílá těla nadpozemských racků vstoupila paní Roxburghová se sukní zdviženou ke kotníkům, když překročila zvýšený práh u dveří lodní kuchyně. Za ní vyšel její manžel. Vzdor zanedbanému kníru a bradce měl stále masku mladistvé dokonalosti, kterou mu vrátil spánek. Kdyby jim bylo dopřáno publikum, museli by se nejbělovlasejší diváci zachvět strachem o to, co u manželů Roxburghových nebylo při všech kazech ničím jiným než hlubokou vnitřní nevinností. Ale pozornost všech ostatních, ať už jakkoli chápavých, byla upřena jinam.

Bárka, spuštěná zřejmě při prvním zasvítání, nadskakovala a bušila do hladiny. Lanem byla dosud připoutána k mateřské lodi.

Bylo slyšet povykující lidské hlasy, zvláště jeden, který všechny přehlušoval.

„Jestli ji rozbijete,“ obviňoval pan Pilcher kohosi odpovědného, „může nás polovina rovnou skočit do moře!“

Kritizoval zřejmě prvního důstojníka, protože mezi dalšími, byť méně hlučnými křiklouny stál pan Courtney, tichý jako zamračená socha.

„Vy si myslíte, že potom bude někdo losovat?” Bez ohledu na svou nižší hodnost bičoval pan Pilcher vzduch jako náhražku za svého nadřízeného. „Já tady rozhodně nezůstanu a nebudu mávat těm, co se narodili na šťastnější planetě!” Jakoby inspirován bárkou posedle tančící na konci provazu, planul a zmítal se vztekem.

Další rady se ozývaly v klidnějším tónu; jindy svalnaté ruce se proplétaly v uzlech, které dnes ráno nechtěly držet.

Vtom sem od trosek navigační kabiny zamířil kapitán Purdew. Zapínal si knoflíky a zbylé vlasy mu vlály. Večer měli Roxburghovi pocit, že se velení vzdal, ale teď ho zvyk znovu nutil ujmout se odpovědnosti v krizi, která by se mohla stát osudnou. Šel pomalu, jako náměsíčník sestupující stále hlouběji do těžkého snu, a když došel k ostatním, přikázal klidným, zestárlým, ale ukázněným hlasem, aby bárku vytáhli z vody. Jako by to bylo možné. Ale nic jiného nezbývalo. Sám pomáhal uskutečňovat zázrak, který od něj čekali.

A málem to zázrak byl. Nejdříve zvedli do vzduchu příď, pak celou tu směšnou skořápku, ale vzápětí spadla zpátky. Vystříkla

$

voda a udeřila je do zpocených obličejů. Na okamžik se v zelenobílé tváři moře odhrnul ret a po loďce chňaply korálové zuby; poté jí zoufalci pomáhali z vody podruhé. Visela pod nimi, houpala se na koncích zauzlených paží, zbělelých prstů, zkroucených těl. Jako by byli odhodláni, bude-li třeba, upevnit bárku vlastními útrobami.

Ale po nekonečných drahotách, když svaly jejích nápadníků málem praskaly a plíce mezi jejich zmučenými žebry pukaly, se nechala vyhodit výš, než by se nadáli, a po další přestávce, během níž hrozila její mrtvá váha smést polovinu těch duší do pekla, se vyhoupla k nim, proplula vzduchem, jen zlehka škrábla o hrazení a zaryla se do roztřesené paluby.

Jakmile operace skončila, někteří z námořníků se spolu dali do řeči, aniž se pokoušeli zakrýt třas ve svalech a obličeji, a jeden hromotluk si šel sednout stranou, hlavu mezi dlaněmi a prsty u nohou roztažené jako drápy, aby po palubě nesklouzl.

Bárku však vybojovali.

Od rána až do odpoledne se kmitaly ruce opravující její křehkou skořepinu, zatímco ostatní pracovali pod dohledem loďmistra na zásobách potravin. Pan Roxburgh se zapojil do řetězu mladíků, kteří vynášeli z podpalubí soudky nasoleného hovězího a vepřového, bochníky plesnivějícího chleba a demižony pitné vody, nakládali menší člun a doplňovali zásoby v bárce, skrovné vinou spěchu a nadšení, s nimiž ji předčasně spustili na vodu; přísněji řečeno, pomáhaly jeho ruce, ale myšlenky mu utíkaly s příbojem. Neustálé šplouchání pod palubou, téměř neslyšitelné, mu připomínalo mnohý tichý dům, v němž jako mladík nemohl usnout a kde při noční lampě prožíval horečnými smysly všechny hrůzy ztroskotání dávno předtím, než je poznal na vlastní kůži.

Zdálo se, že je klidný, a vskutku byl, protože nezvyklá tělesná námaha mu vypudila z hlavy nejdotěrnější můry. Někteří statnější námořníci kolem se naopak chvěli o svou budoucnost, ale zakrývali to smíchem. Viděl, jak jim na býčích šíjích naskakuje husí kůže.

K polednímu se odebral za manželkou, napůl stojící, napůl opřenou o hrazení. Stínila si dlaní oči, a když k němu vzhlédla, s údivem si všiml, že jí na koutky očí a úst útočí vrásky vyryté věkem a nečasem.

$

„Musíš si najít nějaké místo a posadit se,“ přikázal. „Tahle vřava tě brzy vyčerpá.”

Chtěl se jí zbavit?

Ale podívala se na něj a oba poznali, že by ji opustil, jen kdyby byl donucen.

Zvedla ruku, a dotýkajíc se jeho rukávu, přiznala: „Už nevěřím, že je to v naší moci.“

Jako by nečasem zdrsněli či zestárli oba, a hlouběji, než kam sahá kůže. Pod solí, která jim v nesmělém slunečním světle uschla na tvářích, byly jejich myšlenky nejasnější. Špinavý povlak soli a prachového popela jí potáhl i ruce, nejnápadněji prsteny, které si pro jistotu nasadila. Nebylo jich mnoho (po prvním rozkvětu svého manželství si drahých kamenů příliš nevážila), ale i těch pár se teď třpytilo naprosto přirozeně.

„Musíš je mít na prstech?” zeptal se.

„Co s nimi? Mám je hodit do moře?”

Aspoň se zasmáli. Na chvíli se jich zmocnila téměř fyzická lhostejnost k vlastnímu osudu. Postoj, který paní Roxburghová zaujímala u hrazení, neměl daleko k ledabylosti: vršek jejího čepce ztratil souměrnost a lem její sukně několik stehů, takže se houpal jako nebezpečná smyčka. Austin Roxburgh vypadal upraveněji, protože využil jejich smíchu a krátce, ale slastně se přitiskl k jejímu boku, jako by byli sami anebo byla tma.

Pak vzdychla, a nedůtklivě. „Myslíš, že se odtud někdy dostaneme?” Jako by pořádala piknik a kvůli nedbalosti kočího nemohli vyjet včas.

„Oni už si poradí!” Cynismus a konvence by mu to nedovolily přiznat ani teď, ale Austin Roxburgh neochvějně věřil v pracující třídu.

Přišel Spurgeon, jako vždy nejotrávenější, když nesl jídlo, a podal jim je s upozorněním: „Abyste měli co žvejkat.”

Pan Roxburgh řekl, že nemá chuť, ale vzal si: tvrdý suchar s kouskem hovězího, lemovaným korálky našedlého loje.

Paní Roxburghová se v duchu jiné konvence chystala vlákat Spurgeona do jejich obvyklé hry na paní a sluhu, ale kuchař dělal, že nerozumí, a odešel.

Někteří námořníci se cpali s chvatem, k jakému nutí palčivý hlad a strach, že brzy nebude co do úst. Jiní se dusili a polykali,

$

aniž přestali opravovat bárku. I postávající zevlouni podávali pohotově nástroje, anebo se střídali a s přehnanou péčí míchali hrnec dehtu, jenž hrál při ucpávání trhlin nejvýznamnější roli; někteří se usmívali a přivírali oči, omámeni zřejmě vdechovanými parami či hypnotizováni otáčením smolně černého oka, které je odvádělo od myšlenek na věci příští.

Roxburghovi se dívali a čekali a vedli si podle Spurgeonovy rady. Paní Roxburghová sice spolkla kousek smrdutého loje s největším odporem a vlákna hovězího jí uvízla mezi zuby, vcelku se však jejich zhýčkané duše žvýkáním uklidnily. Suchar byl nepoddajnější než maso, ale dal se hryzat a sát: když se proměnil v dokonale nechutnou kaši, stekl snadno do krku a v probuzeném žaludku vyvolával melancholický pocit sytosti.

Během odpoledne skončila posádka práci na poškozené bárce, vyspravované olovem, kůží a kusy dek za vydatné pomoci smůly. Po páté byly čluny spuštěny z vraku. Pan Pilcher, velící menšímu člunu, s sebou vzal loďmistra, čtyři námořníky a jednoho mládence, zatímco kapitána Purdewa v bárce doprovázeli první důstojník, kuchař, tesař, pět námořníků, plavčík Oswald Dignam — a navíc pasažérská dvojice. Když čluny odplouvaly od Bristolská panny, nechtělo se nikomu ze zachráněných věřit, že je to všechno pravda: tak užasle se dívali, ústa buď pevně a vzdorně sevřená, anebo povolená v plačtivé grimase ukřivděných.

Snad ze všech nejdojatější byla paní Roxburghová, vyhnaná z přecpané kajuty a nepříliš útulné jídelny, které svými náladami, myšlenkami a kratochvílemi proměnila v příbytek. Bylo nad její síly představit si hrbolatý kavalec, na němž si zvykla spávat, anebo zrcadlo, v němž plula její tvář, často nevěrohodná, mezi zdrsnělými ostrůvky a zkreslujícími kazy.

Teď však pluli v bárce a člunu. Pan Courtney počítal nad svým kvadrantem a stanovil kurs k pevnině, podle odhadu vzdálené třicet mil na západ.

„Ádijé, Bristolská panno!“ vykřikl z plných plic jeden námořník v bárce.

Vzápětí se rozesmál a rozkašlal. Odhalil trosky několika hnědých zubů, vsazených do širokých, ale bezkrevných dásní, a šlachy na krku mu vystoupily jako ochranné hrazení.

Paní Roxburghová si umínila, že se neohlédne, přestože ji trup opuštěné lodi silně přitahoval.

$

Bez ohledu na to, že jsou mezi nimi lepší lidé, začaly na sebe posádky rivalských člunů sprostě pokřikovat. Jako by jim třesk a hřmot jejich chlapských hlasů dodával kuráž.

„Uvidíme se u kurev v Londýně, Nate!“ řval jakýsi tygr z menšího člunu.

„Kdoví kde všude se budem kurvit, než se k nim dostanem,” odpověděl jakýsi mladík, dosud nemluvný.

„To jo,“ vtáhl jeho šedivý soused sopel do buldočího nosu. „Pro ty, co maj chuť, tam budou pěkně chlupatý skály.“

Pak posmutněli. Ať už svým výbuchem chtěli zakrýt něžnější city, anebo šokovat dámu, která jim byla vydána všanc, nepodařilo se jim jedno ani druhé; neboť dáma, nevypadající ani trochu nahluchle, se dále dívala jasnýma očima (byť s poněkud přehnaným zájmem) na prázdné moře kolem nich.

Pokud se Ellen Gluyasová nad jejich oplzlostmi pohoršovala, pak kvůli manželovi: aby ho při jeho citlivosti neurazily nebo aby ji nepodezříval, že zavdává důvod k „mužským řečem”. Ale nedával ničím znát, že by slyšel, anebo pochopil, a brzy je všechny zaměstnaly věci důležitější.

Moře, docela klidné, když odplouvali od ztroskotané lodi, doráželo na boky člunů stále rázněji, a majestátní zmrzlinový mrak, putující rovnou k nim, měl stále nebezpečnější tvary a temnější úmysly. Pro některé vystrašenější trosečníky byl kontrast mezi zlatem nezdolného slunce a hrozící temnotou bouře a noci nesnesitelný. Kdo se teď ohlédl k Bristolské panně, uviděl loď tak skutečnou, že si palčivě uvědomil: vždyť my ji opouštíme. Malá briga ležela bokem na útesu, ale držela se pevně, i ve chvílích, kdy moře zvedalo velkou bílou ruku a drtilo ji o její příď.

Dlouho vštěpovaná sebekázeň bránila paní Roxburghové plakat tam, kde by se Ellen Gluyasová asi hlasitě rozbrečela, sotva by poznala, že loď pomalu umírá. Nakonec však tiše zaslzela, doufajíc, že to nikdo z mužů, zvláště její manžel, nevidí.

„Paní, pozor! Táhnete si ve vodě přehoz. Je celej mokrej!” Byl to hlas Oswalda Dignama; neušlo jí, že od jejich vyplutí se k ní prodíral stále blíž.

„Ach ten!” vzdychla. A usmála se na plavčíka, jak se slušelo na dobrotivou ochránkyni.

Když vypluli, přehodila si přehoz přes ruku a zapomněla na něj. Teď jej vytáhla a vyždímala z promočených třásní vodu.

$

„Děkuji, Oswalde. Ale myslíš, že na tom záleží?”

Protože zcela nerozuměl a bál se křehký vztah poškodit, neodpověděl.

Vítr hnal oba čluny dál, v důvěřivě zvoleném kursu.

Paní Roxburghová si uvědomila, že jí podrážkami prosakuje do bot voda.

„Prosím tě, jsi dost navlečený?” zeptala se manžela.

Námořníci hleděli na pasažéry s téměř zasněnou nevěřícností, která hraničila s drzostí.

„Jsem,“ ujistil ji a obnažil zuby v konvenčním úsměvu.

Slunce ve svém posledním tažení oslepovalo. Austin Roxburgh proto mohl zavřít oči a nevnímat alespoň viditelné projevy ženiny starostlivosti. I potom však viděl kapitána Purdewa. A tak oči znovu otevřel. Má ten hastroš, do jehož rukou se svěřili, stále dost inteligence a sebeúcty, jakou vyžaduje kritická situace? Kapitán, pohroužený do svého neštěstí, do zkázy své lodi, seděl a zubil se na obzor. Náhle si sundal čapku, vytáhl hřeben a zaútočil na zbylé prameny svých vlasů.

Paní Roxburghovou napadlo cosi tak prudce, že vrazila manželovi loktem do žeber: to jak se v těsném prostoru, který na ni připadal, začala vrtět a otáčet. „Prosím tě,“ zvolala, ačkoli seděl vedle ní, „kde je ta taška?” A hmatala či kopala promočenýma nohama, hledajíc necesér, který tam měl být.

Odpověděl pomalu: „Asi jsem ji tam zapomněl. Ale nač by nám, Ellen, byla?” Fragment jeho „pamětí”, mrzoutský deník! (Svého drahocenného Vergilia si bezpečně zapnul do náprsní kapsy.)

Znovu obnažil zuby.

„Panebože!“ Dala se do hlasitého pláče, přestože její muž takové scény na veřejnosti nesnášel. „Naše taška! Co nám teď zbylo?”

Plavčík se na ni nemohl vynadívat. Jako milenec.

„Ellen! Ellen!” konejšil ji pan Roxburgh.

Ti, kteří to slyšeli, nerozuměli, nejméně ze všech kapitán Purdew, visící očima na pomyslné dálce anebo na člunu brázdícím hladinu před nimi.

Pan Roxburgh vzal manželku za ruku, a propletl své prsty s jejími, až se do nich zaryly prsteny. Plavčíka to hluboce zaujalo. Díval se a díval, až se na jejich hlavy snesla tma.

$

Začínalo být jasné, nejen zkušeným námořníkům, ale i nováčkům mezi nimi, že bárka na širém moři těžko obstojí. Nouzová plachta jí byla platná jen o málo víc než ptákovi zlomené křídlo, a protože neměla kormidlo, museli je úporně nahrazovat veslem. Když se v ní poprvé dočkali úsvitu, s tvářemi dosud lepkavými spánkem, ani největší optimisté nemohli dost dobře přehlédnout, že do jejich plavidla teče. Takže k denním povinnostem přibylo vylévání vody. Ti, jimž bylo uloženo, se dali do práce bez velké ochoty, ale s nadějí, že jednotvárné pohyby je příjemně otupí. Roxburghovi byli rádi, že se nucené práce mohou účastnit. Pan Roxburgh dokonce přišel na jistou metodu, kterou nejprve předvedl své ženě, a poté se ji odvážil vyložit námořníkům. (Ellen Gluyasová prostě vylévala, hlavu sehnutou téměř ke kolenům. Ale pak jí v nepoužívaných zádových svalech začala do všech stran vystřelovat bolest.)

Někteří námořníci si Roxburghovy oblíbili; anebo jejich pohrdání neobstálo vůči námaze spojené s vytrvalostí.

Plavba pokračovala nepravidelně podle všech měřítek, námořních i lidských. Čas od času si s nouzovou plachtou zahrál nehmatatelný vánek, takže se napjala, zakymácela a znovu splaskla, i s nepodloženými nadějemi. Kapitán Purdew mohl spoléhat jedině na lidskou sílu. Ruce tahající za vesla se boulily a praskaly, zuby překusovaly kletby, které si veslující z úcty k dámě netroufali vypustit z úst.

Pokud zmořeným rtům unikla občas nějaká hrubost, nezazněla v mrtvém jazyce, ale v tom, který zapomněla, když emigrovala z kraje, kde se narodila. Paní Roxburghová se zamyslela nad svým falešným obrazem, který musela z vůle osudu nastavovat všem, neotesaným námořníkům, kultivovaným přátelům, ba i svému drahému manželovi — a nad tím, který si raději nepřipomínala. Kdyby byla uvězněna mezi čtyřmi stěnami, mučila by se možná také úvahami o povaze semene zasetého v jejím těle — ať už

$

po dozrání odhalí matčinu lepší či horší stránku — a o tom, čí bude mít podobu. Ale na širém moři ji víc trápil pohled na větší rychlost druhého člunu a ve své malomyslnosti zalitovala, že kapitán Purdew se neprozřetelně rozhodl velet bárce.

Před polednem pan Pilcher vzdálenost mezi čluny blahosklonně zmenšil a kapitán Purdew povstal, jednou rukou se opřel o nouzový stěžeň a druhou dal znamení veliteli menšího člunu. Po řadě pozdravných pokřiků se mezi nimi rozvinula rozprava, protkaná detaily tak profesionálními, že pasažérům nezbývalo, než s důvěrou naslouchat. Pan Roxburgh se nevzdával své tajné víry v lidi schopné neobyčejných manuálních výkonů a technických zázraků, jež mohou přispět k jeho osobnímu blahu. Ellen však měla lehkovážnější povahu a na rozdíl od svého manžela se s ní posléze smířila; proto jí proud tajemného jazyka tolik neimponoval. Více než rozprava ji přitahoval bublavý var moře, a vzpomněla si na skleněnou zarážku ke dveřím, kterou získala s hodností manželky a dámy a která jí byla zdrojem nevinné radosti, kdykoli ji na koberci v cheltenhamském salónku uviděla.

„Musíte nás vzít do vleku,” křičel kapitán Purdew na svého druhého důstojníka.

Důstojník se chystal kapitána poslechnout, ale paní Roxburghová cítila, jak jeho rozhodnutím pohrdá. Představa zarážky ze zeleného skla ji tak potěšila, že si ji stále vybavovala, jednak v duchu, jednak v mořské vodě vlnící se za okrajem člunu. Jedna služka, jmenovala se Matty Somertonová, brzy po nástupu do služby o skleněnou zarážku zakopla, zrovna když nesla na podnosu žaludeční likér. To bývala její specialita, klopýtnout a upadnout s podnosem v ruce. Matty říkala, že je proti tomu bezmocná, na schodech prý se jí to stává, jen když jde nahoru, dolů ještě nespadla nikdy.

Ellen Gluyasová, mžourající do slunce na mořskou krajinu, kterou příliš nevnímala, si uvědomila, že měla mít se služkou větší soucit — vždyť sama nosívala hostu večeři na plechovém podnosu a div ji neupustila, jak byla mezi tolika knihami a léky nervózní. Víření vzpomínek a vody ji stáhlo ještě hlouběji, k dobám, kdy byla méně než služkou: matčiným otrokem a otcovou neplacenou děvečkou.

Nad hladinu se vrátila, když si všimla, že oba čluny přimané-

$

vrovaly k sobě a že pan Pilcher osobně upevňuje vlečné lano, které mu přes vlny hodil jeden námořník z bárky.

Kapitán Purdew stál nečinně u stožáru, držel se ho rukou, zubil se a potlačoval mravní muka, zatím nepřiznatelná. Pilcher měl hlavu skloněnu, aby se mohl lépe soustředit na lano, a nebylo proto vidět jeho hluboké, až černé vrásky, které pana Roxburgha fascinovaly, kdykoli si mohl tvář druhého dustůjníka prohlédnout. Cítil, že ho k Pilcherovi cosi přitahuje, ani ne tak jiskry upřímných sympatií jako jeho odpudivost. Rád by si toho protivného člověka nějak získal, ale nevěřil, že by jeho snaha došla odměny.

Pilcher dovázal uzel a podle sklonu jeho hlavy a úzkého, ostýchavého úsměvu se zdálo, že se chystá zavtipkovat. Ale protože humor byl vždycky nad jeho síly, otočil se a znovu zavelel svému člunu.

Klopotně pluli dál.

Roxburghovi, závislí na cizích rukou a zbavení utěšeného čtení či šití, se mohli stěží zabývat něčím jiným než vlastními myšlenkami. Nemohli se odškodňovat ani hovorem, protože cizí jazyk, kterým hovořili, by ostatní udivoval, ba co hůř, popuzoval. Omezili se tedy na tak neškodné banality jako „Podívej, drahý, je to albatros?” anebo „Podle slunce už je určitě poledne, Ellen, nemyslíš?”

Nikdo jim nemohl vyčítat, že se nesnaží přizpůsobit. Jen paní Roxburghová věděla, že v odmlkách se svému okolí vymyká. V tichu dokázala vychutnat, dokonce s pýchou, rozdíl, který nejpronikavěji pocítila, když jí pomáhali přes hrazení a když hledala nohou provazový žebřík, po němž měla sestoupit ze známé paluby Bristolské panny do čekající bárky. Potácela se ve vzduchu, proměněna v raneček neuvěřitelných šatů, krutého korzetu a křečovitého dechu. Jindy bývala tvrdá (když nikdo ne, věděla to ona), ale s drahocenným dítětem, které v sobě nesla, byla měkčí a bezbrannější. Viset ve vzdušném předpeklí bylo proto děsivé. Silné ruce drsných, přívětivých mužů ji podržely, ale hned zase pustily. Na rozhoupaném žebříku narážejícím do lodi byla vydána na milost své iniciativě a větru, který jí vzdouval sukně a měnil ji v němý zvon, schopný jen dojemně cinkat, ne vyzvánět. Další muži stáli pod ní a hltali očima její kotníky. Jeden, který jí pomáhal ze

$

žebříku, zrudl. Jakmile ucítila pod nohama pevné dřevo, rychle zakryla, co v něm probudilo takový stud: své hezké knoflíčkové boty z jemné kůže, koupené loni či předloni při návštěvě Londýna.

O den později, v jedné ze dvou poloh, jež mohla v přiděleném prostoru zaujmout, stačilo, aby mírně pohnula prsty, a vzápětí cítila, jak jí v botech čvachtá; byla to kratochvíle nepostrádající teskný půvab. Když na ní zrovna nebyla řada vylévat vodu z bárky — což mělo tak mocný uspávací účinek, že jej neoslabil ani pohled na stružku krve z rozřízlé ruky — seděla a pozorovala práci mužských svalů, tu drsnou eleganci, s jakou i nejhmotnější zápěstí střídavě přemlouvá a odstrkuje veslo. Jak se jejich pohyby prolínaly a splývaly, viděla především otcovo zápěstí pomrskávající nenapodobitelně bičem, když vedle sebe drkotali na voze, anebo o svátcích na kolesce. Posléze překročila nohy veslujících mužů a zatlačila šupinatá víčka na očích už nevidoucích, složila jeho ruce na vestu a rozběhla se pro pomoc. Kdyby tenkrát mohla přirozeně dospět, zdědila by právě tak rozpukanou kůži jako on. Paní Roxburghová se podívala na své ruce a všimla si, že se vracejí — vůbec ne pozvolna — k přírodě.

Během plavby, stále více připomínající cestu kolem jakéhosi vzdáleného, ba mýtického pobřeží, se plavčík Oswald pohyboval po bárce volněji než ostatní. Hned vyléval vodu, hned zabíral u vesla, ale vždycky se upínal k jedinému cíli: sedět u kolenou té, která mu spíše než dámou byla bohyní. A když se tam schoulil, upřel oči na její ruce složené v klíně.

Neviděl je v jejich nynější podobě, mužsky špinavé a poškrábané, ale jako dvě hebké, oslnivé ryby, které se ukrývají a vzápětí zjevují, hrajíce si spolu v bílém moři mlhy. Kdysi dokonce zakusil jejich dotek a dodnes se chvěl, když si představil blízkost šperků, zvlášť prstenu s podivným hnízdem kamenů, lesklých jako sražená temná krev. Vzpomínka na ten prsten, ne na padělek na špinavém prstě, ho pálila do tváře, beztak už hořící.

„Zastaneš zrovna tolik co dospělí, Oswalde,“ řekla paní Roxburghová s obligátní vlídností unylé ženy; tak si připadala.

Zmocnila se jí taková ospalost, že stěží dokázala zvednout ruku a sundat si ze rtů vlas či smést drobty, které jí napadaly na hruď, když jedla svůj příděl plesnivého chleba. Jejímu lhostejnému po

$

hledu se nezdálo vůbec nepřirozené, že na výstupku prsou jí leží šedé, ba dokonce zelené drobty. Malátnost, sama o sobě příjemná, byla přijatelnou omluvou ledabylosti a důvodem, proč se nebránit, alespoň morálně, upřeným pohledům veslujících a hocha u jejích nohou.

Možná právě dík malátnosti ožila její víra, ne v boha, jehož nikdy úzkostlivě neuctívala, ani v přitažlivější bůžky jejího rodného kraje, ale v pupeční šňůru lana spojujícího bárku s člunem. Ne, nebylo to jen odlivem duševních a tělesných sil, to sám život jí přikázal věřit v toto slabé lano.

„Dovezeš nás na pevninu,“ řekla chlapci, protože seděl nejblíž, „a tam najdeme vodu — a ústřice. Ano, já to vím!“

Nepřipustila si bolestnou pravděpodobnost, že si při pracném otvírání lastur pořeže ruce, a cítila už, jak jí do hrdla klouže sliz tučných mlžů.

Jak se sunuli po vlnách vpřed (nebylo-li to zdání), klidněji, když se napjala plachta, ale většinou trhaně postrkováni lidskou silou, zkoumala i nejmenší záškuby, nejslabší křeče a bytostnou ošklivost napjatých mužských obličejů, také však jejich uvolněnou krásu, když po námaze zpoceně a bezmyšlenkovitě odpočívaly.

A jen v těchto chvílích, kdy byla pohroužena do své lekce, se Oswald odvažoval číst v její tváři. Prodíral se za solné šupiny a trosky někdejší kůže a rekonstruoval krásu právě tak pravdivou jako legendární, krásu, kterou poprvé objevil toho deštivého odpoledne a od té doby, jakkoli o ní věděl, už její dokonalost nezahlédl ve snu ani v mlze.

Paní Roxburghová musela vykřiknout: „Ty slídíš člověku v hlavě jako fretka! Co tam chceš najít?“ A zalitovala své netaktnosti, protože chlapec se tak zastyděl, že celý zrudl.

Jeden námořník to zaslechl a zdeptal ho ještě víc, protože vtrhl do světa, který měl být jen Oswaldův. „Ten kluk by moh koukat na ciferník celou věčnost, a nic by nevykoukal.“

A s dobráckou necitlivostí kopl po chlapci, stále roztrpčenějším zradou osoby, které si vážil nejvíc. Seděl a svíral plátěnou mošnu se svými věcmi: utéci od zrádkyně mu bránila hradba kolen a chlupatých lýtek.

Odpoledne se rozplynulo v dešti, jenž vrátil každý obličej, ze

$

jména její, do stavu prvotní nevinnosti. A co by dala za to, kdyby jí měla tolik, aby se mohla naklonit a pohladit chlapce po kulaté tváři! Jinak jeho zatvrzelost neobměkčí.

Využila táhlého zahřmění a doufajíc, že ostatní její slova neuslyší, pokusila se napravit, co pokazila. „Vzpomněla jsem si, Oswalde, na tu fretku, co jsme o ní onehdy mluvili. Pamatuješ?”

Zřejmě se nepamatoval nebo pamatovat nechtěl. Osaměla s představou červených oček slídících cornwallským houštím po zlověstných králících.

Zaklonila se a nastavila tělo dešti. Útok černého lijáku na bárku jí připadal jako něco naprosto přirozeného. Vzdala se mu i pod šaty.

Pan Roxburg držel tělo nezvykle zpříma, neboť dospěl k závěru, že co je nevyhnutelné, je neodvratné. Seděl po pravici své ženy a bez ohledu na to, je-li to nezbytné či ne, ji chránil paží, která mu samou horlivostí zmrtvěla. Kdyby neměl prsty černé od slunce a špíny, bylo by vidět, jak mu bělají úsilím, s nímž svíral okraj člunu, svou oporu.

„Jsi v pořádku, Ellen?” Zvykl si na tu otázku, jako by i ona byla nezbytná.

Ale skutečnou nezbytností pro něj byl neskladný svazek, který ukrýval na srdci. Jeho váha a hrany se mu staly jedinou útěchou. Najde na nějakém pustém ostrově stín, v němž by se mohl potěšit sladkým Vergiliem?

To byla jeho tajná touha. Chatrné zdraví, podrážděnost zaviněná chronickou zácpou, ba ani žárlivost — nic z toho už ho nemučilo. Na plavčíka, byť tajnůstkářského, dost dobře žárlit nemohl, to uznal. Austin Roxburgh totiž uhádl chlapcovo tajemství už na lodi, když jeho žena zmizela za hrazením a slézala po rozhoupaném žebříku. Oswald Digman čekal, až na něj přijde řada, mračil se, aby zakryl své city, a nervózně si pohrával s utaženým vrškem své mošny, ukrývané za zády. Protože byl z celé posádky nejženštější, nechtěl se rozloučit s drobnostmi, které v konopném pytlíku, zavázaném rudou šňůrou, přechovával, a propašoval jej loďmistrovi pod nosem, k nemalé radosti pana Roxburgha. Ten měl dík vlastnímu kontrabandu pochopení jak pro tajemství uložená v mošně, tak pro ta nehmatatelná, která vyplavala na hladinu chlapcovy tváře, když se mu jeho bohyně ztratila z dohledu.

$

Pod černou oblohou, do pleskotu rozevláté plachty a sílícího repotu veslových vidlic, plivl kdosi přes okraj bárky. Slina narazila na vlny, a než byla pozřena, zdálo se, že zasyčela. Když se myšlenky veslujících stáhly do nezměrných dálek v jejich lebkách, obličeje se jim obracely sem tam jako ve spánku.

Austin Roxburgh se jal přemýšlet — v mezích své odvahy — o tajemství mužnosti ztělesňované jeho bratrem. Když chůva Hayesová zvedla Garneta ze sedací koupele a postavila ho na zem ke krbu, bílé tělo mu zezlátlo světlem protékajícím krbovou mřížkou. Kdykoli se pak dospělý Austin neprozřetelně opil alkoholem, vyvstával před ním tento obraz. V takových chvílích mu stoupalo hrdlem dusivé vlnění. A teď, v nekryté bárce, se možná přiopil deštěm, protože zřetelně zalapal po dechu.

Vždycky se ovšem bránil vysvětlovat svou touhu jinak než esteticky. Proto se raději soustředil na mravenčení v ruce, kterou ochraňoval svou ženu, o to drahocennější, že v sobě měla jejich dítě. Cítil, že ji miluje, jak nikdy nikoho nemiloval — snad kromě bratra z dávné vzpomínky. Přilepeni k sobě promočenými šaty, byli teď vskutku „jedno tělo“, což byl výraz, který dřív zavrhoval jako nevkusný, ale nesmyslné rozmary přírody mu daly rozměry tak skutečné, že se mu stal stěžejní oporou.

Lehce se spolu kolébali a paní Roxburghová sestavovala něžný inventář jejich společného života: ale místo vitrín plných wedgwoodského (jeho černou barvu nesnášela) a chippendaleského porcelánu, v němž se odrážely vystavené tabatěrky a flakóny a její nablýskaný portrét od sira Johna, sepisovala záplavy hrušňových květů a vosy kutající ve zralých hruškách a dětský hrob a úzké chodidlo nemocného, ožívající, když pod pokrývku zasunula ohřívadlo.

Pod proudy deště jí klesala hlava a chvílemi si na manželově rameni zdřímla za doprovodu padající vody, ale její ochránce seděl stále zpříma, bděl a díval se, jak námořníci veslují anebo jak vtahují vesla dovnitř, když se do plachty opřel větřík, jak si dloubají do mozolů na ztvrdlých dlaních, aby neseděli tak nečinně, a občas plivají přes okraj bárky zředěnou tabákovou šťávu.

Rozumí se, že nudě uniknout nemohli. Ten či onen námořník si náhle přehodil nohu přes koleno, ale k běžnému gestu to mělo daleko, spíše to vyjadřovalo zlost. Paní Roxburgová zívala, aniž se

$

obtěžovala zvednout dlaň k ústům. Její manžel přestal ovládat své větry. Ale všichni možná byli rádi, že se zatím nic neděje.

Austin Roxburgh vzpomínal za své vigílie na vše, co nezačal nebo nedokončil: na nedopovězené věty, které mu zůstaly viset ze rtů ve chvílích, kdy se nejvíc potřeboval vyjádřit, na předsevzetí řídit se jakýmsi asketickým pravidlem, milovat všechny lidi, děkovat Nejvyššímu, doplnit ubohoučký zlomek svých pamětí, studovat sanskrt, arabštinu, hebrejštinu, ruštinu, dokud je čas.

Paní Roxburghová si nebyla jista, jestli se všechno, co prožila, skutečně stalo, ale ještě stále se to proti ní mohlo spiknout, mohlo ji to porazit a podupat.

Kapitán Purdew měl starostí víc než kdo jiný a notně pod jejich tíhou zestárl. „To se mi stalo poprvé v životě,” slyšeli ho říkat. „Lepší by bylo, kdyby šla ke dnu. Než ujet a nechat ji nad vodou. Kdyby se potopila hned, nemusel ji mít nikdo na svědomí.”

Představa opuštěné lodi, která tak zneklidňovala jeho duši, působila zřejmě i na nejcitlivější části jeho těla: například na klouby prstů, jejichž hrbolky si neustále mnul, a na záda, kvůli nimž hekal a sténal a měnil svou pozici, jak mohl.

„Ach bože,” vzdychl, „ještě že jsme si dali spravit boty.” A když si přejel bílým jazykem po rtech potažených solí: „Mimo jiné je olovnice užitečná tím, že vložena do úst zahání žízeň … na-tr-valo“

Ztroskotání a ubývající síly ho odsunuly do jakési čestné funkce, takže se musel spokojit povzbudivými promluvami k námořníkům, kteří ho ignorovali, anebo mu na vše kývali, jako by měli na krku senilního otce či přihlouplé dítě.

„Já říkám, jen se neužírat,” radil jeden. „Kdo se užírá, dopadne jako hubkař”.

Kdosi se uchechtl, ale spíše shovívavě než ze škodolibosti, a kapitán buď neslyšel nebo se utěšil nějakým pohotovým proroctvím, mravním naučením a troskami náboženské víry, jichž se dokázal držet nejdéle ze všech.

„Pamatujte, co jsem předpověděl!” Utrpení posílilo jeho sklon opakovat se. „Bude-li nám vítr přát, s pomocí boží do večera přistaneme.”

„Na to je vítr slabej,” zavrčel kdosi. „Větry někam utekly, jako utíkaj z mýho prázdnýho břicha.”

$

Kapitán Purdew se zamračil. „Je mezi námi dáma,“ připomněl.

Zapomněli na to, protože strádala stejně jako oni.

Námořníkova poznámka aspoň kapitánovi připomněla důležitou povinnost, při níž si zvykl uplatňovat kulhavé zbytky své autority: s oblibou řídil rozdělování potravy.

„Paní Roxburghová,” zvolal, „čeká na svůj příděl plesnivého chleba a nasoleného velblouda.” Kapitánovo rozhodnutí znepříjemňovaly jeho krvácející dásně a vytřeštěné oči. Ke všemu se úkolu podjal osobně, takže se dýchavičně a nekonečně proplétal mezi veslujícími, málem upadl, jak jeho ztuhlé nohy zápolily s prkny, na nichž seděla posádka, a brodil se kalnou vodou odolávající všemu vylévání, až nakonec složil svůj hold do ošperkovaných rukou.

,,A doušek vody pro paní Roxburghovou. Ale válejte jej po jazyku, drahoušku. Dokola kolem. Aby si přišla na své celá ústa. A chvíli ji tam držte. Tak z ní budete víc mít.”

Pan Courtney, teď vlastně velitel bárky, se mračil a škaredil a nespouštěl oči z kormidelníka druhého člunu. Každý už někoho z ostatních nesnášel. Paní Roxburghová si bez chuti vecpala do úst plesnivý chléb, protože se bála, že začne ubohému starci ječet do obličeje, ale jako by křičela i tak, němými slabikami žvýkaného chleba. Kapitán si zase uvědomil, že mu ženy připadaly vždycky ošklivé a že krása a útěcha je pouze v lodích; jeho manželka se mu nepodvolila nikdy jinak než s nevábnou toporností.

Večer čtvrtého dne vytrhly paní Roxburghovou ze zadumání jakési výkřiky. Ti, kdo slyšeli lépe, je brzy přeložili do slov. Lidé na druhém člunu podle všeho zahlédli zem. Ano, byla tam: tenká nit pobřeží. Šero houstlo a o rozsahu jejich štěstí jim mohlo říct pravdu teprve zítřejší ráno, nicméně kapitán Purdew oznámil, že každý dostane příděl rumu z malé zásoby, kterou s sebou vezou v demižonu.

Paní Roxburghová poslouchala, jak plechový pohárek cinká o kamenné hrdlo, a rozhodla se, že pokud rum nedojde dřív, než na ni přijde řada, odmítne svůj díl přijmout. Večerní vánek k ní přivál ostrý pach, a otcův dech byl nad její síly; musela se vší mocí přemáhat, aby nevyvrhla to málo, co v choulostivém žaludku měla. Námořníci však vychutnávali výpary, ještě než si lokli; už pouhá představa alkoholu je inspirovala. Někteří si při čekání

$

broukali nebo houkali útržky slov a jeden mladík začal zpívat celé verše jakési písně, vysokým toužebným hlasem, jaký mívají lidé jeho třídy, když je v pustinách či na širém moři přepadnou hořkosladké myšlenky:

„Jó, doma jsem já trhal růže,

růžičky mý červený,

tobě, milá, do ruky.

Jó, kdybys chtěla něco mi říc’,

anebo nic a nastavit líc

já umíral bych rád

na ru-hů-žičkách červených.“

Pak jeho vášeň uhasilo chrstnutí rumu.

Naříkavý tón mladíkova hlasu a sentimentalita písně se spojily s pachem alkoholu a opily paní Roxburghovou už předem, proti její vůli. Řekla si, že další netaktnost riskovat nebude, ale vtom se pohárku zmocnil její manžel, a místo aby jí ho podal, bez váhání do sebe jeho obsah obrátil.

„Haaa!“ vyletělo z něj cosi mezi smíchem a kašlem. „To je oheň!“ Zpod vousů mu vyprsklo pár kapek.

Námořníci se tomu zasmáli, ne škodolibě, spíše kamarádsky. Cizinkou mezi nimi teď byla žena, protože nedávala najevo, jestli manželovo čerstvě uzavřené spojenectví schvaluje.

Ale pan Roxburgh už byl myšlenkami jinde a vyprávěl o večeru, který v mládí prožil v Douamenez: „ … nakonec jsem upadl na nos po nezřízených kvantech rumu, který mne učila pít nestydatá banda bretonských rybářů.”

Někteří z okolosedících přiznali, že se francouzským truňkem zahřívali nejednu noc v Saint Mary, Polperu, Dawlishi a všude.

Panu Roxburghovi zářily oči rumem a vzpomínkami, o to opojnějšími, že sdílenými.

Tak jeho žena znenadání objevila rys, který v něm zřejmě potlačila, když ho příliš snaživě rozmazlovala, aby se zalíbila jeho matce; zatímco on v ní patrně viděl křehké umělecké dílo, které sám vymodeloval a jehož glazura by mohla prasknout, kdyby poznalo chyby a přestupky svého stvořitele.

Paní Roxburghové vhrkly do očí slzy. Pomyšlení, jak jsou si

$

s manželem cizí (a do smrti budou), by ji možná zdrtilo, kdyby si nevšimla, že kapitán Purdew pohárek znovu naplnil a drží jí tu černou a odpornou věc pod nosem. Jeden z námořníků, kteří seděli nejblíž, si klekl do špinavé vody na dně bárky a zvedl ruce jako ministrant. Všichni čekali, kdy se dáma napije.

„Paní Roxburghová,“ pobídl ji kapitán uctivě ztišeným hlasem.

Všichni se dívali.

„Ne,“ řekla paní Roxburghová a odstrčila páchnoucí nádobku. „Já bych asi — ne — ne!“ vyjekla s odporem.

„Ellen,” zašvitořil její manžel, „musíš si aspoň líznout. Z úcty ke kapitánovi — a proto,” dodal, „že nás Všemohoucí dopravil šťastně na pevnou zem.”

Hlavou jí prolétla rouhavá představa, jak si Všemohoucí pohrává s rybou: odchlípený ret, do něhož se zasekl háček, byl její. „Ach, bože! Jste všichni proti mně,” řekla a přijala plechový pohárek, jako by to byl stříbrný kalich, a přes všechen odpor do něj ponořila ústa.

„Má žena,” mrkl Austin Roxburgh na shromážděné, „je pravá Cornwallanka!”

Když slyšela, jak manžel, třebaže pod vlivem rumu, zrazuje své vlastní dílo, zrudla a polkla, ale místo odpuštění hříchů cítila stále silnější požár. S úžasem a hanbou zjistila, že vypila rum téměř do dna.

Vrátila pohárek a cítila, jak jí žilami proudí krev až ke konečkům prstů, na rukou i na promočených nohou. Ale to nejdůležitější na ní, její břicho, zůstalo kupodivu studené a nedotčené.

Ostatní vzdychli. Jejich paní před nimi podstoupila důkaz pravé víry, a teď se mohli zase rozhlížet.

Kdosi se zeptal: „A kde je ta naše zaslíbená zem teď?“

„Nejspíš tam, kde byla předtím.”

Nebyl to závěr nezvratný, ale paní Roxburghové, opřené znovu o manželovu hruď, se zdál jediný žádoucí.

V každém případě se snesla noc a modročerné vlasy jí utíkaly do sna a do vody. Až se probudíme, slibovala tělu, které opouštěla, budeme na místě a začneme znova.

A jak předpověděla, tak se víceméně stalo, jen s několika málo odchylkami.

Pan Pilcher křičel do dalšího mléčného úsvitu: „Není to země.

$

Je to útes nebo korálový ostrov. Přistaneme, kapitáne? Když to někde půjde ?“

Kapitán Purdew, polichocen, že je zájem o jeho názor, návrh přijal. Ale pan Courtney se mrzutě mračil a kormidelník z druhého člunu se na něj ušklíbl.

Ten úsměšek přiměl paní Roxburghovou, aby si sáhla na vlasy, a tak zjistila, že ztratila čepec. Ať se sebevíc otáčela a rozhlížela, najít ho nemohla.

„Co je, Ellen?“ lekl se její manžel.

„Nic,“ odpověděla.

Oddechla si, že si zřejmě nevšiml, jak jí zplihlé vlasy pocuchané visí; byl dosud příliš ulepený spánkem a ztuhlý z nezvyklé pozice, v jaké museli nocovat. V první chvíli chtěla sáhnout po neceséru a vytáhnout hřeben a zrcátko, ale pak si uvědomila, že jej dávno nemají.

Snad každé překvapení se už dalo snést. Když jí došlo, že sedí po lýtka ve vodě, nezděsila se. V posledních hodinách stoupala voda v bárce po coulech. Vylévání vázlo, buď proto, že bylo neúčinné, anebo že myšlenky vylévajících se upíraly k zemi. I paní Roxburghová si posléze sedla a vychutnávala mléčné teplo zkrocené mořské vody.

Zato příboj trestal útes s tak zvířecí zběsilostí, jako by nikdy neměl polevit. Ale když člun s bárkou, svou neschopnou příbuznou, obeplul korálovou úžinu, dostalo se jim klidu a ochrany v elipsovité zátoce či lépe zátočince s obrysy bílými jako kaolin.

Pan Pilcher, stále v čele, brzy gestikuloval z břehu, k němuž se přebrodil mírnějšími, pro někoho však stále hrozivými vlnami. Hrstka námořníků následovala jeho příkladu; skákali, cákali a předháněli se, ne-li potýkali, po prsa v pěně. Když dorazili na břeh, začali přitahovat čluny a proklínat korálový útes, že jim rozedral chodidla, až dosud nerozbitná.

Pan Roxburgh, odhodlán závodit s námořníky, vyskočil, zatočil se v příboji a málem upadl. Ne, nebyl to už její manžel, ale bezmocná kuželka, kterou vír unášel, aniž jí mohla pomoci. Nad sebou ostatně neměla vládu o nic větší, protože chlupatý loďmistr ji právě zvedal vzdor jejím protestům přes okraj bárky.

„Pusteměnechteměbejt!“ bránilo se jedno z jejích já, když bila kolem sebe a hledala něco pevného, čím by se ubránila odchodu, který by její tchyně určitě neschvalovala.

$

Nic nenašla a byla odvlečena jako housenka z větve.

„Hó — ja! Hó — ja! Hó — ja!“ povzbuzovali se námořníci vytahující čluny na břeh.

Paní Roxburghová na chvíli unikla loďmistrově náruči a udělala pár potácivých kroků, ale boty se jí pod vodou do čehosi zabořily, asi do trsu korálů. Upadla, a když vstávala, loďmistr se jí znovu zmocnil: ne ženy, ale mokré slepice, jejíž kdákavý nářek neslyšel naštěstí nikdo krom jejího mlčícího záchrance.

Ještě dlouho po vylodění klnuli námořníci útesu za své rozdrásané nohy, a paní Roxburghová, složená na zem galantním loďmistrem, zjistila, že její hezké boty (z kůže glazé a látkovým svrškem) jsou vinou její hlouposti nenapravitelně rozsekány.

Pan Roxburgh, dosud rozjařený vzrušujícím a zároveň děsivým zážitkem v příboji, zářil a zhluboka dýchal. „Kdo by si to byl pomyslil!” začal, ale když viděl manželku, přistoupil k ní a ovinul kolem ní ruku. „Ellen, vždyť sis mohla ublížit!” řekl s upřímností, o níž nepochybovala.

„Nic mi není,” ujistila ho a dodala zdvořile, jak ji naučili: „Děkuji, drahý.”

Na první pohled bylo jasné, že „země“ je pro tento útes příliš honosný název, i když na břehu z rozdrcených korálů budou moci v klidu opravit bárku — bude-li čím. Ale rostlin a stínu tam bylo málo: žádná pastorální zeleň, jakou si sliboval pan Roxburgh, toužící po radostech Vergiliových Georgik. Vše, co se podobalo porostu, bylo šedé, tuhé a ohlodané mořem: drátovité keře zmučené větrem, chmýří mrtvolně zeleného lišejníku a masitější výhonky hořkých řas, jež námořníci pocházející z okolí Bristolského průlivu nebo z norfolského pobřeží nostalgicky přirovnávali k senalce, přímořské trávě, kterou jejich ženy sklízejí za odlivu z blátivých polí.

Korálový ostrov byl většinou plochý, ale na severovýchodě se mírně zvedal: právě odtud kynula naděje každému, kdo se potřeboval osvěžit samotou. Křoví tam bylo hustší, vyšší, ale před silnými větry tak skrčené, že nedosahovalo ani průměrné lidské výšky, a nikde se neshlukovalo natolik, aby mohlo poskytnout náležité útočiště hloubavé duši.

Přesto se muži z obou člunů okamžitě rozprchli z potřeby tělesné i duševní, potěšeni, ba oslněni volností, které si dříve nevážili.

$

Zamířili každý jinam, na pavoučích, brnících nohou (někdy jako by měli jednu kratší než druhou, anebo zchromlou po souboji s nakloněnou palubou), s ústy vpadlými zoufalstvím či žízní, a někteří s očima mžikajícíma, jako by chtěli vymazat zážitky, doutnající dosud v jejich paměti. Všechny však poháněla touha uniknout ostatním.

Zastavil je kapitán Purdew, v němž znovu procitl smysl pro odpovědnost. Pronesl cosi na způsob proslovu o tom, že zde přistáli z nezbytí a ne pro zábavu, a že jakmile si oddechnou a naberou síly, bude jejich hlavním úkolem opravit čluny.

Námořníci ho vyslechli, protože se neměli kam ztratit.

„A doplnit zásoby — najdeme-li zde nějakou potravu,” pokračoval kapitán vysokým suchým hlasem, roztřeseným jako plachta ve větru. „V tom případě,” připomněl, „nezapomínejte, že nás váže společné pouto a že je naší povinností dělit se s ostatními.”

Slova starého spravedlivce paní Roxburghovou rozesmutnila. Cítila, že ti, kteří jsou poctiví, musejí strádat a prohrávat častěji než druzí, aniž tím získávají právo vyhýbat se dalším strastem a prohrám. Přimělo ji to pátrat po manželovi, hledajícím už jistě samotu, po níž při své povaze tolik prahl.

Austin Roxburg si zatím dopřál odkládané, klopotné, a jak se dalo čekat, bolestné potěšení ze stolice, a teď se toulal bez pevného cíle či směru a kopal do pevné, byť nevábné země čistě pro radost, že se dotýká této pralátky. V chůzi si rozepjal zapařený plášť, aby se vystavil slunci a větru, a pak si jej svlékl a přehodil přes ruku. Chvílemi vypadal jeho svrchník stejně pošetile jako většina lidských potřeb; zjemnělé lidské zvyky mohly být na tomto pustém ostrově jen směšné. Varován takto před projevy přílišného sebevědomí, odolal pokušení nastavit listy svého promočeného Vergilia slunečnímu žáru, a procházel se dál, jakoby parkem, z něhož zmizely sochy.

U nejjižnějšího cípu ostrova, zbroušeného do úzkého korálového výběžku, ostrého jako břitva, se rozčepýřeně vzpínaly protilehlé proudy, bez ustání se srážející. Jakkoli Austin Roxburgh moře nenáviděl, ta pustá výspa jej přitahovala čímsi samotářským a vyprahlým, příbuzným jeho povaze (pokud si něco takového byl schopen připustit, a někdy byl). Hlasy racků nad jeho hlavou teď volaly k nekonečnu dutěji, zlověstněji, vlny útočící na korál vypa

$

daly stále obludněji, bylo cítit cosi mrtvého — snad mořského ježka — a světlo hrozilo odhalit nejskrytěší kouty lidské duše. Pan Roxburgh byl dokonale obnažen. Cestou k výběžku cítil, jak je svlékán z blýskavého šatu bohatství a postavení, z pýchy na své mravní a intelektuální aspirace, a to tak bezohledně, jak mohou být ztrestáni jen ti, kdo přivykli své důležitosti, anebo si svou samolibost neuvědomují. Dokonce ho — s ukrutnými výčitkami — napadlo, že postradatelná je i jeho obětavá žena a že jejich nenarozené dítě je jen drobnou poznámkou v knize nicoty.

A tak tento samotářský průzkumník skřípěl zuby, opatrně vdechoval bouřlivý vítr a zcela zřetelně se potil. Jako by ho mučil spíše bolavý zub než chvíle, v níž sebeúcta stojí tváří v tvář — čemu? Snad čistému bytí — nebo nebytí.

Když došel ke svému cíli, ke konci mysu, jenž se měl stát oltářem jeho mravního mučednictví, zjistil, že se přepočítal. Na zemi před ním — jako by své vetché tělo předhodil mořským větrům — ležel lodní sluha Spurgeon. Horší překvapení pan Roxburgh zažít nemohl.

„No tohle, Spurgeone!“ řekl s přemáháním. „Vy jste mě předešel!“

Sluha se ani neobtěžoval obrátit k němu vychrtlý, voskově žlutý obličej, jen vyhekl mezi řídkými trsy vousů : „Cože?”

„Chci říci,“ pokračoval vetřelec, „že v místech, kde země přechází v moře, bych se nenadál živé duše. To vás tak přitahuje živel, kterému jsme před chvílí unikli?”

„A vás?“ odpověděl Spurgeon.

Jako by teď patřili do jedné kategorie, ale to právě pan Roxburgh odmítal.

„Kdepak ty věci!“ Spurgeon si zvolna třel hlavu o rozdrcený korál, jenž se v další fázi promění v pásek. „Jakápak já jsem živá duše. To ať mi nikdo neříká — když ze mně zbyly jen kosti a kůže a pár pšouků. Dlouho už vám, pane, zaclánět nebudu.“

„Jste snad nemocen?” zeptal se pan Roxburgh ze zdvořilosti.

Sedl si se svou drahocennou knihou na kámen vedle té nechutné hromádky.

„Kdepak nemocen,” odpověděl sluha. „Jak to vidím, melu z posledního.”

Posadil se a pomalu otáčel krkem. Jeho společník čekal, že se každou chvíli ozve zaskřípění.

$

„Tady,” řekl Spurgeon a rozhrnul si vlasy nad zátylkem. „Ať se propadnu, jestli se mi tam nesbírá vřed. A to je to nejhorší znamení, jaký může bejt. Mořskej vřed. Vidíte ho?“

Pan Roxburgh vidět nechtěl.

„Tak si šáhněte,” vybídl ho Spurgeon.

Pan Roxburgh odmítl.

Spurgeon si mnul zátylek dál. „Už od rána je mi jasný, že z tohodle se nevylížu. Člověka nic tak rychle neodrovná jako mořský vředy.”

Austin si nad tou lidskou troskou znovu uvědomil, že zná život — tak jako smrt — převážně z literatury. Přesto je povinován chovat se jako příslušník vládnoucí třídy, neboť ostatním se tak stále jeví, vzdor svému dnešnímu osvícení.

„Hlavu vzhůru, kamaráde!” povzbudil sluhu hlasem kteréhosi zapomenutého vychovatele. „Co by na to řekla vaše žena?”

Dobrá rada zkrušila sluhu ještě víc. „Žádnou nemám,” zahučel.

„A nikdy jste neměl?” zeptal se jeho společník.

„Ne,” řekl Spurgeon. „Nebo měl, ale jen na skok. A co má bejt? Bez ženský člověk klidněj spí. Na tolik nehtů je jedna postel malá.”

Panu Roxburghovi se zardělý vrcholky lícních kostí. „Manželství,” připomněl, „není jen věc těla. A nikdy bych nechtěl, aby byla.”

„Kdyby nebyla, stačil by člověku pes. A víte, že mně stačil?” vzpomněl si Spurgeon. „Na čas jo.”

„Jaké byl rasy?” Pan Roxburgh si na psy nikdy nepotrpěl, ale uvítal, že může hovor stočit bezpečnějším směrem.

„Ani nevím. Ňákej pes prostě. A hotovo. Seděl a koukal na mě — a já koukal na něj. Neměli jsme před sebou žádný tajnosti.”

„Příchylnost věrného zvířete jistě potěší,” připustil pan Roxburgh; a náhle se slyšel, jak koktá, snad poprvé v životě: „Ovšem — mmmo-morálně se nedá srovnat s láskou oddané ženy.”

„To nevím,” odpověděl sluha. „Já se v morální společnosti nenarodil.”

Pan Roxburgh ho přeslechl, protože podlehl výčitkám svědomí: kolikrát už nechal někoho utonout, zatímco se škrábal na vor svých nicotných abstrakcí! Elleniny vlasy se rozprostřely, jako by nepluly hlubinami jeho myšlenek, ale po skutečné hladině.

$

Probral se a poučil svého přítele: „Slaná voda má léčivé účinky. Alespoň se to říká.“ Odkašlal si. „Potřel jste si to slanou vodou?”

„Vodou? A co?“

„Ten vřed přece!“ Pan Roxburgh se tak nadchl svou bystrostí, že byl ochoten přehlédnout jeho tupost.

„Co je nám souzený, tomu neutečem.” Spurgeon si odfrkl tak pohrdavě, jako by za zády svého společníka udělal kariéru.

„Ale jak to můžete vědět, příteli, když jste to nezkusil? Schopnost napravovat zlé nám byla dána proto, abychom jí užívali.”

Pan Roxburgh by těžko vysvětloval, jak přišel na poučku tak rozumnou a zároveň tak tajemně znějící; zato Spurgeon vypadal o to nevrleji, že byl odjakživa nevědomec.

Sluha seděl a díval se na pitomého vašnostu, který se neubránil svým dobrým úmyslům a vykročil po korálové plošině k moři. Pan Roxburgh dostal políček od vzedmuté vlny a sklonil se, aby nabral do dlaní vodu.

Když se vrátil k pacientovi, mnoho jí nezbývalo.

„Ukažte! Rychle! To místo!” křičel pan Roxburgh. Vykřesaná víra v něm vyšlehla plamenem.

Spurgeon měl chladnější letoru a nevzplál, nicméně nastavil krk léčivé moci slané vody.

Původně se pan Roxburg nemínil vředu vůbec dotknout, ale teď viděl, že bude muset, jinak těch pár zbylých kapek nezachrání. Udělal to tedy, zprvu s ostychem a štítivou grimasou, kterou pacient naštěstí neviděl, ale pak jeho ztuhlé, kostnaté prsty začaly kůži třít, a už sám jejich pohyb přinášel úlevu — ne-li pacientovi, lékaři určitě.

Poprvé od přistání na tomto pustém ostrově pocítil, že mu žilami proudí krev. Až nezřízeně v něm zabušil příboj vděčnosti. Byl vděčný nejen nechutnému Spurgeonovi, který zapůsobil jako katalyzátor, ale i své nepřítomné ženě a zázraku jejich nenarozeného dítěte.

Dokonce si zanícený hrbolek, v němž sluha tušil vřed, pozorně prohlédl.

„Nebolí vás to, Spurgeone?”

„Bolí”

To byl dostatečný důvod, aby léčbu přerušili. Pak chvíli bok po boku odpočívali a pan Roxburgh dostal další nápad.

$

„Víte co? Mýdlo!“

„Mýdlo? Na co?“

„Alespoň kousek kdyby se našel.“

„Vzali s sebou mýdlo na ucpání bárky.”

„A cukr by nebyl?”

„Trochu mám — jestli se nerozpustil. Na oslazení rumu.”

„Mýdlo a cukr, Spurgeone, mají, jak známo, stahující účinek.”

Jindy by sluha vrtochům výstředního pána tolik nepřál, ale s kamarádem mu ubíhal čas dvakrát rychleji, třebaže v očích obyčejných lidí by to byl kamarád nežádoucí. Ať už to bylo strachem z jejich nesouhlasu, působením slané vody, pomyšlením na obklad z mýdla a cukru nebo dráždivým pocitem nepřípustného vztahu, Spurgeonovi naskočila husí kůže.

Austina Roxburgha však hřál jeho nápad; po pravdě za něj vděčil staré chůvě Hayesové, která touto metodou vytahovala hnis Garnetovi, když se jednou škrábl do ruky rezavým hřebíkem.

Paní Roxburghová se postarala o své potřeby, a protože nikde neviděla manžela, šla jej hledat. Přitom by nemohla popřít, že být sama je pro ni velká slast, byť v promočených, přilepených šatech, rozervaných botech a s vlasy tak zcuchanými a spečenými, že už na ně holé ruce nestačí. Připadala si jako coura, která si vykračuje křovím. Její elegantní boty, napadlo ji, se možná vždycky hodily jen pro „podvodnici”, jak říkala teta Triphena. Ale slunce ji na procházce hladilo a vítr, jakkoli prudký, nebyl zdaleka tak mstivý jako na moři. Spolu se sluncem ji zahříval a sušil, a dík tomuto milosrdnému skutku ji brzy obestřel oblak páry, takže se zdálo, že jde vonným ránem jako kdysi po rodných pláních — jen hlodaš a trávu zde vystřídalo drásavější houští, důvěřivým kotníkům líčily past vyhladovělé šlahouny a ještěrky byly podobnější kamenům.

Byla však spokojena — a konečně dávala svému dítěti naději: že všechno přežije, nejen fyzické strázně, které se zprvu zdály nepřekonatelné, ale také morální soud těch, kdo budou slídivě zkoumat jeho rysy. Modlila se, aby přes všechny její chyby bylo toto dítě jejich, a nikoho jiného.

Svah začal příkřeji stoupat, takže z procházky se stala jedno

$

tvárná a vysilující dřina, ale změna klimatu napovídala, že se octla na návětrné straně ostrova. Vrhl se na ni vichr. Zvedl jí vlasy a rozhodil je do vzduchu, vnikl jí do šatů a točil s ní mezi roztřeseným, ale otužilým křovím. Chtěla se obrátit a jít zpátky, ale vtom se křik jakéhosi ptáka proměnil v lidský hlas. Podívala se po stráni k moři a uviděla, jak tam kdosi šermuje rukama, aby na sebe upozornil. A znovu k ní dolehlo volání: poznala hlas Oswalda Dignama. Napjala tělo a začala sestupovat bokem napřed, marně doufajíc, že vichr přelstí. Několikrát klopýtla, jak jí projel strach, anebo vlna radosti nad tím, že plavčíkova nenáročná společnost jí může samotu jen zpříjemnit.

Oswald měl vítr v zádech, a byl tedy za chvíli u ní, provázen sprškou vodní tříště. Otevřel sevřenou ruku a nabídl jí beztvarou hromádku jakýchsi měkkýšů, otlučených patrně z korálového břehu.

„To je pro vás, paní Roxburghová,” vydechl téměř dívčím hlasem.

„Ale kapitán říká, že se musíme o všechno, co najdeme, rozdělit,” odpověděla káravě.

„Copak se to někdo doví?” zeptal se plavčík. „Kdybyste nepřišla, sněd bych je sám — jako každej.”

Nemyslela svou výtku příliš vážně, ale zdál se pohoršen o to víc, že jeho kdysi mléčný obličej za plavby zohnivěl.

„Máš pravdu,” vzdychla, „jsme asi všichni slabí.” Protože byl ještě chlapec, nedodala: „A já ze všech nejslabší.”

Přemohla první nával nevolnosti, vzala z jeho dlaně třaslavou hromádku a najedenkrát ji polkla. K svému úleku shltla i pár úlomků ze skořápky: další střípky zachytila jazykem a vyplivla. Cítila, jak jí na bradu ukápla slina.

Teď se mohl usmát zase Oswald Dignam, šťastně a spokojeně.

Znovu byl zamilován. Poznala to z jeho rozechvělého, nepokojného obličeje a zatoužila vzít jeho ohnivou hlavu do rukou, tak jako byla v pokušení pohladit její bledší předobraz onoho mlhavého odpoledne na lodi.

Místo toho řekla s upjatou zdvořilostí, kterou od ní asi čekal: „Děkuji ti, Oswalde, jsi skutečně můj přítel, a doufám, že vždycky budeš.” Při řeči cítila, že se v ní dítě pohnulo, jako by se k tomu přátelství hlásilo také.

$

Oswald k ní vzhlížel ještě otročtěji; korálky soli na jeho obočích zřetelně přecházely v kapky vody; dívala se, jak mu padají na tváře.

„Ještě vám přinesu,” dostal ze sebe vzdor jazyku, který mu u kořene naběhl. „Když počkáte.”

Rozběhl se zpátky ke břehu, a ona čekala na jeho další hold; snad nikdo, ani její manžel, by nevěřil, že si jej zaslouží. Musela se usmát, ale jestli z ukojené ješitnosti nebo čisté radosti, o tom v té chvíli neuvažovala.

Oswald doběhl k moři a začal bušit kamenem do korálu. Když viděla jeho malé, skrčené tělo, přitiskla ruce pevněji k svému. Kdyby byl tento droboučký ctitel jejím dítětem, zavolala by ho zpátky. Ale protože nebyl, dívala se na něj dál a ústa jí váhala mezi radostí a úzkostí. Vtom se moře vzedmulo, a jako by se vrátilo ke své dočasně potlačené logice, smetlo chlapce z korálové římsy, na níž vratce dřepěl.

Oswald Dignam byl unášen vlnami: přinejlepším lidská oběť, přinejhorším věc, která už není k potřebě. Proud ho hned stahoval pod hladinu, hned vyhazoval nad ni, ale plavčík se svému osudu nepřestával bránit. Jeho ruce se několikrát zvedly, pěsti se zatínaly a rty protestovaly proti záhadným božím právům, dokud je moře neucpalo sklovitým roubíkem. I když ho příboj vířící nad skrytými jámami dosud nadhazoval a obracel, věděla, že už ho nikdy neuvidí jinak než jako přízrak, který bude vyhánět ze své děsuplné paměti.

Trýzněna šaty a tělem a neviditelnými nebezpečími, běžela Ellen Gluyasová s jekem k vodě, vzepjatá vlna ji však odehnala. Chvíli stála a bezmocně kničela, pak si ucpala ústa pěstí. Palčivěji než jindy cítila, že jí nezbývá než se podvolit.

Ale podle dědičného zvyku, kterého musejí být lidé poslušní, i když jim rozum říká, že nemají šanci, se rozběhla pro pomoc, utíkala, nohama rukama se nejistě škrábala do svahu, dupala, klopýtala, padala a nakonec kulhala k místu, kde námořníci metodicky opravovali čluny.

Muži, ucpávající bárku směsí mýdla, loje a trávy, si jejího křiku příliš nevšímali. Tři nebo čtyři zřejmě pochopili, co se stalo, ale jen dva z nich šli na její naléhání s panem Courneyem. Ostatní slyšet či chápat nechtěli; Oswald Dignam jako takový vypadl z je

$

jich společné paměti, vytlačen tím, co prožili a co ještě prožít měli.

Když došli zachránci na hřeben svahu, pod nímž plavčík zmizel, přecházeli sem tam, bručeli a přimhouřenýma očima prohledávali širé moře. Jen paní Roxburghová věděla, co se stalo, ale přesvědčit zaražené, ne-li nevěřící námořníky nedokázala, natož je donutit, aby něco dělali, sama nevěděla co.

Byla zoufalá. Nakonec z toho onemocněla, a byla ráda, že může dopoledne odpočívat pod nouzovým stanem, který pro ni jeden námořník postavil z plachty. Pach hrubého plátna a mravenců a dotírání much téměř nevnímala. Když zůstala sama, jen s naběhlým břichem a duchy svých mrtvých dětí, usnula, aniž si uvědomila, že už několik hodin neviděla manžela.

Oprava bárky pokračovala souběžně — byť ne ve shodě — s nevyžádanými pokyny prvního důstojníka a občas i s nepodloženými nadějemi kapitána Purdewa. Posléze přiklusali k pracujícím pan Roxburgh a Spurgeon. Dík sdílenému tajemství vypadali jako provinilí opilci vracející se domů pod průhlednou maskou chlapáctví. Námořníci, zaneprázdění důležitějšími věcmi, je však nebrali na vědomí, a nikoho nenapadlo říct jim o smrti Oswalda Dignama, přestože plavčík byl Spurgeonovým pomocníkem a příčinou zoufalého žalu paní Roxburghové. Sklonili se ještě víc k práci a pan Courtney zdvojnásobil úsilí, s nímž marně prosazoval svou autoritu.

„Že jsem se nepotopil s ní! Ale Hospodin nezapomene na mé zásluhy. Nebo zapomene?” Nebohý stařec se úporně rozhlížel po moři, oči vystouplé jako leklá ryba.

Pan Roxbrugh a Spurgeon se nepřestávali usmívat nad svou tajnou misí. Hrst mýdla se dala uprostřed pracovního ruchu ukořistit bez nesnází, a když se Spurgeon zmocnil své zásoby cukru, odešli, aby se v bezpečné vzdálenosti od tábora mohli dát do rituálu ještě ezoteričtějšího.

Austin Roxburgh hnětl z amalgámu mýdla a cukru pružnou kuličku a byl tak u vytržení, jako by této špinavé, mastné kaši vdechoval čarovnou moc.

Spurgeon s posvátnou úctou přihlížel. ,,A jak to uděláme, aby mi to z krku nespadlo?”

$

„Uvidíte!“

Když byl medikament zpracován do náležitě nechutné podoby, lékař jej dal pacientovi podržet, vylovil cíp své Zachovalé lněné košile a zvučně z něj kus odtrhl. Sluha nad pánovým počínáním užasle otevřel ústa a dýchal tak hlasitě, že kdyby je někdo překvapil, myslel by, že je to chrápání. Nikdo však jejich soukromí nerušil, takže pan Roxburgh přiložil náčinek na zanícený otok na Spurgeonově krku, ovinul jej cárem z košile a slastně při tom vzdychal: miloval Spurgeonův vpřed, protože mu umožnil objevit v sobě ne-li tajné nadání, pak alespoň chvályhodnou ctnost.

Chvíli seděli a dívali se na sebe i nedívali, až pacient sklopil oči, aby zakryl vděčnost hrozící přetéci slzami, a lékař procitl z tranzu, v němž silou vůle nutil vřed hnisat.

„Nu, uvidíme, kamaráde!” řekl pak rázně a vesele jako ten, kdo se vrací do normálních duševních a společenských kolejí.

Zároveň si uvědomil, jak je unaven; zívl jako kůň a odhalil tak své dásně a podlouhlé zuby. Měl pocit, že si málem vykloubil čelist. Což se při energickém zívnutí může stát, napadlo ho. Pracně se postavil a vzpomněl si na svou ženu, kterou na několik hodin pustil z hlavy.

Když se vrátil do tábora — Spurgeon šel v uctivé vzdálenosti za ním — řekli mu, že paní Roxburghová odpočívá v nouzovém stanu.

Nejenže odpočívala, ale tvrdě spala: alespoň tak vypadala, když zvedl volný cíp plátna a chystal se jí vyprávět historii o vředu a o své úloze — byť ne o jejím nejhlubším významu; gnostický takt mu bránil odhalit tajemství své okultní moci. Ale spala dál, a manžel si nakvašeně lehl vedle ní.

Vtom sebou škubla a vykřikla: „To kvůli mně! Jináč by tam nešel.” Jak se ve spánku rozmáchla, udeřila manžela přes ústa.

Panem Roxburghem projela tupá bolest. A zároveň kýchl, protože úder zasáhl i nos. „Prosím tě, Ellen!” zanaříkal. „Chápu, že máš zlý sen, ale nevím, proč kvůli tomu mám trpět já.”

„Ne.” Rozechvěle se posadila a přicházela k vědomí. „Nevěděla jsem, co dělám.”

Smrt plavčíka, v barvách snu proměněná v nesmírnou pohromu, v ní probudila potřebu sblížení, touhu být milována. Chtělo se jí vychrlit celou tragédii na člověka, který jí byl nejbližší,

$

a mohl proto její neštěstí pochopit; stáhne-li je proud do hlubin, vyplují z nich vzkříšeni a posíleni vzájemnou láskou.

Toužila po tom, ale viděla, že pan Roxburgh ne. Z nedůstojné rány, kterou mu uštědřila, se sice vzpamatoval, ale jako by se stáhl do nejzazšího kouta jejich vztahu: ležel tam a téměř neznatelně se usmíval tomu, co nedokázala vyslovit. Rozhodně to nebyla vhodná chvíle, aby mu řekla o Oswaldově smrti.

Raději se nad něj naklonila, pohladila ústy jeho rozevřené rty a vydechla mezi ně: „Víš, že bych ti úmyslně neublížila.” Vzala ho do náruče a houpala ho a chovala, jak si asi přál, a její žal nad chlapcovou smrtí se na chvíli zmírnil.

V jejich dusném plátěném přístřešku se už téměř setmělo. Zřejmě usnula; a slyšela, že manžel vedle ní spí dál. Zvenčí se ozývaly mužské hlasy, jak kapitán Purdew, pan Courtney a chvílemi také pan Pilcher diskutovali o plánu na zítřejší den. Kapitán chtěl vyplout směrem k pevnině a až ji budou mít v dohledu, zamířit k Moretonovu zálivu, ale nevzdalovat se od pobřeží, protože bárka je chatrná a bude třeba doplňovat docházející zásoby vody.

Pan Courtney bez váhání souhlasil; pan Pilcher váhal.

Když byl vyzván, aby uvedl své výhrady, odpověděl: „Souhlasím — ano — se vším — co bude rozumné. A voda je samozřejmě důležitá.” I jeho odpověď zněla rozumně, ale paní Roxburghové připadala jaksi pesimistická.

Třebaže to byly plány nanejvýš důležité, začal ji výlučně mužský tón porady nudit, zvláště když zmínka o vodě zvětšila už beztak nesnesitelnou žízeň, která ji teď trápila nejvíc.

Zapomněla na výšku stanu a vstala, ale musela kleknout a vylézt otvorem po čtyřech. Vlasy, které už přestala vnímat, jí visely kolem obličeje jako propletené provazy a po její těžké sukni zůstávala v písku stopa jako po ocase obrovské ještěrky. Muži seděli kolem mapy a zkoumali ji tak soustředěně, že je žena lezoucí po čtyřech nemohla udivit, ba možná ji vůbec neviděli.

Paní Roxburghová se postavila, a skryta za vlasy, prošla kolem nich opatrně k člunům. Ale nevšímali si jí ani námořníci, natažení na písku; dál zasmušile házeli úlomky korálu do moře a tiše, v krátkých poryvech, mluvili o domově a jídle.

$

Protože sem šla s pochybným záměrem — najít a přivlastnit si pohárek, z něhož pili v bárce — nijak jim jejich nezájem nevyčítala. Jen se divila, že ji nikdo nezpozoroval, protože slábnoucí světlo zvětšovalo vše, na čem ulpělo, ať to byl výstupek porézního korálu, na němž byla rozložena otrhaná mapa, anebo jejich rozviklané, křehké čluny. Iluze světla je proměnila ve dva hrozivé vraky a totéž primitivní kouzlo přisunulo křoví podstatně blíž, zvýraznilo vybledlé barvy rozbitých mušlí, prohloubilo vrásky na tvářích pana Pilchera a upozorňovalo na sebemenší chloupky obrůstající prsty bosých námořníků. Když kolem nich neupravena proklouzla, napadlo ji, že asi vypadá jako usmolený honicí pes nebo křepelák, který má něco nekalého za lubem.

Zvláště když čenichala kolem člunů, cítila, jak ji vede pudová lstivost. Její úmysl nebyl tak zcela nepoctivý, protože nebyl sobecký (těšila se přece, že sežene vodu pro toho nepraktického člověka, který je na ní tak závislý), ale před mravním soudem kapitána Purdewa nemohl obstát. Musela se proto plížit ve zničených šatech zcuchaných jako psí srst a střapce slepených vlasů se jí hloupaly právě tak směšně jako uši slídícího křepeláka.

Co potřebovala, našla mezi harampádím, které vyhodili z bárky, než ji začali záplatovat. Ukryla pohárek pod přehoz a bez meškání se plížila dál světlem obviňujícím vše, nač dopadlo.

Tu a tam se zatřepetali ptáci vylétající z křoví a jednou na ni syčivě otevřeli zobáky z travnatého hnízda skrytého v písku. O něco dál našla hnízdo, které bylo prázdné. Padla u něj na kolena a rozbila jedno vajíčko: uvnitř byl hnijící zárodek. Odvrátila se od něj, div nezačala zvracet, a klopýtala dál, přišlapujíc si okraj sukně.

Ruka boží — jak byla ochotna věřit — ji přivedla ke kamenné prohlubince, v níž svítila voda, na chuť sladká. Smočila v ní svůj přehoz a vyždímala jej do plechového pohárku. Sama vysála jen vlněné třásně, které vodu z kamenné misky vytáhly. Ale opodál našla další kaluže a kalužinky; všechny přehozem vysušila a vodu vymačkala do pohárku.

Když zamyšleně vysávala vlněnou třáseň, uslyšela za sebou kroky a do ticha zazněl hlas.

„Copak tu paní Roxburghová hledá ?“

Aniž se ohlédla, poznala, že je to pan Pilcher; nikdo jiný by nedokázal namířit tak pohrdavě na terč, který mu nebyl po chuti.

$

Otočila se k němu, aniž se snažila skrýt poloplný pohárek. Beztak by vycítil, kam jej schovala.

„Panstvo se zásobuje, co?“ komentoval, sotva jej zahlédl.

„Poškodím snad někoho, když přinesu manželovi — který je nemocný — půl hrnku dešťové vody?“

„Lidé jako váš muž mají tolik času, že si mohou nemoci vymýšlet.”

Zvedl ruku, vzal jí pohárek a do dna jej vypil.

„Aby bylo jasno.” Vrátil jí nádobku. „Nemáte o nic větší práva než ostatní.”

„Když si to myslíte,” připustila, ale musela své cornwallské já vší silou krotit, „měl byste se tou zásadou řídit. Já sama si nemyslím nic jiného. Dešťová voda je pro každého, kdo si ji nabere — když chce.”

„V tom případě mi můžete naplnit další pohárek. Ať chcete nebo ne.”

„Nejsem vaše služka.”

„Jestli nás nesežorou červi nebo žraloci, možná ještě budete. Málokdo slouží celý život jednomu pánovi.”

„Co se vám proboha stalo, že jste tak zatrpklý?”

„Zatrpklý? Jen praktický. Vidím to, před čím lidé jako vy zavírají oči.”

„I vy si rád vymýšlíte,” řekla paní Roxburghová. „Já například zdaleka nejsem taková, za jakou mě máte. Vím a chápu, co je to strádat — i když jsem tomu odvykla a žila líp. Pamatuji zimní večery, kdy bramborová placka byla přepych.”

„Pak je mi jasné i bez vymýšlení, že jste byla služka, která padla do oka pánovi.” Ještě nikdy neměl pan Pilcher tak nenávistný pohled.

„Nebyla jsem ničí služka. Pan Roxburgh mě požádal o ruku, protože mě miloval. O tom jsem přesvědčena. Svým způsobem mě to zavazuje, ale sloužím člověku, kterého si vážím — a kterého miluji,” dodala.

Zatímco se zabrali do hovoru o „výmyslech” (a její nuzná minulost byla už opravdu neskutečná), obestřelo je šero. Vyšel měsíc, podobný měsíčnicím, které její tchyně ráda dávala do váz, protože nikdy nezklamaly a nevyžadovaly žádnou další péči. Na prázdné obloze vypadal téměř průsvitně, alespoň pro toho, kdo si jeho tvář pořádně neprohlédl a nevšiml si jejích zvláštností.

$

V domnění, že svého protivníka porazila, chystala se odejít. „Manžel mě čeká.“

Ale viděla, že důstojníkovy oči svítí stejně jako její ruce, svírající prázdný pohárek.

Ukázal na její prsteny. „Nedáte mi jeden?“

„Proč?“

„Na památku!“ Zasmál se, jako by zrozpačitěl.

„Možná se už nikdy neprobudíme! A jestli probudíme, budete si chtít tento zlý sen připomínat?”

„Já nemám na sny čas. Ale třeba by mi někdy pomohlo z bláta, kdybych se měl o co opřít.” Při řeči přejížděl prstem po trsu granátů.

„Vezměte si ho!“ řekla. „Na nic už mi nejsou. A nikdy jsem je vlastně nepovažovala za svoje.”

Zvedla ruku, a Pilcher jí prsten téměř strhl a nasadil si jej na malíček. Když jej zvedl do světla, aby lépe viděl, granáty mu řeřavě blýskly do očí.

„Teď se můžete počítat mezi kapitalisty i vy,” řekla mu a prchla.

V příjemném doprovodu sukně zametající korál a oprašující křoví se vrátila do tábora a k žluklému soustu nasoleného vepřového.

Když je v šeru před úsvitem probudily hlasy a zvuk plátna, zjistili, že námořníci jejich stan bourají. Nedělali to však nevlídně a jeden se dokonce omluvil, že je obtěžují.

„Když nechcem, aby nás loďmistr seřval,” vysvětloval, „musíme bejt sbalený, než se kapitán pomodlí.”

Pan Roxburgh se jejich žertu zasmál s přehnanou bodrostí. Pak si umínil, že při nejbližší vhodné příležitosti se pomodlí k Nejvyššímu také. S hanbou si uvědomil, že odvykl modlitbám, právě když je jich nejvíc zapotřebí, ale manželka se bezpochyby modlí i za něj. Vždycky měl pocit, že ženy se modlí snadněji, protože mají k bohu důvěrnější, citovější vztah. Nebo ne? Čím si člověk může být jist?

Takové úvahy ho rozladily. „Ellen, jestli nevstaneš, jen je proti nám popudíš. A mrzutí jsou už teď.“

$

„Ano,“ zasténala ospale, ale ze sladké mlhy mezi spánkem a bděním by se nedokázala probrat, ani kdyby ji kvůli její lenosti měl tryskem opustit sám Hospodin zástupů. „Ano,“ opakovala rázněji a nepřirozeně rychle se posadila, uvažujíc, co si dnes oblékne — než jí došlo, že nemá na vybranou.

Měla by se aspoň zeptat manžela na zdraví, ale bránila jí otupělost a možná také výsměch pana Pilchera. Starost o druhé teď ustupovala především jejímu těhotenství.

„Mám ti pomoci?” nabídl se pan Roxburgh velkoryse.

Byla mu vděčná, že ji zvedl na nohy, a když stanula proti němu, políbila ho; byla ještě tma, ale už ne taková, aby se pan Roxburgh nezastyděl. Cítila, jak se mu ztuhlé prsty zachvěly, a raději se od jeho úst odtáhla.

Když spustili čluny na vodu, v přívalu rozčilení, kleteb, odřenin, raněné ješitnosti a stěží potlačované nenávisti, mohli konečně zamířit k pevnině, dík větru, v nějž kapitán a první důstojník tolik doufali. Bárka však stále pokulhávala. Pan Courtney tím byl tak rozčilen, že se rozhodl na rychlejší člun zavolat. Posedlým křikem na sebe posléze upozornili, a když se vzdálenost mezi nimi dostatečně zmenšila, hodil jim pan Pilcher neochotně lano. Pan Courtney je osobně zachytil a panu Roxburghovi se zdálo, že se přitom tváří jako člověk zvedající hozenou rukavici. Upevnil je. Bylo zřejmě ponižující — a nepřiznal by to ani se zaťatými zuby — že bárka je znovu závislá na laskavosti člunu.

Pan Roxburgh si vzpomněl na své předsevzetí, že se pomodlí, ale ani teď na to nebyla příhodná chvíle; srdce mu dosud klopýtalo po přestálé námaze. Když se v prudkém příboji šplhali na palubu, kdosi ho ve zmatku píchl do oka.

Připomněl si stav své ženy a maličko k ní odklonil své myšlenky. Cítil se povinován říci pro její morální útěchu: „Můžeme děkovat bohu, drahá, že jsme o pár kroků blíž civilizaci.”

Sotva dořekl, vítr se otočil, jako by si umínil zahnat je od pobřeží na širé moře. Jako tolik přírodních jevů zdál se být jen zčásti dílem náhody a především projevem takřka osobní zlosti či zlomyslnosti. Paní Roxburghovou dokonce napadlo, zda se jim Nejvyšší nemstí za jejich lidské slabosti.

Proto ji manželova předčasná slova nemohla utěšit. Fyzicky byla na dně. Měla co dělat, aby jí nepřirozeně těžká hlava nepadla na

$

skleslá prsa nad vypouklým břichem, a usnout jí bránila jen výměna názorů rozpoutaná mezi bárkou a člunem. Pan Courtney se ujal velení místo ochablého kapitána a vyčítal podřízenému Pilcherovi, že nepřizpůsobil svou plachtu náhlé změně větru.

Její otupělé oči a ženské uši tento technický a mužský spor příliš nevnímaly, ale pak ji vytrhl z netečnosti jeho zlověstně vzrušený tón a pohled na Pilchera, který vzal sekeru a začal rubat do vlečného lana, táhnoucího bárku.

Brzy je přesekl: bárka se mohla kymácet, kam chtěla, podle svých slabých sil a přízně Prozřetelnosti.

Zpočátku si nikdo z její posádky netroufal dát najevo, co si o tom myslí. Někteří — rádi, že mají co dělat — se o své vůli ujali vylévání, protože voda prosakovala zmučeným dřevem přes veškerou péči, které se mu dostalo na korálovém ostrově. Pan Roxburgh se k nim ochotně přidal. A právě tak jeho žena, když k ní doplavala plechovka odpadlá od rukou kohosi jiného.

V přestávce mezi vyléváním si pan Roxburgh vzpomněl: „Kde je ten hoch, Ellen? Že by dezertoval na druhý člun?“

Jako by se teď smrt měla stát něčím každodenním, co vylučuje tuberózovou přecitlivělost, odpověděla co nejvěcněji: „Ne, utopil se včera večer, když sbíral ústřice na útesu.”

Pan Roxburgh, zaskočen zpožděnou zprávou, užasl nad manželčinou nečekanou otrlostí. „Proč jsi mi to, probůh, neřekla?”

„Zapomněla jsem,” dopověděla. „Měla jsem jiné starosti.”

Nebylo to tak docela pravda, ale kdyby mu o tom řekla v prvním šoku, zhrozil by se; a brzy potom jí otřásly rány, které jí zasadil Pilcher svým nespravedlivým obviněním.

To už ta zpráva vyburcovala Spurgeona, vychutnávajícího privilegia nemocných v blízkosti svého dobrodince. „Co — ten smrkáč je nebožtík? Oswald byl dobrej kluk. Ale paničce, proboha, vinu nedávejte. Mrtvýho žádná litánie nevzkřísí.”

Pan Roxburgh sice nerad viděl, že jeho žena našla spojence v někom, koho považoval za svou osobní kořist, ale potěšilo ho dvojnásobné ujištění, že se od něj žádný formální smutek nečeká.

Jednou dvakrát vzdychl, užasle mlaskl jazykem, a měl to za sebou. „Je mi líto tebe, Ellen. Ten hoch by pro tebe udělal všechno na světě.”

„Měla jsem ho ráda,” řekla prostě, ale znovu tak věcně, že Au-

$

stin Roxburgh nemusel pocítit sebemenší zahlodání svědomí či žárlivosti.

Buď jak buď, rostoucí vzdálenost mezi rebelantským člunem a bárkou prohlubovala nejistotu kdejakého lidského vztahu. Dokud je spojovalo lano, trvala víra v sounáležitost, ale jakmile bylo přeťato a vedoucí člun mizel v dálce, obzor se zatáhl pochybnostmi.

Pan Roxburgh zalitoval, že už nemá svůj deník; mohl by v něm své pocity racionálně rozebrat a znovu nabýt mravní rovnováhy.

Rovnováhu teď udržovaly či škodolibě porušovaly moře a vítr, jak je ve dne v noci hnaly postrkem — kam? Pan Courtney na tuto otázku zasvěceně odpovídal.

„Podle mých propočtů jsme asi sto padesát mil na východ od Percyho ostrova,” nebo „Při téhle rychlosti plujeme zpátky ke Cumberlandským ostrovům,” anebo „Při troše štěstí bychom zítra večer měli být u Zálivu dropů.”

Jeho jasné, ale trochu tupé oči se dívaly do stále větší dálky a viděly stále méně; čelisti pod psovskými licousy praskaly odpovědností.

Kapitán Purdew, stařecké dítě schoulené u kotníků svého poručíka, se zatím tiše smál: „Dublin nebo Londýn, prašť jako uhoď — bůh je můj svědek.”

Všichni tomu rozuměli: zeměpisnou polohu lze odhadnout libovolně. Mapu mohli roztrhat a přístroje hodit do příboje, ještě než na tuto bludnou pouť vůbec vypluli.

Což v těch dnech či týdnech či měsících trápilo nejvíc Ellen Roxburghovou. Voda ve ztracené bárce jí sahala výš než ostatním, jakoby až k pasu, sápala se po ní, olizovala ji, sála jí krev z ochablého těla.

Ale to bylo to nejmenší. Daleko víc klesla na duchu. Třásně jejího přehozu pluly hlubinami a často se nedal rozeznat od zperlených mořských řas či od ploutví ryb nesených proudem a vrážejících do korálových pahorků, nakonec však svobodně mizejících, protože pod vodou bylo všechno, celý vesmír.

Kdosi, jakýsi muž, jí přitiskl ke rtům páchnoucí nádobku: „Lízněte si paní Roxburghová rumu je to už jen kapka co zbyla na dně ale vzkřísí vás to.”

$

Podvolila se, ale spíše proto, aby uklidnila toho, kdo jí tuto léčbu předepsal, než ze strachu, že by mohla přijít o život; kdokoli jiný ano, ale ona ne, tak si byla jistá, nebo tak byla sobecká.

A znovu klesla do šera hlubin, kde jen jakési hnědé záškuby odlišovaly nynější zážitky od starších. Vedle ní pluly majestátní škunery a otíraly se jí o žebra, okukujíce ji rybíma očima svých okének. To jistě zavinil rum, ty rudohnědé záškuby jejích myšlenek. A ten tvor který ji začal pronásledovat byl stále dotěrnější jeho tělo se vlnilo ve vodách času spolu s jejím měla je kdesi v záhybech spodniček trkalo ji dloubalo do zmrtvělých nohou byla to kluzká ryba drala se na svobodu ještě nikdy nepoznanou.

Pod tlakem úzkosti nebo fyzického vypětí se paní Roxburghová v zatékající bárce zvedla z polohy, v níž ji podpíral manžel.

„Oúúúú!“ zaúpěla či spíše zabučela napuchlými rty a zvrátila obličej k nebi. „Och božemůj!“

Byl tichý, poměrně vlídný večer. Proto její hlas připadal panu Roxburghovi přímo zvířecí. Kdyby to bylo možné, raději by ji při své citlivosti neslyšel.

Ale protože to možné nebylo, pronesl moudrost, kterou se naučil v mládí: „Musíme zachovat rozvahu, Ellen.“ A snažil se třeštící manželku utišit.

Křičela: „Vždyť já je — já je ztratila — a tolik jsem se bránila — nikdo mi nemůže dávat vinu, Austine — nebo ano?“

Ač vyděšen, že ho přede všemi oslovila křestním jménem, snažil se ji ujistit: „Nikdo nechce zvětšovat tvé utrpení výčitkami.” Přejel prsty po jejím mokrém, pláčem znetvořeném obličeji a měl pocit, že splnil svou povinnost v každém směru.

Lapala mu však po ruce, dětinsky kničela a kňourala a chtěla ho stáhnout na svou úroveň.

„Co je s tebou?” zasyčel právě tak zoufale jako pohoršeně.

Když si plně uvědomil obludnost situace, nezbývalo mu než se s ní smířit. „Je to neštěstí, ale ani ty, ani já na to nezemřeme,” předpověděl.

Jako by měl s realitou odjakživa ty nejlepší styky.

Když odebral ženě potracené dítě a kdosi mu podal mošnu, zřejmě Oswaldovu, vysypal z ní pár knoflíků, provázek, olůvko, pár památek a zmučenou modlitební knížku. Protože nebyl po ruce tradiční pytel, nahradila jej mošna, daleko méně děsivá.

$

A znovu byl pan Roxburgh spokojen, že vykonal svou povinnost; jen když utahoval šňůru na vršku mošny, zachvěly se mu ruce a z hrdla mu vyšel ošklivý zvuk, jakoby trhané látky.

Kapitán Purdew, zesláblý hladem a ležením ve slaném nálevu, se dovlekl k zádi jako vychrtlý černý kormorán. Chopil se Oswaldovy knížky a pustil se do obřadu, jak byl na moři zvyklý.

Paní Roxburghová zavřela oči. Slova, která slyšela jen matně, jí do duše nepronikla; spíše se tříštila o její víčka a odlétala jako mihotání světla.

„ … člověk, jenž jest narozen …

… neboť podle libosti tvé …

… ty, Pane, znáš tajemství srdcí našich … “

Zachvěla se, a z místa, kde ležela, se po vodě v bárce rozběhly vlnky, až zašplouchaly o dřevěnou stěnu.

„ … naše hříšné tělo …

… všechny věci patří Jemu.

Ámennn.“

Kapitán Purdew skončil nosovým tónem, načež se čapky vrátily na hlavu za doprovodu téměř neslyšného souhlasu či zareptání.

Kapitánovi se vydraly z očí slzy, ale to proto, že jak známo, ztrácel rozum, a pokud ta událost otřásla některými námořníky, bylo to také tím, že si vzpomněli na své ženy a milenky či aspoň na oblíbeného psa. Ve srovnání s nimi vypadali Roxburghovi v idylickém večeru, vybraném pro pohřeb jejich dítěte, celkem nedojaté. Pod paví oblohou měl panin obličej, vybledlý utrpením do barvy starého těsta, pokorný, téměř pokojný výraz, a její manžel se vedle ní tyčil, jako by vychutnával blahopřání k znamenitému výkonu v klasické roli.

Pak si paní Roxburghová vzpomněla: „Nevšiml sis, jestli se někomu z nás podobalo? Děti bývají častěji podobné prarodičům než rodičům.” Ale pan Roxburgh se hlasitě zasmál a kupodivu ji stiskl.

„Těžko bych … Ne! Bylo to tak narychlo — a podíval jsem se jen letmo.” Potom krátce vzdychl, lítostivě, protože spokojený povzdech to být nemohl. „Ale když už se ptáš, myslím, že jsem na něm zahlédl něco, čím by se jednou mohl podobat mně.”

Pak ji políbil na ústa. Přede všemi, kteří přihlíželi spíše ve snu než doopravdy.

$

„To jsem moc ráda,“ odpověděla. „A taky že to byl chlapec, jak sis přál.“

Záškub úsměvu — a znovu se smířila se vším, k čemu je budoucnost odplaví.

V dalších dnech, týdnech, letech se jednou probrala natolik, že se zeptala: „Neopustíš mě, viď?“

„A nevíš jak?“ odpověděl. „Ani kdybych chtěl.”

Možná by ji tak logická odpověď, ba téměř výčitka ranila, kdyby se jí do promočených údů nevracela znovu síla, ne z boží milosti, jak by se mohlo zdát, ale protože byla — jak si uvědomila — Gluyasova dcera.

Přestalo pršet, život musí jít dál. Postavila by se na nohy jako každé jiné zvíře, vzepřela by se v blátě a zdusané trávě — jenže nebyla na poli, ale v zatékající bárce.

Jednoho rána, když jim počasí neobvykle přálo, zapudila všechny myšlenky, které jí dosud poblikávaly v lebce jako fosforeskující ryby. Viděla, že její ruce jsou pořád ty zděděné lopaty hrubého, ale praktického tvaru. Svou vrozenou snědost neztratily proto, že se z ní stala dáma, ale působením mořské vody. Byla tedy stále vybavena pro vylévání vody z bárky, pro jednotvárný úkol, kterému se už i nejsilnější muži z posádky začínali vyhýbat.

Práce ji vzdalovala, byť ne fyzicky, od pana Austina Roxburgha, jejího manžela, schouleného stále vedle ní. Třebaže jí občas pomohl, bylo to jen apatické gesto; jednotvárnost ho totiž nezocelovala jako ji. Jednou na něj pohlédla a všimla si na jeho obličeji výrazu, ne vyloženě zoufalého ani znechuceného, ale jakoby zasaženého pomalým jedem neblahého tušení. Ať tak či tak, bodlo ji u srdce, a snažila se dálku, která ji dělila, překlenout.

„Co je ti?“ zeptala se. „Nejde na tebe zase záchvat? Nebo se trápíš?” Napřáhla ruku, jako by ho chtěla svou novou silou podepřít.

Zprvu se zdálo, že je mu její laskavost protivná, jako rozmazlenému dítěti, které se chce pomstít za to, že je zanedbávali.

„Víš přece, že nemyslím než na tebe,” dodala, aniž uvažovala, říká-li pravdu.

Tak mu jeho služka chtěla vrátit jistotu.

Spustil však bradu na její rameno. „To kvůli Spurgeonovi, Ellen. Vidím, že zemřel.”

$

V té chvíli o tom věděli jen oni dva; ostatní si nevšimli ani slz, které pan Roxburgh prolil nad svým nechutným, teprve nedávno získaným přítelem. Protože byl morálně i fyzicky oslaben, nechtělo se mu pláč skrývat, snad jen před svou ženou, ale doufal, že Ellen si jeho žal vyloží mylně — jako přirozený proces, při němž se krystalizovaná vlhkost znovu rozpouští do tekutého stavu.

Lodní kuchař a sluha Spurgeon byl svými souputníky hozen do moře, aniž se mu dostalo plátěného rubáše či olověné zátěže. Tentokrát kapitán Purdew pohřební modlitby nepřečetl, snad proto, že už nic nechápal anebo že někam založil plavčíkovu modlitební knížku. Spurgeon — napadlo některé — je mrtvola pro žraloky. Ale komu to koneckonců vadí?

Že to vadilo panu Roxburghovi, netušil nikdo krom jeho manželky, a ta se musela zocelit, aby svému muži zachránila život:

Austin Roxburgh, lačnící odjakživa po přátelstvích, která mu unikala, se opájel žalem nad ztrátou svého jediného věrného vazala. To vybičovalo jeho skutečný hlad, až dosud spící, a najednou ho napadlo, že kdyby kuchař nebyl tak odporné sousto, mohl vydatně přispět do jejich vyjedené spíže. Vzápětí vůči sobě pocítil bezmezný hnus. Byl rád, že se snáší noc a všichni kolem spí. Jeho myšlenky však byly střiženy podle tradičního vzoru, což patrně poznal kapitán Purdew, protože k němu přistoupil mezi hlavami spících, sklonil se a zašeptal: Toto je Spurgeonovo tělo které jsem pro tebe uchoval ber si a jez a děkuj že vřed měl pouze na duši … Austin Roxburgh nelačněl jen po živém mase, ale přistihl se, jak si úzkostlivě olizuje koutky úst, aby z nich neunikla ani kapka drahocenné krve.

Vtom se probudil a zjistil, že má ústa dokořán. Chtělo se mu do nich něco hodit, třeba i ze žaludku, kdyby jej neměl stejně prázdný jako ústa. Prázdnota jej však neuchránila před náporem potu a třasu, který neustal, ani když se rozhlédl a viděl, že všichni, kapitána Purdewa nevyjímaje, tvrdě spí.

Potud noci a sny. Pohledy vyměňované v denním světle byly ještě zlověstnější, ale jednou dopoledne se pan Courtney na přídi vztyčil a ukázal ostatním na cosi, co zprvu vypadalo jako pisátko, zázrakem ulpělé na hraně břidlicové tabulky. Nechtěl hádat, je-li to ostrov nebo pevnina, ale odvážil se tvrdit, že bude-li jim vítr, moře a celkový stav bárky přát, mohli by za několik hodin přistát.

$

Roxburghovi se na sebe raději nepodívali. Místo toho mu sevřela ruku: křehké, vyhublé kosti a hrbolek u jeho pečetního prstenu.

$

Když se blížili k pobřeží, zmizely z oblohy i sebemenší mráčky. Tváře zpustošené deštěm a utrpením se vystavily útoku slunečního světla, vymílajícího oslnivý pruh písku do stále palčivější běloby. Některé trosečníky by nepřekvapilo, kdyby Hospodin zástupů poručil svým trubačům, aby jejich příjezd k branám ráje oslavili fanfárou.

Kymáceli se tyrkysem a perletí ztichlého moře, přecházejícím do krajky příboje, tak řídké, že by jim zmáčela sotva kotníky. Bárka vjela sama až na břeh, k tichému úžasu všech na palubě. Pár jich vyskočilo, ale další spíše vypadali a plazili se po mělčině jako zmrzačení krabi.

Na pasažéry samozřejmě zapomněli. Paní Roxburghová podala manželovi pomocnou ruku, aby mohl zdolat okraj bárky; jako by se vrátil k roli vděčného invalidy.

„Máme tedy naději, Ellen,“ zašeptal krvácejícími rty, „na chviličku klidu? Aby se nám vrátily síly — když už ne normální, rozumné myšlenky?”

„Vypadá to tak,” řekla tiše, aby ho potěšila.

Námořníci před nimi už leželi s lokty ve vzduchu nebo s tvářemi na písku, jen jeden, nedůvěřivější než ostatní, bloudil v kruhu, jako by se snažil zahlédnout neviditelný hmyz či zlého ducha, který ho jistě přiletěl týrat.

Kapitán Purdew opustil bárku poslední, snad z vyčerpanosti, snad ze služební horlivosti. Klopýtaje k souši, padl na kolena do písku dosud lesklého bublinami zbylými po ustupující vlně, a co nejobřadnějším hlasem se jal vzdávat díky Stvořiteli: „Všemohoucí Pane, dej, ať jsme hodni tvé nečekané milosti … kéž nás důkaz tvého milosrdenství posílí do dalších zkoušek …“ Ale pak začal huhlat spíše pro sebe: „A naplň naše prázdná břicha, Pane … a utiš naši nesnesitelnou žízeň … ne oblázky ani olovnicemi. Bože můj, já bych Bristolskou pannu nikdy neopustil, kdyby to nechtěli ostatní…”

$

Náhle ho přemohlo vzrušení a stařec padl na tvář a spojil své bublinky s bublinami opadajícího příboje.

Austin Roxburgh se rozhodl následovat kapitánova příkladu a poděkovat bohu (ještě soukromějšímu než jeho uznávaný nebeský Otec), ale o samotě a někdy později. Teď nebyly okolnosti příznivé: po burácivém tichu moře si nemohl zvyknout na ticho země; uši mu praskaly a protestovaly.

Kolem nich jiskřilo světlo, písek a opodál temnější, majetnické stromy. V místech, kde břeh unikal příboji a stoupal k lesu, byly velké matrace písku prošity a oknoflíkovány šlahouny jakési odrůdy svlačce, rozkvetlé bledě fialovými kornoutky. Paní Roxburghová by se na vyšívaný písek asi vrhla, ale přes podrážky zničených bot cítila jeho prudký žár.

Krom toho si stále více uvědomovala jakýsi pach, ba sprostý zápach, a posléze zjistila, že se belhá k hnijící mršině; snad to byl kdysi klokan.

„Fuj!“ vykřikla. Potom v ní převládl rozum. „Nedalo by se to jíst? Takhle někdy páchne zvěřina i na nejlepších hostinách.”

Hlad to zařídil rychleji, než by se kdo nadál. Pan Courtney vyloudil z uschlých větévek a šlahounů oheň s pomocí křemene a kousku ocele, nalezených v semišovém váčku, který nosíval na krku nebožtík Spurgeon. Opékáním se zápach hnijícího masa trochu zmírnil, a lačnost nedočkavců přecházela v extázi.

Nebylo nikoho, kdo by se své porce vzdal. Maso, jak předvídala paní Roxburghová, chutnalo po zvěřině, a spíše než upečené bylo napůl spálené, napůl syrové. Pan Roxburgh však prohlásil, že nikdy nejedl nic chutnějšího — vzdor několika osmaženým červům, které seškrábl popáleným prstem — a ještě poté, co svůj díl dojedl, seděl a sál kousek kůže, jako by se s ním nemohl rozloučit.

Navíc je potěšil námořník, který při krátkém průzkumu přilehlého lesa objevil několik tůněk jen mírně slané vody. Všichni se k ní odvlekli a nabírali ji dlaněmi, nebo si do ní lehli tvářemi a nestřídmě ji chlemtali. Paní Roxburghovou napadlo, že by si mohla umýt obličej a ruce, protože zápach shnilého klokana se mísil s pachem slané špíny, nahromaděné po týdnech prožitých v bárce, ale když se rozhlédla po ostatních, bála se, že by to vypadalo jako marnivost, a beztak by to valné účinky nemělo. Teprve po

$

návratu na pevninu si začala uvědomovat závany pachu z mokrých šatů a z těla pod nimi.

Protože bylo kvečeru, rozhodli se, že zůstanou u tůněk. Při normálním pikniku by to bylo neskonale idylické místo, vystlané mechem a přikryté rozlehlým zeleným stanem, jehož stěny se téměř neznatelně vlnily, jak vánek pohyboval liánami, zavěšenými kdesi vysoko nahoře.

Scházeli jen kočí a lokaj s koši jídla.

Když pan Roxburgh složil hlavu na měkký pahrbek a ležel v tomto klidu a míru ruku v ruce s milovanou manželkou, jen maličko stranou od ostatních, vzdal by už zcela jistě díky svému bohu, nebýt toho podivného zvuku, zvířecího klábosu či lidského štěbetání, zprvu tichého, ale pak stále hlasitěji pronikajícího tichem.

Všechny hlavy se zvedly, jakoby ovládány smutně zrezivělými drátky. Na nedalekém svahu se objevil divoch, pak tři, pak šest. Nebyli nazí, protože každému splýval s ramene jakýsi primitivní háv, zakrývající trup a bedra. Krom toho byli ozbrojeni oštěpy a jinými válečnickými zbraněmi, patrně dřevěnými; jen jejich černá pleť měla lesk zlověstného kovu.

Obě skupiny se na sebe neúměrně dlouho dívaly, načež se domorodci tiše rozplynuli v šeru.

Jakmile běloši cítili, že černí ustoupili do bezpečné vzdálenosti, začalo se v táboře spekulovat, co nekalého mají jejich „sousedé” za lubem.

Kapitán Purdew mínil, že „kdo křesťansky jedná, měl by křesťansky pořídit”, ale vzdychl a dodal: „Nejsou-li naše hříchy tak těžké, že se obrátí proti nám.” Buď jak buď, snažil se na své podřízené zapůsobit, aby se zdrželi střelby na tvory, kteří nejsou než „nevinnými dětmi přírody”.

Vzdor kapitánovu nabádání se pan Courtney a jeden z jeho lidí o své vůli rozhodli, že zkontrolují jejich výzbroj, sestávající ze dvou mušket a pistole, promočených v bárce natolik, že se dalo pochybovat o jejich použitelnosti. Dokonce je pro případ nočního přepadení nabili a okřikli ty, kdo chtěli ze strachu rozdělat oheň.

Když se pan Roxburgh nasytil úžasu nad dotěrností divochů a sporného estetického požitku z jejich svalnatých a lesklých těl,

$

začala ho celá ta záležitost nudit. Skutečnost se mu vždycky zjevovala a ztrácela s překvapivou rychlostí, a nejvrtošivěji ode dne, kdy ztroskotala Bristolská panna. O věci obrany se proto mohl zajímat jen nesoustavně. Pravý život, posilu dávající i žádající, mu začne teprve po návratu do knihovny v jeho cheltenhamském sídle.

Dokonce i paní Roxburghová měla sklon dívat se na nabité zbraně pana Courtneyho a jeho stoupenců jako na součást hry, kterou dětinští muži považují za svou povinnost. Po chvíli sklopila oči a lístkem trávy pomohla jednomu mravenci z mechové prolákliny.

Mír a ospalost nabývaly na síle; znovu by zavládla idyla, kdyby na ně mezi stromy netáhlo a kdyby skoro každého netýral průjem. Neustále někdo dupal podrostem a tichem, v němž byla jejich strázeň trapně slyšitelná.

„Ten proklatý klokan!” zaúpěl v jedné chvíli pan Roxburgh. „Proč myslíš, Ellen, že zrovna tebe to nepostihlo?”

„Jak to mohu vědět? Snad že jsem se nenalokala vody jako někteří z vás.”

Pan Roxburgh usoudil, že za jejich indispozici nemůže klokaní pochoutka, ale minerály rozpuštěné ve vodě.

Zřejmě jí však nemohl zapomenout, že netrpí jako on, a v noci, když byla jeho úzkost největší, se přiznal: „Často mě napadá, že bych docela rád zemřel — tak velkou cenu život nemá — ale nevím, co by sis beze mě počala.”

Paní Roxburghová dělala, že spí.

Ráno se všichni — většinou dost zesláblí — zvedli už před svítáním, aniž je musel kdo pobízet.

Kapitán Purdew — nebo pan Courtney? — rozhodl, že půjdou zpátky na pobřeží a vyrazí směrem k Moretonovu zálivu: pokud přistáli skutečně na pevnině, a ne na ostrově, musejí k němu časem dojít.

Když odcházeli od dosloužilé bárky, kapitánův rozum se ještě víc zakalil. Bárka se mu podobně jako Bristolská panna zadřela do svědomí, jako by tam měla nadosmrti hnisat.

Zato paní Roxburghová se neohlédla než jedenkrát a šlapala po břehu dál, odhodlána pustit bárku z hlavy i se všemi útrapami, které v její chatrné skořápce prožila. Ale má nad svými myšlenka

$

mi takovou moc? Musí si vypěstovat vůli tak silnou, jako je její houževnaté tělo. To naštěstí uneslo každou hmotnou zátěž: i břemeno šatů, i manžela, visícího na na ruce, kterou mu nabídla jako oporu v slabosti.

Tak se trmáceli vpřed, muži většinou bosi a do jednoho proměněni v trosky, vzhledem i chováním.

„Vpůli cesty do Norwiche kůň padl … “ poplakával kapitán.

Vyšlo slunce a zabušilo jim do hlav a ramenou. V jedné chvíli sklonila hlavu, jako by tu výheň nemohla dále snést, a prsteny na rukou jí zablýskaly jakousi ironickou zprávu. Na několik kroků zavřela oči. Jako by ji tmavé šaty, vzorované solí a potem, táhly dolů, do hlubin, z nichž byla kdysi v jakémsi snu zachráněna.

Pan Roxburgh se rozloučil s pláštěm i žaketem (boty se s ním rozloučily samy), ale i v největším vedru šel ve vestě, aby mohl bezpečně přepravit Vergilia, zapnutého na knoflík v kapse.

Paní Roxburghová se nad manželovými dlouhými, úzkými chodidly málem rozplakala: co pamatovala, míval je bledá a chladná, teď však obě hořela.

Podle slunce bylo už zřejmě poledne, když i nejmalátnější z nich museli zpozornět, protože zaslechli cosi jako zasyčení a vzápětí tupý úder. Pár stop před panem Courtneyem a námořníkem, kteří jejich procesí vedli, se do písku šikmo zabodl oštěp. Ještě nepřestal vibrovat, a druhý už odřel kapitánu Purdewovi rameno, roztrhl košili a přeťal kůži pramínkem krve.

Někteří námořníci začali pokřikovat, buď aby dali najevo odvahu, anebo zakryli strach, a pan Courtney a jeho průvodce, oba vyzbrojeni střelnými zbraněmi, vykročili k pobřežním dunám, kde se shluklo asi patnáct či šestnáct domorodců, jejichž brebentění provázela nepokrytě nepřátelská gesta.

Kapitána, vzdor šoku a bolestnému zranění, rozlítila představa, že by se jeho podřízení mohli dopustit násilí. „Nede! Franku!“ Klátil se za nimi a v rozčilení tak nezřízeně plival, že paní Roxburghové poprskal cestou obličej. „Prolévat krev nemá smysl!“

„Vyjednávat taky ne!“ ozval se jakýsi bezejmenný hlas.

První důstojník a vyvolený námořník zaměřovali své zbraně s důkladností odpovídající náhlému tichu.

Výstřel z první pušky zněl všem, kdo na něj čekali, strašlivě; druhá zbraň cvakla naprázdno a rozzuřila námořníka, jenž do chvíle své slávy vložil všechny naděje.

$

Divoši děsivě zaječeli, protože jeden z nich se skácel, zmítal a svíjel a posléze zmizel mezi dunami.

Kapitán šílel. „Za tohle zaplatíme, uvidíte!” vykřikl.

A vskutku zaplatil, neboť vzápětí mu zadrnčel oštěp mezi žebry. Vjel do něj, jako by ani nebyl člověk, nebo nanejvýš někdo jim neznámý. Když padal, spikl se s osudem a zarazil si oštěp ještě hlouběji.

Bylo slyšet vřeštění divochů a výkřiky rozezlených, bezmocných námořníků.

Pan Courtney zamířil podruhé, ale jeho gesto skončilo tichem.

Ellen Gluyasová se dívala, jak se na písku zvětšuje krvavá skvrna. Tolik krve neviděla od doby, co táta a Will zabili tele za té nekonečné návštěvy jejich letního hosta.

I ona teď byla nekonečná, proklátá časem stejně bolestně a nelítostně, jako by to byl oštěp. Jako praktické stvoření a žena by se měla vyškubnout a vrhnout zpátky do života: něco udělat.

Ale rozběhl se její manžel, a co chtěl udělat, ví jen bůh. Ano, byl to on, a hnul se jako pravý muž. Do boje! Pocítil nadšení a zároveň strach a hlubokou nedůvěru ve svůj krok. (Vzhledem k neuvěřitelnosti jeho rozhodnutí to nebyla reakce ojedinělá.)

Když byl několik kroků od umírajícího, uvědomila si paní Roxburghová jakési strašné zasvištění, jakoby obrovských křídel, o to ďábelštější, že se snášela přímo k ní. Ne, ještě nikdy nebyla postižena tak osobně. Neboť oštěp, jak viděla, zasáhl jejího muže; visel mu z krku, dlouhý a černý, a táhl ho na stranu.

„Ááááá!” vykřikla Ellen Gluyasová, znovu bezradné a bezmocné děvče.

Austin Roxburgh se kácel na bok. Když jeho tělo dopadlo do písku, chtělo se znovu zvednout, ale pokus skončil parodií na vyplaveného ráčka.

„Ne! Ne, ne!” To slabé zazmítání, když manželův pokus ztroskotal, ji probudilo; byl to nesnesitelně žalostný pohled — jako by všechny děti, které nemohla vychovat, gestikulovaly o pomoc.

Když k němu doběhla, měl oči zavřené, pod kůží mu zřetelně tepal puls a dlouhý černý oštěp nepřestával existovat, nezávisle, zhoubně.

Po krvi však nikde ani stopy.

„Můj muži — můj miláčku!” Tak pláče, tak bučí tele s nožem v krku.

$

Otevřel oči. „Ellen, ty ses změnila. To je tím světlem … nebo tím širokým … venkovským … kloboukem. Sundej si jej, prosím tě … ať vidím … “

V zoufalství popadla oštěp, a jak za něj zatáhla, vyklouzl z krční chrupavky. Rázem vytryskla krev: z rány i z nosu a úst.

Padla na kolena.

„Já zapomněl,“ řekl, když se na okamžik zvedl nad příboj, v němž tonul. „Modli se za mě, Ellen.“

Nemohla, a nikdy už moci nebude. „Ach, ne, bože! Proč se potom rodíme?”

Krev, která jí tekla po rukou, byla teplá a lepkavá. Kolem jeho úst a na spánku, průsvitnějším než kdy jindy, vyrůstaly černé chuchvalce much, lačných ukořistit sebemenší skvrnku červeně dřív, než z ní slunce vysuší živnou sílu.

Paní Roxburghová, schoulená na písku vedle manžela, s nímž ji spojovala už jen zaschlá krev, našla útočiště pod stanem svých rozpuštěných, spečených vlasů, které jí chránily obličej před mouchami a zčásti bránily v děsivém výhledu.

Kdyby to záleželo na ní, vzdala by se okamžitě horku, tíze svých šatů a otupělosti mozku, ale zaslechla právě výstřel a vzápětí výbuch smíchu, a zvedla svou záclonu, aby se podívala, proč hned po první explozi následovala druhá, tak odlišná.

Viděla, že muži začali hloubit v písku jámu pro mrtvého kapitána. Horlivě hrabali holýma rukama, aby vzbudili dojem pracovitostí, a doufali, že důstojník pracující s nimi vymyslí nějaký plán, kterým jim pomůže z nejhoršího. Přitom se stalo, že Bob Adams, jenž měl pověst přihlouplého, začal kopat pažbou jedné z nefungujících mušket. A ta vystřelila. Frank Runcie, pobočník pana Courtneyho, strašlivě zaklel, a rovněž důstojník použil všech výrazů ze slovníku, na který mu dávala právo pošramocená autorita.

Ostatní byli rádi, že se mohou zasmát. „Nemá trefu!” zařehonil se kdosi a další začali jeho vtip rozvíjet.

Když k nim paní Roxburghová pohlédla podruhé, námořníci a důstojník byli už s pískovými hrady hotovi: kapitán Purdew byl náležitě pochován a jeho hrob vyzdoben otisky dlaní všech, kdož s ním sdíleli jeho poslední muka. Teď však stáli před problémem,

$

jak naložit s pasažérem, u kterého sedí truchlící manželka. Nikomu se nechtělo panin žal rušit, nejméně ze všech panu Courtneymu, jehož povinností bylo jít v čele a projevit cosi na způsob soustrasti.

Paní Roxburghová se ani nepokoušela, aby jim nějak pomohla: věděla, že jí není pomoci.

Situaci vyřešil návrat divochů. Důstojnější z nich kráčeli přímo k cíli, ostatní křepčili a šaškovali. Skupinu bezmocných bělochů brzy obklopil oddíl černých domorodců, svalnatých, páchnoucích a nadšených svým vítězstvím. Jeden strhl z pana Courtneyho košili, druhý opasek z Franka Runcieho.

Paní Roxburghová by se asi vyděsila víc, kdyby se hra divochů týkala také jí, ale zdálo se, že slabá žena sedící nad mrtvolou svého muže je nezajímá. Nemusela se už tedy odvracet či skrývat za vlasy. Co se dálo teď, bylo pro přihlížející oči daleko méně neuvěřitelné či děsivé než události, které k tomu vedly.

Divoši začali své zajatce kousek po kousku svlékat. Kůže jedného námořníka byla zářivě bílá a chomáč chlupů pod jeho břichem plál jako hořící keř. Varlata pana Courtneyho byla dlouhá, útlá, ve své bezbrannosti dojemná. Paní Roxburghová viděla poprvé v životě nahého muže, a uhnula proto očima, ale zahlédla holá chodidla svého manžela.

Svěsila hlavu a zaplakala nad člověkem, kterého nakonec neochránila.

Domorodci si s velkým smíchem a poskakováním odnesli kořist do křoví, načež se vrátili a začali své bílé stádo hnát holemi a pěstmi do vnitrozemí.

Paní Roxburghová se dívala, jak její přátelé mizí z dohledu, a uvažovala, co čeká ji — asi už jen málo, přinejmenším výsada lehnout si a shnít vedle mrtvého manžela.

Klesající slunce vystavilo krajinu tyranské kráse houstnoucí modři, žíhané zelení a jakoby péry plameňáků. Protože vyrostla mezi akvarely, musela nad tou nenadálou nádherou zasténat a po bradě jí stekla slina. Téměř na nic už nemohla pohlédnout beze strachu, nejméně ze všeho na manželova chodidla, stroze ukazující špičkami k rozbujelé obloze.

Pak znovu uslyšela hlasy a viděla, že se blíží několik černých žen. Pisklavé štěbetání prokládané smíchem napovídalo jakousi

$

hru: jako by slova, vyhazovaná ženami do chladivého vzduchu, nahrazovala míč. Toto, cítila Ellen Roxburgová, je počátek jejího mučednictví.

Mířily k ní, šest nebo sedm ženských postav, od stařeckých až k sotva dospělým. Když byly na pár kroků od cizinky, jedna z dívek se sklonila, nabrala do hrsti písek a mrštila jej bělošce do obličeje.

Ostatní mučitelky se nad tím nápadem svíjely smíchem a několik dalších začalo házet písek také, až jedna odvážnější přiskočila k zajatkyni a stáhla si ji k nohám.

Něco tak neuvěřitelného nezažila Ellen Gluyasová od dob, kdy musela jako novomanželka vstupovat do dalších a dalších salónů cheltenhamského panstva. Rozdíl byl jen v tom, že teď k urážkám otupěla a že ty, které milovala a chtěla potěšit, nemohla už zranit žádnou nezpůsobností či vyjeveností.

Divošky ji ze všech stran obcházely a žasly nad nezvyklou podívanou. Jedna či dvě neodolaly a zatahaly ji za vlasy, tak odlišné od jejich, ořezaných bezmála ke kořínkům. Statná žena s mohutnými čelistmi, která s ní bouchla o zem, zahlédla její prsteny a začala je ohmatávat. Jejich kameny nevyhasly ani pod nánosem špíny.

„Vezměte si je, jestli chcete,” naléhala paní Roxburghová, aniž ji napadlo, mohou-li jí ženy rozumět. „Pro mě už nemají cenu. Ano, vezměte si je. Prosím! Nechte mi jen snubní prsten.”

Divošky se zamračily a přikrčily: poprvé slyšely hlas někoho, kdo byl možná nadpřirozenou bytostí. Zajatkyně si stáhla prsteny z napuchlých prstů sama a nabídla jim je na dlani.

Opičí ženy chmátly. Prohlížely si darované šperky s téměř potlačovaným vzdycháním, ale buď se jejich majetnický chtíč brzy nasytil, nebo jim myšlenky odtékaly jinam, za dalším podnětem.

Jedna z dívek se postavila za ni a začala škubat jejími utahanými šaty. Na to, aby z ní ubohé cáry stáhla, nepotřebovala žádnou zvláštní sílu. Spodničky nadchly houf zlodějek víc, ale jen na chvíli; zmizely tak rychle jako třísky v mořském víru, a zajatkyně zůstala stát ve své další a pevnější slupce, v korzetu.

Ellen Gluyasová se na sebe podívala a vzpomněla si na vázu stojící nad krbem v pokoji, kde bydlela stará paní Roxburghová, když si její syn přivedl do domu nevěstu. V barbarském prostředí na rozpáleném mořském břehu jí představa útloboké vázy, na níž

$

se neprůhledné výstupky střídaly s průsvitnými důlky, vehnala do očí slzy — pokud viděla skutečně vázu a ne její křehkou majitelku s rukama z nejjemnější a nejbělejší kozinky, vystlané vespod polštářky z růžového krepu.

Snacha se tak rozlítostnila, že krátce zaplalala. A nepřestala by, kdyby ji černé ženy neroztočily, jak z ní rvaly korzet. Nakonec jim pomohla, aby rychleji unikla drásajícím nehtům.

Konečně povolil poslední háček.

Pak ještě košile, a byla vysvobozena.

Utíkaly od ní, vlekouce za sebou poslední zbytky její cudnosti a chrastícího kyrysu. Pak jejich smích dobublal v hrdlech, anebo v podrostu, v němž zmizely.

Opuštěná a nahá, uvažovala, co teď. Z bezradnosti ustoupila či odklopýtala o pár kroků zpět a šlápla na cosi křehkého, ale neústupného. Ohlédla se a uviděla za svým bílým lýtkem ruku s pečetním prstenem: ruku člověka, kterému už nemohla být nic platná. Cosi jí hnalo — jakoby logicky — opačným směrem a vzhůru po svahu, až se octla na žhnoucích matracích suchého písku, ozdobených šlahouny svlačců stejně jako na břehu, kde včera přistáli.

Sehnula se a začala šlahouny trhat, v tomto stavu spíše pudově než na příkaz rozumu, a ovíjela si jejich zelené šňůry kolem pasu, až jí třásně listů daly pocit, že je aspoň trošku oblečena.

V té chvíli měla jedinou další starost: jak zachránit svůj snubní prsten. Ne v náhlém osvícení, ale pracně hledajíc řešení, navlékla prsten na jeden z úponků splývajících z jejího svlačcového opasku, udělala smyčku a utáhla ji. Doufala jen, že se zlato mezi třásněmi listů neprozradí leskem.

Byl to její první úspěch od události, na kterou už nesmí nikdy pomyslet. Snad by si dokonce oddechla, kdyby nezahlédla, že se domorodé ženy vracejí.

Obklíčily ji méně rozjařené než poprvé, ale cílevědoměji. Zajatkyně s nimi odešla mezi stromy docela ochotně (co jiného jí mohl rozum poradit?), vždyť les byl aspoň stinný a chladivý. Pokud ji zraňovaly šlehající větve a poloshnilé pařezy či zlomené kořeny skryté v prsti pod jejíma nohama, nesténala a nekulhala: její já, stažené hluboko dovnitř, je stěží vnímalo. Cítila však, jak do ní při chůzi naráží snubní prsten, trvalý zdroj skromné jistoty.

$

Po nedlouhém pochodu došel houf žen k mýtině, kde tábořili ostatní členové kmene. Děti přestaly skákat a házet míčem a šly si prohlédnout věc, kterou měly zpočátku za strašidlo, postupně se však osmělily a začaly ji osahávat a štípat, některé dokonce škodolibě bodat klacky. Zato muži jí téměř nevěnovali pozornost; už u moře v ní zřejmě neviděli víc než ženu nevábné barvy. Jako příslušníci silnějšího pohlaví se procházeli táborem, rozmlouvali, opravovali zbraně a škrábali se.

Po námořnících a jejich důstojníkovi nebylo nikde ani stopy. Paní Roxburghová tušila, že už je víckrát neuvidí. Pokud šlo o její vlastní budoucnost, nebála se příliš; spíše byla smířena se vším, co ji čeká. Čeho se mohla ještě bát, když byla téměř zničena? A tak vyčkávala, co se jejím věznitelům zlíbí.

Ženy, s nimiž do tábora přišla, ji odvedly k chýšce z kůry a listí. Ve vchodu seděla žena, patrně významnější než ostatní, a na klíně měla sotva čtyřleté dítě. Zajatkyně nedoufala v žádné milosti, a proto se trpně podvolila prohlídce; zazdálo se jí však, že postřehla jakési účastné zachvění, jako by žena poznala, že má před sebou někoho, kdo prožil tragédii.

Ať už to bylo jen její zbožné přání či opravdové porozumění, trvalo jen do chvíle, než si všimla dětského rypáčku a naběhlého tělíčka posetého hnisavými boláky. Čas od času holčička zlostně zakňourala, zavrtěla se a ukázala bělma.

Ženy se začaly radit, a nakonec přistoupila k paní Roxburghové ta nejstarší a nejvychytralejší a bez okolků jí stiskla prsy. Byly ochablé, beztvaré a plnější než obvykle, připravené pro její dítě, které by za normálních okolností kojila. Protože je předčasný a nešťastný porod zbavil nutnosti dávat mléko, byla paní Roxburghová přesvědčena, že jsou vyschlé; a nebyla s nimi spokojena ani stařena.

Shromážděné ženy, a především matka, se nicméně rozhodly přemístit nemocné dítě do její náruče. Ba ani dítě ji nenechávalo na pochybách, že se má stát jeho kojnou, protože se jí přisálo k pravé bradavce a křivýma ručkama začalo prs hníst. Zadoutnal v ní soucit probuzený vzpomínkou na vlastní pokusy o mateřství, ale podstrčené dítě jej nadobro zadusilo. Když holčička zjistila, že byla podvedena, kousla do nevděčné bradavky, vyplivla ji a s křikem se začala v chůvině náruči svíjet. Už jen bolest by stačila, aby

$

paní Roxburghová její původkyni odhodila, ale matčiny oči ji varovaly, a rány, kterými jí přihlížející ženy zasypaly hlavu a ramena, ji přiměly držet malou ukrutníci dál.

Když dítě rychle utišila, posadila se k ohni hořícímu u vchodu do chýšky a doufala, že pokud na ni ženy nezapomenou, přestanou si jí aspoň všímat. Mechanicky hladila nemocné ručky, mastné vlasy. Aby mohla přežít, musela se stát strojem.

Kolem ní, pod překrásnou oblohou a u jezera v barvě surového kobaltu protkaného bronzem, pokračovali divoši v nejrůznějších zástojích. Vzdor svému neštěstí a dítěti v náruči nemohla zůstat ke kráse okolní přírody netečná. Večerní světlo vyloudilo z černých těl ušlechtilejší linie a vneslo do zaprášeného, chaotického tábora jakýsi výtvarný řád. Toužila vycítit z chování těchto lidských tvorů také nějaký řád vnitřní, ale dařilo se jí to právě tak málo jako věřit v milosrdnou sílu, utvářející její osud.

Z nedostatku lepšího zaměstnání a proto, aby zaplašila nebezpečné myšlenky, houpala dál své protivné břímě. Jednou se přistihla, jak říká nahlas „Spi, spi“, a zásluhou jakéhosi mechanismu „spi — miláčku“, ale spíše aby uklidnila sebe než dítě: uvědomila si, že zvuk vlastního hlasu je jí útěchou.

Cítila, jak v ní sílí nejen pomyslný hlad po zmizelých tvářích a známých hlasech, ale touha zaplnit potravou díru, kterou jí skutečný hlad vyhlodal v břiše. Vzduch ožíval znepokojivými vůněmi, jak ženy prohrabávaly žhavý popel, do nějž uložily ryby, různé kořínky či hlízy a dvě chundelatá zvířátka, jejichž čenichy a téměř lidské tlapky dosud svědčily o mukách, v nichž umírala.

Paní Roxburghová by se na ty zmučené tvory dokázala vrhnout, roztrhnout je a vecpat si je do úst, ještě než jim ohořel kožíšek, než se spálilo jejich maso a přestala v nich bublat krev. Ale když byla hostina připravena, nepřizvali ji. Jako nadřazené bytosti zasedli ke žranici muži, jaksepatří obřadně. Jejich fyzická krása, ať zralá či teprve dozrávající, byla vskutku úctyhodná. Občas hodili kousek ubohým ženám, podřadným tvorům, lezoucím po čtyřech a lačně sbírajícím a oprašujícím odpadlé drobty.

Zajatkyně mohla jen poslouchat mlaskání a praskání kostí a dívat se na polykající černá hrdla. Jídlo ji alespoň zbavilo břemene, protože dítě prchlo k matce; osamělá chůva však neměla čím zahánět myšlenky na vlastní hlad.

$

Ke konci jídla jí kdosi (možná holčiččina matka) hodil rybí ocas a hřbetní ploutev. Rychle je shrábla ze špinavé země a začala sát lepkavou blánu, riskovala, že si na ostnaté ploutvi zkrvaví ústa kvůli vlákénku masa, které tušila na jejím spodku, přejížděla si jazykem kolem úst a zubů, olizovala lahodně páchnoucí prsty — a několikrát tiše zasténala.

(Co kdyby se po setmění doplazila k ohništi a posbírala kosti těch chundelatých zvířátek? Ale psi odnesli všechno, co jejich páni neshltali. A jedno opelichané psisko ji kouslo, sotva na něm začala loudit.)

Když se mezi ně vkradl soumrak a šero splynulo se stromy a dýmem, zvedl se jeden ze starších mužů a předříkával svému kmeni cosi naříkavého. Zajatkyně usoudila, že domorodci se modlí, protože jejich nářek byl spíše obřadný než opravdový. Napadlo ji, že by se mohla připojit aspoň tichou modlitbou, ale nedostávalo se jí k tomu síly: její duše byla právě tak vyschlá jako její splasklé prsy. Pokud se kdy klaněla Nejvyššímu, pak ze zvyku, a byl to Roxburghův Hospodin zástupů, kterého i její matka ctila jen navenek. Otec byl jiného ražení: v mládí vyzpěvoval nábožné písně, ale po letech zmlkl. Mlčenlivá dcera zdědila jeho hloubavou povahu. Uvědomila si teď, že jejím oltářem bývaly skály a její svátostí pramenitá voda, a to vědomí jí přitížilo, protože byla v zemi stvořené pro lidská muka, kde se i krása předváděla v nepřátelském světle a kde domácí božstva nepodléhala jejím zaklínadlům.

Tma a společná touha rozehnala její věznitele do přidělených chatrčí. Ve tmě by se možná odvážila prchnout, jen kdyby věděla, kterým směrem se dát. Rozbolené tělo a zemdlená mysl ji však donutily vlézt do chýšky, kam se odebrala matka její svěřenkyně spolu s dalšími ženami a dětmi a stařešinou, jenž předříkával při modlení. Naštěstí si matka vzala dítě na noc k sobě, a dopřála tak chůvě právo na spánek.

Uložila se u ospalého ohně, který dusno v chatrči jen zvětšoval a zároveň násobil teplo vydávané natěsnanými těly. Když začal z lesa a z jezera dotírat chlad, přisunula se blíž k ohořelým uhlíkům a obrátila se, aby se ohřála z druhé strany. Tělesnou bolest téměř necítila, protože ji brzy přemohl spánek kmene, přerušovaný tichým dětským pláčem a chrapotem či sténáním dospělých.

V noci se náhle vrátila do svého těla, protože se jí zdálo, že je

$

lidským trakařem, postrkovaným ve tmě jedním z černých svalnatců. Nic nenasvědčovalo tomu, že by sen vycházel ze skutečnosti, ale přesto padla do prachu s hrůzou, že se své noční můry už nezbaví. Jak ležela a ohmatávala prsten vetkaný do její sukně z listí, ponenáhlu se přestala třást a znovu vplynula do dusna a sténání spících divochů spánkem tak hlubokým a bezesným, jako by zemřela.

Procitla v bezbarvém světle, rozhemženém lidskými postavami: ovíváním křísily polomrtvý oheň, mrzutě bručely, močily. Než se okolní stromy vynořily z mlhy, kmen se znovu shromáždil a v chladném úsvitu zopakoval večerní nářek. Mělo to kvílení zahnat zlé duchy? Buď jak buď, zajatkyně měla pocit, že rituál, teď už známý, utišuje některé z jejích neodbytných přízraků. Krom toho ji potěšilo, že stále ještě vládne svým tělem, třebaže bolavým a promrzlým, nebo naopak ožehlým; život v ní zablikal podobně jako první váhavé plamínky, které domorodci vymámili zpod popela.

Ze síťových tašek vysypali kdejaký zbytek od večerního jídla a brzy všechno spořádali. Zajatkyně by hladověla dál, ale zachránila zuhelnatělý kapraďový kořínek, který upadl komusi z privilegovaných. Pod vrstvami prachu a popela měl svou vlastní, hořkou chuť. Byla za něj vděčna. Protože jí nikdo nebránil, sešla k jezeru a byla by se z něj napila, kdyby k ní v mlze nepřistoupilo malé děvče a nedovedlo ji k díře ucpané čímsi jako hlodašem. Dítě to křoví odklopilo a pokynulo jí, ať se napije. K údivu paní Roxburghové byla voda sladká.

„Ty jsi moje jediná kamarádka,” řekla, když dopila.

Děvčátko se usmálo a naskočily mu dolíčky. Třelo si stehna dlaněmi a jako by se pod kůží červenalo. Nic neřeklo, ale nabídnutou ruku neodmítlo, ba dokonce i stisklo, byť opatrně.

„Kdyby ses nebála, dala bysem ti pusu,“ řekla Ellen. „Jo?“

Snad by se i osmělila, tak silné bylo její nenadálé štěstí. Ale dítě se tvářilo tak vážně, že se raději ovládla, a ruku v ruce vykročily zpátky k táboru.

Protože krom děvčátka jí nikdo nevěnoval pozornost, těšila se, že jí den bude pokračovat stejně nerušeně, jak začal. Muži shromažďovali oštěpy, kyje, sítě a provazy s obřadností nadřazeného pohlaví, chystajícího se na lov. A vskutku nadřazeně vypadali. Na

$

rozdíl od nepravidelného strniště na hlavách žen jim splývaly na ramena kadeřavé hřívy pečlivě namaštěných vlasů. Zatímco ženy se hrbily a byly utahány porody a nošením břemen, muži byli většinou pohlední ještě v pokročilém věku a znetvořeni byli jen jizvami po zářezech, kterými si zdobili hrudník, záda a často půvabný obličej.

S arogancí odpovídající jejich důležitému poslání posléze odešli a paní Roxburghová se chystala sdílet osud skleslých žen. Ale ty se na ni vrhly, a zřejmě promyšleně. Tři ji popadly za vlasy, natáhly je, jak nejvíc mohly, ba ještě jimi škubaly, jako by to bylo málo, a jedna tělnatější je začala ořezávat mušlí rovnou u kořínků.

Nenadálost a bolestivost této operace ji rozplakala.

„Pusteměnechteměbejt!” křičela Ellen Gluyasová, než nad ní nabyla vrchu paní Roxburghová: „Proč mě tak mučíte, proč? Nestačí vám, že jste mi zabili manžela a přátele?” Chtěla dodat: „Zabijte mě taky, jen mě netrapte,” ale hned si uvědomila, že zemřít nechce.

Mučitelky ji srazily na kolena a ořezávaly dál. Dík mušli a horlivosti těch, které jí v záklonu rvaly vlasy i s kořínky, dosáhly svého. Sotva se jejich oběť vzpamatovala z bolesti a úleku (v jedné chvíli myslela, že omdlí), zvedla ruku a zjistila, že se z ní stala oškubaná ohava, jako jsou ty kolem, ne-li ještě horší. Když jí ruka klesla do klína, viděla, že ji má od krve, a usoudila, že na ni musí být hrůzný pohled.

Ale ženy ještě neskončily. Násilím ji zvedly na nohy. Přinesly kůži z jakéhosi zvířete, plnou smrdutého tuku, a začaly jím bezbrannou otrokyni natírat; nezbývalo jí než nechat se namazat a pak začernit popelem, který jí s nepokrytým odporem, ba vztekem, vtíraly do urážlivě bílé kůže.

Puch jí zvedal žaludek, kůže spálená sluncem a odřená popelem ji pálila, ale když ji znovu srazily na zadek, začala mít pocit, že je přece jen jaksi oblečena. Jedna dívka přinesla v pletené tašce cosi jako včelí vosk, a tím jí polepily krvácející temeno. Jedna stařena vylovila z další, podobné síťky hrst peří a svazečky ptačích pér. Zajatkyně cítila, jak třaslavé stařecké prsty vtiskují peří a vpichují péra do její voskové přilby. Pak vzduchem zašumělo obdivné, téměř něžné vzdychnutí: jejich umělecké dílo bylo hotovo.

Ozýval se smích, dupot šedočerných nohou, tleskání dlaní. Jen

$

umělecké dílo sedělo netečně a nepřítomně mezi zbytky černého peří a sírově žlutých per, zakřivených jako otazníky.

Jakkoli si z ní udělaly rituální předmět, nezapomínaly na její praktickou upotřebitelnost. Znovu svou otrokyni postavily, naložily na ni nejrůznější věci a nakonec i odpudivé dítě, které jí připadalo těžší než večer.

Odešly z tábora méně okázale než muži. Od počátku našlapovaly s námahou, ale ploché nohy jim neubíraly na rozhodnosti. Místo oštěpů si nesly dlouhé špičaté hole. Neustále štěbetaly, a zřejmě vesele. Tu a tam si některá zamanula popíchnout otrokyni; jindy by to bolelo, ale teď to zpestřovalo jednotvárnost. Jednou pohlédla dolů a viděla, že hnis z boláků její svěřenkyně se slévá s potem, který jí teče po začerněných rukou.

Než ji mohlo roztrpčit znechucení, ucítila vůni rosy stoupající z trávy dusané jejich nohama a z křoví, o něž se při chůzi otíraly. Obloha byla ještě milosrdná. Kdyby měla zemřít v této chvíli, její poslední myšlenka by patřila zrosenému blankytu.

Ona však nechtěla zemřít, ale proč — když přišla o všechno, co milovala a na čem jí záleželo — nevěděla.

Když divošky došly, kam dojít měly, shodily svá břemena a začaly bodat do země holemi. Pobídly ji, aby jim pomohla, a pochopila, že hledají jakýsi hlíznatý kořínek. Jakmile nějaký vyryly, strčily ho do síťové tašky, která jim byla schránkou na všechno. Přestože byla nezkušená, rozbolavělá a dosud otřesená násilím, jemuž se musela ráno podrobit, uvítala, že se při rytí může zbavit dítěte a s požitkem pohroužit do vzpomínek; vzpomínala na bramborovou placku, kterou si usmažila jednoho nevlídného večera za svých nuzných mladých let, na chochol s diamantovou sponkou, který měla ve vlasech na jednom plese, na mléčně bílou kůži Oswalda Dignama za rouškou mlhy u moře. Vyhledávala raději náhodné obrazy než souvislé myšlenky, které by ji nutily pátrat po příčině či smyslu její nynější pouti bezvýchodným bludištěm.

Bludiště jí připomínaly i pohyby domorodek, kličkujících po tvrdé zemi a při nekonečném pátrání křižujících znovu a znovu stopy svých družek. Přesto nebyl osud černých žen vymezen neviditelnými zdmi natolik, aby je znalosti a zkušenosti nemohly vést; jejich hledání bylo téměř vždycky korunováno úspěchem,

$

kdežto neosvícená otrokyně bodala do země většinou bezvýsledně.

Čím více tíha slunce na jejích ramenou nahrazovala tíhu dítěte v její náruči, tím více nenáviděla tu tvrdou šedou zem s trsy drátovité, jakoby mrtvé trávy. Ale jak bloudila od drnu k drnu, uvědomila si najednou, že v nabodávání „brambor“ začíná nabývat zručnosti, a když k ní jedna z jejích družek otočila hlavu, rozesmála se radostí nad svým objevem. Černá žena přemohla pudovou nedůvěru a zasmála se také. Pak obě zmlkly, snad že svůj společný pocit vyjádřily jen nedokonale, ale především proto, že radost musela ustoupit neúprosné robotě.

V největším vedru odpočívaly ve stínu u jednoho z několika jezer zavlažujících jejich kraj. Dvě neúnavné dívky shodily lýkové přehozy a začaly se potápět pro leknínové kořeny. Zajatkyně musela přimhouřit oči, tak ji oslnil kontrast mezi stínem a žárem a pohled na plavkyně, jejichž útlé paže a dosud pevné prsy pravidelně vyplouvaly z rozvlněného koberce leknínů.

Snad si i zdřímla, ale jen krátce. Když se probudila, viděla, že má znovu v náruči dítě. A vzápětí se rozfňukalo.

Celý život se teď točil kolem hledání potravy, a vzhledem ke svému silnému hladu to považovala za jedině rozumné. Vždyť právě tak čelila životním strastem, než ji naučili zvykům jemnějším a pohodlnějším. Proto když se večer vrátili lovci do tábora s mrtvým klokanem zavěšeným na zelené tyči a od pobřeží se blížil hlouček s několika obludami visícími za žábra na háčcích, jásala by a tleskala stejně dětinsky jako ostatní ženy, jenže jí překáželo dítě v náručí.

Jeho zvířecí tvářička vypadala jako mrtvá. Nebo si to jen namlouvala? Po pravdě si přála, aby děcko zemřelo, i když by ji pak jeho majitelé mohli obvinit, že je uřkla.

Rozhlédla se. Všichni byli příliš zabráni do přípravy večerních hodů, než aby mohli vytušit nekalé myšlenky své otrokyně.

Dítě se zavrtělo, náhle procitlo a píchlo chůvu prstem do oka.

Ani tohoto večera nedostala zajatkyně víc než zbytky: kost na ohryzání a kousek ožehlé zvířecí kůže, který mohla jen žvýkat nebo vysát. Pustila se do obojího, vědoma si své ohavné hltavosti a také špíny, už neodlučně patřící k jejím zpuchýřovatělým rukám. Ale dělaly jí dobře vdechované vůně, olizovaný tuk a slina stékající hrdlem do scvrklého žaludku.

$

Mít žaludek méně seschlý, trápil by i neukojený hlad víc, zvláště v noci, když ležela v chýšce na vyhaslém popelu, vedle rodiny, jíž byla přidělena, a musela poslouchat, jak se trojice žen střídá, aby uspokojila (aspoň to tak znělo) mužovy nároky. A děsila by se svých vyhlídek daleko víc, kdyby necítila, že její nevraživá paní manželovi určitě nedovolí, aby svůj harém rozšířil.

Mezi zápachem tuku a potu, clonou dýmu a supěním i výkřiky zvířecí rozkoše se poprvé odvážila vzkřísit svého manžela, či aspoň to, co si z něj pamatovala: jemné ruce, lesklé licousy, oči až příliš soustředěné na skryté já, k němuž nikdy neměla proniknout. Ať byla jakkoli nedokonalá (s odstupem času ji napadlo, že ho snad milovala především pro jeho nemoci a neduhy, které vyžadovaly její soucit a trpělivost), silou vůle se vžila do pravdivější skutečnosti, kterou přinášejí sny; a usnula v manželově objetí.

Vylekala se však, když cítila, že je vystavena — a posléze podléhá — hrubšímu náporu. Oooch, protivila si v duchu to, proti čemu byla bezmocná fyzicky, především chlupatá zápěstí a naběhlé žíly. Vyčerpána zápasem, mohla jen ležet jako vytřená ryba — co jiného byla? — s žábrami schlíplými, citem vyvanulým.

Probudila se ztuhlá a zkřehlá všude, kde se jejího těla nedotýkaly horké uhlíky, stále ještě obklopena vzdechy a sny ostatních, zatímco její vlastní sen vybledl do barvy popela, a pochopila, že se jí nezmocnil Austin, ale Garnet Roxburgh.

Hnus nad tím, že ho v sobě stále nosí, ji donutil vstát tak rychle, že div neomdlela, jak se udeřila o trámek podpírající listnatou střechu. Padla na kolena a raději lezla k východu po čtyřech, jako prasnice, když ze sebe střese noc a potácí se ze smrdutého chléva. Neviděla své prsy, ale věděla, že v perlově šedém světle, do něhož vklopýtala, se houpají: vyhublé, hliněně hnědé. Rosa, která jí stékala po páteři a po zadku, z ní alespoň trochu smyla její sen. Teď už sténala jen kvůli strnulým kloubům, jak se snažila napřímit.

Ale hodina mezi nocí a ránem ji odškodnila. Jako duch proplouvala v přízračné mlze mezi duchy stromů, až posléze bloudila znovu po pobřeží, po měkkém, ničím neohraničeném konci pevniny, odkud nevedla žádná bezpečná cesta, po níž by se ztracená duše či žena či rozumná bytost mohla dát na útěk. Jestliže prvou z nich krása břehu lákala a druhá se hrozila trýznivé chůze, třetí, skeptická, se bála, že stuha písku možná nevede k Moretonově zá

$

toce, ale stáčí se do smyčky, která by ji mohla uvěznit na neznámém ostrově.

Rozum jí bral naději za nadějí, ale vtom zaslechla zvuk odlivu. Stála chvíli na mělčině, nechávajíc vlnky dovádět kolem svých kotníků, třela si o sebe holeně plné písku, naslouchala klapotu mušlí a oblázků vláčených proudem sem tam. A cítila, jak se usmívá nad drobnými radostmi, k nimž tíhla dík tomu, co Austin Roxburgh odsuzoval jako „smyslovou stránku Elleniny povahy“.

Pak ji přemohla zima. Rozjektaně couvala před nedohlednem bezbarvé vody a oblohou, která by byla neméně bezbarvá, kdyby se na ní nezačínala ohlašovat apokalypsa, a klopýtavě se vydala zpátky doufajíc, že správným směrem. Stesk po kmeni, k němuž teď patřila, jí bral dech. Co když jej už nenajde a bude do konce svých dní v této zemi (ne-li pekle) bloudit houštinami, dokud se pod ní nepodlomí nohy? Toužila mít někoho vedle sebe, byť sebeodpornějšího a jakékoli barvy. Napadlo ji, že by své tělo nabídla i nejzpupnějšímu divochovi, jen kdyby ji za to chránil.

Tak neskutečné představy by se jistě nedaly považovat za zradu, nicméně jak spěchala k táboru, povadlá sukně z listí se začala vysmívat jejím vyhublým stehnům a denní světlo vykřesalo z ukrytého snubního prstenu ironickou jiskru.

Její spěch a běh lesem byl proto útěkem před vlastními myšlenkami právě tak jako hledáním tábora, z něhož neprozřetelně odešla. A při svém pátrání, přímo horečném, dorazila k úžlabině, kde ji přibila k zemi, jakoby navždy, ochromující hrůza.

Přímo před sebou viděla ohniště, teprve nedávno dohořelé. Mezi zuhelnatělými větvemi a bílými chuchvalci vychladlého popela leželo lidské tělo zkroucené smrtelnou křečí. Opečenou kůži mělo po jedné straně popraskánu od ramene až ke stehnu. Jedna noha byla v kyčli uťata. Lebka, místy obnažená na kost sečnými ranami, se na vetřelkyni šklebila ožehlým licousem a škraloupem krve, špíny a sazí, ale ústa, smířená s utrpením, vyvažovala vše ďábelské.

Paní Roxburghové postupně došlo, že před sebou má pozůstatky prvního důstojníka. Zalapala po dechu a rozeštkala se, ani ne tak nad slušným, těžkopádným Nedem Courtneyem, s nímž si nikdy příliš nerozuměla, jako nad smrtí svého manžela a nad svým neřešitelným neštěstím. Snad by byla zapomněla, že hledá cestu

$

k mstivým, ale nepostradatelným divochům, a zašla ještě hlouběji do lesa, kdyby se neobjevily dvě děti, tak pohoršené a rozezlené, jak mohly odkoukat jen od dospělých. Ačkoli jí bylo jasné, že divoši děti poslali, aby ji vyslídily a přivedly zpátky do zajetí, bez odporu se vzdala. Napřed jí zmrskaly ramena proutky, což při své nahotě dost pocítila, a pak jí o své vůli podaly vlhké dětské ručky. Vděčně to gesto přijala.

Při zpáteční cestě našly děti jakési neznámé bobule a hrstku jí vecpaly do úst. Byly vodnaté, bez chuti, ale ne nechutné. Brzy potom jí cestou ze svahu uvízla noha v šlahounu, který přehlédla, a skácela se jako pytel z vozu. Děti napodobily její pád a kutálely se z kopce, až všichni tři skončili na jedné hromadě. Chvíli se spolu smáli. Jako by byla s vlastními dětmi. Náhle jí bylo tak nezvykle dobře, že si přála, aby to tak zůstalo navždycky: dvě černá tělíčka, propletená na slunci s jejími zčernalými, vychrtlými údy.

Její přání zůstalo samozřejmě nevyslyšeno. Děti si setřely úsměv ze rtů a vedly ji dál.

Když doputovali do tábora, muži už odešli na každodenní pochůzku, zatímco ženy bouraly chýšky a stavěly je, jak se ukázalo, nedaleko původního tábořiště. Na vzpurnou otrokyni se jen zamračily a zašklebily, ale za to na ni nakládaly nejtěžší kusy kůry a největší náruče listnaté krytiny. Jakkoli nesmyslná jí tato práce připadala, nosila svá břemena ochotně, s vděčností, že byla přijata zpátky do společenství, k němuž patří. (Teprve večer zjistila důvod jejich nepochopitelného stěhování: blechy jsou na čerstvé půdě méně krvežíznivé.)

Odpoledne se houf žen a větších dětí, řízený pudem či předchozí domluvou, vypravil k moři, kde rybáři rozhazovali sítě. Muži nápadně mlčeli, ponořeni po pás, někdy až po bradu do vody, jako vzpěry držící sítě. Ženy, neschopné mlčet, aspoň tlumeně štěbetaly, monotónně jako hřadující ptáci. Děti tak ukázněné nebyly: honily se kolem dokola a vyhazovaly hrsti mokrého písku, které se na slunci měnily v duhové oblouky.

Náhle však ztichly i ony, protože si všimly, že poblíž břehu se zachvěla voda. Sotva znatelné zčeření klidného moře, podobné lehkému zavlnění plachty nad bezpočtem ukrytých těl, se blížilo stále více k ústům a posléze břichu sítě, vyznačené černými hrudkami nehybných hlav a u břehu vyčnělejšími živými vzpěrami.

$

Vtom došlo pod vodou k nepochybné srážce. Nad hladinu vyskakovaly jednotlivé ryby, tak rtuťové, že se zdály stejně tekuté jako jejich živel. Strhl se zběsilý pokřik a síť se začala stahovat. Ženy vřeštěly a děti pištěly, vrhaly se do mírného příboje a pomáhaly táhnout síť na souš, anebo šermovaly rukama, jak chtěly samostatně vylovit kluzké a většinou nepolapitelné ryby.

Úspěch zátahu se však dal posoudit teprve na břehu, když udýchaní muži s napjatými žebry a vyceněnými zuby blyštivě pochodovali kolem splasklé sítě se stříbrnou kořistí. Uchvácené ženy už si cpaly tašky. Děti si hrály s uniklými rybami a mačkaly je, aby z nich vystříkl bílý proud mlíčí.

Otrokyně se ničeho z toho neúčastnila, ale opaleskování ryb v průzračném světle ji naplňovalo jakýmsi opojným klidem. Věděla, že hlad probuzený vůní opékaných ryb bude silnější než odpor, který cítí při pohledu na jejich rozezmítaná těla, umírající na břehu kolem ní.

Napůl se probrala až ve chvíli, kdy ji její páni obtížili plnými taškami. Brzy pod nimi zavrávorala, pod tíhou potravy, která vlastně znamená život — na což zapomněla, když usrkávala čokoládu a bez chuti uždibovala z mandlového cukroví na cheltenhamském sídle Roxburghova rodu.

Po příchodu do tábora shodila náklad a okamžitě musela pro další. Uvědomila si, že byla celý den zbavena svého odpudivého břemene, toho zhnisaného dítěte, a že jeho matka k výlovu nepřišla. Když se ženy od moře vrátily, měla matka ve tváři jakýsi nechápavý žal: dítě leželo netečně před chýškou, jako raněné zvíře, kterému už nemůže nikdo pomoci, leda ranou z milosti, jak věděla Ellen Gluyasová.

Blížící se smrt tentokrát posílila živou. Paní Roxburghová věděla, že si přála, aby dítě zemřelo. Takže alespoň jednou bylo její přání vyslyšeno. Ale když se podívala na nic netušící matku, nedokázala se ze své zlomocné síly radovat a lekla se, aby ji nestihl spravedlivý trest.

Když se vracela k moři, přišla jí na mysl její tchyně, a byla jí za tu společnost vděčná. Stará paní Roxburghová vždycky doufala, že jí šaty vydrží až do hrobu. Jak se dalo čekat, měla na sobě hnědý kašmír, který nosila několik zim, a přes něj černý vlněný kabátek z doby, kdy měla smutek po manželovi. Na slunečník sice ne

$

byla vhodná hodina ani roční doba, ale možná tu obrovskou pagodu z krajek a mušelínu skláněla proti australskému slunci proto, aby si chránila pleť, na kterou byla stále pyšná.

„Doufám, že vás nezdrží — nebo nebude obtěžovat — když půjdu s vámi. Ráda bych viděla svého syna.“

„Toho jsem neviděla už kolikpak dní.“

„Že jste ho — co?“ Stařena se zděšením zapomněla. „Vy jste zapomněla, co jsme vás učili ?“

Ellen dokázala jen zašeptat: „Jako by mi slova vypadávala z hlavy.” Toho se skutečně bála — bude-li mezi divochy příliš dlouho.

„Vy si snad nevedete deník? Copak jsem vám neříkala, že se tak naučíte lépe vyjadřovat?”

„Ach, deník — ten se ztratil!” Rozplakala se. „Oba jsme jej ztratili, ještě než — než manžel zemřel.”

„Nezemřel Austin, ale jeho bratr. Zapomínáte, že Garneta pohřbili na Tasmánii.”

Stařena k ní dychtivě otáčela obličej z bělostné kozinky. Poprvé si Ellen všimla, že má na každé tváři trochu červeného líčidla, zaschlého a oprýskávajícího. Nad jejím pohledem a nalíčenými líčky ji napadlo, že její tchyně je možná méně nevinná, než se zatím zdálo.

„A kde máte svůj granátový prsten, Ellen?” pokračovala starucha.

Třebaže upírala oči na začeměnou ruku, kam prsten patřil, vůbec ji nezajímaly nápadné odřeniny ani snubní prsten, který už sukně z listí zdaleka nezakrývala tak, jak by měla.

„Dala jsem jej člověku, který tvrdil, že jej potřebuje víc než já.” Paní Roxburghová složila svou větu podle vzorce, který by mohl tchyni uklidnit.

Buď jak buď, vzápětí vypustila inkvizitorku z hlavy, kam ji tak neprozřetelně vpustila, a prodírala se šedým houštím k pásu světla a písku, kde divoši dosud třídili ryby.

Znovu se proměnila v jejich nosné zvíře. Když jí obkládali záda a boky nákladem, viděla, že jsou dobře naladěni: povzbudivě se zubili, nevázaně se smáli, snad i žertovali. Jeden ji dokonce až příliš rázně pleskl po zadku.

„No tohle!” vykřikla v jazyce, kterému by snad mohli rozumět. „Jako bych neměla dost svýho!” A marně přemáhala chichot, nijak strojený.

$

(I když by to před tchyní a známými dámami nikdy nepřiznala, a nesvěřila by to ani manželovi, natož Garnetovi R., vždycky se cítila lépe ve společnosti mužů.)

V táboře zatím ženy čistily ryby, seškrabávajíce šupiny ostrými hranami mušlí. Ani si nevšimly příchodu naložené oslice, páchnoucí už rybinou nejinak než její náklad.

Před vchodem do chýšky, jejímž obyvatelům byla přidělena, se konal obřad. U nemocného dítěte dřepěl jakýsi starší, zřejmě vážený muž: posunkoval a šermoval rukama nad ležícím tílkem. Když nakonec vytáhl z pacientčiných úst hnědý kamínek, rodina se netajila svou radostí. Ozval se jásot a potlesk. Jen otrokyně se nedokázala k oslavě připojit, protože její zkušenosti se smrtí jí říkaly, že dítěti není pomoci.

Místo toho vykřikla: „Nevidíte, že je po ní? Je mrtvá!“ Znělo to tím děsivěji, že jí nikdo nerozuměl; každému, kdo její bolest nesdílel, musel připadat její žal a pláč nepřiměřený.

Zatímco Ellen Roxburghová plakala nad svým životem, lžilékař rozčileně brebentil a zřejmě jí dával vinu za svůj nezdar. Poštvat proti ní ostatní se mu však nepodařilo. Poprvé od jejich setkání na mořském břehu spojilo zajatkyni a její pány pouto lidskosti.

Nechali ji jít s pohřebním průvodem a vlekli se lesem tak dlouho, až našli dutý peň, do něhož mrtvolku zastrčili. Hned nato jejich žal vyprchal, jen matka vzlykala dál, ale ne dlouho, protože se vraceli k rybím hodům.

Otrokyně tentokrát dostala hlavu a dokonce napůl syrová játra, ale když se hodovníci nasytili, nikdo jí nebránil, aby si vylovila z popela celou rybu. Shltla ji tak chvatně, že si popálila prsty a rty.

Nakonec byla sytá i ona, ba přecpaná, nafouklá, otupená. Stěží slyšela, jak divoši za soumraku kvílí, aby si usmířili duchy číhající kolem. Kdyby chtěla, jistě by jí dovolili modlit se s nimi, ale duše jí tak zlenivěla a zhrubla, že všechno duchovní bylo nad její síly.

Několik dní po rybí orgii domorodci tábor zlikvidovali. A měli k tomu dobrý důvod: hnijící zbytky ryb páchly stále nesnesitelněji a blechy začaly být tak dotěrné, že lidé se drápali stejně zuřivě jako psi.

$

Když zbourali chýšky, naložili kusy kůry na otrokyni, a co nemohla unést ona, rozebraly si další ženy. Vyrazili, muži v čele, ženy-soumaři a děti v zástupu za nimi. Dík jasnému jitru, smíchu a písním nebylo stěhování tak úmorné. Paní Roxburghovou povzbuzovaly zákmity modrého oparu, vonící dým z loučí, na nichž přenášeli doutnající oheň, a temný les prostřídávaný volnou krajinou, v níž tu a tam osvětlovaly mrtvou zeleň odlesky jezerní vody.

Po nějaké době se čelo průvodu zastavilo, takže konec zástupu se k němu natlačil jako zmáčklá harmonika. Otrokyni při tom upadla většina nákladu na zem, ale odškodnil ji lepší výhled. Uviděla skupinu mužů stojících kolem košatého šedého stromu, na který neustále útočilo hejno strakatých, zlostně vřeštících ptáků.

Jeden divoch omotal kolem kmene dlouhou liánu, a opíraje se o strom chodidly, soukal se v podřepu k větvi, která budila takovou nelibost ptáků. Když byl u ní, strčil ruku do dutiny, vytáhl jakési chlupaté zvířátko a hodil je dolů svým druhům; tam se na ně sesypalo tolik ran, že se jen zachvělo a bylo po něm.

Paní Roxburghová si vzpomněla na dřevoryty v dulcetské knihovně a usoudila, že to bude vačnaté zvíře, kterému se říká „opossum”. Vyčerpána cestou a do krve odřena nákladem kůry, pocítila jen slabý záchvěv soucitu a uhladila jej špinavýma rukama, jako by to byl záhyb nepraktického závoje či fiží, načež se znovu vrátila k neúčastné rezignaci, s níž přijímala téměř vše, co se v jejím nynějším životě zběhlo. Krom toho znamenalo opossum potravu, která se uskladní v některé ze slaměných tašek, i když nemohla vědět, zda také pro ni.

Ženy znovu zvedly náklad. Po nedlouhém pochodu se předešlá scéna opakovala: popuzení ptáci znovu odhalili ve svém vyvoleném stromě vetřelce. Ale tentokrát se muži radili déle a s přehnaným smíchem, k němuž se připojily i ženy a skotačící děti. Nakonec otrokyně pochopila, že předmětem jejich úvah a veselí je ona. Odtáhli ji dopředu, podali jí liánu a jakýsi rozšklebený obr jí ukázal, že má vylézt na strom, jak to před chvílí viděla.

Paní Roxburghová div neomdlela hrůzou. Kdyby tak mohla přivolat své otrlé mládí, ale její odvaha jako by zalezla do šněrovaček a spodniček, do tísnivého korzetu a velkého zvonu sametové sukně, do všech těch těžkopádných rekvizit zjemnělosti, které jí

$

odkázala tchyně. Nynější začerněná kůže a nahota pod sukní z listí jí nebyly k ničemu; byla znovu bílá a neužitečná — civilizovaná dáma obklopená kmenem opovržlivých divochů.

Tu jeden muž, opovržlivější než ostatní a také mstivější, ji píchl doutnající loučí do zadku, a znovu, a ještě jednou, až se rozplakala bolestí a strachem. „Ne! Ne! Snad to dokážu. Jen mě nemučte.”

Napodobujíc muže, kterého viděla šplhat na košatý strom, upevnila liánu a jala se vystrašeně lézt nahoru. Pro případ, že by ji opouštěla síla nebo odvaha, pod ní doutnala louč, a strach z popálení ji hnal výš — nebo to byl duch Ellen Gluyasové přicházející zachránit paní Roxburghovou?

Náhle měla k té větvi tak blízko, že mohla strčit ruku do dutiny a nahmatat zvířecí srst, teplou a pružnou na pevně svinutém, lehce roztřeseném svalnatém těle. Ozvalo se v ní svědomí a zaváhala, ale jen na chvíli. Zaťala své zoufalé drápy a ze vších sil táhla, až zvířátko vytáhla z hnízda. Růžový čumáček se otevřel a do hřbetu ruky se jí zaryly zuby. Vykřikla bolestí. Dole křičeli a jásali divoši utloukající zvíře, které upustila.

Sestup byl horší, nohy se jí smekaly. Jak slézala z větve na větev, strachovala se nejvíc o svou drahocennou sukni. Svírala jen vzduch, hrsti a pěsti měla plné vonného listí, jinak bylo vše nepolapitelné nebo nepoddajné jako sám strom, ale když kmen naposled objala, dlouze a bolestně, přistála s rozbrněným tělem, roztrhanou kůží, polámanými nehty a pálící rukou na pevné zemi.

Bylo v ní jen o málo víc života než v mrtvé vačici, ale sukně vydržela, a s úlevou spatřila mezi listím svůj prsten.

Když si své oblečení upravila, byly ostatní ženy tak laskavé, že jí pomohly zvednout náklad, a zástup se hnul dál.

Pro nový tábor vybrali stařešinové písčitý pruh země, oddělený mangrovovým houštím od jakéhosi průlivu či říčního přítoku. Zajatkyni, otřesenou a vyčerpanou dopoledním zážitkem, sklíčily šedé znetvořené stromy, šedá voda a písčitá půda ještě víc. Její družky nemeškaly a začaly stavět z kůry chýšky. Zahálet nesměla ani ona, takže plochou mušlí perlorodky a rukama hloubila mělké stružky, které kolem chýšek viděla v předchozích táborech. Měly

$

zřejmě odvádět vodu, kdyby se strhl tropický liják, ale ve stavu, v jakém byla, by jí vůbec nevadilo, kdyby byli všichni zaplaveni a utopeni jako mravenci.

Protože si potřebovala ulevit, poodešla od ostatních do houští, a když se z podřepu zvedla, využila příležitosti a zašla dál, aby prozkoumala, kam vlastně došli. Na břehu se přesvědčila, že žijí na ostrově, odděleném od pevniny jen úzkým průlivem. Při své zdeptanosti a smířenosti s osudem si oddechla: nemusí se už pokoušet o útěk podél moře a k Moretonovu zálivu. Byla uvězněna nejen v ostrovní divošské pevnosti, ale také v ženské pasivitě, kterou dostala při narození do vínku a kterou v ní posílil sňatek s jejím nešťastným milovaným mužem.

Bodala špičkou nohy do země a přemýšlela, byl-li to muž skutečně nešťastný a milovaný. (Jistěže byl! Její mrtvý manžel s lesklými licousy a jemnýma rukama!) Vtom pro ni přišly dvě děti, vyslané jako špehové a zamračené tak, jak to viděly na dospělých. Vrátila se s nimi do tábora, jak se od ní čekalo.

Tábor se nijak nelišil od posledního, až na to, že v něm nebyly blechy (zpočátku), že ji netrápilo nemocné dítě a že tam bylo méně jídla. Čím byli divoši vychrtlejší, tím byli nasupenější a nevrlejší a tím častěji bili či štípali svou otrokyni, jako by jí dávali vinu za nouzi, která je postihla. Občas byla k snědku vačice, had nebo ještěrka, a jednou dvakrát přinesli lovci jakousi odrůdu drobného klokana. Jinak se kmen živil kapraďovými kořínky a hlízami, připomínajícími brambory. Ryby se zřejmě odstěhovaly do jiných vod. Jednoho památného večera ukradla paní Roxburghová svým pánům pod nosem kousek pečeného hada a přivedla se jím do stavu takové blaženosti, jakou ještě nezažila.

Jistě, pamatovala situace, kdy v ní šťastná konstelace světla a přírody probudila jemné city, ale po pravdě to byly spíše reakce, které její manžel a jeho matka očekávali od každého, kdo chtěl platit za citlivého člověka. Podle týchž pravidel naslouchala manželovi předčítajícímu latinské verše, ne pro své potěšení, ale aby v jeho očích nabyla na ceně. Snažila se sice dát najevo, že jeho snaha je jí milá, ale pokleslá ramena a ruce poslušně složené v klíně mu mohly povědět víc — kdyby je vnímal; a možná že vnímal, chudák. Extáze tělesné rozkoše, poznaná sotvakdy s manželem a jedenkrát s neblahým milencem, nebyla ani tak rozkoší jako

$

úporným zápasem s chtíčem. Teď, když jí nezbývalo než žít jako zvíře, mohla aspoň upřímně přiznat extázi, která jí vyšlehla z hloubi břicha dík žvanci hadího masa.

Sklonila hlavu s pokorou i vděkem za to, co jí právě bylo dopřáno, a za vše, čím ji bůh obmyslí.

Protože se naučila obratně lézt po stromech, posílali ji, aby kromě vačic pátrala také po ptačích hnízdech. Nejen čerstvá, ale i zkažená a oplodněná vejce byla pro domorodce pochoutkou. Někdy našla včelí plástve; i prázdné měly svou cenu kvůli červům a jinému hmyzu, zalezlému do nepoužívaných buněk, ale plná plástev bývala zdrojem bezmezného nadšení, které jí domorodci nebránili sdílet. Když shltali nejlepší med, prodlužovali si požitek tím, že vytírali zbytky kůrou. A když se všichni nasytili a ve špinavém cáru zbyla jen sladká příchuť, dali líznout také otrokyni. Zbytek plástve v ní však vyvolával vzpomínky na sladší lahůdky, a kdyby po něm jeho majitel včas nechňapl, byla by jej snad spolkla.

Horšímu ponížení byla vystavena, když ženy hledaly sobě a dětem hmyz ve vlasech. Nutily ji, aby se jejich hygienické kratochvíle účastnila. Nic nepřišlo nazmar, a jen co její nehty nabyly v mačkání blech a vší obratnosti, přistihla se, jak mimoděk zvedá prsty k ústům a provinile je spouští, jako když ji někdy v dětství přistihli, že se dloubá v nose a strká si kořist do pusy.

Mohla snad klesnout hlouběji? Stále se jí vybavoval čajový stolek pohostinné paní Daintreyové, worcesterský servis, sendviče plněné mletými kaštany a skořicovým máslem a čajové pečivo na stříbrné míse vystlané ubrouskem. Ještě že nikomu z jejich známých, ba ani Maggie Aspinallové rozlévající své madeirské, nikdy nenapadne, že by paní Roxburghová mohla klesnout na úroveň zvířete.

Když někdy seděla se zkříženýma nohama u žhavého popela, stávalo se jí, že nad sebou ztrácela vládu jako slabomyslní lidé, a pochichtávala se nad svou zoufalou a neřešitelnou situací i nad svými dlouhými koženými prsy, ne nepodobnými hnědým svraskalým hruškám, bubnujícím na její prázdné břicho. Pak začala obvykle kňourat a poplakávat, až nakonec upadla do apatie, kterou v sobě záměrně pěstovala. Musela.

K jejímu duševnímu a mravnímu zmatku přispívalo i to, že

$

v přidělené roli se od ní čekala jemně odstíněná variace. Ženy z kmene sice svou otrokyni drápaly a bily, kdykoli chtěly ulevit svým citům nebo ji popohnat k práci, ale také ji podrobovaly různým obřadům, a jakmile se zhostily svých světských povinností, zacházely s ní s úctou téměř nábožnou. Pravidelně jí mazaly tělo tukem a popelem a obkládaly oškubanou hlavu včelím voskem, do nějž strkaly peří a péra, jako když ji přijímaly do kmene. Nechávaly ji trůnit na kožišině z vačice, uhlazené napjatými dlaněmi, zatímco samy seděly v půlkruhu na zemi a nespouštěly z ní oči. Jejich obličeje byly zrcadlem, v němž s ní na chvíli splývaly, snad v náměsíčném snu, snad v mystickém vztahu. Jako by se nemohly smířit s ženským duchem, kterého našly, když strašil na mořském břehu. Jako by věřily, že když ho vymyjí, budou moci pokojně pozorovat nadpřirozenou bytost, která mezi ně přišla v jejich vlastní kůži. Nakonec však sklopily oči k zemi; že by si uvědomily svou nedostatečnost? Ellen Roxburghová tu možnost připustila a odvrátila pohled také.

Čas od času přicházeli toto zjevení zkoumat i domorodci z jiných kmenů, někdy z téhož ostrova, a jejich obličeje prozrazovaly nedůvěru, strach a závist neméně než zbožnou úctu k polobohyni pozvednuté na chvíli z dřiny, k níž je nutila jejich praktická povaha a nuzná existence. Hrála jim, co chtěli. Tak jako si získávala Austina Roxburgha a jeho matku tím, že se nechala vyparádit a ukazovat, nebránila se, když k ní přistoupila některá ze starších dam kmene, aby jí upravila sírově žlutou chocholku; jako by to byla stará paní Roxburghová, přidávající či ubírající nějaký šperk či péro před slavnostní večeří nebo plesem.

Celou stavbu tohoto ceremoniálu však mohla rozmetat horečnatost jiskřící často v oku božském i lidském a spíše než hladem rozdmýchávaná výrazným pachem mužských těl, jejichž ostré siluety se plížily sem tam bez jakéhokoli zjevného cíle, jen jako kradmé stíny.

Chraň bože! Paní Roxburghová, nezbavená ještě docela rozumu, spoléhala, že ji ochrání ošklivost, ale zároveň až příliš dobře věděla, že zhnusení může přejít v horečnatou touhu; když nebe, přirozené sídlo bohyně, vyměnilo blankyt za paví barvy, ohrožovalo ji stejně jako tma, do níž vrhá smrtelníky lidská slabost.

V době, kdy kmen trpěl hladem a jednotlivci horečnatostí, zpo

$

zorovala, že se kolem ní odehrává cosi mezi statnou ženou mohutných čelistí, která byla její hlavní mučitelkou, když ji divošky u moře našly, urostlým mužem, který donutil otrokyni vyšplhat na strom a vytáhnout vačici z doupěte, a jednou ze dvou dívek (tou hezčí), které se kdysi v poledním vedru potápěly pro leknínové kořeny. Jednou večer se dokonce bála, aby se této hry nemusela účastnit i ona, protože její protagonisté neustále přicházeli a odcházeli a slídili kolem pahrbku, na němž seděla. Ostatní seděli nebo leželi kolem a byli tak vyčerpáni hladem, že většinou nic nevnímali. Paní Roxburghová si však jasně uvědomovala pleskot a dupot bledých chodidel pod černými nárty, pach podpaždí a rozdrcených mravenců, praskání zlomených větévek a vzdychání těkajících herců.

Nakonec byla do hry vtažena, protože statný válečník k ní dřepl, položil jí špičku ukazováku na rameno a táhl prst po jejím těle, až dospěl k prsní bradavce, jako by jí nemohl odolat.

Obě uchazečky o jeho svalnatou přízeň začaly okamžitě syčet a brebentit. Byly vybzrojeny, dívka kyjem, její sokyně špičatou holí na vyrývání hlíz. Paní Roxburghová by se jistě vylekala víc, kdyby neviděla, že k jejich vzplanutí přispěla pouhou jiskrou: byla jen nepřímou příčinou zběsilého požáru, který na sebe nedal dlouho čekat.

Ženy stržené zuřivou žárlivostí si začaly spílat. Muž se opřel o strom a přihlížel, jako by se vyhříval v žáru vášní rozpoutaných kvůli němu. Vtom čilejší dívka skočila po své sokyni a udeřila ji tak surově, že jí rozsekla hlavu. Žena skučící bolestí a vztekem se jí pomstila tím, že jí svou holí prorazila bok pod ňadrem. Dívka se bez hlesu skácela a muž považoval za moudré zmizet dřív, než to někdo svede na něj.

Z různých stran tábora se přihnali příbuzní znepřátelených žen a vřeštivě, posedle se dohadovali. Zraněnou oběť opřeli o strom, aby si mohli lépe prohlédnout krvavou spoušť, kterou jí útočnice způsobila na temeni. Kdosi přinesl hrst popela a vetřel jej do rány. Nakonec patrně všichni usoudili, že hluboká rána je jen povrchní říznutí, přestože žena zoufale sténala a ve zbledlé kůži jí zbyla z černé barvy jen špinavě žlutá sedlina. Se zavřenýma očima nestále smýkala hlavou po kmeni.

Ze strašlivého jeku těch, kteří stranili ženině sokyni, poznala

$

paní Roxburghová, že dívka je mrtva. Ale ležela tak přirozeně — rána zbavená vražedné hole téměř nekrvácela — a měla prsy tak mladé a pevné, že vypadala stejně roztomile a krásně jako tenkrát, když se rozesmátě a blyštivě vynořovala zpod příkrovu leknínových listů.

Další setkání se smrtí uprostřed pokračujícího života rozjitřilo v paní Roxburghové starou ránu, takže k žalu truchlících připojila svůj vlastní a bez váhání se zařadila do průvodu, jenž odnášel mrtvolu do lesa.

Ačkoli na pohřeb dítěte, o něž pečovala, jít směla, dnes na ni mávali rukama, aby šla pryč, a varovně na ni pokřikovali. Jeden starší, až dosud důstojný muž ji dokonce udeřil do prsou.

Zůstala tedy v táboře a schoulila se u ohně v chýšce, která jí patřila právě tak málo jako všechno ostatní — nepočítaje v to ovšem snubní prsten. Když usínala, hmátla do své listnaté sukně, teprve nedávno obnovené, a aniž prsten z úponku sundala, navlékla si jej na první článek prsteníku. Doufala, že tak přivolá sen o manželovi. Ale noc byla příliš zmatená a naplnila její sny nepřátelskými a nerozeznatelnými stíny.

Při prvním zasvítání si všimla, že děti z její „rodiny” se vrátily bez rodičů, a začala být zvědavá, jak asi smuteční vigilie v hloubi lesa vypadají.

Vylezla po čtyřech z chýšky, zarazila se, zaskočena ranním chladem, ale pak roztřeseně vykročila mezi stromy, jakoby nazdařbůh, ve skutečnosti však cílevědomě, protože si vzpomněla, jak jí tchyně doporučovala „zdravotní ranní procházky”.

Brzy byla odškodněna: houští, kterým se prodírala, se proměnilo v síť úchvatné, byť studivé krásy. Kde se jí dříve dostávalo políčků a škrábanců, tam ji teď hladily nejjemnější vějíře. Paprsky pronikající mezi věžemi a oblouky stromů jí svítily na cestu, dají-li se tak nazvat hrboly a prolákliny, zcela nepodobné všem lidským stezkám. Měla však pocit, že ji zde všechno vítá a že se vrací do mládí. Znovu z ní byla dávná Ellen. To jméno přidělili jejímu viditelnému já při křtu, ale nepatřilo jí nikdy o nic víc než většina dalších věcí, k nimž za svého života přišla. Teď se před ní třepetalo mezi kmeny mohutných omšelých stromů, zatímco jeho slabá ozvěna přilétala z minulosti, ze záhonů fuchsií a kuklíků a štěničníků, přes zahnojený dvůr a blata s chmýřím zlatého hlodaše a ru-

$

dohnědého kapradí, až po slabikách dozněla v hrdle kteréhosi racka.

Snad by v té blažené pouti pokračovala tak dlouho, až by zabloudila, ale ozvaly se jiné hlasy a s lahodnou vůní lesa se smísil pach poletujícího dýmu. Odbočila za hlasy a po chvíli spatřila houf domorodců, v nichž poznala členy svého kmene. Všichni vypadali a mluvili unaveně, jako po celonoční práci; tváře obrácené k vetřelkyni byly nedůtklivé a zároveň v nich bylo cosi překvapivě tajemného. Došlo jí, že se připletla k rituálu, kterému neměla být přítomna. Nic nenaznačovalo, o jaký obřad jde, ba možná už skončil, protože cítila podobnou atmosféru, jako když věřící vycházejí po ranním přijímání z kostela a ve tvářích mají mír a odpuštění.

Ranní vzduch a rosa odkapávající z listoví naladily Ellen Roxburghovou, byť nahou a potlučenou, aby s nevinnými divochy tento nečekaně duchovní zážitek sdílela. Vtom zahlédla u skomírajícího ohně jakýsi kožený kobereček prostřený na trávě. Nechápala, odkud se tu vzal, ale pak poznala, že domnělé třásně končí nehty, a že to, co na jedné straně vyčnívá jako tygří hlava opřená o podlahu na konci kožišinové předložky, nemůže být nic jiného než hlava dívky, kterou si pamatovala živou, rozesmátou a rozdováděnou mezi lekníny.

Když zasvěcenci polkli překvapení nad vpádem do svého soukromí, znovu je vyvrhli; chrstalo z nich syrovými, hrdelními zvuky hněvu. Ženy smotaly tmavou kůži a sebraly hlavu a hromádku kostí. Z mastných šmouh na jejich rtech a lících se dalo snadno uhádnout, kam zmizelo maso. Odporné zbytky hostiny nacpaly do slaměných tašek, bez nichž z tábora nikdy nevycházely. Paní Roxburghové by se zmocnil hnus, kdyby jej nevytlačil strach z dupotu a výhrůžek některých mužů. Stařešina, který ji večer udeřil do prsou, aby ji odehnal od pohřebního průvodu, se k ní náhle rozběhl, ale zakopl o kořen, a protože už nebyl při síle, natáhl se, než ji dostihl.

Houf odcházel a před sebou hnal hříšnici. Protože je cosi nutilo prchnout z obřadiště co nejrychleji a co nejdál, po chvíli provinilou otrokyni předehnali a brzy se zapomněli ohlížet, tupit ji a kárat; nebo jim za to nestála.

Paní Roxburghová šla za nimi v takové vzdálenosti, aby neza-

$

bloudila. Cestou se pokoušela rozmotat své zmatené pocity, oddělit strach od úžasu, znechucení od určitého soucitu, který v ní probouzeli hladovějící a zaostalí divoši, její páni, a tu pohlédla na zem a uviděla stehenní kost, vypadlou zřejmě z některé přecpané tašky. Nový nápor hnusu ji nutil, aby kost odkopla z dohledu. Ale náhle si uvědomila, že se shýbá a kost zvedá. Na obludném předmětu bylo pár vláken nedopečeného masa a kousky spáleného tuku. Strnulé tělo a téměř slyšitelně drnčící nervy ji varovaly před tím, co se chystá udělat, ba co už dělala. Zvedla kost k zubům a začala trhat, křečovitě žvýkat a hltavě polykat sousta, která její hrdlo hrozilo vyvrhnout. Ale nevyvrhlo. Odhodila kost, teprve když na ní nic nezbylo, a pomalu se vydala za svými lidojedskými učiteli. Spíše než znechucena tím, co udělala, byla vyděšena pudem, který ji k tomu dohnal. Skvostná nevinnost lesního rána, jehož ticho rušil jen donekonečna opakovaný flétnový tón, jí našeptávala, že přijala jakousi svátost. Ale nemohla přehlušit hrůzu z lidského jednání, bolesti hlavy a první známky nevolnosti. Ve světle křesťanské morálky si na tuto příhodu nesmí nikdy vzpomenout.

Ve dnech po rituálu, kterého se svým způsobem zúčastnila (to nemohla popřít), se v průlivu oddělujícím ostrov od pevniny objevila hejna ryb. Jindy by to byl důvod k radosti, ale teď zcela vybledl vedle mořské obludy, kterou rybáři chytili do sítě na oceánském břehu.

Když ji táhli na břeh, bezmocně uvězněnou v síti, vyřítil se z lesa zbytek kmene a křičel: „Dugong, dugong!“ Nohy pádily přes duny, prsy poletovaly, ruce se probíjely překážejícím vzduchem. Jeden hošík udělal divoké salto a zastavil se, ale jen na chvíli, aby se přesvědčil, nemá-li zlomený vaz.

Snad ještě dříve, než bylo zvíře dobito oštěpy, začali jednotliví řezníci s výsekem. V podvečerním světle vzplály ohně, a temné kůže zářily předtuchou dávno předtím, než byly hody připraveny. Domorodci ukájeli svůj hlad tak horečně, že svou otrokyni vnímali méně než jindy, a proto se jí podařilo vyhrábnout z popela kousek oslizlého masa. Oči se jí vyboulily, jak usilovně žvýkala, po rtech jí tekl rybí tuk a téměř zavrčela na jednoho ze psů, který

$

u ní obezřele postával, vrtěl chocholem oháňky a čekal na její nedojedky.

Žádné však nedostal. Paní Roxburghová myslela jen na to, jak zaplnit prázdné útroby, a i kdyby měla prasknout, ukrást z popela další kus — bude-li mít to štěstí, že ji nikdo neuvidí.

Tentokrát se jí všechny lsti zdařily. Nepříjemně přejedena, otřela si mastné ruce pískem, aby dostála konvenci, na niž si vzpomněla tak matně, jako by mezi nimi visel závoj. Byla docela šťastná, ba šťastnější, než by jí hlavní zdroj jejího neštěstí měl dovolit. Ve snaze „nevzpomínat” si stále vybavovala příhodu, starou — kolik vlastně dní? Připadala jí teď méně nepřirozená a přijatelnější, i když jen pro ni. Tak jako by nikdy nikomu nepřiznala, že se kdysi ponořila do světcovy tůně nebo že ji černé vody očistily od chorobných myšlenek a smyslné touhy, nedokázala by vysvětlit, proč maso lidské kosti, ochutnané v tichu lesního rána, posílilo nejen její zvířecí tělo, ale i jakousi tajemnou potřebu hladové duše.

Přemýšlela o tom s rozevřenými rty, ještě když divoši začali balit kdejaký zbytek dugonga do trávy, když sesbírali své věci a spěšně odcházeli do tábora na druhé straně. Nezbývalo jí než přidat se k nim anebo zůstat sama ve tmě. Podezřívala divochy, že se tmy bojí: bránili se jí předem tím, že stále obnovovali doutnající louče, které nosili všude s sebou. Když lezli do svahu, dělícího oceán od průlivu, noc už čekala, jen je pozřít. Hovor poutníků se několikrát přetrhl a znovu byl navazován, ale nesměle. Jakoby tiše srozuměni, zastavili se u jezírka, po jehož hladině děsivě těkala světla pochodní a nadpozemské přízraky pozemských těl. Jejich obvyklé kvílení, ať už prosebné či naříkavě, nebylo ještě nikdy tak namístě jako při této zastávce.

Ukojený hlad dodal paní Roxburghové kuráže: začala kvílet s nimi, zprvu posměšně. A jestliže ji posměvačnost přešla, nebylo to nedostatem odvahy, ale proto, že ji přemohl duch tohoto místa, mizející jezero, skomíravý šepot rozčeřených stromů. Když domorodci rozechvěle a téměř mlčky vykročili dál, cítila pach jejich strachu. I ona se občas zachvěla, ne strachem, ale při pomyšlení, že by se mohla s tmou smířit.

Když přišli do tábora, srazila si palec a kdosi do ní tak silně a neomaleně strčil, že narazila hlavou do stromu, až se jí zajiskřilo

$

před očima. Sotva se vrátili ze tmy na bezpečné a známé místo, okřála jejich popudlivost a výřečnost. Malé děti, které zůstaly v táboře pod dohledem starých a nemocných, pobíhaly a naříkaly jako černá jehňata, dokud nenašly své matky. Rodina pohřbeného dítěte ji stále považovala za svůj majetek, a ona se tomu nebránila: jednak z lhostejnosti, jednak proto, že jinou volbu neměla. Chýška plná kouře a tělesných pachů byla tím nejvítanějším domovem a země tím nejpohodlnějším ložem.

Posedlost táborových blech po lidském mase by je dohnala k stěhování tak jako tak, ale tentokrát jako by měli k přesunu důvod významnější. Cítila ve vzduchu jakýsi neklid, někdy přímo viditelný v prstech dýmu vybíhajících k obloze nad pevninskými stromy. A nejen to; z okolních kmenů přišli vyslanci se zprávami, nad nimiž všichni zářili a dávali se do neobvyklých příprav.

Muži, jindy ostřící či vyspravující nástroje a zbraně, anebo odcházející za lovem či rybolovem, začali stavět flotilu kánoí z kůry, odřezávané kamennými noži z kmene určitých stromů. Přihlížející bělošku to zaujalo ještě víc než všechny zúčastněné. Těšila se i bála. Znamenají-li kánoe plavbu na pevninu, postaví ji to před nejzávažnější rozhodnutí v jejím životě, určovaném dosud jinými lidmi či bohem; bude se muset rozhodnout, má-li se vydat na klopotnou a možná smrtelnou cestu ke kolonii v Moretonově zálivu.

Zatím však její předtuchu zastiňovaly přípravy na plavbu přes moře a na to, co její adoptivní kmen čeká po přistání. Buď jak buď, v odhánění černých myšlenek nabyla cviku a navíc ji obrnily různé namáhavé práce, které od ní její majitelé vyžadovali; musela nosit na zádech těžké kusy kůry, sbírat dříví na oheň, dohlížet na děti a vyrývat bílou hlínu, po níž začala být velká poptávka. To vše vykonávala tak, že kdyby ji viděl někdo méně zaneprázdněný než divoši, připadala by mu jako osoba zabraná do tajného poslání. Nebyl tam však nikdo, kdo by měl dostatečný nadhled a dokázal poznat, co se za její nervozitou skrývá. Jednou dostala škytavku, jak příliš rychle shltla kousek klihovitého masa z vačice, pokrytého ještě srstí. Když ji černé děti slyšely, daly se do smíchu. Postupně si svou chůvu oblíbily a zasvěcovaly ji do svých her: jednu z nich, podobnou „kolíbce”, hrály s motouzem spleteným

$

z vlasů nebo lýka. Nikdy se nenadála, že by mohla mít na „kolíbku” talent, ale rozplétala ji tak obratně, že si získala jejich obdiv. Vyhověla každému jejich rozmaru a snášela jejich něžnosti i vztek s klidem, k němuž jí dopomáhalo blížící se vyplutí. Nejlépe jí bylo, když hledala a dolovala hlínu, která jí připomínala cornwallský jíl. Na rukavicích z mastnoty, popela a nahromaděné špíny, které už neodlučně patřily k jejímu oblečení, měla teď bílé pruhy. Obklopena mírem a zkrotlým slunečním světlem, dobývala ze země hlínu a ruce se jí třásly, ne však námahou.

Ráno, když se kmen shromáždil, aby vyplul k pevnině, bylo bělavě modré, a ještě modřejší, když se zvedla mlha. Jen srdce z olova by se nenadchlo vzrušením a třpytem a křikem a smíchem vyplouvajících, lehounce rozvlněnou hladinou průlivu a vůní, kterou vítr vydestiloval z dýmu a bujných eukalyptových listů. Paní Roxburghová myslela hlavně na to, aby nevypadala příliš nadšeně.

Svou otrokyni a chůvu posadili do hnízda dětí v jedné z největších kánoí, mezi pádlující muže. Nedočkavost a ranní chlad jí pokryly paže a ramena husí kůží a v bělmech vykřesaly modrý přísvit. Za to, že jí nebylo ještě chladněji, vděčila teplým tělíčkům nakupeným kolem sebe, dosud hladkým a jasným, neposkvrněným ještě životem, který je čekal. Čas od času pohladila něčí hlavu nebo tvář, aby zmírnila strach, tak nezvykle zamykající jejím svěřencům ústa. V takový den by je nejraději snědla, ale svou radost by jim svěřila, až by je měla bezpečně v sobě. Místo toho zmáčkla jeden mrňavý nosík, aby ho zbavila slizkého pramínku, a jeho malý majitel začal hned natahovat, protože takové pozornosti se mu dostalo poprvé v životě. Zasmála se a ujistila ho: „Ty brouku malej, copak bych ti udělala něco zlýho?“ Jejím slovům rozuměl ještě méně než jejímu pohoršlivému jednání, ale ztichl, protože mu nic jiného nezbývalo.

Jak se houpali a potáceli vodou, od předního pádla jim stříkala do obličeje tříšť. Ellen se snažila děti povzbudit předstíraným klidem, protože kdyby dala najevo své skutečné pocity, svou obrovskou radost a úpornou naději, mohla by je vyděsit. Bez zjevného důvodu si vzpomněla, jak ji kdysi ve dne v noci mučil sen o lodní přídi vplouvající do zátoky (skutečný Tintagel dodnes neviděla)

$

a jak po letech vyškrábala to jméno na podkrovní okno, ne z přemrštěnosti, spíše ze zmarněné touhy. Teď neměla jinou touhu než prosté přání dostat na konci obávaného a stále ještě pomyslného pochodu „krapet čaje“.

Navigátoři pádlovali, zprvu z jedné strany, pak z druhé. Dým ze žhavých uhlíků, který převáželi, aby mohli na vzdálenějším břehu rozdělat oheň, ji pálil do očí. Ze zvyku sáhla po velké, oranžově lemované mušli a začala vylévat vodu, nabranou do kánoe, ale při tak bezvýznamném množství, jaké se do mušle vešlo, to byla mamá práce, a krom toho plavba netrvala dlouho. Z bronzových lící zmizely zelené odlesky, kýl z kůry zaskřípěl a nadskočil na písku.

Děti vyskočily a rozutekly se; chůva viděla, že už ji nepotřebují. Svou povinnost k nim splnila a teď ji čekala závažnější povinnost k sobě samé.

Zatím byla zavalena prací, protože pomáhala vynášet z člunů náklad, a brzy také omámena žárem stoupajícího slunce, dusným příkrovem nehybného vzduchu a náporem cizinců z pevninských kmenů, shromážděných už na pobřeží. Neznámí domorodci byli dotěrní jako mravenci, kteří jí lezli po nohou, ale zatímco mravenci bodali, jejich lidské protějšky štípali, dloubali a funěli na zjevení z ostrova, které jeho majitelé otáčeli ze strany na stranu, aby se pochlubili vzácným majetkem. Některé ženy dokonce přestaly stavět tábor, odvedly ji stranou a znovu jí natřely hlavu včelím voskem a vyzdobily vlasy peřím a žlutými chocholy, aby vypadala co nejlépe. Divoši si ten výstavní kousek prohlíželi většinou s ústy otevřenými úžasem, ale hejno velkých bílých papoušků, slétnuvší s vřískotem a štěbetáním na sousední strom, naježilo své sírově žluté hřebínky na protest proti obludě, která by byla k smíchu i na venkovském trhu.

Paní Roxburghová si oddechla, když se konečně směla vrátit k povinnostem otrokyně a kopat stružky či sbírat dříví.

Během dne se k utábořeným kmenům přidávaly další, a všechny vítalo bouřlivé kvílení, tentokrát zřejmě radostné, na rozdíl od ranních a večerních chórů, z nichž vycítila vždy jen pochybnosti a neblahá tušení sklíčených duší.

Mnozí pevninští domorodci byli obdařeni fyzickou krásou, vedle níž ostrované vypadali jako zakrslíci, ale všichni byli zoha-

$

veni jizvami po řezných ranách, zřejmě úmyslných, protože tvořily obrazce, které odlišovaly jeden kmen od druhého. Ženy s výjimkou dospívajících dívek byly buď udřené, nebo dědičně ztrápené osůbky, které svou pravou povahu zakrývaly kontraaltovým veselím. Právě ty druhé štípaly či dorážely nejčastěji.

Paní Roxburghová toužebně vyhlížela noc, i když věděla, že pak bude nucena uvažovat o útěku, kterého se hrozí.

S blížícím se večerem si všimla, že divoši chystají jakousi slavnost. Jejich stezky se neustále křížily a proplétaly, a vzduch syčel a praskal neviditelnými jiskrami nedočkavosti. Někteří muži už tančili a pózovali, vráželi do sebe, ustupovali a smáli se. Procházeli se nebo dřepěli v brebentících kroužcích a znovu se pyšně natřásali, šlachy napjaté, oči horečnaté.

Jeden obr, zřejmě rozený klaun, se točil a vyskakoval do vzduchu, pleskaje se do pat, a bavil tak všechny, k nimž pleskot dolehl. Viděla, že k němu vzhlížejí s úctou a závistí. Nejnápadněji se od svých druhů lišil sekyrou či sekyrkou, kterou měl zastrčenou za pletený pás. Přemýšlela, jak k sekyrce přišel. Ostatní divoši ji toužebně hladili a někteří se jí pokoušeli zmocnit.

Ale obr byl právě tak mazaný jako oni. Plácal je po zlodějských rukou, obratně z jejich dosahu odskakoval a nepřestával brebentit, takže všechny rozesmál.

Obdivovala jeho čilost a bavila se vtipy, jimž nerozuměla.

I když se jí ztratil z očí, viděla v duchu lesk jeho sekyry. Divoši ji mohli ukořistit z kterékoli ztroskotané lodi — nejen z té, na které se začalo její neštěstí. Přesto by ráda věděla, jak se k ní obr dostal.

Když znovu přiskákal, octl se tak blízko ní, že viděla lépe na jeho jizvy: zprvu je považovala za běžný kmenový ornament, ale teď poznala, že se mýlila. Měl záda pokryta ohavnou změtí zajizvených ran.

Hloubila právě stružku kolem nově postavené chýšky. Svěsila hlavu nad hlínu, kterou shrnovala ke stěně z kůry. Věděla, že ztratila dech, ale ne tělesným vyčerpáním.

Když znovu vzhlédla, muž vyskočil a zmizel v davu. Nevrátil se; zřejmě své představení dohrál. Před očima jí však zůstal obraz „zločince” — jak by řekl její švagr Garnet Roxburgh.

S ubývajícím světlem zesílil dupot, shon, pach mravenců, rozdrceného listí, lidských těl. Ženy začaly rozdělávat ohně, ne kvůli

$

jídlu, ale aby osvětlily jakýsi obřad. Otrokyně se měla starat o palivo. Když tahala otýpky klestí, zmocnila se jí obvyklá tupá netečnost. Setmělé houští se hemžilo mužskými postavami, vyzdobenými peřím a natřenými hlínou různých barev. Konečně pochopila, proč musela před odplutím z ostrova dolovat hlínu. Když pohlédla některým zblízka do tváře, viděla, že mají chrupavku mezi nosními dírkami propíchnutou tenkými kůstkami. Kůstky jim dodávaly zvlášť divoký vzhled, ale jejich divokost ani nádhera na ni nepůsobily. Tím úchvatnější byly pro domorodé ženy, pokorně budující chýšky či rozdmýchávající a udržující ohně.

Mezi prací zašla paní Roxburghová hlouběji do křoví, protože se potřebovala vymočit. Sotva se zvedla z podřepu, uviděla, že přichází hromotluk vydávající se za divocha. Oba upadli do rozpaků. Sekyra za jeho pasem se v šeru blyštěla ještě víc. Byla přesvědčena, že je to uprchlý vězeň, který se připojil k domorodému kmeni a doplnil své vrozené sklony tím nejhorším z divošských zvyků.

Ale touha mluvit zase s člověkem svého druhu (pokud se tak dal nazvat) jí tlumeně zapulsovala v hrdle a v boku: tak znepokojivě jako příznak nebezpečné nemoci.

Muž zamířil rovnou k ní, a když k sobě měli jen pár kroků, zastavil se. Viděla, že při vší urostlosti a síle se mu holeně a svěšené ruce chvějí.

Aby mu pomohla z tísně, řekla svým mateřským jazykem: „Odkaď seš, co?“ A když si vzpomněla, zač ji lidé mívali, zeptala se stroze: „Jsi křesťan?”

Muž otevřel ústa a zahuhlal jako idiot nebo jako někdo, komu čas či šok přerval spojení s minulostí.

Její naděje se zhroutily. Doufala, že na okamžik zahlédla možnost záchrany, a teď aby zachraňovala sama, ne rozumného člověka, ale šílence.

„Když mi nemůžeš říct, kdo jsi,” blekotala bez dechu, „snad mi aspoň pomůžeš.” Vykročila a vzala ho za ruku.

Jako by do něj udeřilo. Zahučel silněji a ze rtů mu stekla slina jako při záchvatu. Dospěla však do stadia, kdy už necítila strach ani zklamání, jen odstup od všeho, co se kdy stalo a co ji ještě čeká. Byla už nepropustná jako olovo, a bude-li třeba, klesne bez lítosti.

Vtom se jí zazdálo, že v jeho drmolení zaslechla první srozumitelné slovo. „Džže-e-že-žek-žek-če-e-ček!”

$

„Jmenuješ se Jack?” Div mu neutrhla ruku.

„Jack — CHANCE!“ Vyslovil to jako „čons“ a doprovodil to úsměvem, zkřiveným úpornou snahou a zpustošenou tváří.

Z očí a úst jí hrozila přetéct vděčnost a úleva, ale nakonec se jí podařilo říct: „Já se jmenuju Ellen.“

Stáhl se za svou koženou masku. Z jejích škvír si ji podezíravě prohlížely kdysi modré, teď vybledlé oči.

„Musíme si věřit,” pokračovala. „Zaveď mě do Moretonova zálivu a slibuju ti, že dostaneš milost.”

Maska z vrásčité kůže se okamžitě změnila v hledí z rezavého železa. „T-takovejm jako já — se milost nedává. Rána za každej den, co sem zdrh!” Zachrčel, jako by se chtěl zasmát.

Uvědomila si, že stále drží jeho ruku, a jak je v její dlani studená a tvrdá. Musí být tvrdý; život, který byl nucen vést, by z něj udělal surovce, i kdyby jím od narození nebyl.

Vtom se surovec začal třást a Ellen mu pustila ruku, aby se nenakazila jeho úzkostí.

„Když mě k nim dovedeš — Jacku — nemohou ti milost odepřít. Bylo by to nespravedlivé a kruté.”

„Lidi jsou nespravedlivý a krutý.”

Byla tak zoufalá, že vztekle vykřikla. „To se neodváží! Já jsem paní Roxburghová!” Kdyby se nedala strhnout a slyšela svá slova s nadhledem, asi by jim nevěřila.

Ale trestanec zřejmě věřil. Přejel ji rychlým pohledem profesionála, který se poprvé v životě zmýlil, a zamířil mezi stromy k rámusu a ohňům, až zmizel.

Nestačila se ani politovat, protože ji právě vypátraly dvě divošky a odtáhly ji na slavnost.

Bylo už dost tma, takže ohně, za nimiž seděly v řadách černé ženy, planuly tím zářivěji. Kdesi uprostřed temného shromáždění rozeznala zajatkyně ženy svého kmene. Tam ji také její průvodkyně dovedly, po dlouhém kličkování mezi řadami sedících postav a po četných protestech či rovnou ranách od těch, na které šláply. Konečně se tři tulačky vmáčkly do soudržné, zpocené masy.

Paní Roxburghová viděla, že ze svého místa nemá nejmenší naději na útěk, sama ani v doprovodu trestance — kdyby se snad přece jen slitoval. Vrátit se cestou, kterou přišla, mezi řadami poslušně sedících černých žen, by bylo ještě horší než dát se do křiku v salónu plném hostí.

$

Zatím nebyl v dohledu jediný muž, ačkoli z okolní tmy — pokud to ženský hovor a praskot ohně dovoloval — bylo slyšet hlasy. Jak se plameny vzpínaly a opadávaly jiskry, vystřelené k obloze, bodaly do svých protějšků — prvních hvězd.

Ženy začínaly být netrpělivé: vzdychaly, sténaly, některé pokřikovaly. Řady sedících těl se kolébaly jako podnapilé.

Ellen Gluyasová se automaticky kolébala s nimi. Tělo vtisklé mezi černé ženy se jí začalo potit, ne však nepříjemně.

Konečně se vyvalila tma a zřetelnými vlnami zalila osvětlenou zem před nimi. Na druhé straně ohnivého plotu dupali a vyli muži s bílými žebry, předvádějící hrdinné činy lovců a válečníků.

Řady žen se kolébaly v rytmu tmy a plácaly se do stehen či do kožišinových pokrývek, přehozených přes vetché svaly krákavých stařen.

Ellen Gluyasová se kolébala s nimi, i když by se raději připojila k mužům, aby lépe oslavila, co se jí vybavilo: znovu tančila v Cornwallu, když přivezli z pole „poslední snop! poslední snop!“, a při tanci poškubávala cípem naškrobené zástěry. (Ve skutečnosti to byla sukně z listí.)

Jedna z jejích sousedek se na ni úkosem podívala, ale jen krátce. Kolébání spojovalo sedící ženy stružkami světla a potu.

Každý kmen znázorňoval tancem něco jiného. Právě se rozvíjel veliký had, zprvu pomalu, pak stále zběsileji. Ruce se pohybovaly tak rázně, že hrozily probodnout okrově tečkované trupy za sebou. Rozkmitaná stehna byla v odraženém světle téměř tekutá.

Ženy se rytmicky kolébaly a předkláněly, houpaly ztěžklými hlavami a znovu se vzpřimovaly a tleskaly či pleskaly, buď řezavě do masa nebo tlumeně do kožišin z vačic.

Zvířený prach zajatkyni rozkýchal. Ale sklonila hlavu a kolébala se v rytmu dál. Pleskala dlaněmi a sténala a přestala se ovládat. Dala by se unést ještě víc, kdyby náhle nespatřila Austina Roxburgha: vousy mu nestačily zakrýt ránu v hrdle, takže krev mu z ní prýštila dál. (Anebo ho upálili? V opojení si nemohla vzpomenout.)

Tleskala dlaněmi a bila pěstmi a sténala a skláněla hlavu, až jí visela mezi stehny. Když to viděly její sousedky, třeštily ještě víc. Vykřikla nad svou vidinou: jednu nohu měl v boku utrženu, cítila pach prasklé kůže.

$

Velký svítivý mokrý had s okrovými šupinami se tak svíjel, že se div nezaryl do země. Když zvedla hlavu, viděla, že se od něj odděluje poslední článek ocasu.

Pak odpadl docela a vrtěl se a kroužil nezávisle na hadovi.

„Ulappi! Ulappi!“ vzedmuly se ženské hlasy na pozdrav oblíbenému tanečníkovi.

Zajatkyně spustila hlavu k roztaženým stehnům a zabořila tvář do sukně z listí, jako by se už nikdy neměla vzpamatovat.

Když se znovu napřímila, měla oči zavřené a rty otevřené, připravené přijmout — zápalnou oběť? chléb a víno?

Věděla, že na druhé straně jejích sevřených víček pro ni tančí on, Ulappi.

Kožišiny z vačic přivázané k pasu mu plandaly a rejdily po zadku; i na dálku hladily její kůži tak jemně, že přestávala rozlišovat tančící srst od okolního větru. Zřetelněji vnímala tvrdý hrudník, do nějž vrážela („co jsou to bradavky maminko?“), ožehlé štětiny, žlábek, jímž stékal pot až do bronzového kotle, kde kypěl a vypařoval se. Jak vířili.

Když otevřela oči, viděla, jak jejího vyvoleného potopila divoká vlna nových tanečníků.

Ztratila zájem o vše krom vetché šíje ženy sedící před ní. Byla to červeně pomalovaná stařena a paní Roxburghová v ní poznala babičku dívky zabité kvůli své lásce. Den po dívčině smrti rozkvetla stařena červenou barvou, na znamení smutku za vnučku. Paní Roxburghovou zamrzelo, že svůj vdovský stav nikdy nevyjádřila obřadným rudým okrem, ale vzpomněla si, že vdovství ztělesňované tetou Titou a starou paní Roxburghovou bylo obřadné už samo o sobě. (Copak nebylo jen další figurou v obřadném tanci?)

Ellen seděla a tahala se za sukni z listí. Slavnost korroborí skončila, zůstal jen řeřavý popel a neutichající hovor ochraptělých hlasů. Jakmile se kmeny začaly rozcházet, věděla, že zachránce, v něhož tak doufala, už nepřijde.

Tak byla znovu ušetřena riskantní cesty do Moretonova zálivu. Když ji její majitelé vyhledali a odváděli, v duchu se ujišťovala, že zůstat jejich majetkem je spíše důvod k úlevě než ke smutku, ale vtom potkali druhou skupinu, mířící k nim, jako by byli smluveni. Podle chocholu na hlavě a tašky s čaromocným kamenem v podpaždí poznala lékaře či mudrce či kouzelníka, kterému se nepodařilo vzkřísit mrtvé dítě.

$

Obě skupiny se zastavily. Kdyby nebyla tak těsně obklopena ostatními, náhlé zamrazení, které jí projelo, by se asi prozradilo nějakým groteskním gestem; vycítila totiž, že její majitelé a šaman uzavírají smlouvu, jejímž hlavním, ba možná jediným bodem je ona.

Jednání skončilo tím, že si ji „Turrwan“ (jak ostatní šamanovi říkali) odvedl s sebou, a zajatkyně si domyslela, že přešla do jeho vlastnictví.

Nový majitel se k ní choval uctivě, což nepřičítala jeho ohleduplnosti, ale spíše tomu, že už byl v letech. Chýška, v níž bydlel, se téměř ve všem podobala té, z níž byla prodána. Oči dvou žen klímajících u ohně vyšlehly při jejím příchodu plamenem. Patrně však byly s tímto zvykem smířeny, protože skutečný odpor nekladly.

Otrokyně se začala ukládat ke spánku. Když se uvelebila na boku, aby neměla příliš daleko k ohni, ozval se dětský pláč. Napadlo ji, že kdyby dítě polaskala a uklidnila, došla by možná klidu také. Zatím však musela sledovat Turrwana, protože on sledoval ji. Vzdor svému věku byl natolik při síle, že musela počítat se vším a odrážet jeho žhavé oči chladným pohledem.

Nikdy by nevěřila, že dokáže být tak chladná.

Turrwan se konečně usadil na druhém konci chýšky, vytáhl z tašky svůj kouzelný krystal, chvíli jej pro lepší dojem leštil a pak si lehl. Nespal však, díval se.

Schoulila se, ale nespala, nebo možná spala: jak jinak by se dostal dovnitř Ulappi? Stál nad ní. Věděla, že se nemusí bát. Je to dráteník z Cornwallu, deportovaný za to, že na svatého Michala ukradl z Hicksovic pole osla.

Ten osel byla ona. Přes veškerou snahu neztratit vědomí asi přece jen usnula. Ležela a poslouchala, jak na druhé straně ohně její „manžel” šaman zápolí s těžkým snem, anebo oblažuje jednu ze svých pravých žen. Třela si tvář o větvičky roztroušené po podlaze a nemohla se dočkat rána.

Další den byl ospalý, plný oparu. Dík svému novému, lepšímu postavení byla ušetřena nejhrubších prací. Dělala jí společnost hrstka starších dam, které by ji, kdyby projevila zájem, naučily upříst z vlasů nit nebo sešít z kůží přikrývku. Jenže teď mohla dávat najevo znuděnost i bezdůvodný hněv. Ležela pod stromem, zá

$

dy k nim, a nechávala své lokty a kotníky zahálet. Kdyby znala jejich jazyk, poručila by některé, aby ji ovívala nebo jí něco vyprávěla.

Zároveň si uvědomila, že její život v Cheltenhamu byl většinou nudný a že nejšťastnější snad byla, když strouhala mrkev, drhla vědra a nadzvedala plachetku, aby se podívala, jak kyne chleba.

Proto si oddechla, když mohla k večeru pomáhat svým podřízeným s přípravou kapraďových kořínků. Všude kolem se ozývalo sekání. Uklidňovalo ji to, aspoň než se ostrou hranou mušle sekla do prstu. Sála si ránu, ale pak si vzpomněla, že by ji měla natřít popelem.

Ženy cosi rozrušilo: jakési očekávání, večerní dým či návrat mužů z lovu.

Začaly opékat klokana.

Objevil se Turrwan a okázale si dřepl vedle své nové ženy. Ani neodvrátila oči, protože chladný povlak, kterým se je naučila potahovat, stačil.

Jakou zábavu pro ten večer chystají, nevěděla, ale brzy vyrozuměla, že slavnost neproběhne podle plánu. Sílilo jakési rozladění, třebaže zpočátku nebylo žádné různice slyšet ani vidět. Ale vycítila je z poryvů dýmu, z proudů vzduchu, ze zvuku rozšlápnutých větévek.

Náhle okolní houštiny vybuchly. Vzplál boj. Nebyla s to zjistit, co jej vyvolalo. Válečníci občas proběhli zešeřelou mýtinou, kde ženy pokračovaly v práci. Pršely rány, měkce pleskaly zasažené svaly, tvrději řachalo dřevo o kost. Drnčící oštěp prosyčel listím a zastavil se o kmen velkého drsného stromu.

Druhý doletěl, kam zřejmě měl: jakýsi muž padl hlavou do ohně a ženy ho z něj vytáhly ne do bezpečí, ale k méně strašné smrti. Černý zadek se krátce zachvěl, zaškubal a sevřel.

Přestože se vše odehrávalo zcela vážně, vypadalo to stejně neskutečně jako včerejší korroborí. Oba rituály byly stejně opojné, tak to aspoň cítila jedna z přihlížejících: muž, který včera tančil bludištěm snu, dospěl teď rovnou k smrti, kterou si pamatovala jako jednu z tanečních figur.

Některé ženy začaly křičet: krákaly se navzájem za krátké vlasy.

Užuž by se zapojila do změti tmy, noci, prachu, rozvlněných větví a hebké, lepkavé spršky čehosi, co nestihla rozeznat, dokon-

$

ce udělala první krok, ale její rozběh skončil nárazem do lidského těla.

Než mohla před následky prudké srážky prchnout, uchopil ji kdosi za ruku, a ať jí to bylo po chuti nebo ne, od té chvíle nesměla v divém tanci udělat jediný krok bez svého únosce. Nejdřív to byl jen pohyb v taktu rozvířených těl, stržených orgií ran a krve, ale pak se mu naskytla příležitost, jak dát najevo, oč mu jde: vyprostil sebe i svou kořist z pranice. Táhl ji za sebou jako neživou věc, dál, stále dál, až narazila do stromku a oba se zastavili, protože byli pevně spojeni. Za světla by je takový náraz na chvíli oslepil. Ale ve tmě ji jen ohlušilo bubnování v uších.

Vrostla by do země jako stromek, ale vlekl ji pryč. Pro ruce, přitavené k sobě, to byla jediná možnost.

Byl ocelí a ona poddajnějším olovem, ale ve chvílích, kdy nemusela být jen rozboleným úlomkem poletujícím za ním či vrážejícím do jeho těla, měla pocit, že při odrazech od nerovné země slyší slabounké cinkání.

Navždy spojeni: tak rozhodl její únosce proměněný v zachránce.

Své rozhodnutí pro druhou z těchto rolí jí patrně chtěl sdělit nesrozumitelným huhláním, podobným tomu, které si pamatovala z jejich prvého setkání. Tentokrát byla příliš ohromena, než aby mu se slovy pomohla, ale nakonec se mu podařilo promluvit vlastními silami.

„Potok,“ slyšela. „V potoku nezůstanou stopy —“

Krátce potom klopýtla a ucítila kolem kotníků vodu, chvílemi až u kolenou, jak zapadala do nenadálých jam; písek, tak úlevný pro chodidla, ustupoval záludnému blátu, občas i kameni či kládě, a o ty si srážela prsty. V duchu viděla, jak voda tká z její krve růžové závoje.

„Znáš cestu?“ ozvala se do jejich mlčení a zdálo se jí, že zahučel: „Měl bych — jestli jsem ji nezapomněl.”

Kdyby ji nechal, nejraději by v tom temném světě padla, lhostejno kam, protože vyčerpání bralo jejich cestě i jejímu životu smysl. Nutil ji však běžet dál, a postupně, jako by to nebyla věc vůle a tělesné síly, ale jakéhosi nadlidského mechanismu, jímž byl hnán, naučil její myšlenky a páky údů spolupracovat se svými.

Konečně, když světlo začalo obrušovat tvrdou, ale už nebolící

$

tmu (byla tak otupělá, že nedokázala lidsky reagovat na sebekrutější rány a škrábance), slyšela ho, jak říká: „V týhle rokli si trochu odpočinem.” Bez váhání padla tam, kde byla, a zůstala ležet: stejně šedá a neurčitá jako ranní světlo kolem nich.

Nepochybovala, že její průvodce bude vědět, co dál. V takové situaci si nedůvěru nemohla dovolit. Kdesi za hranicemi jejího otupění, kalného zraku a rozpadlého myšlení sekal do větví sekyrkou, kterou nosil za pasem, zarážel do země špičaté kůly, a stavěl nízký, beztvarý přístřešek, téměř nerozeznatelný od živého křoví. Viděla, že cár kůry, který míval přehozen přes rameno a protažen pod opaskem, z něj při útěku servalo houští. To, že byl krom opasku a několika pírek ve vlasech nahý, jí nevadilo či vadit nesmělo. Stačilo jí, že šlahouny omotané kolem jejího pasu, zůstaly celkem nepoškozeny a že její snubní prsten je stále tam, kam ho přivázala.

S blaženým pocitem, že se jí dostalo velké milosti, usnula.

Probudila se, teprve když musela. Dloubal do ní zrohovatělou špičkou nohy. „ … radši jít dovnitř? Tam je to jistější — než takhle bejt na očích.”

Chtěla mu poděkovat nebo se naň usmát, ale její obličej a hlas už to nesvedly. Přesto musela sebrat všechnu sílu, aby se dostala do chýšky, protože jí vůbec nepomohl. Paní Roxburghovou by taková neomalenost asi pohoršila, ale Ellen Gluyasová tam dolezla s vděčností za přepychové soukromí, které jí chýška poskytovala.

Ležela tam s rozlámaným tělem a neurčitě se usmívala, dokonce i potom, když vchod potemněl shrbenou postavou jejího průvodce, lezoucího za ní.

Bez jediného dalšího slova si lehl, obrátil se k ní zády a ztichl.

Usnula a probudila se a znovu usnula a znovu se probudila. Slunce už asi bylo vysoko. Vnímala síť ptačího zpěvu, rozhozenou světlem a tichem. Prsty slunečního světla, prostupující zelené došky, hladily její tělo. A tělo muže nataženého vedle ní. Ve světě bezmezného míru, jenž byl jejím smyslům dopřán (snad proto, že v božím svědomí zahlodaly výčitky), nebylo nic rušivého, dokud jakýsi neviditelný pták neznevážil lidskou naivitu výbuchem nestoudného posměchu.

$

Jakmile v ní procitl rozum, okamžitě si uvědomila, že muž vedle ní chrápe. Krom toho byla chýška plná zápachu, který by byl nesnesitelný, kdyby si nevzpomněla, jak v dětské zástěrce klečela u liščího doupěte. Po lišce teď jistě páchne i ona, jenže sebe už necítí. Vzdychla a zafuněla a napadlo ji, jak hloupě asi vypadá, nahá a špinavá vedle nahého špinavého muže.

Vtom začal poštěkávat, škubat sebou, odhánět pravým ramenem jakési neodbytné nebezpečí.

Znělo to tak úzkostně, že natáhla ruku a sáhla mu na záda, aby jeho noční můru zahnala.

„Je to jen sen,“ přesvědčovala ho. „Jacku!“ zvýšila velitelsky hlas.

Ale ani hlasem, ani dlaní nedokázala jeho zoufalé škubání zastavit. Došlo jí, že se dotýká jizev, kterých si všimla, když se poprvé objevil v táboře, protože svou chaotičností se nápadně lišily od ozdobných zářezů na tělech domorodců.

Náhle vyštěkl tak děsivě, že prudce stáhla ruku a skryla ji mezi prsy. Dostala strach, že se dotkla bolavých míst, která jí možná chtěl zatajit.

A znovu se lekla, když po chvilce vykřikl: „ … nechte mě! — To jsem nebyl já! — Já jí jen dal, oč si prosila —“ Začaly mu téct sliny a rozvzlykal se; dál mu nebylo rozumět.

Pak se prudce otočil. Ležel na zádech a probouzel se. Viděla, jak zvedá řasy, jak otáčí tvář a jak na ni hledí bledýma očima, vzdálenýma jako oči mrtvých.

„Měl jsi zlý sen, Jacku,“ vysvětlovala nejistě, „a já tě z něj chtěla probudit.”

„To nebyl sen. Já to cítil. Pověsili mě na trojnožku a začli do mě prát. Dostal jsem dobrejch sto karabáčem. A odvedli mě na šlapací mlejn.“

Když mluvil, prsty se jí rozběhly po prsou, jako by se chtěly přidržet knoflíků. Měla jen dva: své bradavky.

„Bojíš se,“ zeptala se, „že když mě zavedeš do Moretonova zálivu, nedodržím své slovo?”

Místo odpovědi jen pofrkával a drbal si hlavu o hliněnou podlahu jejich úkrytu.

Je to zvíře, pomyslila si, ale ovladatelné.

Vztáhla ruku a dotkla se jeho zápěstí. „Musíš mi věřit,” řekla.

$

Nepohnul se, ani neodpověděl.

Vzpomněla si, jak jí neprávem věřil manžel, a musela se odvrátit, aby její zachránce neviděl, jak jí nabíhá obličej.

„Jestli máš ženu,“ začala vyzvídat, „jistě to pochopíš.”

„Moje nebyla, ale skoro. V Anglii.”

„Jak asi trpěla, když tě ztratila!” Zřejmě ho to nedojalo. Nad ženou odloučenou od odsouzeného milence se dojímala jen ona.

Kdyby nebyl tak nepřístupný, prožila by teď znovu poslední chvilky svého neskutečného života, byť proti své vůli. Místo toho je pouze zahlédla, jasně osvětlené jako jeviště s hostujícími herci, na něž se dívá z temného hlediště: jakási žena jde vytáhnout oštěp z hrdla zraněného muže, ležícího na písku.

Že by už byla tak otrlá? To sotva, vždyť před chvílí se div nerozplakala nad ženou, která přišla o svého odsouzeného milence.

Znovu uslyšela, jak zakrákoral pták s nestoudným hlasem.

Cítila, jak se do ní vkrádá hněv. Hněvala se na toho nedojatého a nedojímajícího nevychovance, a zároveň věděla, že vzhledem ke své někdejší nevychovanosti by ho měla brát a pochopit takového, jaký je.

Doufala, že si jejího hněvu nevšimne; potřebovala jeho účast a pochopení. „Jestlipak víš, Jacku, že jsem ztratila manžela. Že ho sprostě zavraždili — i s lidmi z naší lodi.”

„Slyšel jsem o tom,” řekl, „od černejch. Ale bílí je k tomu dohnali.”

Nevěděla, při kom má být.

„Nikdy se nikomu,” slyšela se, jak skládá slova, jako by to byly oblázky, „nemůže dávat celá vina.” A pak si vzpomněla: „Ale můj manžel — byl nevinný.”

V dlouhém, hasnoucím zlatém odpoledni znovu usnula a potopila se. Když se vrátila na hladinu — jakoby hrubě vytažena — uvědomila si, že ji z odpočinku nevyrušilo nic horšího než lámání klestí.

Vyvlekla své kosti před chýšku. Jack Chance loudil z dříví oheň. Mihotavým večerem prosvítala hromádka bronzového peří. Jako Ellen Gluyasová by se dala do škubání a kuchání páru holubů, ale paní Roxbrughová musela brát ohled na své bolesti a navíc vychutnat vzácný, slastný pocit, že o ni někdo pečuje.

Snad by se na svého sluhu i usmála, ale nebral ji na vědomí.

$

Odnesl bezvládné ptáky k potoku a přinesl je uložené v hliněných rakvičkách, které pohřbil do hlubin ohně.

Slyšla svůj unylý, vychovaný hlas. „To od tebe bylo chytré, Jacku, že jsi ty ptáky ulovil. Patrně ses to naučil od divochů.”

Hlas z dávné minulosti jí připomněl její známou, paní Daintreyovou: nebude jí mít za zlé, že od ní nedostala dopis?

„To jsem uměl už v dobách, kdy se mi ani nezdálo, že divoši něco takovýho dovedou.”

„Vážně?” Byla by ráda, kdyby ji přidělený otrok bavil dál, ale zmlkl, a viděla, že s ním nic nebude, takže se odešla k potoku umýt. Prstem si vyčistila zuby: poprvé — od kdy? Nepamatovala se.

Houstnoucí večer prosvítal holubími pírky. Ale posmutněla, protože si vzpomněla na visící hlavy, na zlomené vazy.

Dřepla si k ohni a čekala. Jack dřepěl na druhé straně: natolik respektoval bonton.

„Musíš mi povědět, jak ptáky chytáš,” vybídla ho paní Roxburghová.

Jako by čekala, že ve své nevědomosti bude osvícena svícemi planoucími v mahagonu při nekonečné večeři.

Ale to už byl čas vyhrabat rakvičky z ohně. Když je rozlomil, vylouply se z nich úhledné holubí mumie, protože peří odletělo i s upečeným hliněným obalem.

Oba večeřející se bez okolků zahryzli do masa. Paní Roxburghová si popálila rty a prsty; sprška drahocenné šťávy jí opařila bradu i prsa. Trestanec si vedl zručněji, dík praxi a pravidelněji ukájenému hladu. To ho naučilo i způsobně stolovat: jedl téměř preciózně, s hlavou nachýlenou k rameni a malíčkem ohnutým.

Paní Roxburghová na něj musela zapomenout, aby dokázala polknout čpavé vnitřnosti, které kuchař z úsporných důvodů nechal v ptákovi. Odradila ji pouze kostra, nohy a sevřené drápy, kdysi korálové.

Dolehl na ni stesk posilovaný slábnoucím světlem a hasnoucím ohněm.

„Jak se jmenovala — ta žena?” Přejížděla si jazykem mezi rty a zuby, aby vylovila poslední zbytky holuba, a věděla, že při tom vypadá příšerně.

Zasmál se. „Pročpak vás to zajímá?” Vyplivl holubí kost do ohně. „Když to chcete vědět, jmenovala se Mab.”

$

Přikrčila se, protože u neudržovaného ohně a s nocí za zády ji zamrazilo. „Takové jméno jsem nikdy neslyšela, ani v kraji, odkud pocházím, ani v Anglii, kam jsem se odstěhovala — když jsem se vdala.“ Ta nejnovější mezera v paměti, kterou nevyplnila ani stará paní Roxburghová, ani paní Daintreyová, ji sklíčila ještě víc. „Mab.“ Vyslovila to jméno suše, jako by zkoušela jeho chuť a složení.

Její průvodce, při jídle tak snaživě způsobný, vypustil větry, aniž se je pokusil ztlumit.

„Prostě se tak jmenovala.” Říhl si tišeji než předtím. „Já o tom nikdy nepřemejšlel.”

„Pověz mi,“ přikázala a zívla, „o těch ptácích.”

Teď o nich začal přímo dychtivě. „Abyste rozuměla, já je prodával. Ptáci do klece šli na odbyt vždycky — konopky, pěnkavy, drozdi, ale největší sháňka byla po konopce. Ta zpívá nejveselej, dlouho vydrží — má, jak se říká, tuhej život — a zvykne si na všechno, i na nouzi. Ptáci a zvířata — a rostliny jakbysmet — si užijou nouze ažaž. Jen co přestanou svý pány bavit.”

„Ale potom nechápu, Jacku, proč ses tak nemorálnímu obchodu věnoval.”

„Kdyby člověk koukal jen na to, co je morální, z hladu by nevyšel. Leh by a pošel. Lidi moc přemejšlej — a pořád je to málo. Chodili by muský za ženskejma a ženský za muskejma, kdyby mysleli na tu bídu — na tu faleš a zradu, kterou na sebe přivolávaj?”

„Všichni lidé nejsou falešní a proradní.” Mračila se však do ohně a bodala do země klacíkem, který nahmatala vedle sebe.

„Já neříkám, že vy — dáma — jste proradná a falešná — nebo že byste to zažila. Se mnou je to jiný, protože jsem měl tvrdou školu.”

Byl tak naivní, že nepoznal její původ, přestože mu jej naznačila? Snad by se mu v té chvíli bez obalu přiznala, ale napadlo ji, že by mohl reagovat cynicky a čekat od ní už jen to nejhorší.

A tak řekla jen: „Ať jsem dáma nebo ne, falešná jsem byla — to vím — ale jenom jednou!”

A dotklo se jí, co uslyšela místo odpovědi.

„Proč se směješ?” zeptala se rychle.

„Já? Já nikomu nic nevyčítám!”

$

„Ale smál ses.“

„Možná málo přemejšlíme, a potom si nemůžem vzpomenout, co jsme dělali. Nebo byli.“

Okolní krajina téměř zmizela. Čerň zmírňovaly jen zbytky jejich ohně. Ve tmě a po jeho nepřímé výčitce se cítila zoufale opuštěná.

„Proč nepřikládáš, Jacku?“

Řekl, že kdyby v blízkosti tábořili černí, mohl by je oheň prozradit. Po chvíli dokonce ulomil větev a vytloukl z uhlíků zbytky života.

Nezbývalo jí než zalézt do chýšky. Ale přála si, aby zůstal venku; zprotivil se jí. Raději by ležela sama a přemýšlela, jak naloží se svou volností, dostane-li se někdy do Moretonova zálivu.

Vlezl však za ní a vnesl do chýšky už známý pach, teplo, které se spojilo s jejím teplem jako ochrana proti nepřátelské noci.

Nad nimi a kolem nich třepetal křídly jakýsi noční pták a vzlétl do výšky. Pak slyšela už jen ticho a rosu padající venku na zem a zvuk svých řas a odkašlávání Jacka Chance.

Lekla se jeho hlasu, třebaže jej z úcty k minulosti ztlumil: „Když jsem bejval ptáčníkem, jak jsem vám říkal, Ellen, toulal jsem se rád po venku, abych moh zákazníkům vyhovět. Jedno místečko jsem měl u řeky v Putney, na severním břehu, a na začátku se mi dařilo taky v Highgate, ale potom bylo výhodnější jezdit do Hertfordshiru nebo až do Suffolku. Do Suffolku pro konopky. Jezdil jsem tam s koněm a vozem. Někdy jsem tam pobyl pár dní, spával jsem pod vozem a ráno a večír chytal. Ptáky jsem míval ve svým domku v Putney. Každej den jsem jezdil po ulicích a prodával zpěvavý ptactvo každýmu, kdo potřeboval. Některý lidi je měli opravdu rádi.“

„A Mab byla v Putney a hlídala ptáky, ne?“

„Mab měla jinou práci. Ta venkov nesnášela — ani Putney, natož Suffolk. Jednou tam se mnou jela. Udělal jsem jí v křoví pěkný doupě a k večeři pečený skřivánky. Všechno marný. Nadávala na trávu, že jí zmáčela nohy.“

„Jakou práci měla?“

„Prodávala řeřichu. Bydlela u jedněch lidí ve dvoře za Holbornem, aby stihla včas trh ve Farringdonu, tam brzo ráno nakoupila řeřichu a potom ji prodávala po domech, většinou zvadlý zboží. Chtěla mít, holka, vlastní živnost“.

$

Co se mu znovu rozvázal jazyk, nemohl se řeči nabažit, ba začínal být upovídaný. Měla pocit, že tanečníku Ulappimu a uprchlému trestanci Jackovi Chanceovi z jejích vzpomínek to ubírá na vážnosti. Užvaněnci by se nikdy nebyla svěřila. Sama byla málomluvná; a její manžel vždycky uvážlivý.

Poslouchala, jak zjasnělým hlasem vypráví o své dívce, a zeptala se: „Jak vypadala? Byla vysoká? A jaké měla vlasy? Byla Mab hezká ?“

To se přece slušelo, projevit zájem o chudou zelinářku, která ve dvoře za Holbomem vstávala ještě za tmy (dovedla si představit, jak vypadaly její ruce) a chodila po domech s podřadným zbožím.

„Vlasy měla černý — jako vy,“ začal pečlivě skládat dávný obraz. „Tmavý rty. Když ráno mrzlo, říkával jsem jí, že vypadá, jako by chroupala třešně — ty černý šťavnatý. A byla fortelně stavěná. O polovinu větší než vy, Ellen.“

„Ještě mi nikdo neřekl, že jsem malá. Jsem spíš vysoká, ne?“

Zdálo se, že o tom vůbec neuvažuje, ale náhle ji překvapil: „Jste velká dost. A hezká.“

Dobré vychování jí říkalo, že by jeho opovážlivost měla odsoudit, ale v dané situaci se zlobila spíše na sebe.

Přestalo jim být do řeči. Poslouchala vůz drkotající ve výmolech i přes ně, skřípot kola, které potřebovalo namazat. Byla to rozviklaná kára, ale vesele natřená a koník byl statný hnědák s chundelatými kotníky. Líbilo se jí, že může brzy vstávat a vycházet před jejich doupě bez bot, a cítila na chodidlech rosu.

Na pečené skřivánky by asi žaludek neměla. (Když holuba, proč ne skřivana?) Ani na ptáky, otupělé a umírající v zajetí. Někteří se tragicky schoulili, sotva padli do tenat, a v rozkymáceném voze se k sobě tiskli, peří ušpiněné vlastním trusem.

„Dovedu si představit,“ řekla, „jak Mab bylo — když tě odsoudili”

Neodpověděl. Slyšela zvuky, jako by lámal klacík na malé kousky.

„Odsoudili tě na dlouho?”

„Na doživotí.”

Odpověděl tak suše a věcně, že to vůbec nevolalo po soucitu. Přesto se zhrozila.

„Její trest není o nic kratší než tvůj.” Věděla, že myslí na sebe. „Dovedu si představit, jak trpí.”

$

„Kdo nedostal napráskáno v Moretonovým zálivu, netrpěl — a Mab ze všech nejmíň. Krom toho je mrtvá.”

Ležela a plakala co nejtišeji, aby její „zachránce” neslyšel. Nad střechou z větévek a listí se třásly a splývaly hvězdy, mísily se s jejími slzami a oslepovaly ji. Když si člověk nedá pozor, napadlo ji, může se udusit žalem.

Ale zamyslet se nad tím morbidním a ztřeštěným nápadem nestačila. Jack Chance se dotkl její ruky; cítila, že jí hladí zápěstí. Neuhnula, protože v té chvíli se její tělo zdálo být tím nejméně podstatným. Anebo proto, že se jej nikdy nikdo nedotkl, ani její manžel, pan Austin Roxburgh, už tolik let mrtvý?

Nepřestával ji hladit.

„Proč pláčete, Ellen? Vaše věc to přece není.”

„Jak to že ne! Je! Zrovna jako tvoje a její.”

Když ji přes úponky a smyčky šlahounů políbil na stehno, škubla sebou tak prudce, že do čehosi udeřila kolenem, nejspíš do jeho obličeje.

Zaklel. Neproklel však paní Roxburghovou, aspoň to tak nechápala; ta kletba patřila celému lidstvu.

„Neublížila jsem ti?” vykřikla.

„Mně už nemůže ublížit nic než ten hnusnej karabáč.”

Zvedla ruku, aby to napravila. „To se víckrát nestane, protože to nedovolím,” řekla paní Roxburghová. „Na to se můžeš spolehnout, Jacku.”

Byla si sebou tak jista? Jistě cítil, že dlaň, která ho chtěla uklidnit, se mu na předloktí zachvěla.

Přestal váhat. Začal s ní zacházet jako s trakařem nebo s černou ženou — právě tak se zmocňovala svých manželek hlava její adoptivní rodiny, jak vídala na siluetách vyrostlých před východem z chýšky. I ten dech znala.

„Ne!” zaskučela. Copak není stále paní Roxburghová?

Pustil ji a lehl si vedle ní.

Po chvíli jí vydechl do ucha: „Když mám věřit já tobě, Ellen, musíš věřit ty mně. Dvě těla, který si věří, si nemůžou ublížit.”

Zcela ji nepřesvědčil, protože jak se znala, věděla, že si bezvýhradnou důvěru nezaslouží.

Zároveň toužila po něze, kterou jí jeho ruka znovu nabídla, zatímco sténala nad svými vinami.

$

Nechala ho, aby ji vyprostil z ovinutých šlahounů, ze sukně z opadaného či zvadlého listí, z toho jediného, čím dosud zastírala svou nahotu.

„Co je to?“ zeptal se jí.

„Co?“ Ale věděla.

„Ten prsten.“

„Můj snubní.”

Neřekl nic. Jak vždycky tušila, byl v jádru slušný muž.

Ale náhle se vyděsila. „Jestli jej ztratím, jsem ztracena!” Přitom věděla, že ji může zachránit jen tento člověk.

Začala tak mrskat a bít rukama, že zlomenými nehty určitě rozdírala zhojené rány na jeho zádech. Právě proto se rozhodl, že jí útok oplatí!

Vtiskl ji do prachu co nejhlouběji. Ale spíše s probuzeným hladem než s hněvem či opovržením. A nakonec to byl hlad společný. Kdyby mohla, pozřela by ho celého.

Pak ležela a plakala: „Ččeku! Ččeku!” Tentokrát hledala cestu k řeči ona.

Zatímco on se zeptal až příliš hlučně: „Mohla bys mě milovat, Ellen?“

Museli pak jeden druhého chránit před nároky, kterým by nedokázali dostát, museli se brát do náruče a laskat s něhou ptačích pírek. Dospěli k bodu, kdy je láska právě tak blahem, jako zatracením.

Ležela chvíli či celou věčnost, a náhle jí projela bolest. „Ach, bože! Přeležela jsem si krk! Pohlaď mi ho trošku, slyšíš?” Ale už neslyšel, a místo aby se jí dotýkala pírka, obklopila ji pochva z drsné, bezcitné kůry.

V tom nočním sevření se jí zdálo, že slyší: … obě se vyznají… svaž toho holuba je to holub … a je to … nikdy nevypusť … ani slovo … já bych nikdy to ona … to Ellen bude … možná … pomoz nám bože … “

Byla příliš znavena. Nedokázala by pomoci ani sobě jen padat hlouběji a hlouběji ať ji za to soud odsoudí.

Procitla do ocelového světla, čmárajícího do prachu a šera v chýšce.

$

Hnětl jí paže. „Probuď se! Hej! Ellen? Je pozděj, než jsem myslel. Jestli sebou nehodíme, tak nás doženou. Moc daleko od nich nejsme.“

Odvrátila tvář, protože vzpomínky jí byly milejší než to, co viděla. „Ano,“ odpověděla, „musíme vyrazit.” Ale zůstala ležet.

„Já tě varoval,” řekl. „Ty ztratíš víc. Já se můžu potloukat bušem do smrti, protože jsem s ničím jiným nepočítal.”

A vylezl ven.

Byla v takové náladě, že by nejraději spala dál. Alchymie jitra měnila ocel v zlato. Klouzalo jí po kůži a vracelo jejím údům život. Ospale po sobě přejela očima, až k podpaždí. Co viděla, patřilo ke zlatému věku, zcela nezávislému na těle zjizveném, zvadlém a zčernalém strádáním: nesouviselo to ani s podobou vyleštěnou a vyzdobenou přepychem, ba ani s jejím nemotorným, neforemným dospíváním. Ležela a otírala si tvář o rameno, v naději, že pronikne k ještě hlubším vrstvám zážitků, které dokázal probudit jen on.

Otřásla se, jak jí kdosi přešel po hrobě. Posadila se. Musí se obléknout.

V prachu vedle ní ležela hromádka šlahounů bez listí, na jednom úponku však byl stále uvázán prsten. Navlékla si jej na prst, k němuž patřil, a vylezla ven, jak byla. Aby ji neviděl, zašla do buše, a chvíli trvalo, než našla, co hledala: utrhla dlouhou liánu, dusící jeden keř a ovinula si ji kolem pasu, takže byla znovu přioděna. Šlahoun byl tužší a jeho listy koženější než ty, které jí sloužily dosud. Napadlo ji, že si může prsten na ruce nechat, protože už jej nemusí skrývat před divochy; ale nakonec jej znovu navlékla na úponek a upevnila uzlem jako dřív. Kdyby se jí zeptal proč, nevěděla by, snad jen — ano, odpověděla by: „Mám teď tak tenké a scvrklé prsty, že by prsten sklouzl a ztratil se.”

To vysvětlení ji rozradovalo právě tak, jako se jí tělesně ulevilo, když dřepla a vyprázdnila se.

Po návratu zjistila, že Jack mezitím rozmetal chýšku. Rozhrabal popel a naházel na něj chrastí. Už na ni čekal.

Když viděla, jak se na její novou sukni zamračil, řekla, jak nejvlídněji uměla: „Nesmíš se zlobit. Musela jsem se trochu upravit. A tolik jsem tě přece nezdržela.”

„Já nemám co ztratit,” zahučel a vykročili.

$

Cesta začala pochmurně, pomyslila si, když šla za ním, zprvu svižně, ale ne dlouho, protože zjistila, že ji bolí kotníky a že chodidla se ještě po nočním útěku nezotavila.

Nesl oštěp, kyj a neskladnou síť; zbyly mu z časů, kdy žil mezi domorodci, a zahodit je by nebylo prozíravé. Co ztratil roušku z kůry, nepokoušel se svou nahotu ničím zakrýt. Jeho jediným svrškem byl opasek s pozůstatkem bělošské minulosti, ukořistěnou sekyrkou.

Toho rána ji jizvy na trestancových zádech neděsily. Ani ty, které mu zřejmě otevřela nehty a v jejichž zaschlé krvi se vrtaly mouchy.

Jeho nohy pevně, trochu upjatě rázovaly pod sporým, strohým zadkem. Nejdřív ji udivilo, že se na jeho zadek vůbec dívá, a ke všemu tak věcně. Ale možná na tom nic divného nebylo. Ačkoli byli nazí, vypadalo to, jako by ji vedl na zdvořilou, třebaže uspěchanou procházku divokou zahradou.

Když se v ní znovu pohnul soucit, nebylo to kvůli jeho zjizveným zádům, ale proto, že nasupený, silný muž vypadal s nahým zadkem příliš bezbranně, než aby se mohl obejít bez jejího milosrdenství. Chtěla ho kajícně pohladit, ale cítila, že by tím vznešeného tvora ponížila na úroveň koně či psa. Přesto s trestancem upřímně cítila a toužila vyhojit jeho nejskrytější rány, do nichž tu a tam nahlédla. Mohla by ho milovat? Věřila, že ano: ještě nikdy si plně neuvědomila, jak nesmírně touží milovat bez výhrad a tak, aby její láska byla přijímána beze všech podmínek. Ale jak může vědět, že by tento člověk s hubeným, pohrdavým zadkem její lásku opětoval?

V denním světle si nemohla vzpomenout, jakou úmluvu uzavřeli v hodinách tmy. Nabídli si oba dva opravdovou lásku? Nebo se jen přidržovali voru na moři společné bídy? Pamatovala si své zděšení, svou smyslovou radost (ne chtíč, jaký probudil Garnet Roxbugrh) a vděčnost za svého spolutrosečníka, za jeho přítomnost, něhu a sílu. Bála se to přiznat, ale pamatovala si také slova vyrytá do její mysli nádhernými písmeny: Mohla bys mě milovat Ellen? Skutečně touží po lásce? Nebo jen použil jejího těla jako splátky na dluh?

Zděsila se svých myšlenek právě tak, jako propadla fyzickému děsu, když se Jack Chance nenadále zastavil a ona do něj v zamyšlení vrazila.

$

„Co je, Jacku?“ zalapala po dechu.

Neodpověděl, snad proto, že mu ta otázka připadala příliš hloupá. Náhlé zastavení však mohlo znamenat jen to, že je nablízku nepřítel, nebo naopak, jedlé zvíře. Proto odpověď nevymáhala; stáhla se z nedobrovolného doteku, ale ustoupila jen na takovou vzdálenost, že je dále spojovalo teplo jejích namáhaných svalů.

Zatímco čekala, utrhla květ podobný jasmínu, bílý, ale bez vůně. Když k němu přičichla, připadala si banální a zbytečná. Na neposkvrněné okvětní plátky dopadly kapky jejího potu.

Pak vykročil, a ona za ním. Oba mlčeli. Možná ji nenáviděl a pohrdal jí, protože v ní neviděl než náhodně potkanou děvku.

Cesta se pro ni stala úmorným zápasem. Když vyšlo slunce, bilo je do hlav a ramenou bronzovými zbraněmi. Sklonila hlavu; trestanec zřejmě nehnul brvou.

Lezli nahoru dolů po svazích z křemene a žuly, drápající už rozdrásaná chodidla, kolem dotěrných větví, bičujících a rubajících, kolem měkce obrostlých paliček, které bubnovaly do jejích prsů a potupněji do zadku, chráněného jen sukní z listí, zatímco mstivější keře brázdily a bodaly paže, stehna, celé lidské průčelí.

V jedné chvíli si chtěla sednout a rozplakat se, ale podívala se před sebe a uviděla trestance, rozedraného a zkrvaveného, jak jim prosekává stezku. Když ho dohnala, všimla si, že některé trny mu zůstaly pod kůží a že krev, kterou vytlačily, dosud prýští a visí z ran v slzovitých kapkách.

V domnění, že mu nestačí, křikl: „Seš unavená, viď?“

Odpověděla bezbarvým „Ne“ a vtáhla zpátky sliz, který se jí

dral z nosu.

Byla mu za tu otázku tak vděčná, že začala vážně přemýšlet, nemá-li se ho zeptat, jestli ji miluje, ale pak svou bláhovost ovládla. Třeba by jí řekl, co si přála slyšet, anebo by neodpověděl. Buď jak buď, přesvědčit se může jindy: během let, která spolu prožijí na pouti do Moretonova zálivu, bude příležitostí dost.

O kus dál se dal do smíchu a zavolal přes rameno: „Umíš zpívat, Ellen?“

„Hudební nadání jsem nikdy neměla.”

Ale i tak se snažila rozpomenout — znovu z vděčnosti — na nějakou písničku, aby ho pobavila, a vytanula jí slova písně, kte

$

rou jednoho deštivého a prázdného odpoledne cvičila se svou tchyní. (Stará paní Roxburghová s oblibou nořila prsty do kláves a prožívala téměř bezuzdnou slast, když mohla přeložit ruku přes ruku.)

Ellen zazpívala svému osvoboditeli:

„Když viděl jsem tenkrát mládí tvé tak horoucně a čistě plát, já musel tvým retům věřit vše a k pochybám se nechtěl znát.

Když viděl jsem tvoji proměnu, já věřil, doufal ještě víc, že i kdybys lhala každému, mně bez přetvážky půjdeš vstříc.

Jdi, falešnice, jdi!

Když srdce bylo zmámeno tak bídnou, nízkou lží, pak zaslouží být zlomeno …”

Její průvodce nijak pobaveně nevypadal. Dokonce plivl do křoví, kolem něhož právě procházeli. (Matka jejího manžela měla obzvláštní averzi k lidem z nižších vrstev, kteří plivali na zem.)

Pak se jí vybavilo z dávnější minulosti:

„Běhá skřítek Zavřiočko v každý uličce, nahoru a zase dolů v noční košilce.

Klepe, ťuká, kouká dírkou, nevadí mu klíč, všechny děti do postele, už je osum pryč. .

Zpívala to tichým, stydlivým, protože nemuzikálním hlasem, ale zřejmě se mu to líbilo, protože křikl: „Dál! Proč jsi přestala?” Uchichtla se. „Dál si to nepamatuju — možná je to všechno.” Plahočili se mlčky.

$

Aby přerušila jednotvárnost a ticho, zvolala: „Teď je řada na tobě, Jacku.“

Zabručel. „Já si na nic nevzpomínám. Co by se hodilo pro dámu.“

Znovu mu mohla připomenout, že je dámou jen podle jména, ale buď jí výstup do svahu vzal všechen dech, anebo se od svého společníka naučila větší opatrnosti.

Když znovu sestoupili do údolí, přivítaly je roztroušené stromy, a brzy se ukázalo, že jimi začíná hustý les. Vedle slunečního ohně působil temný chlad jako něco doslova tekutého. Vlhké listy byly pro kůži zmučenou tmy nemenší úlevou než náplast, nohy se vděčně bořily do koberců humusu a mechu.

Trestance to pohnulo, aby přes rameno, obtěžkané sítí, přiznal: „Mab měla krásnej hlas, ale já na písničky nikdá moc nebyl.” Na několik kroků se taktně odmlčel a pak ze sebe dostal: „Já uměl jen napodobovat ptáky. Proto jsem se stal ptáčníkem.”

Za nic na světě by se nezachovala tak neprofesionálně, aby přerušila jeho odmlku komentářem. A kdyby mu snad vadila její pouhá přítomnost, zetlelé listí jí ubralo na vtíravosti.

Hned začal svůj talent předvádět. Podle trylků, přerušovaných tónů a sladkého šveholu, jakoby maskujícího ptačí marnivost nevinným jásotem, poznala drozda.

„Nosíval jsem s sebou vábničku, ale moc jsem na ni nepískal. Hlas mi posloužil líp.”

O něco dál, v nejtemnějším lese, se dal do dlouhého slavičího tlukotu: jeho zvuk se zářivě rozléhal kolem a dokázal by prosvětlit i horší stíny než ty, kterými procházeli. Vzdor vyčerpané krvi a rozbitým nohám, vzdor všemu, co by ji mohlo rozesmutnit, v ní pulsovala tichá radost — dokud se kdesi v dalekém slunečním světle neohlásil skutečný pták suchým, cynickým zakrákoráním, jaké si spojovala se zemí, do níž byli ona i trestanec vykázáni.

Brzy poté vyšli do výhně, které už přivykla jako normálnímu prostředí.

Pochodovali dál, nikdy se neodvážila zeptat, jak jsou daleko, ale předpokládala, že její vůdce ví svoje a chce si to nechat pro sebe. V opojení z tajemného bezčasí by snad raději cestu prodloužila než předstoupila před ty, kteří je budou po tak neslýchaném návratu vyslýchat.

$

Chránila se na to pomyslet: kolonie v Moretonově zálivu pro ni začala být čímsi z kamene a cihel, železa a trýzně, jako by z ní uprchla ona, a teprve včera.

Jednou večer, když pojedli pečenou ještěrku a ohřívali se u ohně, jí řekl: „Celý ty roky v lágru jsem byl svázanej. Kdo měl doživotí, toho drželi v řetězech. Zapomněl jsem, co je to chodit jako svobodnej člověk, ale že jsem nemohl spěchat, víc jsem viděl. Na štrekách kolem Morenovýho zálivu jsem znal snad každej kámen, každej pařez — i chlupy v každým nose a kuří oka na nohách, co vedle mě šlapaly mlejn. A celý léto sebou mrskat na ostrým slunci. Na takový věci nezapomeneš, Ellen.”

Nezapomněla.

Řekl: „Měli jsme taky svý malý svátky a radosti. Chlapi v dřevárně — tam byla ,lepší sorta‘, většinou lidi s kratším trestem — dělaly se tam různý věci — jako hřebíky a závory, boty a mýdlo a tak — některý ty lazaři upekli třeba placky z dýně a bandor a drobet k nám propašovali. Když jsme s nima byli zadobře. Já ti povím, to byla krása. A tabáček. Byl tam jeden starší chlápek, končil mu už trest, a posílali ho vyhánět vrány z obilí za lágrem. Tendle blázen — ale jinak fajnovej člověk — míval zasazenej tabák, a ourodu jedna radost. Hrst listů vždycky schoval pod kámen, abysme je našli. Když byl bachař pryč, posílali jsme fajfku dokola a každej si párkrát bafnul.”

Oči, obvykle mrtvé, mu zazářily. „Kruci, to bych si dal, takovou fajfku! Nebo žvanec na žvejkání.“ Místo toho plivl do ohně a olízl si toužící rty.

Všimla si už dříve, že zachovalejší z jeho zubů jsou zahnědlé, jakoby dodnes od tabáku; ty nejhorší byly jen shnilé pahýly.

Položil jí ruku na kolena. „Co máme, Ellen, je častokrát lepší, než co nemáme.”

Téměř se zachvěla.

„Copak?” zeptal se.

„Večer je chladno.” Doufala, že pravdu se jí podařilo skrýt.

Uvěřil jí natolik, že ji k sobě přitáhl; už celé dny se jí nedotkl, jako by si zprotivil tělesný kontakt anebo vzpomínal na svou mrtvou milou.

Musela mu proto svůj chvilkový odpor vynahradit. „Nepůjdeme dovnitř? Bude nám tam teplej.”

Řekl: „Když chceš…” A zasmál se, ale něžně.

$

Protože po ničem netoužila víc, znovu se zachvěla a doufala, že Jack to přičte zimě.

Chtěla být milována. Toužila zaplnit bezednou prázdnotu tmy, a pobídla ho proto, aby vstoupil do jejího těla, a přitiskla ústa k tomu, co si jen na chvíli vybavila jako plůtek rozbitých, skvrnitých zubů.

Co nabídla, byla zčásti odměna za vše, co vytrpěl, ale nebyla to zároveň očista od vlastních hříchů? Od lži a chtíče a nevěry. Doufala, že kdyby se jejich pouť do Moretonova zálivu protáhla nebo se na ní navždy ztratili, naučila by ho při vší své nedokonalosti věřit v pravou lásku.

Vykřikla a on ozvěnou po ní, snad na důkaz lásky. Či zoufalství? Když od sebe vyčerpaně odpadli, začali se vzájemně konejšit dlaněmi zatvrzelých zločinců.

Znovu si vzpomněla na jeho zuby, a úporně ho pak líbala na hrdlo, na tvář, na rameno, na bradavku, vydávajíc své výčitky svědomí za něžnou posedlost.

Protože už neodpovídal, zeptala se. „Po Mab — jsi ještě někoho dokázal milovat, Jacku?“

Ležela a čekala, co odpoví. Vítr čechral střechu chýšky. Byly chvíle, kdy došky neuchránily nocležníky před chladnýma, pátravýma očima hvězd.

„V Moretonově zálivu,“ napověděla, „ses nesblížil s nikým?”

Nic nemohlo znít krutěji a hruběji než Ellen Gluyasová v této chvíli.

„Byly tam ženský,” řekl, „v ženským lágru. Ale jak chodit za ženskejma v řetězech? S železem zažraným do noh! Spoutaný nebyly — ale jako by byly. Ty coury ubohý si nemohly ani vydechnout. Musely cupovat koudel a dělat kdeco. Praly nám prádlo. Pokavád se pralo.”

Její zájem byl přece jen odměněn; tím víc, že se obrátil a znovu jí dal pocítit délku a tíhu svého těla.

Když byl ochoten vrátit se k odsunutému tématu, zachrchlal a řekl: „Něco ti povím. Byla tam jedna — Irka to byla — a s tou jsme po sobě koukali. Nikdá jsem se nedověděl, jak se jmenovala, ani když jsme spolu začali mluvit. Někdo se bojí na jméno zeptat nebo je říct —od jinejch zas nikdá neuslyšíš, zač je odsoudili a na jak dlouho. Jo, některý se chluběj jako divý a všechno nafouknou — takový

$

potkáš všude. A jiný zas dělaj všecko, aby z druhýho vymáčkli jeho tajnosti. Já ne, já každýho respektuju. Když respektuje mě.“ Ještě nikdy si nepřipadala tak bezohledná, ale čekala. Posouval dlaň po jejím těle, až ji zastavil na mokrých chlupech mezi jejími stehny, a pokračoval.

„Tu Irku jsem vídával dost často. Byla v partě, kterou ráno vodili z ženskejch baráků do špitálu — zrovna když se naše parta štrachala okopávat pole nebo loupat kukuřici nebo lámat kámen na nový cesty. Chodily dělat ošetřovatelky, víš? Ale dám krk, že než je sem přivezli, nikdy k takový práci nečichly. Na to byly moc sprostý. Byly mezi nima kurvy. Jenže poznej zajíce v pytli. Ta Irka se po nás vždycky koukla — já věřil, že po mně, i když na ni pokřikovali druhý. Měla takový řasy, jak některý Irky mívaj, tak hustý, že vypadaly jako slepený nebo plný much.“

Zkusila ve tmě zakmitat řasami, ale měla pocit, že žádné nemá: jako by je spálilo slunce anebo vyškubalo strádání.

„A dál?“ zeptala se, protože jeho odmlka byla stále delší.

„To byl náš život. Kousnout si dýňový placky, rychle si bafnout nebo žvejknout tabáku od toho vranomistra, snažit se zahlídnout, co maj dublinský a londýnský holky pod vězeňskou košilí. Mezi tím tvrdá rachota. A nejhorší bylo, když nás svlíkli do naha a pověsili na trojnožky — pro blaho naší duše.“

Škubla sebou.

„Jednou jsem spad na zem. Asi jsem odmdlel, ale jistě to nevím dodneška. Felčar, co stál u mě — pro naše blaho tělesný — do mě kop, aby viděl, jestli jsem mrtvej. Škoda že jsem nebyl. Když mě postavili na nohy, sotva jsem se odpajdal. To byl nejhorší vejprask, jakej pamatuju. Jako by mi kosti lezly kůží, a možná lezly. Ke všemu mi nalezly do ran mouchy. A otrávily mi krev. Jojo, pro takovou partu na řetěze jsem byl brzda. Ve mlejně, v lomu, všude. Tak mě ten felčar — vlastně dobrák — odvelel do špitálu.”

Tiskla se k němu s hrůzou a odporem: stačil pach hnijícího masa (či shnilých zubů). Ale buď z roztržitosti nebo proto, že se snažil vyvolat ze tmy Irku, její soucit nevnímal.

„Nejdřív mě chytal fantas. Nikoho jsem nepoznával. První, co jsem uviděl, byl kaplan. Modlil se — celej zamyšlenej. Jednou v neděli nás poctil návštěvou sám velitel. Ještě dnes ho vidím — a nenávidím. Vidím, jak na mě kouká, jako koutkem oka. Přived

$

si s sebou paničku, takovou hezkou, drobnou, s růžovejma růžičkama na čepci. Bylo vidět, jak zbledla — jako pacienti z vlastního smradu — některý leželi na pryčnách ve sračkách, poněvadž ošetřovatelky je nechtěly očistit. ,Ach, to je žalostné — co pro ně můžeme udělat?’ kvičí ta dáma přes kapesník. Až mi jí bylo líto. Vážně! Ale odprejskla, jen co zavřela zobák.”

Chvíli cosi mumlal.

„Ta Irka mi utírala zadek. Měla drsnou ruku. Ale ty řasy. Povídám jí, až se mi vrátí síla, pomůžeš mi, viď? A kdybys slyšela, že mě chtěj propustit, tak ještě dřív. Nic neslíbila, ale viděl jsem na ní, že je spolehlivá ženská. A tak jsem z Moretonovýho zálivu utek naposled a nejúspěšněj.”

Žízeň jí vehnala do hrdla hořkost. Chtěla jít ven a uhasit ji, bez ohledu na to, jestli skončil nebo ne. Vyrozuměl z jejích slibů totéž, co z Irčina mlčení? Mučilo ji to.

„Jednou večer zabavila strážný, zrovna než se měli střídat. Byl to zabijáckej den. Pot se z nich lil, opírali se o pušky a mysleli jen na to, aby už byli v kasárnách a u dlabance. Přelez jsem přes zeď, vyhlíd jsem si k tomu jeden sud a ten mi pomoh. Dokonce mi pomohly špice na zdi. I když mi nechaly na památku pár jizev.”

Z jeho tónu usoudila, že dovyprávěl, ale náhle ji div nerozdrtil v náruči, a poznala v tom vděčnost: jako prostitutka mu teď zastupovala Irku se slepenými řasami. Nesměla, nechtěla, uráželo ji to; vracela mu polibky, jako by si je zasloužila sama.

Takže by mohla být uražena ta druhá; i tím, co paní Roxburghová řekla, když horečka opadla: „Ale teď jsi na svobodě, Jacku, a jestli to záleží na mně, vždycky budeš.”

Neodpověděl. Možná neslyšel kvůli tichu, které je obklopilo jako zeď.

Přesto slyšela, jak se ze dvou stran blíží kroky. Jakoby přímo k ní. Ležela na pohovce zdobené zlacenými závity. Pruhované, třešňově červené hedvábí zářilo na slunci, jaké Cheltenham nikdy nezažil, pozlátko na závitech v nepřirozeném horku bronzovělo a bylo plné puchýřů (zlaté plátky se loupaly právě tak jako spálená kůže). Zaclonila si oči a opřela krk o polštář pohodlněji, jako by čekala návštěvu. Všimla si, že svůj obvyklý šat, sukni z listí, shodila a že chloupky mezi stehny se jí kroutí právě tak úhledně jako závity na pohovce, kde čeká na poduškách roztavených v temně třešňové moře.

$

Všude kolem vyrážel mezi kameny prach. Na jedné straně, tam, kde by na ulici byla stoka, se táhly vrásky sraženého bláta, zbylého z jakéhosi vypařeného potoka. Kolem ní obcházely dvě jalovičky s předčasně nalitými vemeny a čenichaly v prachu po zbytcích trávy, ale mouchy útočící na jejich zadky je zahnaly na kolébavý útěk.

A neustále slyšela, jak se blíží kroky.

Byl to oddíl žen pochodujících mezi strážnými z baráků do nemocnice. Šaty z hrubého šedozeleného sukna jim nestoudně přiléhaly k prsům a zadnicím; jejich boty se hodily nanejvýš do roboty.

Ležela a hladila svou nahotu, pod krkem polštář z propoceného třešňového hedvábí. Nemohla čekat nikoho jiného než milence. A brzy přišel, s jistotou, založenou zřejmě na jejích slibech.

Přesto mu neopomněla připomenout: „Tvůj život závisí na mně.“ A pak se ho zmocnila.

Přisvědčil — slovy i tělesným žárem — že vždycky jen na ní, ne na Mab, a nejméně ze všeho na té irské holce.

Přikryla ho prsy a stehny, hltajíc ho s vášní objevenou teprve v zemi trní, karabáčů, vrahů, zlodějů, ztroskotaných lidí a cizoložnic, ale pozlacená pohovka nechtěla ustoupit, přestože jedna její noha zaječela.

A když k nim oddíl žen došel, zahlédla přes své polibky, že se z druhé strany šourá houf trestanců, téměř smyslně chřestících řetězy. Ženy začaly hučet. Jeden nepřátelský hlas připomněl, že chudobná coura umí roztáhnout nohy zrovna tak dobře jako bohatá děvka. Dál neposlouchala. Raději by svého milence udusila, než aby ho nechala znovu odvléct k rituálu řetězů a nevázanosti. Násilím však svou hlavu vyprostil, právě když irské řasy obsypané mouchami zakmitaly na počest ne jemu, ale jeho dvojníkovi v řetězech. To ji tak rozběsnilo, že popadla hlavu, kterou dosud hýčkala, a začala jí bušit do náhle zkamenělé podušky.

„Mab!“ vykřikl v bolestech.

Kolem nich sílilo světlo plné kovové šedi, které se nejvíc děsila, protože si v ní ostřeji uvědomovala cáry svého masa a tělesné vyčerpání. Jeho šedá tvář byl obrácena k ní a místo poduškou podepřena loktem.

„Co je?“ zeptal se.

$

Překvapilo ji to, protože myslela, že ještě spí.

„Něco se ti zdálo,“ odpověděla zdráhavě.

„Řek bych, že tobě.“

„Tak oběma. Na svůj sen radši zapomenu. A ty na svůj zapomeň taky,“ poradila mu a znělo to jako ozvěna pana Austina Roxburgha, když býval nejmrzutější a nejpedantštější.

Zůstala ještě chvilku ležet, v naději, že si bude smět zdřímnout, ale věděla, že Jack každou chvíli vstane a oznámí, že je čeká další den cesty.

Jaký den? Dnešní, nebo zítřejší, nebo včerejší? Všechny jí splývaly v jednu bezešvou tapisérii s opakovanými a zaměnitelnými detaily. Po zemi prkenně kráčeli obrovští ptáci, nebo se zastavovali, aby prozkoumali pohyby přicházejících zjevení, anebo klopýtali do úkrytu, kde je nějaké nezvykle groteskní gesto připravilo o pocit bezpečí.

Jednou upadla a vyhnala k nebi mrak popelavých papoušků. Chtělo se jí zůstat ležet na zemi a najít snad svou pravou podobu: pod roztaveným masem a v kostře blažené svou definitivní bělostí, mezi kameny, pod tvrdým nebem, v zemi, do níž by konečně patřila.

Ale spustil se k ní a tloukl jí do lebky pěstmi. „Vstaň, huso pitomá!” křičel na ni. „Načmyslíšžetadyjsme? Abysme umřeli?”

Než stačila nabrat dech a odpovědět, zvedl ji a vlekl dál. Vrátili se do bezčasí, do vlysu hořící země a strašidel a ještě strašidelnějších živých postav.

Toho večera nepostavil chýšku ani neulovil nic k jídlu. Tentokrát zůstal ležet. Jako mrtvý.

„Má lásko? Můj miláčku?” Sebrala do náruče tu spadlou věc či vzácný plod, jeho hlavu. „Jacku?“ Pro tu chvíli byla jejich jedinou silou.

Pak leželi vedle sebe, křehcí jako chrastí. Kdyby na ně někdo šlápl, jejich kosti by praskly. Okamžitě a slyšitelně.

Když se probudili, slunce už stálo vysoko. Tentokrát však nikdo z nich nehartusil, aby si pospíšili. Veškerý jejich pohyb se omezil na to, že k němu vztáhla ruku a že vsunul své prsty do jejích. Ale byly netečné a tvrdé jako vystydlá topinka.

Tak leželi, bezvládně spojeni, pod sítem stromů a dřímali a chvěli se a sténali a škubali sebou (jednou vyjekl), zatímco po tělech, téměř znecitlivělých, jim lezli mravenci.

$

Nakonec ho asi vyburcoval ptačí křik, protože v něm rozezněl zasuté vzpomínky. Ptáky bylo vidět jen vzácně, a to ještě měli blíž k stínům než k živým tvorům a jejich let byl spíše třepotem listí než křídel. Prozrazovali se však svými hlasy, jakoby oslavujícími radost ze života.

Kolem poledne — po kolika dnech? — se posadil, chvíli naslouchal s rukama svěšenýma mezi koleny, pak zvedl oštěp, na němž závisel jejich život, a odešel z místa, které se jim stalo tábořištěm, třebaže bez ohně a střechy. Než znovu ztratila zrak, zahlédla, jak se belhá pryč, a srdce se jí sevřelo: co když ho ztratila navždy? Ne. Člověka, který má vůli silnější než tělo? I její vůle se jemně zakalila útrapami, a útrapy proto musejí při každém střetnutí s tělem kapitulovat. Aspoň v to věřila.

Z dlouhé chvíle rozdělala oheň, jak to vídala dělat černé ženy: s pomocí klacíků a kůry. A čekala na něho. Seděla u ohně, a když nepřicházel, slzy jí kanuly přes ostrá kolena na špinavé holeně. Do jisté míry byly útěchou v opuštěnosti a zároveň vyznáním něhy: k jeho zuboženým rukám, rozrytým tvářím — a nejvíce ze všeho k polámaným zubům, které si kdysi tak ošklivila.

Když se znovu objevil, zdálo se jí, že nese jen náruč kropenatého peří, ale podle krku visícího až k jeho holením a pařátů zkroucených smrtelnou křečí poznala, že skolil jednoho z těch obřích ptáků prkenného kroku a lidských způsobů. Čekala je tedy hostina.

Připravovali ji beze slov, dorozumívali se pohekáváním a funěním; pokud se někdy setkaly jejich ruce, byla to jistě náhoda. Měla pocit, že trestanec si vyčítá vraždu lidského ptáka a zároveň odsuzuje způsob, jakým jeho družka s mrtvolou nakládá. Věděla, že hlad ji nutí k ledabylosti. Když ptáka škubala, nejednou vytrhla s peřím i pruh namodralé kůže.

Jednou neodolala a ovinula si takovým pruhem krk. „Podívej, Jacku! Moje péřové boa!“

Rozesmála se svému nápadu, ale jen co uviděla jeho nechápavý obličej, byla ráda, že mu její frivolnost nedošla.

Když potom žvýkala nedopečené, tuhé, ale naštěstí klihovité maso, znovu se zeptala, aniž pomyslela na následky: „Když jsi žil mezi divochy, ochutnal jsi někdy — ?“ Zarazila se však dřív, než se mohla zkompromitovat.

„Jestli jsem ochutnal co?“

$

„Jednou,” zahučela, „zabili dugonga. Chutnal jako vepřové.”

„Dugong není žádná vzácnost.”

Odhodila ohlodanou kost. Měla strach, aby ho nenudila. Ale zároveň si oddechla, že odvrátila nebezpečné vyprávění, jak okusila lidského masa — v jitru tak tichém a perlovém, že to byl zážitek o to nezapomenutelnější. S odstupem času by však nevěděla, jak se ospravedlnit či jak trestanci sdělit posvátnost skutku navenek jistě odporného a nelidského. Nerozuměl by, právě tak jako nepochopil podobnost péřového boa, které si pověsila kolem krku.

Posílen jídlem, jal se osekávat větve a ze zvyku postavil chýšku, do níž pak ulehli jako každé noci svého společného života. Dnes však nemluvil, ani se jí nedotýkal, a v krátkém návalu smutku ji napadlo, že ho možná znechutila svým chováním nebo i nevyslovenými myšlenkami.

Příští ráno, složené z ptačího zpěvu, povívajícího listí a kropenatého světla, bylo tak křehce dokonalé, že se bála, aby je něčím nezničil; ba přímo se modlila, aby další etapu cesty, která je čekala, odložil.

Podívala se na něj, nevycítil-li její modlitbu podobně, jako jí někdy viděl do myšlenek.

Ale její myšlenky a modlitby ho teď nezajímaly: jako by se přenesl do jakéhosi dalekého světa, kde vůbec neexistovala. Při své průhledné náladě tomu byla ráda. Těšila ji představa, že mu odpočinek a hostina z uloveného emu vrátily starou jistotu a sílu, a dokonce byla přesvědčena, že v trestanci vidí jakousi ušlechtilost přesahující jeho původ a pád — na rozdíl od Garneta Roxburgha, který viděl jen „zločince a sběř z londýnských ulic”. S nevolí si uvědomila, že v očích svého švagra by musela dojít stejného zatracení, protože když se bezvýhradně spolčila s trestancem, stala se jeho spoluvinicí.

Ale to je nespravedlnost! mohla by uvést paní Roxburghová na svou obhajobu. Za tak nelidských okolností!

A přece toho člověka miluje, i když ho zároveň lituje a potřebuje. Ale stále ho miluje.

„Láska,” připomněla jí stařena ještě silnějším tremolem než jindy, „láska je nesobecká a nikdy není smyslná.” Ellen se nedokázala zapojit do hovoru, jehož námět byl tak nesmírný, že se nedal pochopit jinak než pudově.

$

Zvedla ruce. To láska, ať nesobecká či smyslná, vrátila jejím prsům mladou pleť, vyklenula hebký, listím vzorovaný bok; v podpaždích se jí znovu vlnily úponky chloupků, rituálně vypálených jejími černými mentorkami.

Na tvář si neviděla, leda když ji obrátila k němu a spatřila její odraz.

S ubývajícím dnem iluze krásy a zpomaleného času sílila. Ptáci balancující na hrazdách zavěšených mezi stromy přivykli vetřelcům a spouštěli se na šňůrách světla. Některé v půli cesty katapultoval strach k obloze, jiní třepetavě a blikotavě přistáli na zemi a pátrali v prsti a štěrbinách opadané kůry, splývajíce s hnědým listím.

K večeru zneklidněla, vstala a šla se na vlastní pěst projít, bez jasného cíle. Náhle se prodrala houštím k vodní hladině poseté lekníny. Tentokrát se krása květů střetla se zkušeností získanou v otroctví, ale příliš o tom nepřemýšlela, skočila do vody a začala se potápět pro kořeny, jak to viděla u domorodek, neobratně a neodborně, ale s odhodláním, že nezůstane pozadu a přinese mu leknínovou večeři.

Tak ji našel: bez dechu, s vytřeštěnýma, napůl slepenýma očima, jak se právě vynořila, s vlasy přilepenými k hlavě, s rameny rozsvícenými a šelestícími vodou.

Dřepl k hromadě leknínových kořenů, které vyhodila na břeh. „Já myslel, že zachraňuju dámu,“ křikl „a ona to byla divoška.”

„O hladu bys bejt nechtěl, co?“ zavolala. „Ani kdybys byl pán.“

Sklouzl do vody a brodil se k ní, přestože ustupovala. Bylo smutné, že ničí tolik leknínů, ale muselo to být, aby se znovu setkali, a k tomu tu přece jezero bylo: aby se mohli chytat nebo odhánět, narážet do sebe, smát se, klesat a vzlétat s ústy plnými zkalené vody.

Sekal dlaní do mezer mezi rozmačkanými lekníny a stříkal jí vodu do obličeje. A protože nedokázala jeho klukovský trik napodobit, tloukla aspoň do hladiny a nemotorně na něj házela hrsti vody.

Popadl ji za kluzká zápěstí a políbili se, objali a znovu pustili, a vyklopýtali ven. Jako by se jim vracely bolesti. Sehnul se a odtrhl z ní pijavku.

Když leželi na břehu — šťastně, řekla by — a sbírali síly, zno-

$

vu zneklidněla, protože zavadila očima o větve stromu, který čněl nedaleko blahodárné hladiny. Vzpomněla si, jak ji divoši poháněli ohněm, aby vylezla na strom a vytáhla z díry vačici, a jak se potom otužila a šplhala na stromy pro ptačí vejce a divoký med. Bývaly to výpravy plné nesnází a odřenin, ale tento strom byl obrostlý větvemi jako žebřík příčlemi.

Neodolala.

Trestanec Jack, její zachránce a milenec, zřejmě usnul. Jeho dlaň povolila jako opotřebovaný zámek a pustila ji na svobodu. Pohybovala se co nejopatrněji, protože si proti své vůli vzpomněla, jak jednou neúmyslně šlápla na jinou ruku. Nechtěla zranit spícího muže, na kterém závisel její život a kterého upřímně milovala.

Za chvíli šplhala po stromě. Zhluboka se nadechovala a kladla pružné roztažené nohy na smolnaté větve. Vychutnávala svou samotářskou výpravu a zároveň se provinile chvěla. Ale šplhala dál, a nahoře se na ni listovím vrhlo slunce a ozlatilo i ji.

„Hej! Ellen!“

Jack Chance lezl za ní, ale neměla odvahu ohlédnout se k zemi. Bála se, že by spadla. (Nebo že uvidí rozedřené ruce? A shnilé zuby?)

Větve vyrušené jejím výstupem se kolem ní třásly a vlnily jako vějíře plné třásní. Spolu se světlem a vzduchem rozněcovaly její troufalost. Jen matně si uvědomovala bodání ostnů, jimiž byl vyzbrojen černý kmen. Jednou dvakrát sáhla na svůj liánový pás, aby se ujistila, že drží. V jedné chvíli se odvážila pohlédnout dolů: na své šňůrce tam tančil prsten a nehluboko pod ním zahlédla temeno trestancovy hlavy, ztemnělé vodou, jen uprostřed prosvětlené kroužkem opálené kůže.

Hrdlo se jí stáhlo. Jen soucitem? Když dokáže šplhat rychleji než on, znamená to, že na něm tak docela závislá není. Pocítila křeč podruhé, ale na úvahy už neměla čas: byla téměř na vrcholku stromu. Prostrčila hlavu mezi větvemi a ruce se jí sevřely, hlava zatočila, dech zatajil. Před sebou měla záplavu oparu.

Kdyby byla sama, visela by tam snad věčně, rozhoupána stromem a nadšením, ale teď musela varovat: „Dál raděj nelez, Jacku. Nebo to s námi praskne.“ Bylo to tak rozumné, že to znělo podrážděně.

$

Neposlechl však: jako by si vzal do hlavy, že buď stane vedle ní, nebo je oba strhne dolů, do výhně světla a vodopádu zeleně, aby se zaryli hluboko do země, navždy spolu.

„Jacku!“ vykřikla paní Roxburghová. A náhle to byl rozkaz. „Já ti zakazuju! Takové šílenství!”

Ale nezastavil se ani potom, takže začala rozhněvaně slézat k němu. Zřejmě ho bodla špičkou nohy do tváře, ale nelitovala toho. Klidně by tomu zvířeti vypíchla oko. Za žádnou cenu nechtěla zemřít — ani kdyby si to přál její milovaný, zákonitý manžel.

Když slezla na trestancovu úroveň, zasupěla: „Chceš nás zabít?” Stěžeň mezi jejich těly byl i v této výšce tak pružný, že se houpal, třebaže méně hrozivě než předtím.

Vysílení mu zakalilo oči: ještě nikdy je neměl tak bledé, tak vyhaslé. „Když mě miluješ,” vydechla, „proč nevěříš v mou vděčnost — a lásku?”

Ale jiskru mu do očí nevrátila; možná proto, že se zmínila o vděčnosti. Kůži měl zalitou potem, ale studenou, proto ji chtěla zahřát; přesunula se kolem stěžně co nejblíž k němu a volnou rukou mu třela, modelovala bok, rameno, šlachy na krku.

„Jacku?“ Rty měl studené, tenké jako nitku.

Paní Roxburghová se zamračila a vzdychla a roztržitě vyhlédla listovím.

„Ne!” vykřikla. „To je přece stodola! Nebo dům? Pár mil odtud. A zorané pole! Sláva bohu! Jsme u cíle!”

Než jí z očí vytryskly slzy, zahlédla jakési kokony nebo červy a poznala v nich ovce svého mládí.

„Ach bože!” zabečela Ellen Gluyasová a tišeji vzlykla: „Můj ty světe!“ Sotva pootevřela proutěnou branku, hrnuly se o překot kolem ní a vlněným chmýřím jí lechtaly paměť.

Podíval se, kam ukázala. „Máš pravdu, je to dům — pár hodin cesty, hádám. To bude u Oakesů. A za ním v dálce je vidět řeku. Neznám hnusnějšího hada, než je Brisbaneova řeka.”

Kdyby poslouchala lépe, zdál by se jí jeho hlas příliš suchý, příliš odměřený, ale teď se nemohla dočkat, až pod nohama ucítí zem. Sjela dolů. S úzkostí pomyslela na své vlasy, stále tak krátké, že vypadala jako ostříhaná za trest, za nějaký zločin.

„Poznají, že jsme lidi?” zeptala se, když slezl.

$

Neustále se musela dotýkat svých vlasů, paží, bezřasých víček, ale odpověď, v kterou doufala, jí odepřel. Do tábora došli mlčky.

Přestože bylo kvečeru, stmívalo se rychleji než jindy: světlo i vzduch věštily bouři.

„Ještě že máme dost jídla,“ připomněla paní Roxburghová. „Na poslední úsek budeme potřebovat všechny síly. Neměli bychom se před cestou najíst?“

„Nevidíš, že každou chvíli začne bouřka?“

„Já se bouřek nebojím. Zažila jsem jich víc než dost.“ Pustila se do nedojedeného emu. „Jez!“ poručila. „Je toho spousta.”

„Nemám hlad,” zahučel.

Toho večera se chystala jíst jako dáma, ale netrvalo dlouho a znovu šlachovité maso hltala, jen co z něj setřela hejno mravenců a červů. „Musíme být silní,” opakovala mezi nestřídmými sousty.

Seděl, ale nejedl, ani se nedíval.

„Ale Jacku,” zvolala plnými ústy. „Snad se — nezlobíš? Nebo to ta bouřka? Odkdy se chlapi bojí hromů a blesků?”

Neobtěžoval se odpovědět.

Zahryzalo ji svědomí, že si ho dobírá, když pravý důvod jeho mlčení zná. Ne, jeho taktnosti se nikdy nevyrovná. Gluyasovic Ellen žroutka všech žroutů — a navíc chtivá coura. Sebepoznání jí stáhlo hrdlo a nemilosrdně ji rozškytalo.

Když její škytavka dosáhla vrcholu, všimla si, že nedaleko stojí stařičký domorodec. Zřejmě je náhodou objevil. Na to, aby okamžitě utekl, byl příliš starý a vylekaný, takže je se strachem pozoroval.

Jack Chance neváhal. Začal na cizince mluvit, aby se u nich cítil jako doma. Stařec odpovídal nesouvislým bručením. „Co chce?” zasípěla mezi škytáním.

Trestanec se ani na chvíli nepřestal pokoušet o rozmluvu. Domorodec mlčel, ale zřejmě ho fascinoval pohled na jídlo.

Trestanec usekl sekyrkou kousek masa. Stařec je mlčky vzal, schoval pod halenu z kůry a pozpátku odešel.

Znervóznělá paní Roxburghová se zlostně zeptala: „Co říkal?”

„Moc jsme si nerozuměli. Jeho kmen táboří někde dál na západě. Asi.”

„Ale měli jsme ho zadržet!” Nikdo jí nemohl vyčíst, že chtěla

$

říct „zabít”, protože její myšlenky se nedaly číst, a i kdyby daly, omlouvalo by ji rozrušení. „Teď je sem přivede, a když rychle nezmizíme, zabijí nás.“

Připomněl jí, že domorodci se nočních cest bojí, a tím víc, když je před bouří.

Možná by ji to přesvědčilo a uklidnilo, kdyby ve svých očích neklesla tak hluboko. Krom toho ji mučilo škytání, břichatý mrak, černě se valící téměř po vrcholcích stromů, a vítr, který hrozil přelomit i nejstatnější kmeny. Litovala, že už není děvčetem, které náladám přírody rozumělo, protože je důvěrně znalo, nebo dámou, kterou se snažila být, když se s vybranými způsoby a jemným myšlením učila víře v člověka nadaného rozumem (jen nevěděla, jestli se takové označení hodí na odsouzeného zločince, ba dokonce na jejího křehkého manžela, nebožtíka pana Roxburgha). Nezbývalo jí než zalézt do chýšky a doufat, že boží prozřetelnost bude mít na její neštěstí ohled. Nejraději by byla sama, ale slyšela, jak za ní leze trestanec Jack Chance.

Po chvíli vítr ustal. Vystřídal jej déšť, bičující vyschlou zem a bezmocnou střechu z klestí a listí. Netrvalo dlouho a probil se až k nahotě lidských těl schoulených v chýšce.

Mezi dvěma nápory deště se osmělila: „Stejně neusneme, Jacku. Jen promokneme a budeme o to slabší. Rozumnější by bylo jít dál a dojít na statek.”

Skrčil se na boku a nevšímal si jí.

„Třeba svítí měsíc.” Nepamatovala si, s jak velkým měsícem mohou počítat.

Místo něj viděla lampu v okně statku, slyšela, jak lidé lezou z postelí, běží ke dveřím, vítají spřízněného tvora.

Žvýkala si nehet na palci, až se kousla do živého masa.

„S tebou nic není,” posteskla si. „A zrovna když máme tak slavný den.”

Aspoň že venku přestalo lít. Bouře se vzdalovala. Ocelový přísvit po naprosté tmě mohl být těm, kteří v chýšce přežili, povzbuzením.

Paní Roxburghová už toho přežila tolik, že zívla a řekla: „Nejvíc se těším na první hlt čaje — z porcelánového hrníčku.” A aby rozebrala svého sluhu, zeptala se: „Máš rád čaj, Jacku?”

Lhostejně zahuhlal: „Pořádnej jsem nepil, ani nepamatuju.

$

V lágru byly jen zelená břečka — z nejhorší sorty. Když vranomistr špetku propašoval.”

„A co si pamatuješ?” pokusila se znovu. „O něco si snad řekneš, ne?”

Jako by loudila odpověď z dítěte. A zdálo se, že v něm přece jen zájem probudila. „O talíř vařenýho hovězího. Se zeleninou. A možná ještě o talíř hrachu.”

Byl to prostý člověk a chtíc nechtíc ho musela mít ráda.

Usmívala se nad svou velkodušností a nad vydatným jídlem, o kterém sní její společník. Vtom ji zaskočil. „Říct si člověk může,” připomněl, „ale co dostane, to je jiná.”

A rozplakal se.

Když uslyšela ve tmě a vlhku jeho vzlyky, vylekala se. „Ale Jacku — miláčku,” šmátrala po dítěti, kterým se stal, „víš přece, že ti vynahradím všechno, cos vytrpěl. Nikdo by pro tebe neudělal co já,” teď už na jeho zmáčeném zátylku plakala i ona, „ani Mab “

Přinutila ho, aby se k ní obrátil. Přitiskla ho k sobě, k mokrým cárům svých prsů: svého hošíčka, jehož zoufalé úzkosti jí bylo tak líto.

Na chvíli se k jejímu prsu skutečně přitulil, ne jako sající dítě, spíše jako jehně dloubající do ovce, ale pak se vzpamatoval a opravil ji: „Kvůli Mab jsem v Austrálii.”

„Kvůli Mab? Jak to?”

„Já ji zabil. Podřezal.”

Jeden druhému se chvěli, třásli v náruči.

„Proto jsem dostal doživotí.”

„Snad můžeš dokázat,” vyhrkla, „že jsi nevinný.” A kdyby nemohl, museli by takový důkaz najít, aby ji nikdo nemohl obvinit, že když se spolčila s vrahem, je jeho spoluvinicí.

„Důkazy o svý nevině mívaj odsouzený často, ale soud je málokdy uzná. Zvlášť když nejsou černý na bílým.”

Jeho ruce se kolem ní sevřely, jako by jí chtěly vtisknout pocit nespravedlnosti, ale tím víc ji svázaly s jeho zločinem.

„Nebyla — ti věrná?” Zarazila se, aby nabrala dech, ale také proto, že měla důvod k zaváhání.

„Ne. Nebyla. Přišel jsem na to, že se slejzá s jedním mládencem, byl to polykač nožů — a ohně. Když jsem je tu noc nachytal, utek. Kuráž měla jen Mab. Snad si myslela, že mi připomene,

$

jakou má cenu, když prostě odhrne deku a ukáže mi svý zboží. Jenže tentokrát to na mě neplatilo. Její galán tam na outěku zapomněl svý nože, a to bylo její — to bylo naše neštěstí.”

Noc ztichla, až na jakéhosi samotářsky plujícího ptáka a náhlé spršky ze zmoklých stromů.

„Myslíš, že jsem vinen? Co?“ obludné dítě do ní píchalo a bubnovalo, aby od ní slyšelo osvobozující rozsudek.

Jeho naléhání bylo stále důraznější, mokré ruce stále odhodlaněji vyžadovaly milost.

Zamyslela se a řekla: „Myslím, že mnoho lidí zabíjí své lásky — pro menší provinění.”

Náhle jí sundal ruku z hrdla a začal ji zasypávat polibky, mokrými deštěm i úlevou.

„Tak vidíš, Ellen! Vidíš! Já věděl, že si rozumíme.”

Ale rozumějí si? Teď, když jsou zase milenci, ji možná začne podezřívat z nevěry a nakonec ji zabije svou sekyrkou.

Přála si, aby zemřela bezbolestně, a znovu si uvědomila, že po smrti touží nejméně ze všeho. Když jí k sobě ve vlhké tmě strhl, doufala jen, že ho nezklame.

Dosáhl svého, ale znenadání řekl: „Děláš to bez citu, Ellen. Jako bych ležel s mrtvolou.”

„Ach,” zasténala, „všechny kosti mě bolí!”

„Jindy tě bolely taky.”

„Nesmíš ode mě tolik čekat. Víš přece, že pořád miluješ Mab.” Teď o ní mohla mluvit bez trpkosti.

Hladil ji dál, ale roztržitě.

„Tu noc, když jsem oddělal Mab, jsem nejdřív nevěděl, co dělám. Vůbec mě nenapadlo, že by ten mladík moh běžet k lidem, u kterejch bydlela, a říct jim, jak řádím. Nebo že mě slyšeli a přijdou se podívat. Ale nepřišli. Polykač nožů se asi rychle zdejch a byl rád, že nedopad hůř. Mab — já nevím. Brala to jako svůj osud. Ani nehlesla, ani se nehnula, a přitom musela vědět, že to myslím vážně.”

Mluvil s takovým zaujetím a napětím, jaké v jeho hlase ještě neslyšela. Tušila, že o tom všem mluví nahlas poprvé.

„Zůstal jsem v její komůrce a na nic jsem nedbal. Já nemohl myslet na nic jinýho než na Mab. Bejvání měla pod psa. Nábytek celkem žádnej. Velkou kredenc, kterou ty lidi neměli kam dát.

$

Všecky svý věci měla v kredenci. Jinak skoro nic — umyvadlo na zemi, protože tam nebyl stojan — nočník, kterej vylejvala z okna — židli s rozbitým sedátkem. Že má tvrdou postel, jsem věděl, ale někdy jsem na to zapomněl. Tu noc jsem se naučil nazpaměť každej kousek tý komůrky. A Mab, Ellen. Jakživ jsem nebyl tak strašně zamilovanej a jakživa se nedávala tak důvěřivě jako tý naší poslední noci.“

Ale líbal teď na hrdlo Ellen, a při vší vystrašenosti, hrůze a lstivosti, která v ní od setmění pulsovala, si najednou uvědomila, že na jeho znovu procitlou touhu reaguje. Musela si připomenout, že od zítřka bude znovu vdovou po panu Austinu Roxburghovi a že musí vymoci milost ne pro vraha, ale pro člověka, kterému vděčí za svůj život.

„Tohle ode mě, Ellen, ještě nikdo neslyšel. A vím, že to nezapomeneš.”

Paní Roxburghová nedokázala ani zcela lhát, ani říct pravdu. „Budu si pamatovat jen to, co chceš,“ řekla mu; protože hlad po lásce se probudil i v ní.

Potom zaslechla: „Konečně jsem se vzpamatoval: Došlo mi, že nemůžu zůstat až do rána.“

lehkém spánku ji to vylekalo a zprvu nechápala, že ráno, o kterém mluví, se netýká jí.

„Vzpomněl jsem si, že před svítáním přijde pro Mab kamarádka, s kterou chodila na trh pro řeřichu a potom po domech. Ze dvora jsem vyklouz docela snadno a šel jsem domů, do Putney, ale cestou jsem si to rozmyslel. Koupil jsem si motyku a lucernu a šel jsem čistit do přístavu kanály. V těch na mě nebylo vidět. Přišel jsem si na slušný peníze za všelijaký ztracený cennosti. To by ses divila, co všechno do kanálů spadne. Je tam dobrej život, jen si musíš zvyknout na ten vzduch. A na krysy. Krysy jsou nejhorší. Jak nedáš pozor, skočej po tobě. Prokousnou ti kůži hlouběj a hnusněj než ten sviňskej karabáč v Moretonovým zálivu. Říkali jsme mu kočka.“

Zasmál se, a pochmurný žert došel i jí. Poslušně za ním šla všemi podzemními temnotami, kterými ji vedl, ať byl nevětraný vzduch sebesmrdutější, ať bylo šelestění a šplouchání krys sebeděsivější. Ale kousnutí by od nich nesnesla. Dokázala si zvyknout na splašky a brodila se jimi až po lokte, jak hledala „cennosti”, nej

$

lépe zlatou minci, přinejhorším stříbrnou lžičku. Jen se modlila, aby se nikdy nedotkla utopené kočky.

„Co jsem vylovil, nosil jsem jednomu židovi do Stepney. Dával mi za to jen polovic původní ceny, ale bránit jsem se nemoh. Hlavně že jsem měl plný břicho a nebyl na očích — a měl po ruce malou hotovost na podmazání, kdyby po mně někdo šel. Potloukal jsem se po hospodách ve Stepney a Wappingu — v žádný jsem dlouho neposeděl — vždycky tam byl nějakej divnej ksicht, kterej moh člověka prásknout policajtovi. Hodil jsem do sebe talíř masa — nebo knedlík, když jsem byl opravdu hladovej — a tradá pod měsíček. Spával jsem v jedný noclehárně u řeky, jinam by takový jako já nevzali. Veškerej poplatek žádnej, a uvnitř se leželo od stěny ke stěně. Nikdo nebyl vyběravej, nejmíň blechy. O ženských nemluvím.”

Ani nemusel. Ale nevěděl, nakolik ho Ellen vnímá. Ze studu či v naději na odpuštění se ke svému nevinnému ochránci přitiskla ještě víc.

„Moje zhouba,” řekl, „byl ten domek v Putney — nejkrásnější místečko, jaký si můžeš představit. A moji ptáci. Že je s nima ámen, to jsem si moh spočítat, ale — byl jsem pyšnej na svůj domek. Chtěl jsem ho zas vidět. Tak jsem tam jednou po setmění zašel a potichoučku vlez dovnitř, s lucernou. Všecko tam smrdělo i ale strašně — trusem a mrtvejma ptákama. V klecích ležely jen opeřený kostry. Všechny moje konopky a pěnkavky. Taky jsem měl dva slavíčky. No — chodil jsem sice potichu a lucerna svítila, ale přišla sousedka a povídá, já jsem pro to ptactvo dělala, co jsem mohla, ale kde na to má člověk brát. Byla to hádám dobrák ženská. Jestli mě někdo prásk, tak její starej. Ten jeho ksicht se mi nikdá nelíbil. Takovej žlutej, protáhlej. Zkrátka hned ráno přišli policajti. Našli mě v křoví u řeky. Nemoh jsem z nosu vyhnat ten smrad ptačích mrtvol. A řeka mě k sobě vždycky táhla — až když jsem byl v Hertfordshiru. Někdy má barvu jako holub — voda i obloha. Já řeku miluju. No a přišli. Bylo už hádám načase. Co jinýho jsem moh dělat?”

Zívl, jako by mu zpověď ulevila, a za chviličku zřejmě usnul.

$

Nemohla se toho zbavit. Pořád viděla slupku jakéhosi ptáka, ležel na zádech, drápky ztuhlé, kolem rozsypané zrní, otruby a trus. Nejdéle viděla jeho zjizvená víčka. Ta se oddělila a šedofialově vyplula z křoví nad holubí řeku.

Ležela a mžikala víčky, až laterna magika jejího snu ustoupila vnitřku listnaté chýše. Den asi teprve začínal, protože světlo mělo svůj nejocelovější odstín. Během noci se vlhko téměř vysušilo horkem jejich těl. Zůstal však známý, ba ještě silnější zápach lišek.

Paní Roxburghová se zvedla, nakolik to nízká střecha dovolila. Musela se hrbit a všechno ji bolelo, ale stejně strnulá a ochromená by si připadala i v luxusnějším prostředí. Do takového dne by se měla probudit s radostí nebo celá rozechvělá, a zatím v ní převládal pocit, že má na někoho, na něco vztek.

Začala ho kopat do stehna. „Probuď se!“ křikla. „Nebo slunce vyjde dřív, než se dáme na cestu.“

Každý by musel uznat, že taková situace volá po přísnosti, a proto znovu kopla a narazila si palec. „Jacku? Au, bože!“ Málem se rozplakala, ne bolestí, ale nad svým zmařeným pokusem o důstojnost a autoritu. „Určitě přijdou divoši,” pokračovala co nejhlasitěji. „Protože jim o nás řekl ten starý. A jestli ne pro tebe, pro mě by to byl konec.”

Naposled, už mírněji, do něj kopla a vyšla z chýšky.

Venku — shrbená a rozbolavělá, jako by jí střecha stále tlačila hlavu mezi ramena — pochopila, že má vztek na sebe. Její největší síla byla asi v lstivosti a houževnatosti, ale lstivost v ní mohl probudit jen muž a houževnatost by jí bez něj nebyla nic platná: při vší vůli přežít by asi dávno podlehla, kdyby ji trestanec nevlekl dál. Měl ovšem sílu, fyzickou sílu, ale teď, na sklonku jejich cesty, od ní žádá mravní sílu, kterou mu na začátku ukvapeně slíbila.

Když stála v šedém ránu a třela si paže a ramena, nepohrdala trestancem, ale svým kulhavým mravním já, k němuž se tak upínal. A přemítajíc o krajině a o moci, jakou může mít jedna duše nad druhou, roztřásla se strachem i radostí.

Slyšela ho, jak v chýšce vzdychá, zívá, chrchlá a neochotně se vrací k životu. Zalitovala, že do něj kopala, a přemýšlela, jak to napravit. Těžko by uvěřil, že neměla zlost na něj, vždyť v té chvíli jí nerozuměla ani ona.

$

Když za ní konečně vyšel do rozechvělého rána, řekla mu prostě: „Odpusť mi to.“

„Co?“ Taková naivita jí všechno ztížila; a přitom, jak dokazoval svým životem i přežitím, naivní nebyl.

„Nezdržujme se a pojďme,” řekla. „Když je to tak významný den.“

Zároveň ho vzala za ruku a kus cesty tak šli. Ne že by jí nestačil, ale dnes vedla ona jeho, a ruka v její dlani se nebránila.

„Co ti mám odpustit?”

Vrátil se k tomu, co se rozhodla přejít mlčením, protože doufala, že naivnost, která v něm někdy převládla, mu pomůže zapomenout.

„Snad se nechceš omluvit za to, co mezi námi bylo?”

„Jak se tak můžeš ptát? Někdy jsi dost netaktní, Jacku!” Cítila, jak zrudla, a bylo by to vidět i na jejím krku, kdyby jej nezakrýval nános špíny, drsný jako kůra; horší než její fyzický stav však bylo vědomí, že ruměnec vyvolala nová vlna hněvu: hněvu na sebe.

„Nejsem vzdělanej člověk. Neumím vždycky najít to pravý slovo. A dát najevo, co cejtím. Myslel jsem, že už to víš.”

„Jistěže vím!” odpověděla upjatě a suše. A snaživě, či ještě upjatěji, dodala: „Já zase myslela, že ty víš, jak tě mám ráda, a že proto přehlédnu všechny tvoje chyby.”

Protože z rozpaků pustila jeho ruku, mohla přidat do kroku.

A co budou vědět ostatní? zauvažovala, když jí vzdálenost mezi nimi dovolila přemýšlet samostatněji. I kdyby omilostněný vězeň respektoval zákony slušnosti — budou si lidé z lepší společnosti myslet, že vidí v jeho očích její odraz, ba co hůř, že vidí trestance v jejích?

Pochodovala či klopýtala proti oslepujícímu slunci. Slyšela, jak jde ztěžka za ní: spíše zvíře než člověk.

Jednou zasupěla přes rameno: „Víš jistě, že jdem správným směrem?”

„I kdyby ne, daleko od něj nejsme,” zahučel jakoby do země.

Byla přesvědčena, že instinkt a zoufalství ji dovedou nejkratší cestou ke statku, který večer zahlédli, ale vypětí ji začalo nahlodávat.

Zastavila se proto a počkala na něj. „Jsi unavený?” zeptala se starostlivě i s nadějí.

$

„Při síle zrovna nejsem.”

Pod překrvenýma očima se mu dělaly váčky. Co řeknou ti, kteří ho nepoznali jako muže a neopláceli jeho objetí? Jak přijmou toho belhavého strašáka?

Protože se nemohla od neodvratné budoucnosti odtrhnout, zašvitořila: „Vypadám hrozně, Jacku? Ty strašné vlasy!” Trápily ji víc než její nahota, protože vlasy jsou opona, za kterou se lze v nouzi schovat.

„V Moretonovým zálivu tě hádám nikdo nezná.”

Utřel jí ústa a políbil ji na ně. Nepřipadalo by jí to o nic nepřirozenější než jindy, kdyby se do světa, kterému se říká civilizovaný, nevracela nahá skoro jako novorozeně.

Vtom sklopila oči a uviděla, že ztratila liánu, kterou nosila jako úlitbu slušnosti; daleko horší však bylo, že zmizel i prsten, který si k sukni z listí přivázala.

Začala plakat a vrávorat. „Musíme se vrátit! Myslíš, že jsem ho nechala u tý vody? Nebo v chýšce?” Nemohla si vzpomenout. „Buď tam, nebo tam. Můj prstýnek!” naříkala.

„Děláš, jako bys byla pitomá,” řekl jí.

A jestli byla, pak byla také umořená, umlácená, předčasně zohavená a při všech svých dobrých vlastnostech marnivá — nebo jí možná jen nepřály okolnosti.

A tak řekla: „Tohle ty nikdá nepochopíš. Můj snubní prsten!” A začala se vracet po svých stopách.

„Copak ti prsten vrátí manžela?”

To už od něj odcházela; teď tohoto odsouzeného vraha nenáviděla.

„Ty a já jsme prsten neměli, a patříme k sobě i bez něj!”

Ani ta nehorázná pravda ji nedonutila přiznat porážku; musel se za ní rozběhnout a začít ji bít dlaní po hlavě. „Jestli chceš, aby tě chytili černí, tak jdi, a šťastnou cestu a dobře ti tak!”

Padla na zem. Sedl si k ní a čekal, až přijde k rozumu.

„Máš pravdu, Jacku. A často. Škoda že to vždycky nepoznám.”

Díval se na ni právě tak vyčerpaně a bezmocně jako ona na něj.

Ale pak se vzpamatovala.

„Už to nemůže být daleko,” řekla, i když vzdálenost, kterou urazili od svého útěku, byla možná z celé cesty nejkratší; málem si to přála.

$

Když znovu vstali, kulhavě vykročila a ujala se vedení, protože cítila, že to od ní čeká. Tušila, že vypadá strašlivě: rozdrásaná chodidla ji zoufale bolela, vlhká a chladná noc jí dosud hlodala v kostech, slunce, jako vždycky k polednímu, se stalo jejich hlavním mučitelem. Krajina se jí kymácela před očima jako v počínající horečce.

Brzy potom zpomalili, a když k ní došel, zazubila se na něj tak úporně, jako by ji něco posedlo. „Musíme si pomáhat, viď? Ať už to skončí, jak chce.“

Odpověděl: „Ano.“ Ale s odstupem, který zdaleka neodpovídal jejímu rozrušení. A s pohledem upřeným kamsi za clonu potu, ne na ni.

Přesto se o sebe po několika krocích opřeli, jakoby srozuměni, a pokračovali v belhavé, klopýtavé pouti.

Řekla mu: „Ze studně pod smokvoní bys i v největším suchu vytáhl vědro takové vody, že by ti vzala dech. Tu studnu našel táta. Měl věštecké ruce. Někdy se ohnul proutek i mně, ale ne vždycky.” Vzdychla. „To byla nejstudenější voda.“

Náhle tam byli a šli po rozpálených kamenech. Nad nimi se smál pták.

„Říkala jsem ti, jak jsem šla až k tůni svatého Hyase a vlezla do ní? Tenkrát si tam lidi chodili léčit všechno možné. Proč jsem tam šla já, to už si v té dálce nepamatuju. Ani jestli mi to pomohlo. Od toho, s čím se člověk narodí, nepomůže asi kloudně nic. To dnes už vím.“

Ve skutečnosti myslela na rytinu v knize, kterou našla v manželově knihovně. Byli na ní vyobrazeni uprchlíci z „hříšných měst“. Ať už prchající dvojice postihlo cokoli, objímali se právě tak zoufale jako ona a trestanec, a byly od hlavy k patě nahé. Kvůli té nahotě se manžela nikdy nezeptala, oč na obrázku jde.

Když teď prchali z jednoho pekla do druhého, možná ještě horšího (i kdyby je v Moretonově zálivu přivítali sebesladčeji), opíral se o ni tento muž tak těžce, že se začala bát, aby mu podobným břemenem nebyla ona. Nevěřila už v tělesnou sílu; rozhodující byla vůle.

„Myslíš, že až se vrátíme do civilizace, vypravíš se zase domů?” Zuby jí cvakaly v ústech jako oblázky. „Nebo by tě tam vzpomínky moc bolely?” Když ho pevně nesvírala, paže se jí po jeho žeb-

$

rech smekaly jako papír. „Všichni říkají, že Sydney je město budoucnosti. Radila bych Sydney. Za odměnu, kterou dostaneš, si tam zařiď nějaký solidní obchod. Můj manžel ti zaplatí královsky — o tom nepochybuj.“

Nevěděla, co myslí, dělá, říká — snad v chůzi umírala, ale vtom na ně mezerou v houští dechl chladnější vzduch.

Když se vynořili z lesa, bylo před nimi pole s řadami pečlivě rozmístěných sazenic a o něco dál dům a impozantnější stodola, obojí z hrubě osekaných desek.

„Tamhle! Vidíš? Právě tak jsme si to představovali!”

Při řeči se k němu obrátila, ale náhle trestance Jacka Chance nepoznávala: posedl ho jakýsi běs.

„Ach, Ellen, už slyším, jak stavěj trojnožku — u brány v kasárnách. Čekaj na mě!“

Než se nadála, obrátil se a pádil zpátky do buše, s novou silou v kostře.

Její rozedrané ruce rvaly vzduch. „JACKU! Neopouštěj mě! Sama bych se nikdy nezachránila! Nedokážu přejít to pole — natož jít mezi lidi.“

Ale dokázala. Zasmušile se plahočila přes řady udržovaných rostlin, chladných a šťavnatých, jakoby vysázených pro potěchu jejích chodidel.

„Jsou to — brambory?” A nepřirozeně hlasitě vzdychla. Pak došla k cestě vinoucí se z kopce ke stodole. Vyjeté koleje a otisky kopyt byly jako ze železa. Upadla mezi kravince a dál se plazila, vlekla se po boku úzkou kolejí, až ji zastavila stodola a pár mužských bot, nesmírně praktických a tak šedých a vrásčitých jako země, na níž stály.

Paní Roxburghová by nedokázala vysvětlit, proč zde je, k čemu je, ani jestli kdy k něčemu byla.

$

„Nahá?“ Hlas byl sotva rozeznatelný; patřil jakési ženě a měl tón, na který dávno zapomněla.

Slyšela, jak se blíží střevíce, jak pleskají o holá prkna, pak zaskřípěly dveře a kroky se znovu vzdálily.

Ležela s hlavou ve špíně, protože ji nemohla zvednout; slétaly se k ní mouchy, jednak na krev, jednak na vlhký kravský trus, který jí ulpěl na pažích.

Střevíce se vracely, dveře zaskřípěly podruhé, a přikryl ji kabát nebo snad jen hrubá deka.

Ať to bylo cokoli, paní Roxburghová za to byla nesmírně vděčná, a ještě víc za ženský hlas. „Tak, děvenko. Už jsi tady. Nikdo se tě nebude ptát, co se stalo, dokud nezačneš povídat sama.“

Pod ochranou širokého pláště či drsné deky a ženina účastného hlasu měla pocit, že „povídat” nebude chtít nikdy (člověk nemůže povídat o statečnosti nebo smrti nebo lásce, tím méně o své nestálosti).

Když ovládla zuby, čelisti a svaly natolik, že se mohla odvážit hlasitých slov, řekla: „Chci jenom spát a zapomenout.” I když ze zkušenosti věděla, že se snaží o nemožné.

„To můžeš,” řekla ta velká žena a zvedla své nové dítě.

Pak děcko vlekla, i když opatrně (možná při tom pomáhal také majitel vrásčitých bot, ale jistě to nevěděla) po posledním úseku cesty.

„Musíme si všichni pomáhat,” zahihňala se paní Roxburghová, když se prsty jejích nohou trýznivě střetly s třískami odstávajícími ze schodů, „viďte?” Pak ji zvedli přes práh.

„Tak, tak,” přisvědčila žena; horko a námaha jí přidusily hlas, ale jeho upřímnost a vlídnost nezničily.

Paní Roxburghová sklonila hlavu pod jakousi tíhou; ještě žádný dům jí nepřipadal tak dusný či tak temný. V chabé naději, že mezi větvemi zahlédne kousek oblohy, chtěla zvednout oči, ale nedokázala to. Možná svěsila hlavu už navždycky, a lidé, kteří si rádi myslí to nejlepší, budou její skleslost považovat za pokoru.

$

Jako tato žena, která byla stále u ní a přitom vydávala příkazy kdesi v dálce. „Ne, ne, Tede! Vanu unesu sama — ale plnej hrnec ne — a vědro studený vody taky ne. Nesmíme ji, chudinku, opařit.”

Na cosi ji posadili a její prsty v tom potmě poznaly kožený trůn, do jehož dřevěného rámu byl vyřezán — ale velmi hrubě — listový ornament. Je svého trůnu hodna? Koňské žíně píchající přes její sprostý háv naznačovaly, že možná nikdy nebude.

Po tomto pokoření svěsila hlavu ještě níž.

Po prknech k ní táhli vanu, aspoň to tak znělo. Zuřivě zasyčela voda vylévaná do plechu. Přes těžký vlněný háv, přes všechny bolesti a hanbu, přes lásku a vděčnost, kterou nikdy nikomu náležitě neprojevila, ji ovinul oblak páry.

„Já — to asi — nevydržím!“ vykřikla.

Mužské boty se vzdálily, jako by dostaly strach.

„Já přileju studenou,” slíbila žena. „Nemáš se čeho bát, dušinko“

Tak ráda by věřila, tak ráda by našla ženinu ruku a políbila ji za slib, daný proti všem lidským zkušenostem.

Ale protože osaměly, žena měla plno práce se svlékáním své pacientky. Jakkoli tichý byl její úžas, paní Roxburghová jej slyšela.

Začalo velké mydlení, cítila jeho vůni a pak drhnutí flanelem; při tom náhle vyskočila a ustrašeně se stáhla do koutku svého pichlavého trůnu.

„To nic, nic! Už budem hodní,” řekla žena a přizpůsobila tomu své pohyby. „Jakpak se jmenuješ, dušinko?” zeptala se.

„Ellen.”

„Ellen čí?”

Bylo slyšet šplouchání zasněné vody, přejíždění zvlhlého namydleného flanelu.

Žena odpověď nevymáhala. „Já jsem Oakesová,” řekla místo toho. „A můj muž — Ted Oakes — bejval zamlada seržantem. Sem jsme se nastěhovali mezi prvníma. Jsme rodáci z Wiltshiru. Ted dostal za vojančení pole, a tak u Brisbaneovy řeky hospodaříme.

„Žije se tu dobře,” dodala pro případ, že by jí pacientka nevěřila.

$

Ale Ellen Gluyasová věřila, a ráda. Poplakávajíc seděla v temném domě, dojata vším, nač si její smysly vzpomínaly mezi vrzajícími prkny a teplým flanelem, kdesi vonělo mléko a uzená slanina, a tohle snad dokonce — ano, surová vlna. Venku dusala kravská kopyta po tvrdé cestě k domovu. Vpád přítomnosti do nahromaděných vzpomínek začínal být nad její síly.

„Neposadíme tě raděj do vany, Ellen ?“ zeptala se paní Oakesová. Ellen zavrtěla hlavou. Bála se, že kdyby promluvila, vyletěla by jí z úst místo slov bublina.

„Dobrá, zatím ne,“ souhlasila paní Oakesová. „Všechno má svůj čas.“

Nevěděla by však co dál, kdyby pacientka neřekla: „Ztratila jsem svůj snubní prsten, ale přinesla jsem ho skoro až sem, přivázaný na šlahounu, měla jsem ho u sebe celou tu dobu, co jsme ztroskotali.”

Paní Oakesová hned zpozorněla. „Ty ses zachránila z tý lodi, o který jsme slyšeli? Z Bristolský panny?“

Odpovědět bylo příliš strašné.

„Vy jste paní Roxburghová?” zeptala se žena.

Pacientka zavrtěla hlavou. „Nebudete mě trestat? Nepřivážete mě na trojnožku? Nebudete mi to věřit, ale někdy člověk za svoje zločiny nemůže.”

„Ale dušinko, proč byste se plašila? Nikdo vás trestat nebude.”

„Ani když jsem vinna? Ne úplně — jen částečně.”

V náhlém tichu, přerušovaném jen zčeřenou vodou a ždímaným flanelem, se osmělila dodat: „Já nejsem paní Roxburghová i když si to myslíte. Já jsem Mab, ale nevím, jak se jmenovala dál.”

Paní Oakesová se zřejmě vykradla z místnosti, protože brzy ji Ellen slyšela říkat: „Až přijedou chlapci, Tede, ať si John vezme jinýho koně a jede do osady a řekne, že tady máme trosečnici, a zeptá se, co máme dělat. Jmenuje se paní Roxburghová a je chudinka pomatená.”

Podle toho, jak Ted Oakes bručel a přešlapoval, zřejmě litoval, že to muselo potrefit zrovna je. Na seržanta vypadala spíše jeho žena.

„Je to naše povinnost,” připomněla. „A teď pojď a pomoz mi ji odnést do postele.”

$

Uložili Mab výš, než byla zvyklá. Svíjela se mezi vlnou a peřím.

„Chceš mě udusit?” křičela.

Ale lehké poplácání ji utišilo.

Podle všeho se vrátili domů chlapci. Slyšela, jak sebou mužská těla praštila na lavice, jak se vyptávají a sténají a protestují a zároveň cosi srkají, snad polévku. Slyšela úder pěsti do stolu a po chvíli zlostný dupot koně, přinuceného příliš rychle ke klusu.

Paní Oakesová přinesla žlutou svíci a pak ještě jednu, ale osvítily jen své nejbližší okolí, jinak všechno v jizbě zatemnily.

„Co byste ráda k večeři?” zeptala se, jako by jí mohla připravit kdejakou lahůdku.

„Nevím,” odpověděla paní Roxburghová a třela si hlavu o péřový polštář. „Až si vzpomenu, komorná mi ji přinese na podnose.”

Paní Oakesová nečekala a přinesla cosi v misce.

„Ochutnejte.”

Strčila jí do úst lžíci měkké, sladké, řídké kaše. Ellen se rozplakala, a nepřestala, ani když žvýkala a polykala: probuzené vzpomínky ji přemohly. Proto byla brzy syta a pevně sevřela čelisti, ať si její chůva myslí co chce.

„Takhle se nám nespravíte nikdy,” vzdychla paní Oakesová.

Odešla s téměř netknutou miskou chleba rozmočeného ve vlažném mléce.

To už oči paní Roxburghové přivykly světlu, takže mohla chůviny nepřítomnosti využít a prohlédnout si místnost, kde ležela. Byla to pochmurná jizba, s nezdobenými stěnami z šedých desek. Dva tři kousky nábytku, na které dohlédla, měly asi vždycky tu nejskromnější hodnotu. Co se na nich podobalo ozdobě, bylo tak primitivní, jako by to výrobce dělal spíše pro svou zábavu než proto, aby zkrášlil židli či skříň. Zavřela oči, protože se kolem ní začal kupit její nábytek, změť točených nebo žlábkovaných noh, vybuchujícího hedvábí a vyzvánějícího křišťálu pod těžkými girlandami cynického brokátu. (Stejně jí z toho nikdy nic nepatřilo, zvlášť potom, co se dal k čističům kanálů.)

Vtom otevřela oči a mezi pootevřenými okenicemi zahlédla tvář černější než okolní noc.

Kdyby vedle postele nestála její ošetřovatelka, dala by se do jeku.

$

„Jdou si pro mě?“

„Kdo?“

„Divoši“

Paní Oakesová řekla: „To je Jemmy. Tomu bych věřila, i kdyby Ted a chlapci na měsíc odjeli. A ostatním našim domorodcům taky.“

Tak byla paní Oakesová naivní. Paní Roxburghová věděla, že už nebude věřit nikomu, černému ani bílému. Nebude věřit ani sobě — napadlo ji.

Náhle se roztřásla. „Oni mají na měsíc odjet?“

„Ale kdež!“

Paní Oakesová přibouchla okenice a zavřela je na petlici.

Sáhla své pacientce na čelo a přinesla jakýsi hořký lék.

Když se paní Roxburghová osvobodila od neúprosné a páchnoucí lžíce, vydechla: „Můj manžel byl nemocný.”

„Váš manžel?”

„Ano.“

Paní Oakesová položila lžíci na talířek.

„Ale i když byl slabý, udělal by všechno, aby mě zachránil — kdyby ho divoši nezabili.”

„Ach bože.”

„Chudáček Jack! Můj nejdražší manžel!”

„Netrapte se, děvenko. Já tady s váma zůstanu. Nikdo vám neublíží — leda by se vám něco zdálo. Proti snu nic nezmůžu, to víte, ale jak uvidím, že na vás něco jde, probudím vás.”

Paní Oakesová se usadila na trůně z kůže a koňské žíně.

Paní Roxburghová se zvedla nad polštáře. „Černí zabili pana Roxburgha, a bílí — zabijí Jacka?”

Paní Oakesová raději dřímala.

Když je loudavá, zatékající loďka donesla k břehům jitra, byl široký obličej paní Oakesové celý pokřivený, jak si jej opírala o kožené hrazení, a klouby paní Roxburghové už asi nadobro zrezivělé; rty měla tak pevně slepené, že nemohla žvýkat ani vzduch.

Paní Roxburghová vysvětlila své spolutrosečnici: „Skoro na všech těch ostrovech je spousta ústřic, ale pozor, ať si nepořežete ruce. A voda — musíme si namočit kapesníky v rose.”

Paní Oakesová si instinktivně upravovala vlasy. „Já vám přinesu něco, co vás posílí víc než všechny všivý ústřice. A neříkejte

$

mi, že vám čerstvý vajíčko a hrnek teplýho kravskýho mlíka nepřijdou k chuti.“

Paní Roxburghová neodmítla, i když měla pocit, že by si to měla odepřít. A věděla proč.

Ale než její ošetřovatelka snídani přinesla, uvěřila, že na ni má právo. „Když má oštěp a síť, nemusí být chválabohu o hladu. Copak bych do sebe to vajíčko jinak dostala?”

„Já nevím, dušinko,“ odpověděla paní Oakesová; ale věděla by ráda.

Paní Roxburghová převalovala na jazyku kus vejce a přemýšlela o tom, co slyšela zvenčí: o slepicích kvokajících při své ranní práci, o sršních bzučících kdesi ve stěně, o teleti odstrčeném zřejmě od struku. Když ošetřovatelka odešla, pacientka klímala a kolem ní šuměl čas. Kdykoli otevřela oči, uviděla něco úžasného i v těch nejobyčejnějších věcech. Pozorovala souček v sešlapané podlaze, náhrdelník vosku na zhaslé svíci, kalužinku světla, hustou a žlutou jako nedávno snědený žloutek. A znovu ji přemohla ospalost.

Z toho, jak všechno kolem ztěžklo, usoudila, že se blíží poledne. Zároveň uslyšela ze dvora dusot kopyt a seskakujícího jezdce, pak druhého, a jejich nezřetelný hovor.

Doufala, že se ubrání, ať ji čeká cokoli.

Na chodbě brzy zařinčely ostruhy a podlaha se zachvěla jako vždycky, když přicházela její ošetřovatelka.

Dobrácké tváře paní Oakesové zářily horkem a radostí stejně jako úlevou. „To je poručík Cunningham, dušinko, lékař z kasáren. Teď máme aspoň jistotu, že budete v těch nejlepších rukách.“

„Paní Roxburghová?“ Hlas mladého poručíka energicky zahlaholil na důkaz jeho hodnosti a mužnosti.

V hlavě se jí rozezněl tak otupující gong, že by nedokázala popřít ani nejhorší obvinění.

Lékař zvedl její zápěstí, které v přítmí za okenicemi vypadalo jako smotek odloupnuté kůry. Cítila, že se zachvěl. Abstraktní stránka jeho praktického povolání mu umožňovala, aby při měření pulsu zachovával tajemně vypadající odstup a nemusel se dívat pacientce do očí.

Zatím si mohla hosta prohlédnout. Na rozdíl od její červené ošetřovatelky byl lékař růžový, zřejmě ještě nevyuzený zdejším

$

podnebím. Nad límcem blůzy měl na krku bílý pásek. Z toho, jak prosvítal šerem, pochopila, že je to neopálená kůže. Bílý proužek vnášel do jeho mladistvého vzezření cosi bezbranného a něžného, a spolu s uctivým, mírně rozechvělým dotekem jeho prstů v ní probudil podezření, že poručík dosud nepoznal vášeň.

Hned se za svou myšlenku zastyděla a podívala se, jestli ji její ošetřovatelka nevytušila, ale jizba byla příliš temná a oba ošetřující samozřejmě příliš nevinní.

Teprve teď paní Roxburghovou napadlo, že sebepoznání může být zahanbující, ba nebezpečné.

„Prosím více světla, paní Oakesová.” Bylo vidět, že poručík Cunningham je jistější, když jedná se staršími ženami a rozkazuje podřízeným.

Paní Oakesová otevřela okenici a pacientka sebou trhla pod paprsky mířícími přímo na ni. Připadala by si ještě obnaženější, kdyby nevěděla, že pro ně musí zůstat záhadou: tělo, o které se zajímali, na ní bylo to nejpodružnější.

Zůstala netečně ležet, ale když ji lékař s pomocí paní Oakesové vyšetřoval, zaškubal jí koutkem úst úsměv.

„Jsme lechtiví?” zasmála se vlídně ošetřovatelka.

Lékař se zamračil. „Kapitán Lovell se dává poroučet,” vyřizoval poručík Cunningham obřadně, ale ne bez osobního zaujetí, „a těší se, že mu vylíčíte své zážitky, jen co se náležitě zotavíte. O což se postarám,” ujistil ji a poklepal si na žebra, aby zdůraznil svou autoritu, „a paní Oakesová také,” dodal zdvořile. „Co nevidět vás postavíme na nohy a dopravíme do Moretonova zálivu.”

Paní Roxburghová si to nedovedla představit. Schoulila se. „Mé nohy další cestu nevydrží. Jsou to trosky.”

„Pošleme pro vás bryčku. Ne sice pérovanou — ale nejlepší, jakou seženeme.”

„Vždyť by nás mohli přepadnout divoši — nebo dokonce — uprchlí trestanci?”

Poručík se bavil. „Buďte klidná. Budete mít vojenský doprovod.”

Paní Roxburghovou to neuklidnilo. „Budu slyšet, jak trestanci křičí, když je mrskají?”

Teď zneklidněl zase lékař; v takové situaci se octl poprvé. „Poznáte, že velitel je humánní člověk. Na rozdíl od svého předchůdce, o němž jste patrně slyšela.”

$

„Co se s ním stalo?“

Mladý muž se začal potit; nemohly to zakrýt ani jeho zlatisté licousy. „S jeho předchůdcem? Potkala ho nehoda.“

„Vražda? Nebo jen zabití?”

„Neměla byste se zajímat o věci, které se vás netýkají.”

V hrdle se jí zatřepetal puls. „Týkají se mě — vždyť dobří a zlí jsou na jedné lodi — a vražda je něco jiného než zabití. Dokud to nepochopíme, nebude spravedlnost — jen boží skopové k nedělnímu obědu — pro ty šťastnější.”

Když viděl, že blouzní, odvrátil se.

„Umíte hrát kolíbku?” zeptala se.

Místo odpovědi vybral několik léků z brašny, kterou zřejmě odvázal od sedla, odvedl ošetřovatelku stranou a tlumeně jí dával instrukce.

Pak přešel do hlasitějšího, veselejšího tónu, aby jej slyšela také nemocná. „Nejdůležitější je, paní Oakesová, odpočinek a výživa. Paní Roxburghová má naštěstí velmi pevný základ. Myslím, že se dožije vysokého věku.”

Ale paní Roxburghová zasténala: „Nač mi bude vysoký věk? Bez mého muže?”

Paní Oakesová zavzdychala: „Ach bože, takové neštěstí. Ale co se dá dělat.” A mladý lékař se přívětivě připojil: „Určitě svůj názor změníte, paní Roxburghová, uvidíte. Paní Lovellová osobně organizuje sbírku šatů. A všechny dámy chtějí přispět. Teď, když víme, jakou máte velikost a postavu, bude všechno mnohem snazší.” Zarazil se, protože se znovu zastyděl, ale pak rychle pokračoval, aby se mohl rozloučit. „Ujišťuji vás, madam, že budete vřele přivítána. O ztroskotání Bristolské panny jsme slyšeli, a představa, že téměř všichni zahynuli, byla děsivá.”

„Jak jste se to dověděli?” zeptala se paní Roxburghová.

Nakonec mu nemohla věřit (měla to poznat hned!), tomu mladíčkovi, zprvu přívětivému, jenže příliš uhlazenému, příliš úlisnému.

„Pověděl nám to jediný člověk, který se zachránil. Mohou se ovšem najít ještě další, jako vy. Doufám, že žijí!” Podívala se na něj očima, které pak nedokázal veliteli popsat. „Nežije nikdo. Některé asi snědli. Přežili jen odsouzení.”

Poté lékař odešel, ale i přes dveře, které za nimi paní Oakesová

$

zavřela, slyšel: „Pro sebe nežádám nic. Jen milost pro svého chudáka manžela. Zločin jsem spáchala já. Asi mi nevěřil. Proto utekl zpátky.“

Ještě že statná paní Oakesová, odvádějící ho od nemocné, roztřásla celý dům, ale hlas z temnot ho slabě pronásledoval dál: „I kdyby Jacka — nezničili — i kdyby si jen lehl a umřel — musím se udat — že jsem jeho vrah.“

Večer byla ošetřovatelka po noční službě a celodenním opatrování pacientky tak zmořená a vyčerpaná, že když dala jíst manželovi a třem žravým synům, řekla: „Byla bych ti vděčná, Tede, kdybys v noci seděl u paní Roxburghový ty. Já jsem na dně — myslím dneska,“ ujistila ho rychle.

Ted Oakes, rozložitý mužský, se zatvářil tak vyděšeně, že kdyby proti němu něco měla, mohla by si blahopřát k dokonalé pomstě.

Ale paní Oakesová se nezlobila, ani když zahučel: „Já si netroufám, Emily. Co když se pomočí?“

„O tom nebudeš ani vědět,“ odpověděla. „A kdyby ti to řekla, stačí, když mě přijdeš vzbudit.”

Ted Oakes vzdychal a poškubával obrovským tělem, aby dal najevo svou neochotu. ,,A co když se mě začne vyptávat? Já se s dámama bavit neumím.”

„Mezi náma, Tede, ta chuděra možná ani moc velká dáma není.”

Dál to nerozebírala, ale když umyla nádobí a vydrhla pánev a nechala ho vykouřit druhou dýmku a uspala pacientku a sfoukla všechny svíce krom té, kterou schovala za malou, ještě nepoužitou zástěnu, vyšitou za dávných vleklých námluv, dostrkala nešťastníka k trůnu z kůže a koňských žíní. „Sem si sedni,” přikázala málem, „tady seš až na samým konci bojiště, rovnou u dveří, schovanej za tou krásnou zástěnou, a kdyby něco, tak na mě zavolej. Ta by chudinka nepoznala, ani kdyby tu místo tebe seděl Jemmy, tak ji vzalo to ópium, co jí předepasl doktor Cunningham.”

Nečekala na přímé odmítnutí a nechala manžela na stráži.

Něco tak děsivého seržant Oakes ještě nezažil, ani při povstání ve vězeňském táboře, ba ani tenkrát, když kterýsi uprchlík přepa-

$

dl jejich kapitána a nesli pak jeho tělo z hor dolů, s krvavými dírami místo očí a s rozkrokem sakumprásk vyřezaným. A přitom dnes byla tichá noc, rušená jen synovým chrápáním, které z vedlejší světnice soupeřilo s cizinčiným dechem za vratkou zástěnou.

Co kdyby se probudila! Seržanta Oakese pod flanelem zamrazilo. Ale potom si zchrupl.

Probudil ho vítr šelestící kolem okapů a pod uvolněnými šindely, anebo ne — byl to ženský hlas.

„Ty jsi ty? Ty — Austine?“

Strach seržantovi nedovolil odpovědět.

„Já vím, že ne. Austin proti mně nic nemá. Nebo má?“ vzdychla. „Kdo může vědět, co si kdy lidi udělali.”

Strážce seděl jako na jehlách, ani ho nemusely píchat žíně, kterými byla židle vycpána.

„Já vím, kdo to je,“ ujistila ho. „To je Jack. Neboj se, nemáš proč. Dej mi aspoň ruku, miláčku. Uvidíš. Dám ji tam, kde se nejrychlej zahřeje.”

Strážce se tak kroutil, že plamen svíce za zástěnou začal poskakovat a div nezhlasl, ale pak znovu okřál.

„Jacku?“

Seržant Oakes si odkašlal. „To není Jack. Nikdo tu není.”

„Neříkejte!” Nesmála se; to zašustila deka.

Pak zaklepala seržantovi na rameno inspirace, a zašeptal, ne zoufale, spíš odhodlaně:

„Nikdo tu není, vůbec nikdo. To jsem já — paní Oakesová — co vás opatruje.”

Pacientku to na chvilku ukonejšilo, ale převracela se a vrtěla sebou dál, a nakonec se dala do dlouhého, téměř nesrozumitelného blábolu. „Chudáčku táto! Já bych tě poznala po dechu všude. Tys toho nikdá moc nenamluvil. Nikdá jsi mě neznal, jako já svýho otce. A tolik času jsme měli, tolik zim a ovcí a novejch bandor. Měli jsme jet ten kousek do Tintagelu, když jsme jeli s jalůvkou k Borlaseovi. Tak jsem ho nakonec nikdá neviděla — Tintagel. Přijel pan Austin Roxburgh. Lepčí lidi! Navlíkli mě do taftu. Já byla ráda jak malá holka. Chvíli. Labutinky ne. Ty byly černý. Až potom. Noci byly tak studený, že jsme slyšeli, jak nám při líbání cvakaj zuby. Chudáku táto! Já tě měla taky ráda. Kdybys to věděl, neschovával by ses za tou starou zástěnou.”

$

Strážce se musel jít vymočit. Odkradl se, ale když se vrátil na svůj post, vedla dál svou, jen už to nebral tak osobně.

„Vije, Tygře. Buď tý lásky. Ještě ten kopec a budem v Zennoru.“

A potom: „Ovce nemám schovaný a chystá se na déšť, budou to kapky jak dělový koule, koukám. Huš, huš! Pro boha živýho, utíkejte!”

Zachvěl se, jak to cítil proudit kolem, déšť, vlnu. Jeden kožich v sobě měl tmy.

„Och, paní Daintreyová, je libo čokoládu? Nebo po ní jsi nerozdělala oheň, a mně mrznou myšlenky.”

Hlava mi div nevybuchla zmatkem a ospalostí.

„Och, paní Daintreyová, je libo čokoládu? Nebo po ní máme migrénu?”

Nedá mu pokoj a nedá.

„Paní Oakesová, váš manž… Můj manžel, paní Oakesová, měl znamínko …

Kruci, kam to až dojde!

„Ellen se ve znameních vyzná. Tak černý obličej jsem ještě neviděla. Na to zajde celý svět. Zavřete okno, prosím vás. Prosím … seržante … jděte si pro tu vaši … pi … stoli … “

Skláněla se nad ním Emily. Poznal ji podle vůně jejích vlasů. Z dohořelé svíce zbyl jen pach studeného vosku.

„Měla klidnou noc?”

Co nejrychleji se odtrhl od zvalchované kůže. „Já nevím. Asi spala. Já taky. Ale bylo to šílený, Emily.”

Bez meškání vyšel do rána, které znal, a brzy si utíral ruce do mastného hadru, který používal, když před dojením oplachoval kravám straky.

Po tom či po onom ze svých synů posílala paní Oakesová do Moretonova zálivu vzkazy: paní Roxburghová je stále zdravější a silnější, ale na cestu ještě zralá není. Buď jak buď, ošetřovatelka by se s pacientkou loučila nerada: měly se den ode dne raději. Paní Oakesová si nedovedla představit, co by celé dny dělala, kdyby

$

o svého mazlíčka přišla a zůstala sama mezi muži, kteří nemyslí než na zvířata a na počasí. Vždycky toužila mít holčičku, a protože jí to nebylo dopřáno, nahradila si ji touto nemocnou a někdy dětinskou cizinkou.

Nejlépe jim bylo, když si u mátového čaje prohlížely památky na starou vlast. Zažloutlé dopisy a pramínky vybledlých vlasů hospodyni příjemně rozteskňovaly. „Smutný, viďte ?“ usmála se a zároveň setřela slzu.

„Stýská se vám?“ zeptala se paní Roxburghová.

„Ne. Proč? Teď patřím sem. Mužský to asi berou jináč. Ale ženská má podle mě blíž k mechu nebo lišejníku, co přilne ke kameni nebo ke stromu jako ona k manželovi. A k tomu patří.“

„Já nemám manžela — ani děti. Nic mě nedrží.”

Paní Oakesová svou přítelkyni rychle povzbudila. „Není všem dnům konec!”

Jejich rozmluva by pokračovala značně rozpačitě, kdyby se z osady nebrátil Tim s balíčkem šatů od paní Lovellové: „Prej na zkoušku, jestli budou dost.”

„Ale to je krása! No řekněte, paní Roxburghová!” přehrabovala se paní Oakesová ve svršcích a nemohla se jich nabažit. „Musíte uznat, že lidi jsou dobrý.”

Bylo tam všechno od korzetu po spodničku, a dvoje šaty, jedny černé vlněné — z úcty k jejímu vdovství — a druhé méně pochmurné, z granátově rudého hedvábí.

„Ne že bych vás, paní Roxburghová, chtěla nutit, ale tyhle se moc hoděj pro váš — jak se to říká? — typ krásy.” Paní Oakesová zvedla granátové šaty. „No jestli nejsou nádherný!”

Paní Roxburghová se tiše zasmála. „O svém ,typu krásy‘ nic nevím, ani o tom, co se pro něj hodí — snad jen vrátit se mezi lidi oblečená.”

Zatím s návratem nespěchala; poslané šaty přijala spíše z nutnosti než s nadšením. Co začala zase chodit, nosila nejraději starou hazuku z domácí příze, kterou jí dala hospodyně. V tom beztvarém, šedivém oblečení se šourala po všech koutech jejich počestného domu, zůstávala zamyšleně stát nad hrncem mléka nebo u chlebové pece, anebo dotápala až na dvůr a kdeco si tam prohlížela, například kvočnu s kuřaty pod křídly nebo hloupé tlamičky buclatých jehňat. A především slunce: najednou nevěděla, má-li

$

je milovat jako zdroj života, nebo nenávidět jako příčinu a svědka tolika útrap a ohavností.

Její vlastní zohavení, alespoň fyzické, se už začalo ztrácet. Poznala to hmatem a z obrazu v křivém zrcadle, jediném, které Oakesovi měli. Jeho hlubina odrážela tvary, v nichž zprvu s odporem a potom s vděčností poznávala rysy ne sice krásné, ale skládající to, čemu se říká „podoba”.

Jednoho večera, když světlo a zvuky života v domě byly neodolatelně příznivé, dokonce shodila vlněnou hazuku a zůstala stát před zracadlem nahá. Najdřív tak užasla, že se nemohla pohnout, ale potom se začala hladit a vydávat krátké, sotva slyšitelné výkřiky radosti a žalu, ne nad svým šlachovitým tělem, ale nad objetími, v nichž bývalo tolik společného a láskyplného blaha.

Když přišla paní Oakesová zavolat pacientku k večeři, našla ji oblečenou v granátově červených šatech.

„No ne! Vidíte? A neříkala jsem to?“ zčervenala ta dobrá žena nad svou předvídavostí.

I paní Roxburghová v tom hedvábném obložení rudla a zářila, ale náhle zneklidněla. „Nedívejte se na mě, prosím vás! Byla to ode mě hloupost.”

„Ale, dušinko, já vám nerozumím. Podle mě se za krásu nemusí nikdo stydět.”

„Neměla jsem to dělat. Prosím vás, nechte mě samu. Nemohu ještě lidem na oči.”

Paní Oakesové nezbývalo než odejít, a když se pak paní Roxburghová konečně objevila, vypadala od hlavy k patě jako vdova. Černé šaty dávaly její pleti žlutý nádech a vlasy, teď už zase delší, měla staženy do přísného drdolu, upevněného v týle.

„Není dnes nějak chladno?” Propletla si prsty a nesla zkrocené ruce před sebou.

„Chladno? Řekla bych parno,” odpověděla zamyšleně paní Oakesová.

Sedlák a jeho tři chlapi ztlumili hovor z úcty k důstojné a truchlící vdově, která si přisedla na jejich tvrdou lavici, ochutnala polévku a zamračila se nad jakousi svou myšlenkou či nad příliš velkým kusem brambory.

$

Poručík Cunningham ji překvapil, právě když v černých vdovských šatech seděla v chládku pod stromem a smetala si z prsou drobty sušenek; před chviličkou dopila sklenku citrusového likéru. Strom s lesklými, tmavými, téměř černými listy a rozložitou korunou byl podle všeho domorodý a jako takový patřil ke kategorii věcí, které lékař z loajálnosti ke svému původu musel ignorovat. Nicméně zbytky estetického pudu ho přiměly pozastavit se, ne-li s požitkem, pak alespoň s podivem nad tím, jak v tomto výjevu soupeří černá s černou. Nezvykle příjemným dojmem působil klid vyzařující ze stromu a ženy a ze světla, jímž bylo obojí protkáno.

Pacientka se svého lékaře lekla, jako by jí došlo, že vlahé dny rekonvalescence skončily a že vetřelec ji přišel odsoudit k životu.

„Nečekala jsem vás,“ řekla (ačkoli ho čekala denně) a zvedla dlaň k očím, přestože ji chránil stinný strom. „ … když jste se tak dlouho neukázal, myslela jsem, že tím naše styky skončily.”

Její tón byl tak suchý a věcný, že nepřipouštěl ani náznak výtky či koketnosti.

„Přesně tak,” odpověděl mladý muž. „Protože jste se plně zotavila, není vám zapotřebí mých služeb.”

Navlhčila si úzké rty.

„Dnes jsem přijel jen proto,” pokračoval, „abych vám vyřídil pozdrav od velitele a sdělil vám, co pro vás chystá.”

„Nevím, jestli jsem dost připravena,” odvrátila tvář, protože dlaň ji už nechránila; ruka jí ztuhla a musel vidět, jak se jí třese.

„Pak se musíte připravit,” poradil jí tak jemně, jak mu nezkušené mládí dovolovalo.

Podívala se přes něj na krajinu, už zmatnělou horkem, a hledala v ní posilu, aniž doufala, že se jí dočká.

„Nedovedete si představit, jak bolestně bych se loučila s Oakesovými,” ještě než dopověděla, věděla, že taková výmluva neobstojí.

„Ale nemůžete je přece obtěžovat věčně!” Znělo to surověji, než chtěl.

Bylo zjevné, že musí přisvědčit; neodpovědět nic by bylo dětinské, ale přesto neodpověděla.

Poručíka Cunninghama to pobídlo, aby vyřídil svěřený vzkaz a splnil svůj úkol. „Mám vás ujistit, že paní Lovellová se postará, aby vám při pobytu v osadě nic nescházelo.”

$

„Bojím se, že pohled na vězně nesnesu.” Paní Roxburghová se těmi slovy téměř dusila.

„Jako velitelův host budete takových setkání ušetřena.” Z nezbytí a rozpaků nejspíš zalhal.

Ale především chtěl splnit rozkaz a bez odkladu uniknout pomatené vdově a jejím možná nakažlivým obsesím; zatím měl zkušenosti jen s poklidnými dámami a čipernými dívkami.

„Příští pátek pro vás velitel pošle bryčku (že nemáte počítat s pérovaným kočárem, madam, jsem předeslal) a přislíbil také vojenskou eskortu a dámský doprovod.”

Takže k tomu dojde, uvědomila si paní Roxburghová. „Udělám všechno, abych se chovala, jak se sluší.”

Mladému poručíkovi to připadalo divné, ale jen chvíli; tohle už jeho věc nebyla.

Rychle pokračoval: „Všestranná péče o vaše pohodlí, paní Roxburghová, vám určitě přijde vhod.” Lékař se nutil k přehnané bodrosti. „Také mám vyřídit vzkaz od Jeho Excelence pana guvernéra. Těší se, že ho po příjezdu do Sydney navštívíte a vylíčíte mu svá dobrodružství.”

„Jeho Excelence? V Sydney?” Ruka jí bezmocně spadla do klína; jako by na tuto poslední zkoušku neměla síly.

„Pokud vím,” uzavřel poručík, „přijede pro vás loď celního úřadu, jen co dokončí jinou svou misi.” Plavba pod úřední vlajkou ho utěšila, protože znovu ho znepokojily pacientčiny oči.

„Pokusím se,” řekla tiše a suše. „Ano, máte pravdu. Ale jen kvůli té žádosti. Nesmím zapomenout, že jsem zavázána jednomu — vlastně každému — zavrženému.”

Svého ledového klidu nabyl poručík Cunningham až v sedle, když hnal svého koně po cestě k osadě, vzdor šlehajícím a drásavým větvím. V jedné chvíli si sáhl na tvář a zjistil, že mu rozseklá kůže krvácí. Rozesmál se úlevou a radostí, utrhl z keře prut a bil jím do koně, aby pádil ještě usilovněji.

Příští pátek probudila hospodyně svou přítelkyni časněji, než bylo třeba. Život paní Oakesové byl tak chudý na významné události, že každé vybočení z navyklých kolejí znamenalo citový rozvrat. Muži by to sice nepřiznali, ale ztratili se už za rozbřesku, aby

$

se vyhnuli loučení. Seržant Oakes nemohl paní Roxburghové odpustit noc, kdy seděl na stráži u její postele. A pokud jde o syny, řeč jim nic neříkala, leda když na sebe vrčeli v jakémsi soukromém jazyce. Ale zapamatují si ji jako úkaz, který se objevil krátce po jehňatech, mezi setím a žněmi, před námluvami a svatbami. Zůstane pro ně zábleskem jakéhosi nepolapitelného tajemství, nejenom ženou, co se připlazila nahá z buše do jejich spořádaného, skutečného života: paní Roxburghová z Bristolské panny bude mýtem, který jejich posměvačné a nevěřící děti nakonec pustí z hlavy jako věc příliš známou, a přesto neúplnou.

„Tak pojďte, paní Roxburghová, pojďte, děvenko,” řekla paní Oakesová toho pátečního rána. „Už jsem vám ty vaše věci sbalila.“

Čekaly v kostrbatém balíčku, ale nepatřily jí o nic víc než cokoli z minulosti.

Sedly si spolu na verandu. Protože k sobě přilnuly a věřily si, bylo přirozené, že se vzaly za ruce. Suchá pružná dlaň paní Oakesové ležela v dlani paní Roxburghové, opracované osudem natolik, že původní plán dávno zanikl a budoucnost byla nerozluštitelná.

Hospodyně na takové věci nemyslela; ta ruka jí prostě byla drahá, a tak ji stiskla, a snad aby se vyhnula nevyhnutelnému, přiznala: „Já vám dneska zapomněla uvařit krmení kuřatům.”

„Tak pojďme spolu,” navrhla paní Roxburghová stejně spontánně, „a napravíme to.”

Ale seděly dál. Ráno začalo být ospalé. Mnoho nescházelo, a dcera by složila hlavu na matčinu vyklenutou zástěru, tak vábivé vonící po velkém prádle a mouce. Máma takhle nikdy nevoněla, jen levandulovou vodou a fialkovými pastilkami a křídou, kterou stále foukala do rukaviček, ačkoli je nenosila, co odešla ze služby od lady Otteringové.

Takové křehké výmluvy a jemně navoněné iluze nemohly dlouho vydržet: náhle je vytrhl ze zadumání cinkot a skřípot kovu, vrzání kol a vzápětí útržky hlasů.

Paní Oakesová ochraptěla. „To je ta bryčka, Ellen!” Jako by byla jiná možnost než ta, které se obě bály.

Dobrá žena zadusala ke dvoru tak rychle, že se veranda div nerozpadla.

$

Paní Roxburghová se přikrčila a čekala na svůj osud. Zatím byl obestřen tichem a pachem kůže a koňského potu. Paní Oakesová jako by z jejího života utekla; nebylo nikoho, kdo by chtěl vést ztracenou duši — za kterou se už dlouho měla.

Konečně někdo přicházel, jakoby po vetchém můstku, zavěšeném nad propastí ticha. Nebyly to kroky její přítelkyně. Takže paní Oakesovou přemluvili, aby ji opustila. Paní Roxburghová složila ruce v klín, v gestu, které se kdysi naučila a pak zapomněla. Kdyby si aspoň vzpomněla, co ji učili. A na pár vhodných slov z modlitební knížky.

Cizí nohy šlapaly po prknech dál: ne s vyloženým pohrdáním, spíše s lehkou, pobavenou ironií. Byl to krok ženy, která zřejmě nemohla uvěřit, že je skutečně tam, kde je.

Ne nepříjemný, ušlechtilý kontraalt zamířil na svůj terč. „Paní Roxburghová? Přijela jsem, abych vás doprovodila cestou do osady. Možná si nevzpomínáte,“ připomněla ta žena či spíše suverénní dáma, „že jsme se už viděly — takže naše dnešní setkání je — alespoň pro mne — zvláštní milá shoda okolností.”

A tak paní Roxburghová nemohla dále otálet a musela se na tuto známou a zároveň vyslankyni podívat. Uviděla postavu v hnědém, preciózní od špiček bot až po hřbet nápadně ostrého nosu.

„Nepamatujete se?“ zeptala se tišeji, jakoby stísněna pověstmi, které slyšela, i tím, jak byla na chudé usedlosti přijata. „Naši společní přátelé Merivaleovi vás navštívili na lodi a já s nimi. Ještě si nevzpomínáte?” Přímo prosila.

Ze změti rozčilení, bouře a ztroskotání a důvěry a zrady se paní Roxburghové vynořila vzpomínka na káravý nos hnědovlasé ženy.

„Ano,” vzdychla. „Jistě — vy jste slečna…?“ Taková žena mohla stěží přijít o panenství, protože muže buď odstrašovala, nebo vyrvala vnitřnosti z každého, kdo byl tak neprozřetelný, že se k ní přiblížil.

„Scrimshawová,” zavřískl zobák, aby zaplnil mezeru v nespolehlivé paměti.

Oči, dost temné, aby zastrašily každého protivníka, se zavrtaly stejně hluboko jako oči paní Roxburghové. Nakonec jako by si porozuměly.

Slečna Scrimshawová napřáhla ruku schovanou v hnědé kozince. „Nechci vás zbytečně pohánět, paní Roxburghová,” radila,

$

„ale z praktických důvodů bychom měly vyjet hned, abychom dojely před setměním. V těchto končinách — a jsem zde už několik měsíců — není radno nic riskovat.”

„Nechám to na vás,” řekla tiše paní Roxburghová, která byla celý život v cizích rukou.

Slečna Scrimshawová chvatně pokračovala. „Podívejte!” vykřikla tak vehementně, že jí od úst odletěla sprška slin. „Paní Lovellová, která je laskavost sama, vám posílá tohle.” Emisarka začala rozvazovat šňůru na lepenkové krabici, která jí až dosud visela z druhé ruky. „Vzpomněla si, že nemáte čepec, a nechtěla by, abyste cestovala prostovlasá.”

S kouzelnickým gestem vylovila z krabice cosi, co bylo snad posledním ohlédnutím zralé ženy za dívčími lety: průsvitnou, ale už pomačkanou věc, z níž byly opatrně odpárány zasněné macešky či sedmikrásky či jiné květy a nahrazeny širokým pruhem krepu, stejně jako hezké stužky krepovými stuhami, a všechno pokrýval závojík, rovněž krepový.

Slečna Scrimshawová ohnažila zuby, aby v novicce probudila nadšení, jehož se jí zřejmě nedostávalo.

Paní Roxburghová přisvědčila: „Ano, paní Lovellová je laskavá a velmi pozorná.” Nasadila si čepec na hlavu a zakryla tvář závojem.

Zatímco slečna Scrimshawová organizovala jejich odjezd, paní Roxburghová marně pátrala po paní Oakesové. Nakonec se jí to zdálo, jako téměř vše, nepodstatné.

„Jsou prý to velmi hodní lidé,” utrousila slečna Scrimshawová, když zaujaly svá místa v kryté, ale nepérované bryčce.

Paní Roxburghová nedokázala odpovědět. Eskorta pobídla své koně ostruhami a zvířata poskočila a vypustila trus. Teprve když klikatě sjížděli z kopce, zvedla svůj vdovský závojík a ohlédla se. U primitivní stodoly stála její přítelkyně jako neuměle vytesaná socha. Paní Roxburghovou napadlo, že všechno nejcennější a nejmilejší je člověku vyrváno příliš brzy a příliš svévolně. Pak se k ní znovu přihnaly vůně prádla a těsta, ba i vůně uvařeného krmení, a rozkýchala se.

Vděčně spustila závojík.

Slečna Scrimshawová řekla: „Něco je ve vzduchu. To znám. Co chvíli to trápí i mě. Ach bože, co všechno vytrpíme! Ale s tím se už musíme smířit.”

$

Jeli skřípavě dál a za soumraku vdrkotali mezi roztroušená stavení, z nichž se skládala osada v Moretonově zálivu.

„Vidíte, paní Roxburghová, předvídala jsem správně,” oznámila slečna Scrimshowová a zasmála se.

Paní Roxburghová byla víc než kdy jindy vděčná za to, že jí z čepce splývá závojík. Tlumil světla a zakrýval myšlenky. Ale co když uslyší to, čeho se nejvíc hrozila? Zatím neslyšela.

Velitelův dům stál v zahradě, která se v šeru zdála rozlehlá a dobře udržovaná. Večerní vůně z ní vanuly až do krkolomně rozkymácené bryčky. Sama rezidence, v této hodině představovaná především řadou světel, se beztvárně rozlétla za vyčnělými verandami a působila spíše prakticky než honosně.

Paní Roxburghové se ten dům líbil. Nejraději by do něj zalezla beze všeho vítání, aby ji nikdo neviděl. Ale nebylo jí to souzeno. Velitel na ně čekal a vyšel už na schody: ztepilý důstojník, očividně spokojený s mocí a požitky, jaké přináší vláda nad odlehlou, ale nevýznamnou výspou.

Ruka kapitána Lovella jí pomohla z bryčky a tlačila ji ke schodům na verandu. „Přijíždíte skoro tak přesně, jak slečna Scrimshawová chtěla.” Vyslal ironicky pochvalný pohled ke své podřízené, a ta se zachichotala, ale jen tak, jak se sluší v přítomnosti vysoce postavené osoby.

„Pojďte!” poručil vězenkyni. „Všichni už na vás čekají.”

„Prosím vás, ne!“ bránila se paní Roxburghová.

Slečna Scrimshawová se své svěřenky zastala. „Paní Roxburghová je chudák unavená. To přinejmenším.”

Ve světle vycházejícím ze vchodu byly kapitánovy oči emailově modré. Jeho obličej byl z těch, které rudnou, nabíhají a trpknou kolem úst, kdykoli narazí na odpor; což vše by bylo na jiném člověku kazem, ale kapitánu Lovellovi to dodávalo na půvabu.

Právě když by mohl svůj půvab či kazy náležitě předvést, objevila se žena — patrně jeho paní — sevřená v houfu malých dětí, plavovlasých, modrookých a celých dychtivých. I jejich matka byla světlovlasá. Vypadala trochu pomačkaně, podobně jako průsvitný čepec, který býval určitě její, než skončil jako milodar.

„Všichni ji chtějí vidět, ale nejdřív si musí vydechnout,” rozhodla paní Lovellová s rázností, která u ženy tak křehké a zřejmě zotročené udivovala. „Paní Roxburghová není na přehlídce, To

$

Velitel sice navenek zavrčel a zasupěl, ale přijal výtku v dobrém. „Kdyby někdo tvou matku slyšel, myslel by si, že jsem tyran, viď, Kate?“ obrátil se na nejstarší holčičku, ale té jeho otázka připadala tak hloupá, že jí nestála za odpověď.

V čele své dětské čety se slečnou Scrimshawovou po boku eskortovala kapitánova žena paní Roxburghovou do pokoje, kde se měla ubytovat.

„Po tom všem, co máte za sebou, chcete být jistě sama. Ne že byste si samoty dost neužila,” dodala paní Lovellová s uzarděním, „když jste celé měsíce bloudila v buši — jen ve společnosti divochů, jak jsme slyšeli — a s tím mužem, který vás zachránil.” Paní Lovellová se zarděla ještě víc. „Myslím, že mít svůj pokoj a komfort, který poskytuje civilizace, bude příjemné.”

Paní Roxburghová si uvědomila, že stojí před paní Lovellovou svlečená a že ji tak bude vidět každý, před koho předstoupí, ba hůř než svlečenou: zalezlou do brlohu z kůry a listí se „zločincem”. Pro děti byla ještě zajímavější: viděly ji, jak v dřepu kálí za divošským táborem. Jen děti si mohou představit její největší nahotu, když v hlubokém lese ohlodávala lidskou stehenní kost. A nakonec jí možná svou nevinností a upřímností pomohou překonat zhnusení nad sebou samou.

Jejich matka, znovu taktní a vlídná, zatím přinesla džbán s krupkovým odvarem a mísu ovoce „z naší vlastní zahrady”. Chce-li si paní Roxburghová v klidu odpočinout, služka jí přinese večeři do pokoje. „Nemyslete si, prosím, že můj manžel nebo někdo jiný vás chce do něčeho nutit. Jsme šťastni, že jste živá a zdravá.”

Poté paní Lovellová vyplula v příboji svých dětí.

„Musíte si uvědomit, má drahá,” připomněla slečna Scrimshawová, „že jste cosi jako hrdinka a že za to musíte jistou cenu zaplatit.”

„Nemohu se vydávat za něco, co nejsem.”

Slečna Scrimshawová byla příliš dobře vychovaná a příliš moudrá, než aby naléhala.

Paní Roxburghová byla ráda, že může svůj sílící neklid zakrýt krepem, ale když stará panna odešla, zvedla si závojík a zjistila, že se kousla do rtu a že jí teče krev. Brzy poté se vrhla na postel jako raneček lží a darovaných šatů a dala průchod svému špatnému svědomí i marné touze.

$

Ovládla se však, protože musela vpustit služebnou, která jí přinesla na podnose večeři. Byla hladová a cpala se střídavě šunkou a skopovým, až dostala škytavku. Vinou tučného masa a své chamtivosti a smyslnosti.

Když konečně usnula, zdálo se jí o čisté lásce, která šla v tělesné podobě stále před ní, jako by jí měla věčně unikat, v Putney a kdekoli na tomto světě.

Probudila se brzy ráno, tak osvěžena, že ji napadlo: je na návštěvě u někoho známého. Že by u paní Daintreyové v Gloucestershiru? Nebo v Hobartu u paní Aspinallové, která ji tolikrát marně zvala? Když poznala, kde doopravdy je, oddechla si, že paní Aspinallová nepřichází v úvahu.

Vstala a jakmile prozkoumala svůj pokoj, řekla si, že se musí umýt v umyvadle, připraveném na stojanu. Hrubé mýdlo mohlo obstát jen podle koloniálních měřítek, ale když se jím šťastně namydlila, rozesmála se. Ano, byla šťastná. Kdyby měla dost dlouhé vlasy, s chutí by si je elegantně učesala.

V noci kdosi odnesl její smuteční šaty a na jejich místo položil mušelínové, zdobené kytičkami macešek — kdysi slyšela, že tato květina znamená spokojenost. Když si oblékla čistou spodničku, kterou našla vedle, a na ni ty hezké šaty a převázala je stuhou z kobaltově modrého hedbvábí, zjistila, že z nezvyku zapomněla na korzet, a nezbývalo jí než chybu napravit, aby vypadala, jak se sluší.

Z ostatních místností už k ní doléhaly známky života: rachot hrnců vláčených po kuchyňské plotně, vůně kouře z hořícího dřeva, mužský hlas vydávající příkazy. Doufala, že nenápadně vyklouzne, a vskutku, nikdo ji nezpozoroval, ani děti. Po přirozených svazích a umělých terasách sestupovala velitelovou zahradou, kde citrusy a citroníky, banánovníky a kujavy žily v přátelské shodě s kapustoni a čajovníky a tuhými chocholy domorodých palem.

Na nejnižší terase došla ke kamenným schůdkům, vedoucím ke kalné řece. Bílá volavka, která si vykračovala na mělčině, vzlétla a zmizela v dálce. Z protějšího břehu zaslechla jakýsi lomoz — jako by někdo plašil vrány. Kdyby jí v Moretonově zálivu neobklopilo tolik důvěřivé laskavosti, dokázala by v takovém jitru prchnout.

$

Místo toho vychutnávala vlhký, tetelivý vzduch a posléze se dobrovolně vrátila do vězení, do něhož byla odsouzena od prvého dne svého života na doživotí.

V půli svahu potkala delegaci složenou z Lovellovy nejstarší dcerky Kate, bělovlasého chlapce a dvou mladších klopýtavých holčiček.

Kate jí oznámila: „Máme vás, paní Roxburghová, najít a přivést k snídani.” Ostatní se při její upjaté, pečlivě složené větě uculovali a nakonec se všichni rozesmáli.

Paní Roxburghová měla znovu dojem, že v ní vidí nahou trosečnici, která se nejspíš vykálela v tatínkově bambusovém hájku.

Uhladila si proto šaty a zaprosila: „Doufám, že posnídáte se mnou a dodáte mi odvahu do nového dne.“

Bylo to pro ně příliš složité, než aby o tom dlouho uvažovali.

Jedna holčička kategoricky prohlásila: „My jsme už snídali.” „Musíme se jít učit,” řekl hoch, „se slečnou Scrimshawovou. Nebo by nám tatínek nařezal.”

Paní Roxburghová se slyšela, jak říká: „Každý musí plnit své povinnosti. Jinak trestu neujde.”

Než se za své spontánní moralizování mohla zastydět, děti jí podaly ruce a vedly ji k domu. Zřejmě byly na poučování zvyklé právě tak jako na své prostředí.

Před polednem, když tlupa žáčků s úlevou vyletěla z učebny, přišla ke dveřím paní Roxburghové slečna Scrimshawová. „Měla bych vás upozornit,” řekla, „že kapitán Lovell se vrátí z intendantury dřív a bude s vámi chtít mluvit, ještě než zasedneme k obědu. Musí napsat hlášení Jeho Excelenci.”

„Myslíte, že bych mohla odmítnout?” odpověděla paní Roxburghová.

„To si musíte rozhodnout sama.” Slečna Sicrmshawová sice byla ráda nepostradatelná, ale dávala si pozor, aby lidé jejího přátelství nevyužívali.

„Co jste dopoledne dělala?” zeptala se méně kysele.

„Seděla a dívala se, jak se mění světlo, a poslouchala zvuky neznámého domu.”

„I tak se snad člověk něco naučí,” zasmála se slečna Scrimshawová. „Buď jak buď, až se velitel vrátí, přijdu pro vás.”

A bez jakékoli výslovné námitky zanechala paní Roxburghovou jejím trpným zástojům.

$

Vězenkyni však kvůli zahálce hryzlo svědomí. V jedné chvíli ji vytrhl z netečnosti pocit, že ji někdo štípne či rovnou udeří za to, že nehledá s ostatními hlízy a neseká kapraďové kořeny. Přitom věděla, že důležitější je nedat se přepadnout lidmi rafinovanými. Neboť chvílemi slyšela kroky, hlasy a dopolední návštěvy. Paní Lovellová přijímala dámy z gamizony, jistě všechny laskavé a zároveň slídivé.

A pak přišel velitel.

Čekal ji uprostřed pokoje, který by na ni udělal dojem, kdyby byla nezkušenější a neměla za sebou stejný osud jako nábytek: i ona urazila velké vzdálenosti a byla nakonec potlučená, poškrábaná a uprášená, aniž mohla zapřít svou vznešenější minulost. Zatuchlý pach odřeného, prachem nasáklého koberce se mísil s vůněmi citrusů a kujavy, které sem zabloudily přes verandu. Mříže slunečního světla jí bránily rozeznat jeho nenápadný, původní vzor, a podobně by ji odstrašily pozlacené mřížky, kdyby si chtěla prohlédnout řady přísně srovnaných knih. Ale můj ty světe, o knihy se zajímala vždycky jen proto, aby potěšila druhé, a velitele by tím nepotěšila. Zamračeně sklapl své hodinky. V jeho domě, jak věděla, se obědvá ve tři. Bude mít tedy dobré dvě hodiny na to, aby svou oběť týral. Bude-li chtít.

Zpočátku se snažil být šaramantní. „Doufám, že jste si odpočinula, paní Roxburghová.“ Zasmál se zpod pískového obočí a přisunul k ní těžké křeslo; mělo nohy ve tvaru drápů.

Poděkovala svému protivníkovi. Křeslo bylo tak široké, že zůstala sedět uprostřed popraskaného sedadla. Sevřela vyřezávaná opěradla, vyleštěná zřejmě rukama, které se potily stejně nervózně jako její.

Velitel tak nervózní nebyl, ale přece jen vypadal nejistěji, než by se na muže jeho postavení slušelo. „Jistě chápete, že musím napsat panu guvernérovi hlášení stran vašeho ztroskotání, přežití a návratu. Pokud to neotevře zhojené rány,“ vzdychl a zaryl loket do psacího stolu, „byl bych rád, kdybyste mi vše vylíčila. Doufám, že toho lze — dosáhnout, aniž se příliš rozrušíte.” Napětím poněkud zčervenal, a třebaže se mu vrátil na rty úsměv, patřil čistému papíru ležícímu před ním.

„Teď už mě — nikdo — nic — nemůže rozrušit, pane kapitáne.” Byto to troufalé tvrzení, a pro jistotu se na kapitána nedívala, staré rány mohl otevřít spíše tvar jeho brady a dosti hrubá zápěstí.

$

„Takže mi vlastními slovy povězte,” řekl, „co se stalo.” Nedostatek velkorysosti by mu vyčítat nemohla.

„Loď,” uvažovala se sklopenou hlavou, ochutnávajíc jazykem spodní ret, „loď ztroskotala — to víte od toho druhého zachráněného.” Cítila, jak se nesnesitelně potí. „Co vám ještě mohu říct,” vydechla, „když už to víte?” Takový argument však mužům nestačí.

Věděla, že se na něj nesmí podívat, že si musí šetřit oči jako zbraň v souboji, který vyžaduje značnou lstivost. Hleděla na své ruce, přitisknuté k maceškám kolem kobaltově modrého pásu, jako by ji bolelo břicho; co na tom, bude-li ji mít za slabomyslnou.

Velitel se trpělivě ovládl. „Srovnáním různých verzí dospívá každý soud k pravdě, paní Roxburghová.”

„Já před soudem nikdy nebyla!” vykřikla. „Možná proto jsem nikdy nevěděla, jestli mám pravdu. V ničem, pane kapitáne. Přesto jsem přežila.”

Chtěla na něj pohlédnout, ale cítila, že nemá dost sil.

Svěsila hlavu a pokračovala. „Manžela zabili. Ano, to je pravda — a rána, která se asi nezahojí nikdy. Když jsem mu vytáhla z krku oštěp, vychrstla krev! Do smrti budu vidět ten pohled, ty mouchy.”

Velitel si pečlivě dělal poznámky.

„Pak divoši odvedli posádku.” Navlhčila si rty. Neodolala a zeptala se na to, co zatím nechtěla vědět. „Kdo se vlastně zachránil?”

Ale velitel vedl polní soud nad ženou právě tak znepokojenou jako znepokojující. „Divoši — s vámi zacházeli dobře?” Na člověka tak vysoce postaveného a zároveň hranatého se vyjádřil docela taktně.

Nesmí se na něj podívat, musí dodržet, co si předsevzala.

„Vlastně —“ začala, ale odmlčela se, „nebyli tak zlí — když se uváží, že na ně stříleli. Ano, pan Courtney vystřelil — náš první důstojník. Zabil několik lidí z kmene. A na oplátku zabili kapitána Purdewa — a mého manžela. Ne,” dodala, „řekla bych, že se mnou zacházeli — celkem dobře. Bili mě ovšem a štípali a poháněli loučemi, abych šplhala na stromy pro vačice a červivý starý med. Také chtěli, abych kojila jedno nechutné dítě, ale nemohla jsem. Neměla jsem mléko. Neuživila bych ani to, které jsem ztratila na moři.”

$

Teď byl znechucen kapitán; cítila to.

„Ale já jim vinu nedávám! To dítě zemřelo. Umřelo by, i kdybych si je tak neošklivila. Takže to nebyla ani moje vina. Nebo byla?“

Mlčel, a slyšela jen jeho brk.

„Vinu nemá nikdo, a každý. Na všem.“ Dál se dovléci nemohla.

„A dál?“

Došli k zaklikacené části cesty.

„Ach,” zvedla hlavu i hrdlo, a cítila jak jí na něm vystupují žíly; stáhla chřípí tak, že je měla jistě celé bílé, „černé děti! Děti nebyly tak nevraživé, jak je dospělí učili. Hrávali jsme purrupurru . .

„Purrupurru?“zeptal se kapitán co nejdůstojněji a nejúředněji.

„S míčem,” odpověděla. „A skákali jsme přes švihadlo. Zpívala jsem jim.”

„Co jste zpívala?” Jako by se rozhodl porušit pravidla slušnosti.

Protože si nemohla vzpomenout, rozhodla se, že mu odpouští. „Všelijaké hlouposti.” (Jdi, falešnice, jdi zpívala přece později a někomu jinému.) „Plavili jsme se na pevninu a děti měly z neklidného moře strach. Ano, tenkrát jsem jim zpívala.”

„A na pevnině?”

Bylo už poledne. Velitel se potil; pot mu přetékal přes límec uniformy, ale byl příliš korektní, než aby si jej rozepjal. Mušelínové šaty paní Roxburghové zvlhly; kobaltový pás ukazoval, kam až hladina vystoupila.

„Abyste rozuměl, pane kapitáne,” vyšla mu rychle vstříc, dokud to ještě šlo, „kmeny se tam shromáždily — na korroborí,

„Vy jste se korroborí účastnila?”

„Ne víc než ostatní ženy. Tancují muži. Ženy je pouze doprovázejí zpěvem nebo tleskáním do stehen. Ano, já taky, protože jsem byla jedna z nich.”

„Rozuměla jste tomu, co jste měla zpívat?”

„To ne. Nebyla jsem u kmene tak dlouho, abych pochytila víc než pár nejběžnějších slov. Ale člověk může pochopit, co slova říkají, i když neví, co znamenají, ne?”

Velitel nejspíš nechápal, ale psal. Paní Roxburghová měla pocit, že pokud kdy něco pochopila, nemělo to se slovy nic společného, vzdor lekcím, kterých se jí dostalo od manžela a jeho matky. A tak to bude po celý život.

$

„ Jednou ráno,“ vzpomněla si, „jsem za svítání našla některé lidi z kmene na lesní pasece. Myslím, že jsem je nikdy nechápala tak hluboce jako tenkrát.”

„Co dělali?”

„Byl to tajný obřad. Hněvali se na mě a odehnali mě.”

„Protože jste viděla, co dělají?”

„Bylo to příliš soukromé. I pro mě, jak jsem potom pochopila. Něco jako přijímání.”

„Když to na vás tak zapůsobilo, čekal bych, že to dokážete popsat.”

„To ne!” Sklopila oči, které na chvíli uchváceně zvedla.

Velitel odhodil brk a opřel se tak zprudka, že jeho křeslo a podpatky zaskřípaly o zvetšelý koberec.

„Abychom se vrátili k faktům, při korroborí jste poprvé uviděla uprchlého trestance, který vás podle mých informátorů zachránil?”

„Ano,” řekla a dodala: „Je mi líto, že přátelé, kterých jsem si vážila, na mě donášeli.”

Velitel nedokázal potlačit své pohoršení. „Není snad přirozené, že se lidé o důležitých věcech vzájemně informují?”

„Ano, jsem nerozumná, já vím. Manžel mi to často naznačoval.” Usmála se na své ruce, které se u modrého pasu ještě víc semkly.

„Ten člověk — ten trestanec,” nadhodil kapitán Lovell, „vám jistě řekl své jméno. Nebo nějaké jméno.“

„Ano, Chance, Jack Chance,” řekla tiše, protože si nemohla vzpomenout, jestli to někdy vyslovila vcelku.

Velitel opakoval jméno po ní, téměř šeptem. Jeho brk je vyryl a pak ozdobil, ale jen na okraji papíru, jako by mu nedůvěřoval.

„Nevěříte?” zeptala se ostře.

„Byl tu jeden Chance, který utekl, ale ještě před mým příchodem. Je to v záznamech mého předchůdce.”

Kapitán Lovell nepřestával krášlit jméno kudrlinkami. „Jak se k vám choval?”

„Nesmírně vlídně a pozorně.”

„Nemá právě nejlepší pověst.”

„Ano, vím, že je hrubý člověk. Ale já jsem na hrubost zvyklá, pane kapitáne.”

$

Podívala se naň, aby svá slova podtrhla, a jeho modré oči po ní střelily.

„Nežila jsem snad mezi divochy? A i kdyby ne, žít znamená poznávat hrubost.

„Z toho, co jsem slyšel o rodině Roxburghových, bych předpokládal, že jste žila v bezpečí.”

„Před vlastními myšlenkami a představami, pane kapitáne, vždycky bezpečný úkryt nenajdete.”

Asi to znělo podivínsky. Z výrazu jeho úst vyčetla znechucení; u žen byl jistě zvyklý jen na roztomilost a povolnost.

„Jak je možné,” zeptal se, „že tento Chance, který vás na tak svízelné cestě provázel takřka jako galantní zachránce, utekl zpátky do buše, sotva jste došli k Oakesově usedlosti?”

„Protože měl strach.”

„Copak nechápal, že tento skutek mu může polehčit, nebo dokonce vysloužit omilostnění?”

„Slíbila jsem mu, že dostane milost.”

Velitel se zamračil.

„Ale přesto se bál, a jak by ne,” řekla, „po tom, co vytrpěl. Má na zádech jizvy.”

„Z dřívější doby,” zavrčel kapitán Lovell.

Pak se podíval na svědkyni a zeptal se. „Neodradila jste ho náhodou vy? Znám případy, kdy se muži silných žen báli.”

„Silný je on. Z mé strany ho nemohlo naprosto nic zastrašit. Slíbila jsem mu milost,” trvala na svém.

„Drahá paní Roxburghová, milost může udělit jen Jeho Excelence, a na mé doporučení.”

Zkroutila si prsty. „Ale já to, pane kapitáne, slíbila! Nic už mi na světě nezbylo, ani můj snubní prsten, který jsem opatrovala až do posledního dne — a ztratila. Zhola nic! Proto — a snad si za to, co jsem prožila, nějakou odměnu zasloužím — proto trvám na omilostnění svého zachránce.”

Nešťastně zmlkla. Kapitán Lovell jako by poslouchal ozvěnu.

„Zřejmě si neuvědomujete, paní Roxburghová, že tento člověk byl odsouzen za surovou vraždu své milenky, ke všemu ženštiny nejhoršího druhu.”

„Pane kapitáne,” vykřikla, „skoro všichni jsme vinni nějakou surovostí, ne-li skutečnou vraždou. Za to ho nezatracujte. I on trpěl surovostmi života, a podlehl.”

$

Slyšela se, cítila, jak lapá po dechu, stejně zoufale jako kdysi na dvoře, kde vyrostla: tele s nožem v hrdle, syčící husa, které sama odřízla hlavu, a co horšího, děs v očích Jacka Chance a ústa, do nichž svými polibky nedokázala vtisknout laskavost lásky, probouzející důvěru.

Velitel své vězeňkyni nalil úctyhodnou dávku koňaku. „Podléháte jemnocitu,” přisvědčil s lehounkou ironií.

„Povinnost mi nedovoluje mlčet,“ bránila se.

Nezačne při svém smyslu pro ironii zkoumat, proč to řekla? Byla tak rozrušena a tak omámena koňakem, že přehlédla, jaký směr její obhajoba nabrala. V ruce se jí zakymácela sklenka s trochou kalu na dně.

Náhle se zeptala, protože to v ní nepřestávalo hlodat: „Kdo se vlastně zachránil?“

„Jistý Pilcher, druhý důstojník, který velel druhému člunu, když ho bouře odtrhla od bárky. Vzpomínáte si?“

„Na pana Pilchera, který byl druhý důstojníkem, si vzpomínam.

„A na okolnosti, za nichž jste ho viděla naposled?”

„Ano, snad ano. Jenže bouře pak trvaly celé týdny — a sny také — strašné sny. Většinou jsem asi byla v horečkách — to z mořské vody — a jak se mi narodil chlapeček. Kdyby se o mne manžel stále nestaral, dnes bych tu nebyla.”

Postavila prázdnou sklenku na stůl a otáčela neviditelným proužkem na svém prsteníku.

„Myslím,” pokračoval kapitán s krutou vytrvalostí, „že byste se s tím člověkem měla sejít. Je trochu pomatený, chudák. V současné době pracuje jako úředník na intendantuře a nejeví zájem o cestu na jih ani do vlasti. Ano, měli byste spolu promluvit. Výměna společných zkušeností třeba vymýtí zlé duchy z vašich vzpomínek.” Velitel stál nad svou obětí a shlížel na ni s téměř vědeckou povzneseností či mstivostí, ačkoli sám by to asi nazval starostlivostí.

„Jsem ochotna sejít se s ním a vyslechnout, co říká.”

Velitel rozevřel stiskem pružiny své hodinky a zároveň se za stěnami rozezněl gong. „Výborně!” prohlásil. „Doufám, že jste při chuti jako já. Dnes prý máme sele. Nebo kuře v aspiku, máte-li je raději. A krém.”

$

„Děkuji, nemám vůbec chuť. Raději bych šla do svého pokoje.”

„Ale pana Pilchera večer přijmete?”

„Pokud si to vy a on přejete —“

Paní Lovellová se osobně pokusila nalákat paní Roxburghovou na drobet aspiku či alespoň na sklenku krému, ale nepochodila.

Paní Roxburghová si chtěla zdřímnout, bránilo jí však napětí z hrozící návštěvy. Krom toho v dálce několikrát zahřmělo, spustil se déšť a zaplavil listoví v setmělé zahradě. Po dešti vnikla do pokoje vůně citrusu a zvlhlého prachu. I světlo jako by bylo omyto: mělo nápadný, citrónový lesk. Černé stíny zmodraly.

Slečna Scrimshawová ji přišla pozvat na čaj. „Když budete samotná ležet ve tmě,” varovala, „přijdou na vás černé myšlenky.”

Paní Roxburghová však odmítla i čaj. Bezděky prohodila, že pořád ještě „čeká návštěvu”.

Diskrétnost slečny Scrimshawové byla vystavena těžké zkoušce, ale nakonec odpověděla: „Třeba se vaší návštěvě nechtělo do bouřky, a teď už vás nechce obtěžovat, protože je pozdě. Jistě vás dvojnásob potěší zítra.”

Paní Roxburghová staré panně nenaznačila, čeká-li muže nebo ženu, a slečna Scrimshawová, která nad každým tajemstvím rozkvetla, odešla celá rozpučelá.

Ráno poté, co se návštěva nedostavila, vstala paní Roxburghová ještě časněji než prvého dne v Moretonově zálivu a oblékla si své černé šaty, které jí služky vrátily do pokoje jaksepatří vyčištěné.

V noci si umínila, že si vyjde na samotářskou vycházku, aby se obeznámila s okolím ještě předtím, než je ovlivní lidský ruch.

O tom, že věci, které vidí a slyší, ovlivňuje možná sama, příliš nepřemýšlela.

Všechno se podobalo tomu, co znala od trestance Jacka Chance: prach, kameny, vyjeté koleje, které musela brzy zdolávat, domorodé stromy, zchátralejší a znetvořejnější stykem s dotěrnými lidmi, domy z cihel a kamene houževnatě napodobující tradici a vedle nich ledabylé chatrče z modernějšího proutí a bláta. Byla

$

to hodina mezi nocí a prvními pohyby revmatického stáří a zvědavé nevinnosti; i nejskromnější příbytek dosud bzučel ctihodností, jakou propůjčuje spánek. Prasnice se zástupem pištících selátek pádila před cizinkou do bezpečí, a červený vředovitý pes chňapal po záhybech dlouhé sukně.

Když vystoupila na kopec, došla k zahálejícímu větrnému či šlapacímu mlýnu. Kolem byly poházeny prázdné kukuřičné klasy, poblíž stál vozík bez kola. Kdyby to všechno bylo menší a pro ni neznámější, mohla by si myslet, že si tu hrávají děti. Přešla přes zdusanou trávu ke stojícímu mlýnu a dotkla se hlaviček hřebíků, které v ohlazených šlapadlech vyleštila lidská chodidla. Znovu nahlédla do očistce.

Zavolal jakýsi pták; nebo varoval?

Vlastně ji upozornil na hlasy pod kopcem, v ranním tichu pronikavější. Byly mužské, stále silnější, a čím více se blížily k temeni kopce, tím byly nelibozvučnější. Někdy jejich repotání přeťal břitčí tón rozkazů, jindy nadávka v odlišné tónině. Paní Roxburghová se nezděsila; uvědomila si, že právě to chtěla: i kdyby to mělo být střetnutí sebebolestnější, všechno ji táhlo k druhům muže, kterému možná ukřivdila.

Oddíl stoupající podrostem na kopec byl už tak blízko, že zřetelně slyšela řinčení okovů, chřestění řetězů. V první chvíli se jí chtělo ustoupit a nenápadně přihlížet zpovzdálí, ale strach, výčitky svědomí a jakási ohavná touha účastnit se toho, co znala z vlastního utrpení, ji přikovaly k cestě, po níž tito muži měli projít.

Postupovali k ní s hlavami skloněnými, takže ji nezahlédli hned, ale na první pohled by ji stejně měli za přelud. Nejdříve uviděli ženu v černém dva strážní, kráčející před spoutaným oddílem. Strnuli a zalapali po dechu; strhli pušky do pohotovostní polohy, jako by chtěli bránit vězně před vysvobozením. Potom, jako šedohnědá zvířata, vzepjali hlavy trestanci, kteří šli v čele zástupu. Vyplašili se tak, že zůstali na místě stát, a dalším na řetěze nezbývalo než do nich vrazit, takže v zástupu zavládl zmatek; nad srážkami těl a hlav poletovaly kletby.

Paní Roxburghová se vzpamatovala a ustoupila. Obličeje, od prvního do posledního, se do tohoto zjevení vpily. Ústa přihlouple vypadajícího strážného se třásla mezi planoucími lícemi; druhý,

$

méně sangvinický, sevřel rty, jako by nesouhlasil nebo nevěřil. Grimasy vězňů dosvědčovaly, že buď hltají s nepokrytým chtíčem přítomnost, anebo exhumují pohřbenou minulost a zoufají si nad tím, co znovu objevili. Pokud jde o paní Roxburghovou, spojila se v jediné strašné křeči se všemi těmito vyvrheli: ano, poznávala ty kožené líce nad rozježenými vousy, oči hořící nenávistí nebo zkalené katarakty žalu, ruce do kostí obroušené strádáním, a také známý pach lišek. Pokud měli jizvy, zakrývaly je naštěstí trestanecké šaty; a těla spící v její náruči se netřásla, přestože chřestění neutišitelných řetězů napovídalo nedůvěru, jakou by žádnou svou vášní, žádnou něžností nemohla vymýtit.

Pak si uvědomila, že se kolem ní strhla vřava: křoví vzplanulo, praskalo a plivalo pod sprškou nadávek, oplzlostí, smíchu a pod nápory marné touhy, jimž bylo vystaveno.

Jeden chlap křikl: „V Onslow jsem bouchal lepší, než je tahle, a dostal jsem tripla.“

„Jo, toho můžeš vyfasovat všude.“

„Já bych ho, Billy, fasoval hned, jen kdybych moh vztyčit fangli”

Jeden ze strážných se po vězních ohnal pažbou.

„Tohle, madam, není místo pro dámu,“ poradil jí kaprál rozechvělým hlasem. „Radši jděte do osady.“

Paní Roxburghová litovala, že si zapomněla vzít závojík. Ani nevěděla, co kaprálovi odpověděla. Její tichá, nesmělá slova beztak utonula v proudech spílání, výhrůžek, předstíraných upšouknutí a především ve zvuku úderů. Odcházela tak rychle a klidně, jak jí sukně a cesta posetá klestím dovolovaly, ale než došla na konec spoutaného zástupu, jeden z těch, kolem nichž procházela, se otočil a plivl. Cítila, jak jí jeho slina stéká po tváři.

Vzedmutý povyk by ji pokořil víc, kdyby alespoň zčásti netoužila po trestu za své chyby a viny. Ale potrestána a pokořena byla i tak. Když vlekla svou sukni přes kameny a trsy nelítostné trávy, s hořkostí si pomyslela, že pro oba nesmiřitelné světy zůstane asi navždycky nepřijatelná, právě tak jako možnost, že by někdy splynuly.

Šla dál, stírajíc si z tváře trestancovu slinu, a když zdolala líný potok, měla před sebou znovu to, co místní obyvatelé bezpochyby považovali za ulice své obce. Mohla by se teď cítit osvobozena

$

od morbidních myšlenek a úmyslů a klidně se vrátit do velitelova pohostinného domu, k jeho citrusovým hájům a hezkým dětem, ale cítila, že ji čeká další zkouška, stejně nevyhnutelná jako ta, kterou podstoupila dobrovolně.

Co právě zahlédla, mohl být jen oddíl trestankyň pochodující z ženského tábora do denní služby v nemocnici. Šly méně ukázněně než oddíl mužů. Vojáci, kteří je doprovázeli, byli stráží jen symbolickou. V jisté chvíli měla dojem, že jeden z nich svou shovívavostí oplácí prokázané služby. Spíše se loudal než pochodoval, a povídal si s dívkou po svém boku tak familiérně a rezignovaně, jak bývá zvykem v mnoha manželstvích. Nic bezprostředně nedokazovalo zuřivou nenávist a zoufalství, kterými se od ostatních lidí odlišovali trestanci, ale když se ženy přiblížily, působily v popelavých, špatně padnoucích uniformách utahaněji a bylo vidět, že jdou těžkým, nepravidelným krokem. Jejich smích patřil nepochybně cizince; čísi chichot, zavřísknuvší nad obecným veselím, to potvrdil.

Paní Roxburghová sklonila hlavu. Její setkání s ženami by mohlo být znepokojivější než střetnutí s muži, protože ženy, zejména trpící, si své myšlenky a představy střeží před jinými ženami nevraživěji. Trestankyně se budou jistě hrozit toho, že by nějaká cizinka a dáma měla uhádnout jejich sny, jejich náhražky za zmarněnou lásku, něžnosti sdílené s dalekým manželem či plány na přivábení blízkého milence.

Vzdálenost, která ji od nich dělila, se zmenšila natolik, že oběma stranám nezbývalo než pohlédnout si do tváří a navzájem se odhadnout. Paní Roxburghová viděla, že některé obličeje jsou mrtvé a že život, který zbyl v jiných, vypovídá jen o beznaději, nestoudné bezohlednosti nebo trpné zkaženosti. Ženy zíraly na svou žalobkyni (nic jiného být nemohla) očima obloženýma váčky kůže; tváře měly napuchlé, ústa zkřivená nedůvěrou a trpkostí. Každý zbytek půvabu či krásy snad přetrvával jen dík přetvářce.

Jedna mladá žena s výrazně irskými rysy, černými, špinavými prstýnky vlasů a řasami tak hustými, jako by byly obsypány mouchami, cizinku bodře pozdravila. „Brýtro mlospaní. Na ranní procházku v takovým počasíčku máme právo všici, ne?“

Ostatní, krom těch, které už zemřely, pochvalně zahučely nad neohrožeností své družky. Strážní se smáli s nimi. Přestože její

$

slova měla ironický osten, pronesla je tak zvesela, že ji nikdo nemohl vinit z drzosti.

Paní Roxburghová u cesty zaváhala. Ráda by s touto podezřele veselou Irkou promluvila, vzala ji za ruce a podržela je ve svých, ráda by jí nějak sdělila, jak obě doufaly a prohrály; vtom se na sebe volné řady natěsnaly a poslední pohled mladé ženy, plný bolesti i jakési zvláštní útěchy, naznačil, že si možná porozuměly.

Vězeňkyně odpochodovaly ve svých zoufale zpustlých hazukách, brázdíce svrasklými botami prach, a paní Roxburghová pokorně vykročila k velitelově „rezidenci”.

Z brány se vynořila postava, kterou okamžitě poznala. Slečna Scrimshawová, věrna své povaze, po čemsi pátrala. V hnědých šatech, příčescích a přehozu s krátkými třásněmi se rozhlížela na všechny strany, zaclánějíc si oči napjatou dlaní.

„Och,“ vykřikla, když spatřila svou zběhlou přítelkyni, „v Moretonově zálivu se nesmíte nikdy odvážit ven bez doprovodu. Chcete-li na vzduch, paní Lovellová dá zapřáhnout do bryčky, ovšem ve vhodnou hodinu.”

„Jak jistě vidíte, slečno Scrimshawová,” upozornila ji paní Roxburghová, „nikdo mi neublížil.”

Stará panna se zmocnila její paže, jako by tomu příliš nevěřila. Zlomeného zřejmě neměla paní Roxburghová nic, ale slečna Scrimshawová vzdor tvrdé a otužilé kůži utrpěla už nejednou pohmožděninu duševní.

„V každém případě jsem ráda, že jste se vrátila,” řekla, když svou přítelkyni odváděla na bezpečnou půdu. „Váš známý má přijít dnes večer. Ať už tomu včera zabránilo cokoli, pan velitel se postará, aby pan Pilcher svému slovu dostál.”

A podívala se na paní Roxburghovou čekajíc, že přisvědčí anebo něčím potvrdí její podezření. Ale paní Roxburghová nereagovala. Její výraz zůstával tak nepřístupný, jako by měla tvář zakrytu vdovským závojem, který si — jak slečně Scrimshawové neušlo — opomněla vzít.

Po opulentním obědě, v rezidenci obvyklém, přistoupil velitel k dámě, jíž poskytl přístřeší, a tajnůstkářsky se usmál. „Ten, o kom jsme mluvili, přijde patrně v půl šesté,” otevřel hodinky a

$

zamračil se na ně, „nejpozději v šest.” Zavřel hodinky a znovu se usmál; paní Roxburghová nechápala proč. „Tentokrát se své povinnosti nevyhne.”

Jedna holčička se zeptala: „Paní Roxburghová mu nařeže?”

„To jsou mi nápady!” začervenala se matka nad dceřinou logikou.

„Tak proč ho musí tatínek nutit?” nechápala Totty.

„Ale vždyť jsou to staří známí. Nikdo ho nutit nemusí!”

Paní Lovellová se tak styděla, že řekla paní Roxburghové co nejtišeji: „Přijměte ho, má drahá, v malém salónku.” I když to myslela dobře, vypadalo teď všechno ještě tajemněji a dráždivěji. „Tam budete mít oba pohodlí a — soukromí. Ledaže byste chtěla, aby s vámi byla slečna Scrimshawová.”

Paní Roxburghová dala zdvořile najevo, že se bez slečny Scrimshawové raději obejde.

Sotva začala uvažovat, čím si čekání na návštěvu zkrátit, uvědomila si, že do té nechutné události není tak daleko. Usadila se tedy v malém salónku a doufala, že ji slečna Scrimshawová nepřijde poučovat předem.

Diskrétní dáma však pochopila. Když nastala očekávaná chvíle, oznámila jen: „Vás host je zde.” A nechala je o samotě.

Paní Roxburghová byla rozhodnuta, že při jeho příchodu nevstane, ale když se objevil, zvedla se, protože nemohla dost dobře odsuzovat člověka, jehož minulost nebyla o nic pochybnější než její.

A tak tam stála a podobala se ve všem všudy vznešené dámě, postižené nervovou poruchou. Slinila si rty a hned je zase křečovitě otírala jedním z darovaných kapesníčků. „Nesednete si, pane Pilchere?” vybídla rozrušená dáma hosta. „Jsem ráda, že jste si pro mne udělal čas. Tohle je asi nejpohodlnější křeslo. Nebo byste raději něco tvrdšího?”

Škubla sebou, protože ramenem jí projela revmatická bolest, která ji od návratu z neobvyklé cesty netrápila: jistě následek toho, jak spávala nahá na vlhké zemi. O „tom všem” pan Pilcher nevěděl, ale třeba ano. Nemohla vědět, co její oči prozrazují.

Lodní důstojník si její přetvářky zřejmě nevšiml. Důležitější pro něj byl vlastní úděl, vnitřní život, který vedl sám. Krom toho v ní jistě viděl někoho, kdo se stane jeho žalobcem.

$

„Děkuji,” řekl, když se pracně posadili proti sobě.

Pilcher, mírně řečeno, zestárnul. Přimělo ji to sáhnout si na vlasy a hledat očima zrcadlo, ale žádné neviděla. Byl tak hubený, že se místy zdál průsvitný, a ještě vrásčitější než dříve. Nevěděla to jistě, ale připadalo jí, že je po mrtvici.

„Jak je vidět, těšíte se výbornému zdraví, pane Pilchere,“ řekla tónem pochyceným od kterési blahosklonné dámy či tchyně. „To mě těší. Velmi těší.”

Svěsil hlavu. Měl vlasy ostříhány nakrátko jako trestanec: prošedivělé strniště.

Zdvořile přisvědčil: „Nemohu si stěžovat.”

Veškerá jedovatost, na kterou si pamatovala, mu z hlasu zmizela.

„Ráda bych vám něco nabídla, ale sama jsem zde jen hostem,” omluvila se vznešená dáma a zahoupala zápěstím spuštěným přes opěradlo křesla.

„Já,” ujistil ji, „nic nepotřebuji. Nic.”

Když tedy oba dostáli společenským povinnostem a projevili v rámci lidských možností dobrou vůli, paní Roxburghová se podívala na svého hosta a zcela bezohledně ho vyzvala: „Musíte mi říct, co se stalo od našeho posledního setkání.”

Chtěla mu dodat odvahy, alespoň trochu, ale když uslyšela svůj hlas, vzpomněla si na černé labutě, které viděla, když žila u svého adoptivního kmene. Právě tak to zasyčelo, když ptáci vyklenuli krky a natáhli ploché karmínové zobáky v obraně proti vetřelcům.

Cítila, že zbledla, tím nápadněji asi, že má černé šaty. Ráda by věděla, jaký z ní má pan Pilcher dojem, ale nestačila to zjistit, protože se dal rovnou do vyprávění.

„Jistě si vzpomínáte, že když jsme odpluli od korálového ostrova, kde jsme se pokusili opravit čluny, přihnala se bouře a obě plavidla od sebe odtrhla.”

Paní Roxburghová věděla, že Pilcher od ní odpověď nečeká, ale přesto odpověděla. „Ano,” řekla důstojně. „Na takové věci se nezapomíná.”

Pan Pilcher se jako dobrý navigátor nedal rozptylovat. „Potom,” pokračoval, „nás vítr hnal takovou rychlostí, že bych se nedivil, kdybychom najeli na další útes. Zvlášť s posádkou, jakou jsem měl. Byli to ti nejméně zkušení z Bristolské panny.”

$

Paní Roxburghová si vzpomněla na zježené chlupy na loďmistrových prstech u nohou, ale nechtělo se jí loďmistra vracet k životu. Viděla, že pan Pilcher chce s detaily a osobami své minulosti manipulovat, alespoň od chvíle, kdy se od loudavé bárky vzdálil. Téměř mu záviděla, že má svůj život ve vlastních rukou. O detailech jejího života rozhodoval někdo jiný, ať už to byl kdokoli.

„Bez mapy a v takové vichřici byla navigace vyloučena. Mohu jen říct,“ řekl pan Pilcher, „že nám přála Prozřetelnost.“

Uvědomil si její upřený pohled a propletl si ruce na vyhublém koleně.

„Když bouře přešla, měli jsme to štěstí, že jsme zrovna byli u pobřeží, kde se dalo s člunem snadno přistát. Byl jsem rád, že jsem z něj konečně mohl ven. A z moře taky. Víckrát se na moře nevrátím.”

Odkašlal si a plivl do kapesníku. Nevěděl, jestli se jeho posluchačka zamračila nad tím, že se zřekl svého povolání, či prostě nad jeho nezpůsobností.

Hlas mu zaskřípěl a zaváhal. „Potom jsme jedli, jak se říká, co země dala, a někdy to nebylo nejhorší, ale často jsme neměli co do úst. Když mají lidé hlad, začnou se nenávidět.”

„Ano,” řekla a pomyslela si, že jen muži dokáží být tak egocentričtí a nudní.

Ale protože jí tchyně vštípila, že dámy mají vždycky naslouchat, naklonila se na bok a podepřela si bradu dlaní.

„Někteří chtěli, abychom losovali, kdo se má obětovat, ale já s tím nechtěl nic mít.”

„A co ostatní? Byli pro to, aby se navzájem pojedli?”

Pan Pilcher polkl. „Někteří byli snědeni.”

Paní Roxburghová se na něj podívala, jako by jí ještě nikdy nepřipadal tak odporný.

Důvěrně jí řekl: „Divoši považují ruce za největší pochoutku.”

„Ochutnal jste?” zeptala se paní Roxburghová.

Pan Pilcher byl náhle tak rozrušen, že se zvedl z křesla a začal přecházet jako patrola. „A co vy, paní Roxburghová,” řekl nakonec, „vy byste to — dokázala?”

„Nevím. Záleželo by asi na okolnostech.”

Chytila se do vlastní sítě a pan Pilcher se znovu uklidnil. S vypětím všech sil se postavila a bolest v noze či v kořeni jakéhosi neviditelného stromu ji div neporazila.

$

Důstojník, chráněný křeslem, vzhlédl a odvážil se nadhodit: „Jistě jste to měla těžké i vy, paní Roxburghová — než jste se dočkala záchrany.”

Odpověděla: „Ano.“ Jako by záchrana existovala!

„Prý jste žila mezi divochy.”

„Žila — a poznala jsem mnohé, o čem bych se jinak nikdy nedověděla.”

Byla k němu obrácena zády, protože konečně našla zrcadlo, které v salónku paní Lovellové nemohlo scházet. V této pozici mohla Pilchera sledovat, aniž o tom věděl, protože seděl v nízkém křesle. Nakonec však byla v nevýhodě ona: viděla svůj podezíravý obličej.

„A přivedl vás nějaký bandita nebo uprchlý trestanec, jak jsem slyšel.”

„To bylo mé štěstí.”

„A znova utekl, zrovna když by mohl čekat spravedlnost.”

„Dostal strach. To byl — doufám — jediný důvod. I když pravda bývá mnohostranná a těžko ji poznat z každého úhlu. To jistě chápete, pane Pilchere. Zažil jste přece bouři, která odtrhla váš člun od našeho.”

Podle toho, jak jej pamatovala z Bristolské panny a z večerního setkání na korálovém ostrově, by čekala, že se v něm vzedme vlna nenávisti, ale Pilcher jen vydechl: „Je to tak.” A vypadal jako starý, zničený člověk.

„Takže,” řekla, když se otočila, „doufám, že si navzájem odpustíme své chyby, protože nikdo si netroufáme říct vždycky jen pravdu. V tom případě můžeme zůstat přáteli.”

Jeho oči, vlhké od chvíle, kdy do místnosti vešel, přetekly.

„Od té doby, co mi na ostrově zabili oštěpem manžela, mi nezbývá nic než přátelství. Nevím, nebo jsem možná zapomněla: máte ženu, pane Pilchere?”

Přestal plakat a ztuhl, jako by ho pohled do minulosti zmrazil. „Ano,“ řekl, „měl jsem. Ale nemiloval jsem ji, jak jsem slíbil. Asi jsem se styděl, protože jsem v tom viděl slabost. Teď vidím, že na to zemřela.”

Začal se při vzpomínce kolébat.

„Láska byla slabost. A já si chtěl vypěstovat silnou vůli — ničím neporušenou. Proto jsem vás, paní Roxburghová, obdivoval chladnou, nedotknutelnou dámu.”

$

„Myslela jsem, že mě nenávidíte — a kvůli tomu, čím jsem nikdy nebyla.”

„To také — i vašeho urozeného manžela — a byl jsem rád, když jsem viděl, že jste museli klesnout tam, kam my ostatní. A ukradl jsem vám prsten.”

„Ten jsem vám dala.”

„Podívejte,” řekl a hmátl do kapsy na vestě. „Nesu vám ho zpátky. Ten, co jsem vám vzal.”

V pološeru se zatřpytil trs téměř černých granátů.

„Nechte si ho,” řekla. „Na nic mi není.”

„Mně taky ne,” odmítl, jako by si prsten ošklivil.

A tak jej vzala z roztřesených prstů, šla k oknu a hodila jej do oranžových řeřišnic. Široké listy se nad ním zavřely. „Najde ho nějaké dítě,” řekla, „a bude ho mít na hraní. Nebo pomůže některému zahradníkovi — až se vrátí na svobodu.”

Zasmála se, aby situaci odlehčila. „Děkuji vám za návštěvu, pane Pilchere. Doufám, že se před mým odjezdem z Moretonova zálivu ještě uvidíme.”

Ale nevěřila, že by o to někdo z nich upřímně stál.

Bez vězňů, strážných, svědků a inkvizitorů bylo časné jitro úlevným darem, zvláště když do jejího pokoje vtrhli malí Lovellové, vlezli jí do postele, tiskli se k ní a nutili ji vyprávět o černých dětech, které kdysi znala. Ve světle ze zahrady převládla nevinnost, a v jejích vzpomínkách většinou také; černé bylo zaměnitelné s bílým. Že by se ve společnosti dětí mohla vyléčit?

„Byly to hodné děti?” zeptal se Lovellův hoch.

„Byly — ne vždycky, ale srdce měly dobré.” A nebyla to snad pravda, skrytá za škrábanci a štípanci, které jí uštědřovaly z příkazu rodičů? Vybavila si oči černých dětí.

Jeden jejich bílý protějšek se v posteli zachvěl, snad potlačovaným chichotem. „My hodní nejsme,” řekla Kate.

„Slečna Scrimshawová říká, že jsme strašní,” potvrdil mladý Tom.

„Asi nemáme dobré srdce,” zahihňala se znovu Totty.

„Nikdo není dobrý pořád,” připustila paní Roxburghová. „Já také ne. Ale doufám, že se to naučím.”

$

Znělo to tak divně, že se na ni podívali a brzy od ní utekli.

Skoro každé ráno se v jejím pokoji objevovali. Zřejmě ji brali jako bláznivou, ale neškodnou kratochvíli, na rozdíl od rodičů a slečny Scrimshawové nenáročnou. Hladili jí ruce, ramena, tváře, jejichž kůže, na povrchu jemná, skrývala hrubou tkáň. Kdyby to věděli jejich rodiče, asi by takový rituál neschvalovali: byl tak zvláštní, že by jej děti ani neuměly vysvětlit. Rozkoše, prožívané po ránu v posteli paní Roxburghové, zůstaly patrně tajemstvím.

Ráno po návštěvě pana Pilchera děti nepřišly. Uvědomila si to jen letmo, když na sebe zívajíc navlékala svršky, teď už ve správném pořadí, jak jí velel instinkt. Vzala si mušelínové šaty s maceškovým vzorem, dar od kapitánovy ženy, která se neustále pokoušela vyjádřit svůj obdiv k ženě, jež díky své morální odvaze a vytrvalosti přežila muka takřka pekelná. Paní Roxburghová si však v šatech od snaživé mladé ženy připadala povrchní, frivolní, nepřirozená.

Jako každé ráno se procházela po zahradě, obletována neméně frivolním světlem. Nezasloužím si — napadalo ji stále znovu — aby mi někdo věřil, nejméně děti, které ke mně mají takovou důvěru.

Rozhlédla se, nemůže-li někdo její tajemství odhalit, a uviděla bosou Kate: šla jako v transu, vlasy a šaty proměněné světlem, oči vpité do čehosi, co držela v dlaních.

„Kate?“ zavolala paní Roxburghová. Ta neskonalá dětská čistota v ní probudila trýznivý pocit viny, který na sebe nedal nikdy dlouho čekat.

Kate jako by se lekla; buď jak buď, kouzlo bylo zlomeno.

Paní Roxburghová šla k ní a zeptala se: „Co to máš?“

„Nic!“

Dítě neslo mrtvolku ochmýřeného kuřete. Na konci bezvládného krku se houpala hlava, z vyhaslých očí zbyly karmínové důlky.

„Nic!“vykřikla znovu Kate a mrštila tím od sebe.

A utekla.

Paní Roxburghová měla pocit, že tato zátočina hnědé řeky se svými parnými citrusovými plantážemi, se záhony až pedantsky vyzdobenými měsíčky a floxy a s živým plotem, za nímž se po naplavené hlíně plazí šlahouny obrovských tykví, je určena pro zje

$

vení zla, stejně jako nízká, rozlezlá, zdánlivě pohostinná rezidence, jíž vládne plodná paní Lovellová a její pánovitý manžel.

Nebo přičítá svému okolí něco, co do něj vnáší sama?

Nad takovými úvahami se neovladatelně roztřásla.

Protože děti už se zabraly do úkolů, slečna Scrimshawová vyšla z domu a nemohla si jí nevšimnout.

Začala jí ohmatávat ruce. „Jste jako led, paní Roxburghová!“ Přinesla jí přehoz. „Není vám dobře? Možná jste v tom hrozném žáru, kterému jste byla vystavena, chytila nějakou horečku a nejste ještě docela zdravá.“

„Ne,“ odpověděla paní Roxburghová. „Nic mi není. Ale pro boha živého — musím odtud utéct!“

„Dočkáte se. Není třeba utíkat. Jeho Excelence pro vás poslala vládní loď, která každým dnem připluje a odveze vás do Sydney.”

„Nechápu, proč bych měla být omilostněna dřív než jiní, kteří si to zaslouží víc.“

„Radila bych vám, abyste na to zapomněla.” Slečna Scrimshawová to téměř zašeptala, jako by mluvila o něčem, co se týká jen jich dvou.

Posadila svou pacientku do proutěné židle na verandě a odešla do kuchyně objednat hovězí bujón s opraženým chlebem. Slečna Scrimshawová nebyla tak naivní, aby věřila v kdejaký všelék, ale respektovala konvence, kterým tradice přisuzuje posilující moc.

Za její nepřítomnosti vyklouzla Kate Lovellová z učebny a na chvíli se k paní Roxburghové přitiskla.

„Ano,” zašeptala paní Roxburghová, „ano. Já rozumím. A jednou to pochopíš také.”

Kate odběhla zpátky, a než se slečna Scrimshawová vrátila, zkoušejíc, jak je bujón teplý a okořeněný, paní Roxburghová se upokojila.

Oběd (podle velitelových hodinek přesně ve tři) však odmítla, k úděsu paní Lovellové, která ji přišla lákat a přemlouvat a posléze ještě více zakuklit do přehozu.

Dokonce řekla něco, co při její prostomyslnosti překvapovalo. „Nesmíte k sobě být tak nemilosrdná, paní Roxburghová. Ať se stalo, co se stalo, pořád je dost toho, nač se můžete těšit. Žena se nemusí budoucnosti bát. Já vím, jsme nedůležité, ale jen v nedůležitých věcech. A vždycky nás bude zapotřebí, protože obnovujeme život.”

$

Povadlá tvář paní Lovellové se rozzářila, její ustrašené způsoby ustoupily náhlému osvícení. Sama sebe tak překvapila a potěšila, že paní Roxburghová by se zaradovala s ní, kdyby si nevšimla, že z jídelny přichází velitel.

Tajemství, které jeho žena sdílela se svou spojenkyní, mu bylo určitě podezřelé. Krom toho, že v něm zahlodala přirozená žárlivost, ho znervózňovalo vlákno skopového, které mu uvízlo mezi zuby, a jistá povinnost.

Sdělil paní Roxburghové: „Požádal jsem kaplana, aby nás dnes odpoledne navštívil. Ne samým chlebem živ je člověk, není-liž pravda? Ať nám nikdo nevyčítá, že nedbáme také o blaho vaší duše! V každém případě uvidíte, že Cottle není zlý člověk.“

„Děkuji, ale není třeba,” odpověděla paní Roxburghová. „Nerada bych, aby kvůli mně někdo ztrácel čas.”

Paní Lovellová šťouchla svou přítelkyni do ramene. „Aleale, paní Roxburghová! Zase si křivdíte. Kaplan Cottle není vůbec tak přísný, jak by se z manželovy řeči zdálo. A vám to udělá dobře.”

Patřila k praktickým ženám, které jsou natolik zaneprázdněny každodenními povinnostmi, že se náboženstvím příliš zabývat nemohou, ale ochotně nabídnou porci moralistního pudinku každému, kdo jej podle jejich soudu potřebuje. Její manžel, kterého smysl pro povinnost a půvabný zevnějšek připravily o humor, by asi manželčin světský překlad své mravoučné rady neschvaloval, kdyby nebyl zároveň jejím milencem.

Pokud jde o paní Roxburghovou, i tentokrát se smířila s osudem či okovy, které jí nasazují druzí. Nebyla to tak docela slabost: nedokazovalo už to, že přežila, určitou sílu?

Přesto očekávala kaplanovu návštěvu s úzkostí, znovu v hostitelčině malém salónku, kde přijala už Pilchera. Protože byl dusný den, zůstaly okenice večer otevřeny, aby odvnitř mohly povzdechy vánku. Na koberci a nábytku ulpívalo měděné, tíživé světlo. Kvůli horku se paní Roxburghová nepřevlékla z mušelínových šatů do černých, jak by kaplan asi čekal.

Domácí lidé zřejmě odešli do zahrady, procházet se, hrát si, lelkovat mezi ozdobnými keři nebo zeleninou, protože cítila napjaté ticho, jaké vládne v dočasně opuštěných domech. Vychutnat tento klid a mír jí nebránila ani tak vyhlídka na nevítanou návštěvu jako pocit, že ve vzduchu je náhle plno nevraživosti a rozčilení.

$

Přes tísnivou prázdnotu zdusaného podrostu a rozbrázděných ulic k ní doléhal třeskot železa zaráženého do dřeva, mužské hlasy vykřikující rozkazy a nakonec žalozpěv hlubokých hlasů, doprovázený rytmickým tlukotem, snad lžiček třískajících do plechových talířů, ale zdušený zdmi a dálkou.

Salónek jako by se náhle propadl do ticha, snad proto, že ze zahrady přicházel po dlaždicích verandy a kolem otevřených okenic kaplan, až nakonec, nikým neohlášen, vešel k ní. Veškerá její pozornost se teď upjala k tomuto drobnému človíčkovi s lesklými rty a dychtivýma očima; v čestné uniformě, kterou musel nahradit svůj hábit, se zřejmě necítil nejlíp, ale to nijak nezastiňovalo jeho překypující duchovní energii. Ani nervózní poškubování hlavy či splétání a rozplétání prstů nenasvědčovalo, že by mu dřívější nezdary bránily vydávat další energii na záchranu a léčbu lidských duší.

„Paní Roxburghová!“ Usmál se, rovněž nervózně, ale do nadšené zteče už zazněl první rafinovaný výstřel. „Podle toho, co jsem slyšel od své ženy, jsme vlastně krajané!” Dolík v jeho vyholené, špičaté bradě na ni zamířil ze svého modrého okolí.

Chudák pan kaplan, byl tak maličký, vojenské boty mu byly velké a na pravém lokti měl záplatu, která s uniformou neladila (jen matně se rozpomněla na malou, ale dychtivou ženičku mezi dopoledními hosty paní Lovellové).

Bylo na paní Roxburghové, aby se zeptala, z kterého kraje pochází.

„Ze Somersetu — přesně řečeno z Withycombu.”

„Ale to je mezi námi řeka,” odpověděla se smutným pohledem, pochybujícím o kaplanově důvěryhodnosti. „Vy jste z Anglie.” Zasmála se, ne pohrdavě, ale tak, aby rozptýlila iluze, které by mohl mít o jejich spřízněnosti.

„Já se narodila v chudém kraji, a možná proto si víc než druzí všímám pastvin. Když jsem jela po svatbě s panem Roxburghem do Gloucestershiru, obdivovala jsem vaše úrodná pole, pane kaplane.” Znovu se vlídně usmála a kaplan se orosil úlevou, ne-li přímo vděčností.

„Doufám, že mi dopřejete sluchu,” horlil stále nervózněji, „když vám připomenu, jakou útěchu může přinést víra vašemu zármutku, okolnostmi jistě znásobenému.”

$

Paní Roxburghová sklopila oči.

„Poté co jste byla zachráněna — a všichni v tom vidíme zázrak — vás druzí šatili a sytili. Já vám nesu slovo boží,“ poklepal si kaplan na kapsu, aby své zvěsti dodal tvar a váhu, „a pozvání od vašich spoluvěřících, abyste s nimi přišla chválit Pána tuto neděli a každou další, kterou v Moretonově zálivu budete.”

Paní Roxburghová zasténala. „Nevím už, v co věřím.”

„Vaše zakolísání ve víře je jistě jen chvilkovým poblouděním,” prohlásil kaplan Cottle a směle dodal: „Duše upřímně křesťanské.”

„Nevím, jestli jsem upřímná, pane kaplane, natož křesťanka,” řekla tiše paní Roxburghová.

Kaplan se zarazil.

„A jestli jsem měla duši, je možné, že jsem o ni přišla,” řekla.

Kaplan zabalancoval na podrážkách svých příliš velkých vojenských bot. „V tom případě vám radím, abyste svou víru obnovila v obci našich věřících.”

Paní Roxburghová přiznala: „Nikdy jsem nedokázala splnit všechno, co ode mne druzí čekali.”

„Pokora nese své ovoce — jak poznáte, až mezi nás přijdete. Potěšíte se už tím, když uslyšíte, jak zapáleně zpívají naši lidé kostelní písně.”

„Vy máte v osadě kostel? Na vycházce jsem žádný neviděla.”

„Ne,” řekl, „zatím nemáme. Bohoslužby se konají ve dvoraně kasáren.”

„Nemohla bych se modlit před očima vězňů, zvlášť když jsou někteří odsouzeni na doživotí.”

„Vůbec byste je neviděla, paní Roxburghová. Seděla byste v čele shromáždění, s panem velitelem a paní Lovellovou a důstojníky naší posádky. Vězně přivádějí až po příchodu oficiální společnosti, a sedí pak v zadní části dvorany, kde je bedlivě střeží strážní. Věřte mi, že se nemáte čeho bát.”

„Jen svého svědomí, a to může být děsivější než všichni nevidění zločinci.”

Kaplan beze slov pohyboval rty, až ze sebe nakonec dostal: „Pokud by vám to vyhovovalo víc, musím vám povědět o jedné nevysvěcené kapličce, postavené nešťastným člověkem, kterého už znáte — panem Pilcherem z Bristolské panny, který teď pracu-

$

je na intendantuře. Začal ji stavět brzy po svém příchodu, ve vlastním čase a vlastníma rukama. Snad se to může zdát výstřední, a jistě to není žádná vynikající stavba, ale o upřímnosti stavitelových úmyslů nepochybuji. Tam by se vám asi líbilo, paní Roxburghová.” Oči mu zaplály, jako by usoudil, že pronikl její cornwallskou neprůhledností a odhalil v ní tajnou kvietistku.

Ale paní Roxburghová řekla: „Nerada bych pana Pilchera rušila v jeho modlitbách.“

„To se dá zařídit, chcete-li. Bude mu jistě milé, když uvidí, že se zajímáte o něj a o jeho dílo.“

Paní Roxburghová se usmála, ale spíše smutně. Kaplan Cottle se na chvilku, ale jen na chviličku lekl, že ve své hlubině zatápal. Pak mu jeho víra hodila záchranné lano a znovu se vyhoupl a stanul uprostřed koberce, rozhodnut zachránit ovečku náchylnou k sebeobětování.

„Paní Roxburghová,” oznámil, „chci vás požádat, abychom se spolu krátce pomodlili. Dejte se mnou vést a poznáte jako tolik jiných, že Ježíš vás očekává.”

Paní Roxburghová seděla jako socha. „Zapomněla jsem slova!” vyletělo jí nakonec z kamenných rtů.

Ale jakmile se věrozvěst rozohnil, nemohlo ho nic zastavit. Klesl na kolena, takže vojenské boty, nejpřiměřenější, jaké mu mohla intendantura přidělit, vypadaly ještě obrovitěji, a rozechvěle sevřená víčka se zdála bělejší a bezbrannější.

Paní Roxburghová seděla dál, ruce přitisklé k pasu, a připadala si jako beznadějný barbar.

Ale kaplan už se začal modlit: „Pane náš a stvořiteli — ty, jenž jsi v nesmírném nebezpečenství tak milosrdně zachoval při životě lidské tělo, ulehči, prosím tě, těžkému srdci a ušetři duši muk skutečných i domnělých —”

Vtom se octl v nesmírném nebezpečenství sám: za jeho zbožnými víčky vyšlehly výkřiky té Cornwallanky.

„Co — ano, to je —! Nenechejte je, proboha! Sedřou mu ze zad kůži. Vytlučou z něj duši —a to je horší, tisíckrát horší, než někoho zabít!”

Kaplan Cottle otevřel vkleče oči a viděl, že žena, která byla zároveň paní Roxburghovou, křičí v malém salónku paní Lovellové jako páv; a z dálky, přes řeku a opar citroníků, citrusů, cedrátů a

$

kujav, odpovídal či naléhal jakýsi lidský hlas tóny tak nelidskými, že kaplan by je ani nevnímal, kdyby ho na ně neupozornila žena, kterou hodlal obrátit na víru.

„Jděte!” křičela. „Prosím vás! To přece — můžeme! To musíme!“

Kaplan cítil, jak mu zaryla nehty do zápěstí, vytrženého ze zbožného gesta. Při jejím náporu a svých mizerných botách se mohl zvrávorat na nohy jen pramálo důstojně.

„Milá paní Roxburghová,” třásl se mu hlas, protože napřímení mu tentokrát dalo dvojnásobnou práci, „toto je kárný tábor pro zatvrzelé zločince. Ve srovnání se svým předchůdcem je kapitán Lovell humánní. Ale v určitých případech je spravedlivý trest nevyhnutelný.” Cítil, jak mu po zápěstí, za které ho popadla, teče krev.

„Radím vám —“ pokračoval, ale zbytečně: odpadla od něj a zůstala ležet na koberci.

Mohl tedy aspoň odejít, otřít si čelo, oči a žhnoucí tváře a poslat dámy, ať se ujmou hysterické ženské, která ho tak vyděsila, že se nejen nedomodlil, ale málem ani nepoznával.

O tom, že omdlela, se za chvíli dověděla od slečny Scrimshawové. To už ležela na posteli a dívala se do bílého stropu. Dokonce i slečna měla rty v hnědé tváři bílé, protože scéna, jíž byla před chvílí svědkem, ji nanejvýš rozrušila: vzlykající děti, rozčilené služky a na zemi její přítelkyně, studená ve zmačkaném mušelínu. Za klidnějších okolností by takový obraz připomínal jejímu střízlivému zraku a estetickému smyslu Zesnutí madony. Ale už jen kaplan, v ošumělé uniformě celý rozklepaný, jí bránil vychutnat, co viděla.

Věrozvěst malé postavy jí neimponoval. Obdivovala statné, hezké muže sloužící Jeho Veličenstvu, a z ostatních, sloužících Hospodinu, jen ty urostlé a předurčené pro purpurový háv. Vědělo se o ní, že jako dívka byla zasnoubena s námořním důstojníkem, který zemřel na horečku v Karibském moři, a že víceméně zůstává věrna jeho památce, třebaže nabídku jistého ovdovělého biskupa by asi neodmítla.

Toto vše procházelo slečně Scrimshawové hlavou, když dohlí-

$

žela na služky zvedající paní Roxburghovou z koberce a když pak omývala spánky své přítelkyně jako vědma, zadumaná ve výparech kolínské vody.

Jedno si však připomínat nechtěla: křik muže, kterého přivázali na trojnožku v bráně vězeňského tábora. Vykázala to ze své paměti jako všechno příliš nahé a drásavé, co ji vychování a neurčité společenské postavení naučilo ignorovat. Doufala jen, že ji její přítelkyně paní Roxburghová nepřivede do trapné situace.

Zdálo se však, že paní Roxburghová přišla nejen k sobě, ale i k rozumu. „Ten je ale únavný, viďte?“

„Kdo?“ zeptala se slečna Scrimshawová, dbalá na přesné vyjadřování.

„Ten kaplan.”

„To tedy skutečně!” souhlasila slečna tak upřímně, že ukázala své nažloutlé zuby.

„Ale myslí to dobře.“

„Dobré úmysly nejsou všechno,” řekla slečna, ale pak se zamyslela a velkodušně dodala: „Ovšem i za trochu dobra musíme být vděčni, když je kolem nás tolik zla.“ Doufala, že se tím příliš nedotkla příhody, kvůli níž paní Roxburghová omdlela.

Její přítelkyně však strávila večer víc než příjemně: pomáhala malé Kate s akvarelem a po čaji přijala pozvání na whist s velitelem, paní Lovellovou a slečnou Scrimshawovou.

Časná jitra, kdysi zdroj nevinné radosti, se pro ni stala semeništěm strachu. Děti už za ní nepřicházely, protože se vyděsily, když ji viděly ležet na koberci mrtvou — jak si myslely — a na takový podvod se brzy či snadno nezapomíná. I nadále však procitala, sotva okolní tmou prosákl první šedý odstín, a protože se v té hodině cítila nejosamocenější, snažila se zkoumat labyrint svého svědomí. V sílícím světle se jí zdálo, že ji opouští i vlastní stín, a jakkoli extaticky zněl ptačí chór, neodbytně přibývalo chvil ticha, takže pak spíše dupala, než procházela houštím, natolik beztvarým a ochablým, že mohlo být odrazem jejích nadějí.

Jednoho rána se prodírala hustším a nepoddajnějším křovím za osadou, stále však v dohledu hnědé, loudavé řeky, a tu ji zarazil záblesk čehosi, co vypadalo spíše jako plynoucí, blikající světlo

$

než jako pevný tvar: bylo to tak palčivě bílé, že stáhla své myšlenky z okolní krajiny do temných zákoutí hlavy.

Pak poznala, že mezi zaprášenými přesličníky došla k malému venkovskému stavení z hrubě nalámaného, ale obíleného kamene, a uvědomila si, že to nemůže být nic jiného než Pilcherovo výstřední dílo, nevysvěcená kaplička, o níž se zmínil vysvěcený kněz. S nepříjemně rozbušeným srdcem a napjatým dechem opatrně našlapovala na praskající klestí a nadzvedla si sukni, aby nezakopla o kámen, než se přikrade k otevřenému vchodu. Bála se, aby uvnitř nebyl Pilcher a nepřistihl ji při tomto nedovoleném vstupu na jeho půdu: jistě by to tak chápal, natolik stavitelovu povahu znala — a věděla, že v něčem jsou si podobni.

Takže šlápnout na obílený práh pro ni v jistém smyslu znamenalo dopustit se čehosi hanebného. Ellennnn, slyšela dunět ne jeden, ale hned několik hlasů. Uvnitř byla jen dlouhá lavice a hrubá nápodoba oltáře, ale bez konvenčních příkras či doplňků, jen s prázdným ptačím hnízdem, které se tam možná dostalo náhodou, možná ne. Nad oltářem byla na stěně namalována blankytná stuha s nápisem BŮH JE LÁSKA, provedeným ubohoučkými písmeny z rozpitého okru. Nic víc: jen vchod bez dveří, kterým vešla, a dvě úzká, nezasklená okna, protínající boční stěny kaple.

Paní Roxburghová pocítila v kolenou takovou slabost, že se zhroutila na kostrbatou lavici. Z bezmoci se rozplakala a v zalehlých uších jí znovu zahučelo či zadunělo její jméno.

To všechno za jasného slunečního světla v bílé kapli. Oknem vlétl dovnitř pták, potom druhý, a protějším oknem vyletěli. Téměř nic zde nepřekáželo letu, myšlenkám, vidinám. Seděla a marně se snažila zastavit slzy, když znovu prožívala zradu, které se dopustila na svých pozemských láskách, zatímco Roxburghův HOSPODIN ZÁSTUPŮ bez ustání vítězně útočil, dupaje po slovech, o nichž přemýšlela.

Nakonec se asi vyplakala: viděla zcela jasně, i praskliny v dřevěné lavici, i ptačí trus na neumělém oltáři. Sestoupil na ni klid duše, který se nepokoušela vysvětlit ( nedokázala by jej přičíst modlitbě ani rozumu), ale nechala se tím tichem ovinout jako nejvyšším blahem. Když se vysmrkala a upravila si závojík, vyšla ven a zamířila k osadě, kde, jak se jí někdy zdálo, měla zůstat uvězněna snad navždy.

$

V jedné chvíli se ke kapli ohlédla, přestože ji rozvaha varovala, ať pocit dokonalosti svévolně nesmazává. Uviděla postavu, v níž poznala ztroskotaného mořeplavce a snaživého stavitele. Ačkoli vůbec nedala najevo, že ho vidí, začal se škrábat do svahu tak chvatně, že roztřásl všechny překážející stromky, a jeden z menších kamenů, které uvolnil, doskákal téměř k nohám vetřelkyně.

Pospíchala dál a sotva došla do osady, vycítila, že se stalo něco mimořádného, co zahání netečnost a tlumí napětí.

Jedna z trestankyň, sloužících u velitele, vyběhla z domu a oznámila z verandy: „Milospaní, na řece už je ta loď. Viděli ji ze mlýna.“ Novina, která její úděl nemohla nijak zmírnit, a přesto pro ni znamenala obrovskou událost, ji tak rozradostnila, že paní Roxburghovou zahryzlo svědomí.

„A kdy má odplout?” odvážila se zeptat.

„Copak vím?” odpověděla služka. „Záleží to snad na mně?” Znovu se vrátila na zem a do bot s olověnými podrážkami.

Paní Roxburghová ji chtěla nějak potěšit, ale protože ji nic nenapadlo, hlesla jen: „Děkuji ti, Mary.” A se sklopenou hlavou vešla do domu.

Dopoledne bylo plné příchodů a odchodů, bouchajících dveří, vlídného okřikování, smíchu a cupotu na chodbách (vyučování zřejmě odpadlo). Cela paní Roxburghová jako by byla jediným koutem v domě, kterého se příjezd lodi netýkal.

Ano, měla by vyjít a připojit se k nadšenému zmatku, ale váhala své vytoužené osvobození oslavovat, protože musela myslet na budoucnost plnou neurčitých úskalí. Kdyby se stěny v pravou chvíli otevřely, snad by se dokonce obrátila a utekla zpátky do buše, protože známá nebezpečí a nahota by jí byly milejší než maskovaná hanba.

Krátce před obědem vtrhla do pokoje slečna Scrimshawová s náramně důležitým obličejem. „Jistě už tu novinu víte,” začala trochu udýchaně, „ale všechny podrobnosti asi neznáte, protože se do poslední chviličky tajily i přede mnou. Paní Lovellová je tak zemdlena, že pan velitel ji ve své dobrotivosti posílá do Sydney, aby přišla na jiný vzduch. Děti jedou s ní, protože na to, aby tady zůstaly, jsou příliš malé. A já s nimi, aby neodvykly nezbytné kázni!” Guvernantka dokonce udělala několik majestátních kroků. „Bude-li příznivý vítr, pozítří vyplujeme.”

$

Vtom si vzpomněla, a od hubeného krku až po hnědé ochmýřené líce mocně zbrunátněla. „Och!“ zvolala. „Já mluvím a mluvím, a největší důvod k radosti máte zatím vy!“

„Těžko říct,“ vyhrkla paní Roxburghová. „To víte, že jsem ráda, ale o to víc, že budete se mnou — až se do světa vrátím. Byla jsem tak dlouho pryč, že si na něj budu těžko zvykat.”

Obě byly v té chvíli tak rozrušeny, že se neovládly a jedna druhou objaly. „Chybám se asi nevyhneme,” předpověděla slečna Scrimshawová, „ale nemyslíte, že život je spíš řada chyb než nějaký jasný plán? Kdo má štěstí, vyjde z nich živ a zdráv.”

Pak se zasmála, odstoupila a urovnala si fiží, načež stroze přešla k praktickým věcem. „Máme-li všechno stihnout, musíme začít hned, a systematicky. Už jen ty děti! Chudinka paní Lovellová je tak rozčilená, a ke všemu, což asi nevíte, je v naději.”

Paní Roxburghová nabídla slečně nesměle svou pomoc.

Stará panna si však vzpomněla, že do svého monologu nepojala jeden detail, na první pohled nesouvisející s praktickými starostmi. „Budeme mít spolupasažéra, který není odtud, jistého pana Jevonse z Londýna, který využil toho, že celní loď byla vyslána do Moretonova zálivu, a navštívil své příbuzné, mladé Cunninghamovy.”

Slečna Scrimshawová pohlédla na svou přítelkyni, snad aby se přesvědčila, nemá-li jí za zlé takové podružnosti, ale když viděla, že ne, s požitkem kula své téma dál. „Pan Jevons je prý značně zámožný obchodník, ale za to ho neodsuzujme.” Slečna Scrimshawová byla dnes dopoledne benevolentní. „Vdovec,” dodala, aby pana Jevonse trochu vylepšila. „Náhodou jsem šla kolem Cunninghamova domku, a tak jsem se s jejich příbuzným seznámila. Nebojím se říci, že nám bude příjemným a užitečným společníkem.” S tímto proroctvím odešla, aby pořídila seznam potřebných věcí.

Věci a potřeby paní Roxburghové byly tak nepodstatné a nepočetné, že brzy vyšla ze svého pokoje také a pod vedením slečny Scrimshawové se jala shromažďovat kabátky, bačkory, deky, šály a knoflíčkové botky, jejichž velikost sahala od malých až po nejmenší, „Katynčin starý čepeček s petrklíči, co jí tak sluší”, tužky, učebnice, příbory a ložní prádlo.

„A zavařené maso!” vykřikla téměř intendantka. „A šest — nejméně šest — čtyřlibrových bochníků!”

$

„Drahá slečno Scrimshawová,“ vzdychla paní Lovellová z pohovky, na níž opatrně odpočívala, „nechystáme se přece na plavbu do vlasti, a v Sydney budeme bydlet u Huxtableových.“

„Člověk má být připraven na všechno,” radila slečna Scrimshawová.

Jakmile přišel velitel k obědu, bez meškání blahopřál paní Roxburghové, že se může tak rychle vrátit do civilizace. Velkodušnost vůči rodině a manželce mu prospěla; nikdy nebyl (a nejspíš si ani nepřipadal) tak půvabný, jako když po modlitbě zasedl ke stolu s rukama složenýma na uniformě, takže vynikl jeho snubní prsten, nebo když pohladil Kate pod bradou a pochválil slečnu Scrimshawovou za její přímo vojenskou výkonnost. Alespoň v této chvíli patřil svět kapitánu Lovellovi.

Jeho choť, míchajíc krupkovým vývarem, který jí předepsal doktor Cunningham, se při obědě věcně zeptala: „Dávají ti pokoj, drahoušku?”

„Celkem ano. Nemohu si stěžovat,” odpověděl kapitán Lovell. „Jsou ovšem pořád problémy s tabákem. A Bragg se už potřetí pokusil — tentokrát kuchyňskou vidličkou.” Přítomnost dětí mu bránila zacházet do podrobností.”

Všichni zaútočili na oběd a někteří si stěžovali, že skopové je tvrdé, ba černé a nedobré. Malá Totty byla vykázána z jídelny. Paní Roxburghové však nezbývalo než předpokládat, že kapitán je, jak se říká, spravedlivý.

Když se zvedli od stolu, přistoupila k němu a řekla: „Musím vám připomenout svou žádost, pane veliteli.”

„Vaši žádost, paní Roxburghová?” Udiveně zvedl obočí a jeho úsměv působil o to zářivěji, že se mírně leskl skopovým lojem.

„Ve věci toho trestance,” řekla, „kterému vděčím za svou záchranu.”

„Copak mi to musíte připomínat? Jsem v Moretonově zálivu proto, aby bylo spravedlivosti učiněno zadost.” ,

Člověku tak impozantnímu, tak nadanému služebními i domácími ctnostmi, by měla důvěřovat bezvýhradně.

„Vy mi nevěříte?” zeptal se.

„Měla bych,” řekla tiše, „ale už nevím —” Nedopověděla.

Poklepal ji po zápěstí. „Měla byste víc věřit sobě.”

Poté se vzdálila a nechala se zatížit vším, co slečna Scrimshawová považovala za nezbytné cestovní potřeby.

$

K večeru se její velitelka vrátila z osobního průzkumu přístupových cest a hlásila: „Tak se mi zdá, že k nám jdou hosté, a sice paní Cunninghamová, doktorova žena, a její příbuzný z Londýna — pan Jevons.“

Na ženu tak váženou a zkušenou byla nápadně rozrušena. „Představte si, paní Roxburghová, že nosí prsten s diamantem. Diamant na mužích neodpovídá zrovna mému vkusu, ovšem jeho mravním kvalitám to nemusí být nijak na škodu.”

Paní Roxburghová řekla pro její klid. „Slečno Scrimshawová, můj manžel — pan Roxburgh — nosil pečetní prsten.”

„Ach,” přisvědčila slečna, „to je přece u lepších lidí samozřejmé.”

Na víc jim nezbyl čas, protože paní Cunninghamová a její podezřelý příbuzný už vcházeli na verandu.

Lékařova manželka byla rozložitá, snědá mladá žena, která by vedle svého manžela působila nevzhledně. Možná byla pro manželství přínosem dík „značné zámožnosti” Jevonsovy rodiny.

Také pan Jevons byl statný a snědý, tělnatý, ale přitom pevně stavěný. Paní Roxburghová měla zoufalé nutkání pátrat po jeho diamantu, a přitom si všimla, že na téže ruce má snubní prsten. Zatímco u velitele posiloval tento symbol bytostné sebeuspokojení, ruka pana Jevonse vypadala o to zranitelněji. Rychle takové pomyšlení zaplašila jako pošetilý nápad, ovlivněný možná její neblahou zkušeností.

Jak paní Cunninghamová, tak její příbuzný se vyhnuli všem zmínkám o událostech, které paní Roxburghovou do Moretonova zálivu přivedly. Pan Jevons jen obecně podotkl: „Po své kalvárii jste jistě ráda, že můžete z kolonie pryč, na dlouhou cestu domů.”

„Co jiného?” odpověděla docela klidně. „I když nemohu říct, že by mě tam něco táhlo.”

Na tom zůstalo. Pan Jevons vyjádřil patřičné pocity nad budoucností východní Austrálie, a dokonce naznačil, že si hodlá přiložit polénko a profitovat z rozvoje Sydney.

Vyšlo najevo, že je majitelem jakéhosi železářského podniku na Oxfordské ulici v Londýně, kam o pracovních dnech dojíždí ze svého domečku v Camberwellu.

„Z domečku? Ale bratránku Georgi! Kdybyste to, slečno Scrimshawová viděla, určitě byste řekla, že je to zámek.”

$

Slečna nasadila výraz, který lze popsat jen jako odpouštějící úsměv, a když hosté odešli, omluvila se za ně.

„Paní Cunninghamová je nezkušená a poněkud netaktní mladá žena. Ale pan Jevons není vychloubačný ani trošku. Jaký z něj máte dojem?“

„Řekla bych, že je dobrák. Má takové dobrácké ruce.”

„To je zvláštní postřeh! Vůbec mě nenapadlo podívat se mu na ruce, jen kvůli tomu démantovému prstenu, a ten bych raději neviděla.”

Paní Roxburghová cítila, že slečna Scrimshawová si s prstenem poradí, jen co se naskytne vhodná příležitost.

V hodinách, které jí do odjezdu z Moretonova zálivu zbývaly, byla takovým rozptýlením ráda, protože se bála, že znovu uslyší křik vězně na trojnožce, a téměř se neodvažovala usnout, aby se jí ve spánku nezjevil trestanec Jack Chance a nenabízel jí svou lásku. Její kratičké, úzkostné chvíle spánku byly bezesné snad jen silou vůle.

Zároveň nespal kapitán Lovell, ne žalem nad odjezdem své manželky a dětí, ale kvůli hlášení pro Jeho Excelenci, které skládal ještě v noci před vyplutím strážní lodi. Je nutno přiznat, že v mezích, které mu historie určila, byl úzkostlivě spravedlivý.

A tak ve světle svíce skřípal brkem a uhlazoval svá souvětí:

… žena dosti inteligentní, ale vlivem utrpení, kterým prošla, nesdílná či přesněji nejasně se vyjadřující. Je obtížné poznat pravdu jak z jejího podání, tak z výpovědi onoho nešťastného druhého důstojníka Pilchera. Je možné, že při tak malém odstupu od osudných událostí se oba uchylují k nepravdám jako ke štítu či útěše.

Pilcher zatím nejeví zájem o zlepšení svého osudu, naopak, zdá se, že hodlá být do konce svých dní úředníkem na intendantuře. Po služebních hodinách se věnuje zmíněné kapli, kterou bezpochyby zbudoval jako pokání za své hříchy, ať již jakékoli.

Paní Roxburghová, neurčitá stran minulosti, nemá jasné představy ani o své budoucnosti. Zájem projevuje, jedině když jde o

$

další osud uprchlého trestance Chance. V takové chvíli se silně rozruší a vyžaduje, aby mu byla udělena milost, hned jak ho nalezneme, o což bude jistě žádat Vaši Excelenci brzy poté, co Vám bude doručena tato depeše. Není důvod nevěřit jejímu tvrzení, že ji tento muž přivedl k usedlosti na hranicích zdejší osady, přestože odmítá uvést sebemenší detaily o jejich cestě, pravděpodobně ze studu, protože seržant Oakes a jeho žena ji nalezli bez jediného kousku oblečení poté, co trestanec prchl zpátky do buše, ať již z taktnosti či proto, že se bál trestu.

Navrhuji vyslat pátrací oddíly, které by tohoto zřejmě pomateného nešťastníka hledaly a pokud ho, jak doufám, nalezneme, připojil bych k žádostem paní Roxburghové o jeho omilostnění své doporučení. Je mi známo, že se v londýnském brlohu dopustil hnusné vraždy a byl odsouzen na doživotí, ale podle mého skromného mínění bude již beztak zlomen tím, co prožil, a krom toho se vykoupil tím, že doprovodil řečenou dámu do našich rukou, takže byla zachována při životě a posléze i uzdravena.

S oddanou úctou k Vaší Excelenci …

Mít tu po čertech delikátní věc konečně na papíře byla taková úleva, že kapitán Lovell neodolal a přidal ke svému květnatému podpisu jeden ozdobný šlahoun navíc.

Jitro bylo průzračnější a jednoznačnější než rozruch vyvolaný odjezdem lodi.

Nejdříve se přepravil na lehkém člunu kapitán s částí posádky a pasažérem, panem Georgem Jevonsem. Byli už na palubě Princezny Charlotty, když poslední zátočinou, dělící osadu od lodi, proplul velrybářský člun s větší skupinou, složenou z velitele a jeho choti, jejich křičících nebo plačících dětí, slečny Scrimshawové, paní Roxburghové (kdo jiný by se za vdovským závojíkem skrýval), jejich oficiálních zavazadel a velkého množství neortodoxních balíčků.

Při choulostivé operaci, jakou bylo vytahování dam a dětí na palubu, se nejvíce osvědčil pan Jevons. Paní Lovellová, zesláblá

$

a slzící nad neodvratným odloučením, zůstala viset na manželově paži, dokud slečna Scrimshawová nepřispěchala s čichací solí. Slečna sama však zhluboka vdechovala „ozón“ a sdělovala každému, kdo měl zájem, že se „nikdy necítí tak volná, jako když ji čeká oceánská plavba.”

Paní Roxburghová mlčela, ale zvedla si závojík, aby jasněji viděla břehy plné mangrovů a hnědou řeku, která se pro tuto příležitost vyzdobila blankytem.

„Jako na obraze, viďte ?“ prohodila slečna Scrimshawová, když přistoupila ke své přítelkyni.

„Ano,“ přisvědčila paní Roxburghová. „Jako na obraze.”

A vskutku se to podobalo nabubřelé olejomalbě, na rozdíl od měňavého akvarelu, který viděla při vyplutí z Hobartu: oba obrazy měly daleko ke skutečnosti, kterou poznala, ale každý jinak.

K dvojici žen stojících u hrazení došel zvolna kupec Jevons, preferující zřejmě dámskou společnost. „Myslím, že cennějším obrazem bude pro paní Roxburghovou pohled na londýnskou Temži. Až ji poprvé uvidí.”

Paní Roxburghová tak nápadně ztichla, že slečna Scrimshawová se cítila povinována zasáhnout a konverzaci popohnat. „Ach, pane Jevonsi, nezarmucujte ty, kteří zůstanou v kolonii. Celou mne rozteskníte.”

Pan Jevons se odvážil slečnu ignorovat a vyjádřil naději, že paní Roxburghová dovolí, aby ji představil své rodině v Camberwellu, kde se jeho sestra ujala role hospodyně a nevlastní matky jeho tří dcerušek.

Patrně chtěl co nejvíce zmírnit trpkost jejího návratu, ale paní Roxburghovou jen přivádělo do rozpaků, že ze svého pozvání — byť v dané situaci logicky — vyloučil její přítelkyni, která po něčem takovém jistě velmi toužila.

Slečna Scrimshawová to však přijala s povděkem působícím naprosto upřímně. „No ne! Takže doma o vás bude postaráno!” Možná ji ovšem rozjařila jen přemíra ozónu.

Paní Roxburghová byla slečninou ochotnou kapitulací poněkud vyvedena z rovnováhy. Vzdálila se a vzápětí zjistila, že může promluvit s velitelem o samotě, což odkládala na poslední chvíli.

„Pane kapitáne,” řekla, „nemohu vám dost poděkovat za

$

všechnu laskavost a za to, čeho jistě dosáhnete svou přímluvou u guvernéra.”

Velitel, vždy ochotný k lehké morální koketérii, ji poklepal po ruce depeší, kterou se chystal svěřit kapitánu Barbourovi. „Takže mi věříte?”

Stála, jako by o tom ještě přemýšlela. „Doufám.”

Světlo odražené od řeky dopadlo na šarlatovou pečeť a ta se zaleskla jako čerstvě sražená krev.

Kapitán si chtě nechtě musel všimnout, jak v hrdle této ženy buší tep. Dojímala ho a znepokojovala možná víc, než jeho oddanost rodině a úřední postavení dovolovaly.

Zanedlouho byli všichni svoláni k déjeuner d la fourchette (jak to nazvala slečna Scrimshawová), s chutí ji spořádali, a kapitán Lovell se pak rozloučil s uslzenou manželkou a nadšenými dětmi.

Ale když stanul na zakotveném člunu, jeho pozornost upoutala znovu žena v černém.

Paní Roxburghová stála sama u hrazení a zdálo se, že upřeně pozoruje šedé pobřežní mangrovy a jejich olejový odraz v kalné vodě, protože slunce se schovalo a obloha stáhla z hnědé hladiny poslední kmitavé stuhy blankytu. Tak ji viděl nejen velitel, ale také pan Jevons a slečna Scrimshawová, která stála nejblíž: nikdy nezapomene na ten náhlý bolestný výkřik, právě tak rychle potlačený, jak prudce se ozval.

Vykročila, aby své přítelkyni nabídla účast a podporu, ale paní Roxburghová si zakryla obličej závojem; krok měla pevný, hlas suchý a pevný. „Pojďme do podpalubí,” rozhodla. „Rozloučili jsme se. Snad jsem svou povinnost splnila ke všem.”

Odpoledne odpočívaly obě dámy v přidělené kajutě. Paní Roxburghová nakonec tvrdě usnula. Když se probudila, její společnice už s ní nebyla; odvedly ji zřejmě povinnosti, za něž byla placena.

I v slábnoucím světle byla kajuta tak úhledná, tak obdivuhodně vyzdobená teakem a mosazí, a zvuk vody za lodními stěnami měl tak daleko k hrůzám, které vyvolává oceán, když podlehne svým běsům, že jejích výčitek nad návratem do rozumného světa civilizovaných tvorů ubylo. Nejvíce ji teď znepokojovalo náladové

$

chování její přítelkyně. Nemohla pochopit, proč se slečna Scrimshawová zřekla dobráckého, i když trochu nudného kupce a proč se k ní najednou chová tak nediskrétně, ba protektorsky.

Nejistota se však ztlumila, když v šeru vstala, a uklidněna zvuky moře, klepotem mosazných držadel a hlasy námořníků zastřenými dálkou, osvěžila své tváře a ruce kolínskou vodou a převlékla se. Teprve potom rozžehla svíci, aby si mohla lépe upravit vlasy, ještě stále skrovné, a právě když seděla před zrcadlem a snažila se vykouzlit pár prstenců, vrátila se její společnice.

„Vždyť sedíte skoro potmě!“ pokárala ji slečna Scrimshawová. „Och,“ zvolala, „to jsou ty šaty, o kterých jsem od počátku věděla, že vám budou slušet!”

„Vzala jsem si je,“ odpověděla paní Roxburghová, „protože nic jiného na převlečení nemám.“

„Mohu-li být tak smělá — lépe v nich vyniknete.”

A vskutku, v granátově rudém hedvábí paní Roxburghová nedobrovolně zářila. Slečna Scrimshawová se převlékla, už když její přítelkyně spala, ale do šatů právě tak hnědých, jako měla předtím. Teď si je zpestřila onyxovým náhrdelníkem, ledabyle přehozeným přes hlavu.

Jen co se v zrcadle přesvědčila, že vypadá, jak nejlépe může, obrátila se, a paní Roxburghová pochopila, že ji čeká výslech od osoby, kterou měla za svou spojenkyni.

„Všimla jste si,” začala inkvizitorka, „že se o vás pan Jevons neobyčejně zajímá?”

„O mě? Nesmysl! Proč by se zajímal o někoho naprosto nezajímavého?”

„Muži,” řekla slečna Scrimshawová, jako by to slovo vychutnávala, „jdou vždycky za tím, co je nesnadné a možná nedosažitelné.”

„Já musím žasnout!” bránila se paní Roxburghová. „Ujišťuji vás, že nechci poškozovat zájmy nikoho jiného.”

„Ale božínku!” Ve snaze odpustit přítelkyni a poskytnout poslední pomazání všem svým rezignovaným touhám se slečna zasmála. „Mám-li být upřímná, paní Roxburghová, nedokázala bych se s nikým dělit o svou postel. Není nad to, když se mohu pohodlně natáhnout.”

Paní Roxburghová si pomyslela, že její nově získaná přítelkyně

$

se nebezpečně přiblížila k tomu, co sama tak odsuzuje: k vulgárnosti.

Slečna Scrimshawová si uvědomila svůj prohřešek. „Možná si řeknete, že jsem neslušná. Ale upřímnost je přirozená past pro každého, kdo se odváží do neznámého lesa. V tom mi jistě dáte za pravdu.“

Paní Roxburghová se na ni nemohla hněvat.

„Můžete-li mi odpustit,” zaprosila stará panna, „pojďme spolu na palubu a nadýchejme se čerstvého vzduchu.”

„Pojďme!” přikývla paní Roxburghová.

A tak obě dámy dotápaly ke schůdkům, a když se dostaly na palubu a nabraly rovnováhu, zavěsily se do sebe a procházely se tmou.

Při pohledu na pokladnici hvězd napadlo Ellen Roxburghovou, že takovou krásu vidí možná naposled v životě. Bez ustání, ale ne dotěrně vál mírný vítr, skřípalo lanoví, napínaly se plachty — to ji na schůdcích paměti na chvilku zastavilo. Nebýt přítelčiny ruky, zavrávorala by.

Vtom téměř klopýtla slečna Scrimshawová, ale vehementně vykřikla: „Ach, kdybych mohla být orlem!”

„Proč orlem?” Paní Roxburghová sice v polotmě viděla zahnutý zoban a upřené oči rozjiskřené hvězdami, ale bylo by od ní nezdvořilé, kdyby se netvářila alespoň trochu překvapeně.

„Abych se mohla vznést!” zasípěla slečna Scrimshawová. „Vzlétnout k výšinám! Dýchat! Sedět na útesech a dívat se na vše, co je pode mnou! Povznesená, a konečně svobodná!”

Tolik rétoriky najednou paní Roxburghovou ohromilo.

Rozdychtěná slečna se však hodlala svěřovat dál. „Vy jste si nikdy nevšimla, že jsem žena jen tělem, ale ne podstatou?”

Paní Roxburghová si ne bez údivu uvědomila, že zůstává tvorem nenapravitelně pozemským. „Já už utržila tolik ran,” pokusila se vysvětlit. „Kdepak útesy, to není pro mě!” A byla by v úzkých, kdyby jí nepřišla na jazyk slova její pokornější přítelkyně, paní Oakesové. „Žena má podle mě blíž k mechu nebo lišejníku, co přilne ke stromu nebo ke kameni tak jako ona k manželovi.”

Kdyby některá z žen přecházejících po palubě mezi hvězdami a napjatými plachtami chtěla za svou víru bojovat a obracet na ni svůj protějšek, nebyla by pro svatou válku vhodná chvíle, protože

$

z podpalubí se vynořila postava a zamířila rovnou k nim: velká a černá, málem zlověstná, nebýt hlasu pana Jevonse, který ji o několik kroků předehnal.

„Paní Lovellová už objednala čaj, a mají-li dámy chuť, srdečně je zve.“

„Vidíte, jak zapomínám na své povinnosti!” vykřikla slečna Scrimshawová. „Moře mi úplně popletlo hlavu!” Orlice se odtrhla od paní Roxburghové a za třeskotu rozezmítaných onyxů dupala po palubě ke schůdkům, až zmizela.

Kupec teď mohl nabídnout paní Roxburghové rámě a dáma neodmítla. „Děkuji,” zašeptala a zavěsila se do něj (co jiného mohla dělat?).

Tak jako při jejich dřívějších setkáních působil velmi solidně a byla ráda, že to o něm může konstatovat také večer na moři; musela si však připomenout, že solidnost mívá blízko k samolibosti a že pan Jevons by možná uplatňoval práva, která by mu nechtěla přiznat, ani kdyby za sebou neměla minulost, v níž ctihodné závazky narážely na její pohoršující touhy.

„Podle všech znamení,” sdělil jí pan Jevons, „nás čeká hladká a bezpečná plavba až do Sydney.”

„Já na znamení nevěřím,” odpověděla paní Roxburghová, ale věděla, že to pravdě příliš neodpovídá.

„Já věřím,” řekl kupec s daleko větší jistotou.

Stiskl jí nepostřehnutelně ruku? Nebyla si jista, ale pro každý případ si zakázala, aby jí to bylo příjemné.

Když vešli do jídelny, slečna Scrimshawová vévodila u čajové konvice, protože jedno z menších dítek si pobryndalo šatky rozmočenými piškoty a matka se snažila napravit škodu a utišit je.

Kate a její nejstarší bratr nemohli rozplést „kolíbku”.

„Podívejte, paní Roxburghová! Zadrhla se nám. Za to může Tom.”

„Nemůžu!” zavrčel Tom a pod židlí ji kopl. „Holky svou vinu nikdy nepřiznají.”

Paní Roxburghová se sklonila a po několika jemných manipulacích vrátila motouz na dívčiny prsty, s takovým obrazcem, jaký vyžadoval logický postup hry. Kate byla okouzlena. Zbožňovala paní Roxburghovou a nepochybovala, že je to láska vzájemná. Jako by je příhoda se zašlápnutým kuřetem ještě víc sblížila.

$

Pan Jevons nesl paní Roxburghové čaj a chlebíček s tak zvlhlým ovocem, že vypadal jako vykládaný drahými kameny. Mířil k ní se vší mužskou suverenitou, ale jakousi neuvěřitelnou náhodou zakopl, snad o některé dítě nebo o nohu židle nebo o shrnutý koberec — nikdo nevěděl. Nebo to zasáhly zlé síly? Ať už jeho pád zavinilo cokoli, viděl, jak z talíře odlétá chlebíček a z talířku šálek.

Vkleče pak hleděl na sukni paní Roxburghové, na níž rostla a temněla čajová skvrna. Netřeba dodávat, že pozdvižení bylo náramné: pan Jevons dostal třesavku. Bylo to zřetelně vidět, když marně čistil skvrnu kapesníkem.

Paní Roxburghová seděla a shlížela na tu obrovskou dvojnohou ropuchu, jako by od ní unyle přijímala povinnou úsluhu, ale pak se vzchopila a vrátila se k lidské situaci.

Naklonila se a přikázala: „Nedělejte to! To nic není.“

„Ale vaše šaty! Já vám je zničil!” zakvákala nešťastně ropucha.

„Nejsou moje a nejsou zničené,” prohlásila.

Možná se na okamžik dotkla jeho ruky, protože třesavka se utišila, spíše překvapením než na rozkaz.

„To nic není, věřte mi, pane Jevonsi,” opakovala svým obvyklým hlasem.

Protože mluvili tiše a jen spolu a protože děti se vrhaly po troskách chlebíčku a slečna Scrimshawová s krákotem sbírala střepy rozbitého šálku a vytírala skvrnu houbou, nikdo asi neslyšel a neviděl, že tito dva cizinci mají společné tajemství.

Když znovu zavládl mír, paní Roxburghová dostala jiný šálek, tentokrát od Toma. Oči jí zvlhly, zrak se zakalil, ale to proto, že z čaje stoupala pára, a pokud ztrácela dech a klid, vysvětlovala si to tím, že nový korzet je ještě příliš tuhý.

Pan Jevons, znovu zámožný kupec, si přestal všímat skvrny, třebaže ji jeho péče a slečnina snaha jen zhoršila. Nepřestával však přemýšlet o zamžené postavě v granátově červených šatech, kterou viděl vedle těhotné matky obklopené hnízdem ospalých, kulaťoučkých dětí, v živém sousoší, obemknutém jedinou elipsou světla.

Neviděl, že Kate kope Toma a že Tom se mstí zaťatou pěstí; byli na jiné oběžné dráze. Ani slečna Scrimshawová se nepokusila vymáhat kázeň, kterou hlásala: byla příliš zaneprázdněna a její

$

cvakající onyxy sestřelovaly kdejakou pochybnost. Neboť jakkoli tajní orli touží vzlétnout — a v duchu a snech vskutku vzlétají — jejich lidská povaha nemůže než lapat každé náhodné stéblo, které by mohlo být známkou vesmírného řádu.

$

IZOLDA A TRISTAN V AUSTRALSKÉM BUŠI

V zemi cornwallské, v hlubokých hvozdech za hradem Tintagelem, bloudí milenci jako štvaná zvěř, vyhublí a v cárech. Skrývají se v rozsedlinách a stavějí si chýše z větví, mocí lásky však ani jeden, ani druhý nepociťuje svou bídu.

Tristan již od malička zná napodobit zpěv lesního ptactva; a často, přivábeni jeho voláním, slétají se ptáci na větve chýše a s napjatým hrdélkem zpívají své písně.

J. Bédier Román o Tristanovi a Izoldě

Trosečnice Ellen Roxburghová z románu Sukně z listí (A Fringe of Leaves, 1976) zaujímá mezi tragickými postavami v díle Patricka Whitea zvláštní místo: o své neštěstí se nezasloužila. Nezavinila je agresívním sobectvím jako velikášský německý badatel v Poušti Johanna Vosse (Voss, 1957, česky 1980) či marnivá uzurpátorka Elizabeth Hunterová v Oku uragánu (The Eye of the Storm, 1973, česky 1978) , ani rezignovanou nepřístupností jako Theodora Goodmanová v Tetině příběhu (The Aunťs Story, 1948), ba nepřivolala svou tragédii ani bytostným podivínstvím, jehož bezelstnost, bezbrannost a výjimečná citlivost je neodolatelným terčem pro utilitární a nesnášenlivé okolí téměř ve všech Whiteových prózách. K fatálnímu zvratu v Ellenině životě, z vděčnosti zasvěceném slabému, o mnoho let staršímu manželovi, dochází v důsledku navigační chyby či ještě hůř — špatného počasí, v němž anglická briga nešťastně zavadí o australský korálový útes. Zákony osudu nahrazuje tentokrát náhoda.

Připočteme-li k tomuto náhodnému zvratu jeho mimořádně dramatické okolnosti a exotický rámec, zvýrazněný nejen zvláštnostmi australské přírody, ale také anachroničností kmenových zvyků, jimž se Ellen jako zajatkyně domorodců musí podřídit, může se středoevropskému čtenáři zdát, že autor zkoumá svou protagonistku v podmínkách příliš laboratorních, jakoby zkonstruovaných proto, aby mohl odpovědět na teoretickou otázku, formulovanou jedním z epizodních aktérů prologu: „Zajímalo by mě, jak by se paní Roxburghová zachovala, kdyby musela trpět.” A je tedy namístě připomenout, že v době, o níž Whiteův histo-

$

rický román vypráví, tedy v druhé čtvrtině devatenáctého století, patřily vleklé útrapy trosečníků k příhodám ne sice běžným, ale zdaleka ne ještě ojedinělým, a při vší přízračnosti vlastně logickým. Lodní katastrofa byla nejčastější dopravní nehodou a navigační chyba či nepřízeň počasí osudovou hrozbou, zvláště u břehů „nejmladšího“, nejpozději kolonizovaného kontinentu; pokud se přeživší trosečníci dostali na australskou pevninu, měli před sebou vyhlídky stejně skrovné jako děsivé a vyčerpávající: buď v tropickém či subtropickém podnebí a porostu překonávat obrovské vzdálenosti k nejbližší osadě bílých kolonistů (Záliv dropů, k němuž toužil doplout navigátor Whiteových trosečníků, byl od osídleného Moretonova zálivu vzdálen téměř pět set kilometrů), anebo padnout do zajetí některého divošského kmene. S oběma možnostmi bylo spojeno smrtelné nebezpečí, jen nepatrně snižované možností třetí — náhodným setkáním s dalšími bloudícími bělochy, většinou uprchlíky z trestaneckých osad. (V době Ellenina příběhu byl každý třetí běloch na australské půdě trestancem deportovaným z Anglie.)

Dochované výpovědi těch, kteří se na takové strastiplné pouti dočkali záchrany, svědčí o zápletkách, nejednou přesahujících romanopiseckou kombinatoriku; vyprávějí o dětech a ženách, které mezi domorodci přežily častěji než vzpurnější muži a někdy byly dokonce považovány za bílé převtělení zemřelých příslušníků kmene; dokládají zoufalou snahu uprchlých vězňů žít raději v nebezpečné divočině než v nelidském režimu kárných táborů; odkrývají hrdinské i brutální stránky trosečnického hladovění, úpornost i bídu nepřetržitého zápasu o život, vedeného jak bílými, tak černými v nejprimitivnějších podmínkách, které jako by nikdy nebyly mezní, ale vždycky připouštěly ještě další, hrozivější i nadějnější mezistupně mezi danou situací a definitivní zkázou.

Jedna z těchto historií, rozhodně ne nejdrastičtější, ale neobvykle rozvětvená a rozšířená v různých legendárních verzích, má s fabulí Whiteovy Sukně z listí tolik styčných bodů, že ji lze považovat za hlavní motivický podklad románu. Zaznamenal ji poručík Otter z garnizony v Moretonově zálivu, kam v roce 1836 dorazili dva námořníci z brigy Stirling Castle, ztroskotané 15. května téhož roku. Briga plula ze Sydney do Singapuru a po týdnu narazila na jižní část Velké korálové bariéry. Posádka se rozdě-

$

lila do dvou člunů; horšímu z nich velel kapitán James Frazer, provázený svou sedmatřicetiletou ženou Elizou (pocházející z drsných Orknejí), která po čtyřech dnech v člunu porodila. Dítě zemřelo a bylo pohřbeno v moři. Když dorazili na jeden z Bunkerových ostrovů, sedm členů posádky vedených loďmistrem se zmocnilo lepšího člunu a odpluli k pevnině. Kapitán s manželkou a devíti zbylými lidmi se plavil ještě dva týdny v poškozené bárce, než se jim podařilo přistát u Velkého písečného ostrova, který považovali za pevninu. Byli zajati divochy a podle pozdějšího svědectví paní Frazerové týráni. Kapitán byl proboden oštěpem, když pro nemoc nemohl pracovat, první důstojník upálen. Loďmistrova skupina mezitím přistála asi dvě stě kilometrů severně od Moretonova zálivu a byla rovněž zajata domorodci. Dvěma námořníkům se podařilo prchnout a dojít do trestanecké osady. Když se na základě jejich výpovědi připravovala záchranná výprava, nabídl poručíku Otterovi své služby irský trestanec John Graham, deportovaný roku 1824 do Austrálie, aby si odpykal sedmiletý trest za krádež šesti liber konopí; uprchl, žil téměř šest let mezi domorodci a ze stesku po bílých lidech se vrátil a vzdal svým věznitelům. Díky Grahamovým znalostem domorodého života a jazyka byli zajatci ze ztroskotané brigy vypátráni a Graham prý bez potíží zachránil tři přeživší muže (druhého důstojníka a dva plavčíky), kdežto zuboženou paní Frazerovou osvobodil s nasazením života, protože divoši se nechtěli tak vzácné kořisti vzdát. Vysloužil si tím omilostnění a peněžní odměnu. Paní Frazerová se posléze provdala za kapitána lodi, na níž se vrátila ze Sydney do staré vlasti, a Velký písečný ostrov dostal jméno Frazer Island. (V románě Oko uragánu připomíná White legendu o bílé otrokyni černých domorodců právě na ostrově, kde protagonistku, paní Hunterovou, čeká osudová zkušenost; malé děti, které se o legendě zmiňují, věří, že celá historie začala na místě, kde si hrají.)

V románové variaci na autentické motivy vytvořil Patrick White příběh, jehož dobrodružný půdorys je pouze základem mnohovrstevnaté myšlenkové stavby. Zápas o život se zde postupně stává ověřováním jeho smyslu, zkouškou zděděných a zvolených životních hodnot. V osobě Austina Roxburgha neztroskotává jen starý, neduživý člověk, zhýčkaný pohodlnou existencí, ale také

$

viktoriánská iluze o neotřesitelnosti tradičního řádu — či spíše tradiční spořádanosti, udržované na povrchou, nad „pravěkými propastmi“ světa a duše, které v zájmu lichotivé sebeúcty není radno zkoumat. Austinova cesta na Tasmánii (v době příběhu a v originále románu nazývanou Van Diemenova země) měla být stvrzením jeho jistot, a skončila jejich rozvratem. Mechanismus ctihodného zdání, schopný zahladit bratrovu zpronevěru a ženinu nevěru, byl náhle rozmetán — čím? Jen zákeřnou náhodou? Ve Whiteově podání je vpád nahodilosti do Austinova pedantského života zároveň odkrytím děsivých možností, s nimiž viktoriánská samolibost nechce počítat: nevypočitatelné a chaoticky se náhle prosazuje odvrácená či ignorovaná strana skutečnosti, považovaná málem za „výmysl literátů” a pro povznesený jemnocit přijatelná právě tak málo jako celý odpuzující kontinent protinožců se svými nezařaditelnými rostlinami, nepochopitelnými domorodci a deportovanými vyvrheli. Už jednou bylo Austinovo soukromí neznámou a rušivou skutečností vážně ohroženo: když poznal nekultivovanou, spontánně reagující venkovskou dívku, kterou se brzy rozhodl proměnit v jemné „umělecké dílo”, aby neuspořádané projevy života ukáznil — či spíše překryl — salonní idylou.

V konfrontaci s rozpoutanými živly nemají ovšem jeho kamuflážní vlohy šanci. Austin je nezadržitelně „svlékán z blýskavého šatu bohatství a postavení, z pýchy na své mravní a intelektuální aspirace” a začíná tušit, že jeho hrdost byla vlastně zpupností. Nejenže se mnohé stává postradatelným pro něho, ale proti všem očekáváním je vposled postradatelný sám.

Zatímco Austinovo neštěstí je náhlé a krátké, jeho ženu Ellen čeká na australské cestě vleklý sestup do hlubin utrpení; je to však také sestup do vlastního nitra, dosud zasutého přidělenými rolemi, složitá cesta sebepoznání, ne pouze pokořující pád, jaký stihl jejího manžela. Cizoložná epizoda, podle viktoriánských měřítek vrcholně potupná, ustupuje tragédiím, vedle nichž je všechno moralizování trapně malicherné. Ellen Roxburghová, ztrativší dítě, manžela, přátele a poslední zbytky volnosti, se ocitá v „bezvýchodném bludišti” divoké přírody a divošského zajetí, v sevření sil, kterým nemůže čelit roxburghovskou logikou a žádným racionálním postojem, nemá-li si zoufat a zešílet. Pod zneuctěným povrchem kultivované dámy musí tedy objevovat a obnovovat živo-

$

todárné zdroje venkovského děvčete, které si kdysi intuitivně rozumělo s přírodou, nalézalo posilu v iracionálních nadějích a dovedlo se obrnit proti bolesti a úzkosti: přežívá na úrovni stroje či soumara či psa, jako by hledala záchranu až v nejstarší a nejtemnější paměti člověka-živočicha. Při tomto sestupu do lidského pravěku nahlédne posléze — zásluhou svého zachránce, uprchlého odsouzence — i do neznámých hlubin společnosti, v níž se kdysi šťastnou náhodou stala privilegovanou osobou, do podsvětí sebevědomé britské říše, zalidněného vyděděnci, nuzáky, zoufalci, zločinci a týranými vězni, tvory bez šancí a práv, živořícími na úrovni obdobně; předlidské, jako je ta, kterou poznala mezi domorodci.

Ve způsobu, jakým White uchopil a rozvinul motivy starého, takřka legendárního příběhu, se znovu projevila náročná zásada jeho tvorby: pronikat pod povrch všedních i neobvyklých jevů, postihovat člověka v úplnosti jeho vnitřních rysů a možností, osvětlovat mnohostrannou pravdu o jeho psychice, v níž nevyvážený intelekt působí stejně destruktivně jako neovládnutý pud a kde citové, intuitivní a instinktivní vrstvy mohou být základem pronikavějšího myšlení a pevnější rovnováhy. S hledáním tohoto celistvého obrazu souvisí ostatně i Whiteův široký rejstřík psychických a sociálních typů, z něhož nejsou vylučováni jedinci vymykající se běžné míře racionálního hodnocení, lidé nejen podivínští, ale i zchátralí, opuštění a zavržení ostatními pro svou odlišnost, nepochopitelnost, neúhlednost. Svět Whiteových próz, navzdory nezastíraným a nesnadno překročitelným přehradám, je nedělitelný; i odsouzenci a odpudiví vyvrženci v něm představují fragmenty lidskosti, byť provinilé či poražené, nikdy však neposuzované jen podle kriminalistických norem; je totiž často věc náhody, kdo z Whiteových viníků je usvědčen a kdo trestu ujde. (Ellen se dopustila téhož hříchu, za který Mab musela zemřít, a její cynický švagr Garnet, ačkoli zavinil a možná zosnoval smrt své ženy, zůstává ušetřen utrpení, které na sebe strhl ptáčník Jack, když zabil ze žárlivosti.)

Právě poznání, že lidé jsou svými slabostmi a vinami spřízněni, že jejich rozdělení na šťastně vyvázlé a nešťastně postižené podléhá mnoha okolnostem nahodilým a že bezohlednost osudu splývá až příliš často s bezohledností lidskou, vede Ellen Roxburghovou

$

k pocitu, že musí existovat jakási společná odpovědnost („Vinu nemá nikdo a každý“), jakási vědomá protiváha chaotického, „hrozného světa“, kde jsou jistoty neudržitelné, usudy zaměnitelné a rozsudky svévolně jednostranné. Vždyť sama prošla protichůdnými rolemi, o nichž nerozhodovala, sama se musela stát nesvéprávnou loutkou, „dílem” druhých, ať v zjemnělé anglické společnosti či v divokém australském kmeni. Skládaní účtů před neoblomným Hospodinem zástupů, v jehož spravedlivost přestala na své mučednické pouti věřit, je proto v jejích představách nahrazeno odpovědností pozemskou, založenou na pokorné a pozorné úctě k hodnotě tak vzácné a nenahraditelné, a přece tak snadno ohrozitelné a zničitelné, jako je život člověka.

Ellen ztrácí svého starozákonního boha i svého pozemského zachránce (jehož příjmení — Chance — znamení právě tak náhodu jako naději), ale z jejích postojů je zřejmé, že neztratila víru v „laskavost lásky probouzející důvěru”. Nemá pro ni mnoho důkazů — mohly by to být jen vzpomínky na děti černých domorodců, na plavčíka Oswalda a na trestance Jacka, kterého svou láskou natrvalo nepřesvědčila — je však od mládí zvyklá doufat ve věci nevysvětlitelné a nejisté, nicméně životodárné. I vrtkavá a drsná příroda v rodném Cornwallu jí bývala „legendou o naději”, a pověst o Izoldě, která se na cestě do cornwallského Tintagelu stala milenkou svého průvodce Tristana, posilovala zotročené venkovské děvče snem o slavném připlutí bájeslovného cizince, který lásce obětoval život.

Proto je do Elleniných osudů a nadějí vetkán pradávný tristanovský mýtus o vytrvalosti lásky, a to jak svou ústřední myšlenkou, tak řadou detailů a dějových motivů, k nimž White v Sukni z listí vytváří paralely a kontrasty (podobně jako v Oku uragánu k báji learovské, v Poušti Johanna Vosse k mýtu faustovskému nebo ve Stromu člověka k biblickému příběhu Adama a Evy — abychom připomněli alespoň jeho romány známé z českých překladů). Také středověká Izolda poznala Tristana v době, kdy měl rysy znetvořeny jedem a tělo plné páchnoucích ran, jež mohla vyléčit jen ona. Také Tristan rozuměl přírodě a hlasům ptáků jako londýnský ptáčník Jack Chance, a když unikl věznitelům, zachránil svou milou před mstivými malomocnými „s popelavým tělem”. Také oni prchali hlubokými lesy, vyhublí a polonazí, a přesto

$

sťastni a svobodni svou láskou. I Ellen si podobně jako Izolda pečlivě uchovává prsten, znak identity a ztraceného postavení v řádu světa — na rozdíl od svého středověkého protějšku však nakonec poznává, že to byl symbol vnější, bezmocný a zbytečný.

I Jack Chance odvede svou družku do bezpečí a vrací se do lesů — odhání ho však hrůza z lidí, kterou hrdý rytíř Tristan nikdy nepoznal. Svět rytířských soubojů a přísah, závazků a pravidel je ve Whiteově tristanovské variaci smeten chaosem neomezené surovosti.

Ale i v novověkém příběhu, plném klopýtání, vrávorání a pádů, putuje mezi nástrahami náhod a nejistoty vytrvalá dvojice z věčného mýtu o lásce, která je silou, a nikoli slabostí (jak se bál zatrpklý lodní důstojník Pilcher). Jsou to ovšem lidé komplikovanější, rozpornější než v idealizující legendě, milenci, jejichž soulad zdaleka není samozřejmý, protože minulost utvářela každého z nich jinak; a je tragickým paradoxem jejich společného útěku, že na klopotné cestě za bezpečím míří oba k nebezpečnému světu své minulosti, k civilizaci, ve které pro jejich neortodoxní vztah není zatím místo. I po staletích platí, že „ztratili svět a svět ztratil je“, i po staletích se svou vzpourou osvobodili a zároveň spoutali, a mají-li ze své osamocenosti vyjít, nezbývá jim než spoléhat na pochopení nechápavých a milosrdenství nelítostných: aby je jejich svět byl schopen přijmout (nejen jim velkoryse odpustit), musel by se v něčem základním změnit. Proto jsou pro něj otázkou, vybídnutím, zkouškou. Výsledek není, a nemůže být zaručen — nezapomínejme, že i legenda o Tristanovi a Izoldě je tragická — nicméně smysl cesty byl stanoven.

Jakkoli Patrick White nenechává nikoho na pochybách, že je to pouť plná porážek a že „ti, kteří jsou poctiví, musejí strádat a prohrávat častěji než druzí, aniž tím získávají právo vyhýbat se dalším strastem a prohrám”, nezobrazil utrpení Ellen Roxburghové jako cestu marnosti. Jeho trosečnice se vrací do tísnivé civilizace sama, a přece s obnoveným a daleko jasnějším vědomím své podstaty a celistvosti. Poznala lásku bez výhrad a podmínek, vzácnější než všechno, co kdy vlastnila či prožila, a poznala bídu bez mezí a práv, svoji i cizí, volající po bezvýhradné účasti. Její zkušenost je z velké části nevyslovitelná, ale je obsažena ve všem, co Ellen vnímá a dává. Vrátila se citlivější a chápavější — o to snad nešťastněj-

$

ší, ale také lidštější a spravedlivější. Její zmoudření přichází mnohem dříve než s předsmrtnou bilancí či agónií a nestahuje za ním oponu smrt, jak tomu bývá u Whiteových velikášů, géniů nebo nesdílných podivínů. Ellen, žena spíše obyčejná než výjimečná, není od svého lidského údělu osvobozena žádným dramatickým závěrem. Musí žít dál svůj všední, každodenní život, jen na čas vykolejený drastickou náhodou, musí se znovu a nově vyrovnávat s jeho psanými i nepsanými zákony a pátrat skromně, tápavě a vlekle, jaký smysl — trvalý smysl — mají pravdy, které nečekaně poznala. Napohled výlučný příběh z bizarního konce světa se tedy otevřel novým a univerzálním významům: stal se výpovědí o neustále ohrožované a bolestně vykupované lidskosti.

„Proč se potom rodíme ?“ křičí Ellen nad zmarněnými životy k hluchému nebi. Ale její nevyslyšenou otázku lze v širším kontextu díla přečíst i jako neúprosnou, pozemšťanům určenou mravní výzvu.

ANTONÍN PŘIDAL - KLUB ČTENÁŘŮ

PATRICK WHITE - SUKNĚ Z LISTÍ

Z anglického originálu A Fringe of Leaves (Jonathan Cape, London 1976) přeložil a doslov napsal Antonín Přidal. Obálku, vazbu a grafickou úpravu navrhl Milan Hegar. Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p., jako svou 4 453. publikaci v redakci krásné literatury. Praha 1986. Odpovědné redaktorky Olga Špilarová a Věra Saudková. Z fotosazby písmem Garamont/Digiset, zhotovené v n. p. Svoboda, závod 4, Praha, vytiskl Tisk, knižní výroba, n. p., Brno, závod 3, Český Těšín. 22,18 autorských archů, 22,63 vydavatelských archů. 605 22 856. Vydání druhé. 13/34 (mirv12). Náklad 130 000 výtisků. 01-022-86. Cena váz. 27 Kč