Madeleine Wickham ( Sophie Kinsella )

Bohyně v domácnosti

Jedna

Máte pocit, že žijete ve stresu?

Ne. Nežiju ve stresu.

Mám prosté… spoustu práce. Rada lidí má spoustu práce. Tak už to prostě na světě chodí. Mám náročnou práci, má kariéra je pro mě důležitá a mně to vyhovuje.

No tak dobře. Tu a tam se cítím krapet přetažená. Trochu pod tlakem. Vždyť jsem také prokristapána právnická v City. To se snad dá čekat.

Zarývám tužku do papíru tak silně, až roztrhnu stránku.

Sakra. To nevadí. Přejděme k další otázce.

Kolik hodin strávíte průměrně denně v práci?

14

12

8

Jak kdy.

Cvičíte pravidelně? Chodím pravidelně plavat Někdy chodím plavat

Chci začít chodit pravidelně plavat. Až budu mít čas.

Poslední dobou mám totiž strašně moc práce.

Vypijete osm sklenic vody denně?

Ano Něk Ne.

Odložím tužku a odkašlu si. Z druhé strany místnosti se na mě od flaštiček s voskem a lakem na nehty podívá Maya. Maya je dnes má kosmetička. Má dlouhé tmavé vlasy spletené do copu a propletené bílou stužkou a v nose malinkou stříbrnou kuličku.

„Nějaké problémy s dotazníkem?” ptá se příjemným tlumeným hlasem.

„Říkala jsem přece, že mám trochu naspěch,” připomínám zdvořile. „Jsou všechny ty otázky skutečně nezbytné?”

„Chtěli bychom mít maximum informací, abychom mohli správně vyhodnotit, co vaše tělo nejvíc potřebuje, abyste byla krásná a zdravá,” vysvětluje konejšivým, nicméně nesmlouvavým tónem.

Mrknu na hodinky. Devět čtyřicet pět.

Na to nemám čas. Na to vážně nemám čas. Ale je to můj dárek k narozeninám a slíbila jsem to tetě Patsy.

Přesněji řečeno, je to dárek k minulým narozeninám. Teta Patsy mi dala dárkový poukaz na „Maximální zbavení od stresu” přesně před rokem. Je to matčina sestra a dělá si velké starosti o ženy, které mají vlastní kariéru. Při každém setkání mě popadne za ramena, dlouze mi hledí s úzkostně podmračeným výrazem do obličeje a na lístek, který přišel zároveň s poukazem, mi napsala: „Udělej si pro sebe chvíli času, Samanto!!!”

A já to měla vážně v úmyslu. Ale měli jsme v práci pár neodkladných záležitostí. A tak uběhl rok, aniž jsem našla volnou chvíli. Jsem právnická u kanceláře Carter Spink a právě prožíváme hektické období. Takhle to nebude věčně. Časem se to zlepší. Jenom musím překonat několik příštích týdnů.

No prostě, pak mi najednou teta Patsy poslala letošní

blahopřání k narozeninám a já si uvědomila, že ten poukaz

zanedlouho propadne. A tak tu trčím o svých devětadvacátých narozeninách. Sedím na pohovce v bílém froté županu a bizarním papírovém spodním prádle. A mám půlden volna. Víc by mi ani nedali.

Kouříte?

Ne.

Pijete alkohol?

Ano.

Jíte pravidelně domácí stravu?

Trochu nechápavě zvednu oči. Co tím chtějí vůbec říct? V čem je domácí strava lepší? Jím výživnou a rozmanitou dietní stravu, napíšu nakonec. Což je absolutní pravda.

Každý přece ví, že Číňané žijí déle než my - co může být tedy zdravější než jejich jídlo? A pizza pochází ze Středomoří. Je pravděpodobně mnohem zdravější než jakákoliv domácí strava.

Považujete svůj život za vyvážený?

Ano. N

Ano.

„Už to mám,” hlásím a podávám dotazník Maye, která začne pročítat mé odpovědi. Šnečí rychlostí posouvá prst po stránce, jako bychom měly nekonečné moře času.

A ona ho možná má. Jenomže já musím být vážně úderem jedné v kanceláři.

„Přečetla jsem si velmi pozorně vaše odpovědi,” zadívá se na mě Maya zamyšleně, „a podle mě jste typická ukázka dnešní vystresované ženy.”

Cože? Jak na to přišla? A to jsem si dala takovou práci, aby to na mně z dotazníku nikdo nepoznal.

„To rozhodně nejsem,” usměju se na ni okázale uvolněně, aby jasně viděla, že mě se stres rozhodně netýká.

Na Mayu to očividně neudělalo žádný dojem. „Máte zřejmě velmi náročnou práci.”

„Ale mně práce pod tlakem svědčí,” vysvěťluju. A to je pravda. Tohle o sobě vím už od…

No ano, od svých osmi let, kdy mi to řekla matka. Tobě jde práce pod tlakem k duhu, Samanto. U nás doma jde práce k duhu všem. Mohli bychom to klidně považovat za motto celé naší rodiny.

Tedy kromě mého bratra Petra. Ten se nervově zhroutil.

Tak tedy všech ostatních.

Miluju svou práci. Dělá mi hrozně dobře, když objevím skulinu ve smlouvě. Miluju příliv adrenalinu při uzavírání dohody. Miluju vzrušení při jednáních, kdy se všichni kvůli něčemu dohadujeme a já vyrukuju s nejlepším argumentem ze všech přítomných.

Jenom tu a tam se mi tak trochu zdá, jako by mi někdo nakládal na záda betonové kvádry. Jako by je na sebe postupně vršil a jako bych se já s nimi se všemi musela i přes smrtelnou únavu zvednout…

Ale tak se cítí asi každý. Tak to prostě chodí.

„Máte velmi dehydrovanou pleť,” kroutí Maya hlavou. Zkušenou rukou mi přejede po tváři a na chvíli mi se znepokojeným výrazem položí ruku pod bradu.

„Máte vysokou tepovou frekvenci. A to není zdravé.

Cítíte se v této chvíli nějak výjimečně napjatá?”

„Zrovna teď máme spoustu práce,” pokrčím rameny.

„To je prostě tím. Jinak se cítím dobře.” Nemohly bychom už přejít k věci?

„No tak dobře.” Maya vstane. Zmáčkne tlačítko na stěně a místností se nese jemná flétnová melodie. „Prozradím vám jenom to, že jste přišla na správné místo, Samanto. Naším cílem je zbavit vás stresu, dodat vám energii a očistit vás od všech jedů.”

„To je fajn,” poslouchám ji napůl ucha. Právě jsem si vzpomněla, že jsem si nepromluvila s Davidem Elldridgem ohledně té smlouvy na ukrajinskou ropu. Á jé!

„Cílem Centra zeleného stromu je zbavit vás všech každodenních starostí.” Maya stiskne další tlačítko na zdi a světlo se pomalu ztlumí. „Než začneme,” ptá se vlídně,

„máte nějaké otázky?”

„Jednu bych měla,” předkloním se.

„Výborně!” usměje se Maya potěšené. „Týká se to dnešní péče, nebo je to něco obecnějšího rázu?”

„Nemohla bych si od vás poslat jeden krátký e-mail?” ptám se zdvořile. Maye zmrzne úsměv na obličeji.

„To bude cobydup,” dodám snaživě. „Ve dvou vteřinách to…”

„Samanto, Samanto…,” kroutí nade mnou Maya hlavou.

„Tady si máte odpočinout. Udělat si chvíli pro sebe. Ne tu posílat e-maily. To je posedlost! To je závislost! Stejně zhoubná jako na alkoholu. Nebo na kofeinu.”

No tohle, já přece nejsem posedlá. Jakože, co to tu blábolí? Kontroluju svou elektronickou poštu přibližně každých… třicet vteřin.

Během těch třiceti vteřin se totiž může stát spousta věcí.

„Kromě toho, Samanto,” pokračuje Maya, „vidíte snad někde v této místnosti počítač?”

„Ne,” poslušně se rozhlížím setmělou místností.

„Právě proto vás žádáme, abyste uložili veškerou svou elektroniku do sejfu. Nesmíte tu mít mobilní telefony. Ani

laptopy.” Maya rozhodí rukama. „Tady máte mít od toho všeho pokoj. Tady si máte odpočinout od světa.”

„Já vás chápu,” přikyvuju poslušně.

Teď asi není pravá chvíle k přiznání, že jsem si do papírových kalhotek potají zastrčila BlackBerry.

„Tak se dáme do toho,” usměje se Maya. „Položte se na lehátko pod osušku. A sundejte si prosím hodinky.”

„Já hodinky potřebuju!”

„Další závislost,” mlaskne Maya nesouhlasně jazykem.

„Tady přece nemusíte vědět, kolik je.”

Ohleduplně se otočí a já neochotně stahuju hodinky. Pak se trochu nešikovně položím na pohovku a snažím se přitom nerozmáčknout svůj vzácný BlackBerry.

Jistěže jsem si všimla, že tu nemám mít žádnou elektroniku. Však jsem tam také nechala diktafon. Ale tři hodiny bez mého chytrého mobilu? Jakože, co kdyby se něco stalo v kanceláři? Co kdyby to bylo něco naléhavého?

Navíc to nemá vůbec žádnou logiku. Jestli jim skutečně jde o to, aby se tu lidé uvolnili, pak by jim naopak měli mobily nechat, a ne jim je zkonfiskovat.

Ale pod ručníkem na to stejně nepřijde.

„Začneme s relaxační masáží chodidel,” prohlásí Maya a já cítím, jak mi na ně roztírá jakýsi roztok. „Snažte se očistit si mysl.”

Civím svědomitě na strop. Očistit si mysl. Má mysl je čistá jako průhledné… sklo…

Co provedu s tím Elldridgem? Měla bych s ním promluvit. Jistě čeká na odpověď. Co když řekne ostatním partnerům, že jsem se na to vykašlala? Ovlivní to nějak mé vyhlídky na získání partnerství?

Cítím, jak se mě zmocňuje neklid. Teď není pravá chvíle nechávat něco náhodě.

„Snažte se odpoutat od svých myšlenek…,” opakuje Maya. „Napětí vás opouští…”

Snad bych mu mohla poslat krátký e-mail. Pod osuškou. Potají šátrám rukou a nahmatám tvrdý roh BlackBerry.

Pomaloučku ho vytáhnu z kalhotek. Maya nic netuší a masíruje mi dál nohy.

„Tělo vám těžkne…, myšlenky odplouvají..“

Posouvám si BlackBerry nahoru po těle, dokud pod ručníkem neuvidím obrazovku. Díky Bohu, že je tu taková tma. Co nejúspornějšími pohyby začnu vyťukávat jednou rukou zprávu.

„Uvolněte se…,” radí mi Maya konejšivým hlasem.

„Představte si, že se procházíte po pláži…”

„Ehm…,” mumlám.

Davide, píšu. Re ZFN ropná smlouva. Pročítám dodatky. Měli bychom nejspíš odpovědět v tom smyslu

„Co to tam provádíte?” zeptá se najednou Maya znepokojeně.

„Nic!” odpovím a rychle zastrčím BlackBerry zpátky.

„Jenom se… tak… uvolňuju.”

Maya obejde pohovku a zadívá se na hrbol, pod nímž se rýsuje můj BlackBerry.

„Vy tam něco máte?” ptá se užasle.

„Ne!”

BlackBerry pod ručníkem tiše pípne. Jejda.

„To bylo nejspíš auto,” prohodím nenucené. „Venku na ulici.” Maye se zúží oči. „Samanto,” pronese zvolna hlasem, který neslibuje nic příjemného. „Nemáte tam náhodou nějakou elektroniku?”

Mám pocit, že jestli se nepřiznám, nadzvedne mi ručník sama.

„Jenom jsem posílala jeden takový e-mail,” přiznám se nakonec a rozpačitě vyndávám BlackBerry.

„Vy jste workaholik?” vytrhne mi ho podrážděně z ruky.

„E-maily můžou počkat. Všechno může počkat. Vy se prostě nedokážete uvolnit!”

„Já nejsem workaholik!” bráním se rozhořčeně. „Já jsem právnická. To je něco jiného!”

„Vy si to prostě nedokážete přiznat.” Zavrtí hlavou.

„To není pravda! Podívejte, máme teď ve firmě pár důležitých záležitostí. Nemůžu prostě vypnout! Zejména ne teď. Já… no, právě teď se snažím stát partnerem.”

A hned pocítím důvěrně známé bodnutí u srdce. Být partnerem jedné z největších právnických kanceláří v zemi. Jediná věc, po níž jsem kdy toužila.

„Chci se stát partnerem,” opakuju klidněji. „Zítra se o tom bude rozhodovat. Jestli se mi to podaří, stanu se nejmladším partnerem za celou historii kanceláře. Víte vůbec, jak strašně je to důležité? Máte představu…”

„Každý si může udělat na pár hodin volno,” přeruší mě Maya. Položí mi ruce na ramena. „Samanto, vy jste neuvěřitelně nervózní. Máte ztuhlá ramena, srdce vám bije jako splašené…, jako byste byla na konci sil.”

„Ale já jsem naprosto v pořádku!”

„Jste uzlíček nervů!”

„To teda nejsem!”

„Musíte se, Samanto, rozhodnout, že zvolníte.” Podívá se na mě naléhavě. „Jenom vy můžete změnit vlastní život. Uděláte to?”

„To máte… totiž…”

Překvapeně vyjeknu, protože mi v papírových kalhotkách najednou začne něco vibrovat.

Můj mobil. Zastrčila jsem si ho tam současně s BlackBerry a nastavila ohleduplně na „tichý chod”.

„Co to je?” vytřeští Maya oči na můj nadskakující ručník.

„Co se vám to tam proboha… třese?”

Nemůžu přiznat, že tam mám mobil. Když už to prasklo s BlackBerry.

„Ehm…,” odkašlu si. „To je taková má… jak bych to jenom… erotická pomůcka.”

„Cože je to?” vytřeští Maya oči.

Telefon mi v kalhotkách znovu zavibruje. Musím to vzít. Mohlo by to být z kanceláře.

„Hm… víte, právě jsem dospěla k intimní chvilce,” vrhnu na Mayu významný pohled. „Mohla byste, ehm… odejít z místnosti?”

Maye podezíravě zasvítí oči.

„Počkat!” zadívá se na mě pozorně. „To tam máte telefon? Vy jste sem ke všemu propašovala mobil?”

Ach jo. Vypadá strašně dopáleně.

„Podívejte,” snažím se naladit omluvný tón, „já vím, že máte svá pravidla a tak dál, což já respektuju, jenomže jde o to, že já svůj mobil mít musím.” Sáhnu pod ručník pro mobil.

„Neberte to!” zařve Maya, až se málem leknu. „Samanto,” prohlásí a očividně bojuje o poslední zbytky klidu, „jestli jste slyšela jediné slovo z toho, co jsem vám povídala, tak ten telefon okamžitě vypnete.”

Telefon znovu zavibruje. Podívám se, kdo mi to volá, a žaludek se mi sevře. „To je z kanceláře.”

„Můžou vám nechat zprávu. Můžou počkat.”

„Jenomže…”

„Tohle je váš vlastní čas.” Předkloní se a naléhavě mě chytne za ruku. „ Váš vlastní čas.”

Bože, ona vůbec nic nepochopila! Málem se dám do smíchu.

„Pracuju u Carter Spink,” vysvětluju jí. „Já žádný svůj vlastní čas nemám.” Zapnu telefon a do ucha mi zařve rozzlobený mužský hlas.

„Samanto, kde k čertu jste?”

Sevřou se mi vnitřnosti. Je to Ketterman. Šéf oddělení. Jistě má i nějaké křestní jméno, ale nikdo mu neříká jinak než příjmením. Má černé vlasy, brýle s kovovými obroučkami a šedé oči, které se do vás zavrtají jako nebozez, a když jsem u Carter Spink začala pracovat, zdávaly se mi o něm děsivé sny.

„Vrátili nám smlouvu s Fallons. Okamžitě se dostavte.

Schůze je v půl jedenácté.” Vrátili?

„Budu tam co nejdřív.” Ukončím hovor a podívám se smutně na Mayu. „Promiňte.”

Nejsem závislá na náramkových hodinkách.

Ale pochopitelně na ně spoléhám. Také byste na ně spoléhali, kdyby vám čas rozdělili do šestiminutových intervalů. Každých šest minut musím vyřídit jednoho klienta. Postupuju podle seznamu jednotlivých položek, který máme zpracovaný na počítači.

11.00-11.06 Návrh smlouvy pro projekt A

11.06-11.12 Doplněná dokumentace pro klienta B 11.12-11.18 Konzultace právního hlediska ke smlouvě C

Když jsem u Carter Spink začínala, tak mě představa, že musím po minutách zapisovat denní práci, trochu vyváděla z míry. Napadaly mě takové věci, jako co když za těch šest minut nic neudělám? Co tam potom napíšu?

11.00-11.06 Civěla tupě z okna

11.06-11.12 Představovala si, že jednou jen tak na ulici narazí na George Clooneyho

11.12-11.18 Pokoušela se dosáhnout si jazykem na špičku nosu

Ale pak jsem si na to zvykla. Člověk si zvykne i na to, když mu někdo naporcuje život nájemné plátky. I na to, že musí pracovat. A to neustále.

Když jste právník u Carter Spink, tak si chytání lelků příliš neužijete. Necivíte z okna, ani nesníte s otevřenýma očima. Zejména když má každých šest minut vašeho času takovou cenu. Dívejte se na to takhle: když za těch šest minut nic neuděláte, promarníte firmě 50 liber. Dvanáct minut: 100 liber. Osmnáct minut: 150 liber.

Jak říkám, právníci u Carter Spink lelky zbůhdarma nechytají.

Dvě

PO NÁVRATU DO KANCELÁŘE najdu Kettermana u svého stolu, jak tam znechuceně civí na objemnou a vratkou hromadu různých lejster.

Bez mučení přiznávám, že uklizený stůl nepatří k mým největším přednostem. Mám-li být upřímná…, podobá se můj stůl tak trochu skládce odpadků. Ale už dlouho mám v plánu si ho uklidit a naházet všechny staré smlouvy na podlahu. Jen co budu mít trochu času.

„Za deset minut je schůze,” podívá se na hodinky. „Chci tam mít koncept finanční dokumentace.”

„Samozřejmě,” kývnu a snažím se nepropadnout panice.

Jenomže mně se podlamují kolena, už když ho vidím.

Ketterman působí zdrcujícím dojmem i za optimálních okolností. Čiší z něj hrůzostrašná inteligence jako z jiných mužů voda po holení. Ale tentokrát je to miliónkrát horší, protože Ketterman je členem rozhodovací komise. Zítra na velké schůzi se třinácti dalšími partnery rozhodne, koho vezmou mezi sebe.

Zítra zjistím, zda jsem uspěla, či zda se mi život naprosto zhroutil. Kdo tu mluví o nějakém stresu!

„Koncept mám tady…,” zašátrám v hromadě a s teatrálním gestem vytáhnu cosi podobného velkému šanonu.

Je to stará krabice od vdolečků Krispy Kréme.

Chvatně ji odhodím do odpadkového koše. „Někde to tady musí být…” Horečně se přehrabuju hromadou a pátrám po správné složce. Díky Bohu. „Tady!”

„Nechápu, jak můžete pracovat v takovém chlívku, Samanto.” Ketterman má vysoký sarkastický hlas a jeho oči se snad nikdy neusínaly.

„Alespoň mám všechno po ruce!” pokouším se o žert, ale nezdá se, že by to Kettermana pobavilo. Dezorientované vytáhnu zpod stolu židli a hromada dopisů, na něž jsem zapomněla, se rozletí po podlaze.

„Víte, bývalo tu kdysi zvykem, že v šest večer musí být všechny stoly čistě uklizeny,” utrousí Ketterman ocelově břitkým hlasem. „Možná bychom to měli zase zavést.”

„Možná ano!” pokouším se usmát, ale Ketterman mě stále víc vyvádí z míry.

„Samanto!” k mé velké úlevě nás přeruší bodrý hlas Arnolda Savillea, který k nám přichází z chodby.

Arnolda mám ze starších partnerů nejraději. Má husté šedé vlasy, na právníka příliš vzpurné, a zálibu v křiklavých vázankách. Dnes má ostře červenou kašmírovou a v kapsičce saka kapesníček v téže barvě. Pusu má roztaženou od ucha k uchu a já se také usměju a hned cítím, jak ze mě napětí padá.

Arnold mě určitě bude chtít za partnera. A zrovna tak jsem si jistá, že Ketterman ne. Arnold je firemní samorost, který opovrhuje pravidly, a o nepodstatné věci, kupříkladu neuklizený stůl, se nestará.

„Tady v tom dopise na tebe pějí, Samanto, samou slávu,” zubí se Arnold a podává mi list papíru. „A nikdo menší než ředitel Gleiman Brothers.”

Vezmu si překvapeně dopis, který mi podává, a přečtu si dole ručně psanou poznámku: „… velice si vážím… jejích vždy profesionálních služeb…”

„Patrně jsi mu nečekaně ušetřila pár milionů liber,” mrkne na mě Arnold. „Moc ho to potěšilo.”

„No ano,” trochu zčervenám. „Ale to nic nebylo. Jenom jsem si všimla takové maličkosti ve strukturování financí.”

„Očividně jsi na něj udělala velký dojem,” povytáhne Arnold huňaté obočí. „Od této chvíle si na světě nepřeje

nic jiného, než abys pro něj vyřizovala všechny záležitosti. Výtečně, Samanto! Výborná práce.”

„Ehm… děkuju.” Kouknu po očku na Kettermana, jestli to na něj nějakou podivnou náhodou neudělalo třeba dojem. Ale ten se stále netrpělivě mračí.

„A ještě od vás potřebuju toto,” hodí mi na stůl jakousi složku. „Do osmačtyřiceti hodin od vás chci důkladnou zprávu.”

Doprčic. Srdce mi při pohledu na naditou složku klesne.

To je práce na spoustu hodin.

Ketterman na mě vždycky s radostí přehodí veškerou nudnou práci, do níž se mu nechce. Vlastně to tak dělají všichni partneři. Dokonce i Arnold. V polovině případů mi beze slova položí na stůl materiály s nějakou nečitelnou poznámkou a očekávají, že to za ně vyřídím.

„Nějaké problémy?” přivře oči.

„V žádném případě,” odpovím energickým a horlivým hlasem potenciálního partnera. „Uvidíme se na schůzi.” Po jeho odchodu se podívám na hodinky. Deset dvacet dva. Mám přesně osm minut na to, abych si ověřila, že koncept smlouvy pro Fallons je v naprostém pořádku. Otevřu složku a během rychlého listováni se snažím objevit případné chyby nebo rozpory. Od nástupu ke Carter Spink se mi podstatně zvýšila rychlost čtení.

Vlastně rychlost všeho, co dělám. Chodím rychleji, mluvím rychleji, jím rychleji… rychleji souložím…

Ne že by toho posledního bylo zase tolik. Ale před několika lety jsem chodila se starším partnerem u Berry Forbes. Jmenoval se Jacob, pracoval na významných mezinárodních smlouvách a měl snad ještě méně času než já. Nakonec jsme výšeuvedenou činnost vypilovali na délku přibližně šesti minut, což byl ideální časový úsek pro případ, že bychom si odvedené služby vzájemně účtovali.

(Což jsme pochopitelně nedělali.) Přivedl mě k orgasmu - a pak jsem ho já přivedla k orgasmu. A pak jsme si zkontrolovali e-maily.

Což je prakticky simultánní orgasmus. Takže ať mi nikdo netvrdí, že dobrá soulož neexistuje. Já čtu Cosmo, takže to musím vědět.

Nakonec dostal Jacob jakousi úžasnou nabídku, přestěhoval se do Bostonu a byl konec. Ne že bych brečela.

Abych pravdu řekla, nijak zvlášť jsem o něj nestála.

„Samanto?” Čísi hlas pronikne do mých myšlenek. Je to má sekretářka Maggie. Nastoupila teprve před několika týdny a ještě ji moc dobře neznám. „Když jste byla pryč, volala vám Joanne.”

„Joanne z Clifford Chance?” zpozorním. „Aha. Zavolejte jí, že jsem dostala její e-mail ke čtvrté klauzuli a že jí k tomu po obědě zavolám…”

„Ne tahle Joanne,” přeruší mě Maggie. „Vaše nová uklízečka Joanne. Chce vědět, kde máte sáčky do vysavače.”

Podívám se na ni nechápavě. „Sáčky do čeho?”

„Do vysavače,” opakuje Maggie trpělivě. „Nemůže je najít.”

„Ona chce cpát do vysavače nějaké sáčky?” ptám se zmateně.

Maggie se na mě zadívá, jako by se chtěla ujistit, že nežertuju.

„Sáčky, které se vkládají do vysavače,” opakuje vyplašeně. „Do kterých padá prach. Máte je někde?”

„Aha,” chytím se rychle. „Aha, tyhle sáčky. Ehm…”

Přemýšlivě se zamračím, jako bych měla řešení na jazyku. Ve skutečnosti si ani nemůžu vzpomenout, jak můj vysavač vypadá. Viděla jsem ho vůbec? Vím, že mi ho doručili, protože vrátný podepsal jeho příjem.

„Možná je to dyson,” snaží se mi pomoct Maggie. „Ty žádné sáčky nemají. Je horizontální, nebo vertikální?” zadívá se na mě zvědavě.

Nemám zdání, o čem mluví. Ale nechci to dát na sobě znát.

„Vyřídím to,” uchýlím se nakonec k úřednické hantýrce a začnu sbírat dokumenty. „Díky, Maggie.”

„Měla ještě jeden dotaz,” dívá se Maggie do poznámek.

„Jak se zapíná vaše trouba?”

Ještě chvíli sbírám dokumenty, jako bych ji dobře neslyšela. Pochopitelně vím, jak se má trouba zapíná.

„No. Prostě otočíte, ehm… knoflíkem,” vyhrknu nakonec a snažím se, aby to znělo nenucené. „Na tom vážně nic není…”

„Prý to má nějaký divný časový spínač, který je zablokovaný.” Maggie se zamyšleně zamračí. „Je na plyn, nebo na elektřinu?”

Á jé, tak se mi zdá, že nastal čas tuto konverzaci okamžitě ukončit.

„Maggie, musím si opravdu zatelefonovat,” zatvářím se lítostivě a ukážu na telefon.

„Tak co mám říct té vaší uklízečce?” nedá se Maggie odbýt. „Čeká, že jí zavolám.”

„Řekněte jí…, ať toho pro dnešek nechá. Já to nějak vyřeším.” Když Maggie odejde z kanceláře, vezmu si pero a notes.

1. Jak se zapíná trouba?

2. Sáčky do vysavače - koupit

Odložím pero a masíruju si čelo. Na tohle vážně nemám kdy, myslím na ty sáčky do vysavače. Vždyť já propánakrále ani nevím, jak vypadají, natož kde se kupují…

Najednou dostanu senzační nápad. Objednám si nový vysavač. A ten bude mít určitě uvnitř nějaký sáček.

„Samanto?”

„Ano? Co je?” Vyděšeně nadskočím a otevřu oči. U dveří stojí Guy Ashby.

Guy je tady ve firmě mým nejlepším přítelem. Má téměř metr devadesát, olivovou pleť a tmavé oči a za normálních okolností vypadá jako typický uhlazený právník. Ale dnes dopoledne má vlasy rozježené a pod očima tmavé kruhy.

„Neplaš se,” usmívá se Guy. „To jsem jenom já. Půjdeš na schůzi?”

Má naprosto úchvatný úsměv. Tohle není jen můj dojem, toho si všiml od prvního okamžiku každý.

„Aha. Ehm… ano, půjdu,” posbírám materiály a nenucené prohodím: „Není ti něco, Guyi? Vypadáš trochu vyčerpaně.,,

Rozešel se se svou přítelkyní. Celou noc se hádali a ona pak navždy odešla…

Nebo ještě lip, odjela na Nový Zéland…

„Makal jsem celou noc,” škubne sebou. „Zatracený Ketterman. Sadista jeden.” Mohutně si zívne a předvede mi ukázkově bílý chrup, který si nechal zdokonalit během studií na právnické fakultě na Harvardu.

Prý to nebyl jeho nápad. Možná tam studenty klasifikují podle stupně bělosti jejich úsměvu.

„To je hrůza,” usměju se na něj účastně a odsunu židli.

„Půjdeme.”

Guye znám už rok od chvíle, kdy nastoupil do firmy jako partner. Je inteligentní, zábavný a má přibližně stejný pracovní styl jako já, a tak jsme si trochu… padli do oka.

A ano. Je možné, že by mezi námi k něčemu došlo, kdyby se nestalo to, co se stalo. Překazilo nám to totiž jedno takové hloupé nedorozumění, a tak…

No prostě. Žádný románek se nekonal. Detaily nejsou důležité. Nechci se v tom nimrat. Jsme přátelé - mně to stačí.

No tak dobře, stalo se tohle.

Guy si mě všiml hned první den u firmy, stejně jako já si všimla jeho. A měl zájem. Zeptal se mě, jestli jsem svobodná. Což jsem byla.

To je na tom to podstatné: byla jsem fakticky svobodná. Právě jsem se rozešla s Jacobem. Mohla to být jedna báseň.

Snažím se příliš si nepřipouštět, jak dokonalé to mohlo být.

Ale Nigel MacDermot, jeden takový slabomyslný a netaktní debil, který je sto let za opicemi, Guyovi namluvil, že chodím se starším partnerem z Berry Forbes.

Ačkoli jsem se s ním už rozešla.

Podle mě má současný systém zásadní nedostatky. Mělo by to být názornější. Lidé by měli na sobě nosit nějaká znamení, jako jsou kupříkladu na záchodech. Obsazeno. Volno. Pak by k žádným takovým nedorozuměním nemohlo dojít.

Já jsem každopádně na sobě žádný nápis neměla. Nebo jestli ano, pak špatný. Následovalo několik trapných týdnů, kdy jsem na Guye nepřetržitě dělala oči - a on upadal do stále větších rozpaků a začal se mi vyhýbat, protože nechtěl

a) zničit něčí vztah, případně b) vytvořit se mnou a s Jacobem trojúhelník.

Nechápala jsem, co se děje, a tak jsem se stáhla. Pak se ke mně doneslo, že si nabrnkl nějakou Charlottu, kterou potkal na jakémsi víkendovém večírku. Za měsíc nebo za dva jsme společně pracovali na nějaké smlouvě a stali se z nás přátelé - což je prakticky celý příběh.

Jakože, pohoda. Skutečně. Tak to prostě chodí. Někdy se něco stane - a jindy zase ne. Tohle nám prostě nebylo souzeno.

I když v hloubi srdce cítím… pořád si myslím, že se to stát mělo.

„Takže,” utrousí Guy cestou do zasedacího sálu.

„Partnere.” Povytáhne obočí.

„Neříkej to!” zasyčím na něj zděšeně. Ještě to zakřikne.

„Ale jdi. Vždyť víš, žes to dokázala.”

„Nevím vůbec nic.”

„Samanto, byla jsi nejchytřejší studentka z ročníku. A pracuješ jako divá. A jaké máš k tomu IQ 600?”

„Dej pokoj.” Zabodnu oči do světlemodrého koberce a Guy se rozesměje.

„Kolikrát je 124 krát 75?”

„Devět tisíc tři sta,” odpovím neochotně.

Tahle věc mě na Guyovi rozčiluje. Od deseti let zpaměti sčítám a násobím velké cifry. Neptejte se mě proč, prostě to umím. A všichni kolem kvokají údivem: „No to je úžasné,” a pak na to zapomenou.

Ale Guy na to nezapomněl a neustále mi dává nějaké příklady, jako bych vystupovala v cirkuse. Vím, že to považuje za ohromnou legraci - ale ve skutečnosti mně to vážně vadí.

Jednou jsem mu schválně řekla špatný výsledek. Ale pak se ukázalo, že on kupodivu potřeboval správnou odpověď a zanesl ji do nějaké smlouvy, kterou tím naprosto rozvrátil. Takže jsem to už neudělala.

„Už sis nazkoušela před zrcadlem pózu pro firemní internetové stránky?” Guy se zkroutí do vyumělkované pozice s prstem přemýšlivě přiloženým k bradě. „Slečna Samanta Sweetingová, partner.”

„To mě ještě nenapadlo,” obrátím otráveně oči v sloup.

Není to tak docela pravda. Už jsem si vymyslela nový účes. A nové černé šaty. A tentokrát se budu usmívat. Na mé současné fotografii, kterou mám na webových stránkách Carter Spink, vypadám příliš smutně.

„Prý je tvá prezentace naprosto ohromila,” oznamuje mi Guy vážně.

Má nevšímavost rázem pomine. „Skutečně?” ptám se a snažím se, aby to neznělo příliš dychtivě. „To jsi opravdu slyšel?”

„A že jsi přede všemi opravila názor Williama Griffithse na jakýsi zákon!” Guy založí ruce na prsou a vesele si mě měří. „Udělala jste někdy chybu, Samanto Sweetingová?”

„Udělala jsem jich spoustu,” odpovím bez přemýšlení.

„Věř mi.”

Jako že jsem se ti hned první den nepověsila na krk a neřekla ti, že jsem volná.

„Ale když se to dá napravit,” řekne Guy po chvíli, „tak to žádná chyba není.” Při těch slovech se mi zadívá hluboko do očí.

Nebo má jenom trochu rozostřené oči po probdělé noci. Čtení takových znamení mi vždycky působilo trochu potíže.

Měla jsem místo práva studovat tohle. Bylo by to mnohem užitečnější. Bakalářka umění, jak poznat, jestli po vás mužský jede, nebo jenom chce být váš kamarád.

„Připraveni?” Kettermanův hlas nás jako rána bičem přiměje nadskočit a otočit se čelem k válečnému šiku decentně oblečených mužů se dvěma ještě decentněji oblečenými ženami.

„Určitě,” odpoví Guy Kettermanovi a na mě potají mrkne.

Možná bych si měla udělat kurz telepatie.

Tři

O DEVĚT HODIN POZDĚJI ještě schůzujeme.

Mohutný mahagonový stůl se prohýbá pod fotokopiemi konceptů smluv, finančními zprávami, poznámkovými bloky pokrytými klikyháky, polystyrénovými šálky na kávu a materiály připravenými k odeslání. Krabičky od oběda z donáškové služby se povalují po podlaze. Sekretářka rozdává nejnovější výtisky navrhované smlouvy. Dva právníci protistrany odešli od stolu do předsálí a něco si tam zaujatě šeptají. Takový azyl má každý zasedací sál. Je to nevelká postranní místnost, kde si můžete s někým soukromě promluvit nebo na chvíli odpočinout.

Odpolední nápor povolil. Jako když po přílivu nastane odliv. Kolem stolu jsou zardělé obličeje, dosud panuje výbušná nálada, ale nikdo už na nikoho nekřičí. Klienti odešli. Přibližně kolem čtvrté dospěli k dohodě, potřásli si rukama a odsvištěli v nablýskaných limuzínách.

Ted’ je na nás právnících, abychom zjistili, co vlastně řekli, co tím doopravdy mysleli (a jestli se domníváte, že to je totéž, pak byste měli okamžitě s právním poradenstvím praštit), abychom to co nejrychleji formulovali do konceptu smlouvy a všechno do posledního detailu připravili na zítřejší schůzi.

Na níž se s nejvyšší pravděpodobností zase do sebe s řevem pustí.

Promnu si suchý obličej, napiju se kapucína a fuj, napila jsem se ze špatného šálku - z dávno vystydlé kávy, která tu už stojí bůhvíjak dlouho. Fuj. Bohužel to nemůžu vyplivnout na stůl.

Se zkrouceným obličejem odporný doušek spolknu. Při těchto obchodních megajednáních mívám na starosti finanční stránku -takže jsem to byla já, kdo vyjednal půjčku

a zachránil situaci, když se u jakési přidružené společnosti najednou vynořil nesplacený dluh.

A byla jsem to já, kdo dnes odpoledne strávil tři úmorné hodiny debatou nad smyslem jediné přiblblé fráze v odstavci 29(d).

Ta fráze zněla „s maximální snahou”. Protistraně by se bývalo víc líbilo „s přiměřeným úsilím”. Zvítězili jsme, ale obvyklý triumfální pocit se bůhvíproč nedostavil. Vím pouze, že je sedm hodin devatenáct minut a že bych za jedenáct minut měla už být na cestě za mámou a bratrem Danielem, s nimiž jdu na večeři.

Budu to muset zrušit. Večeři na oslavu.mých vlastních narozenin.

Ihned uslyším v duchu rozhořčený hlas mé dávné kamarádky ze školy Freyi.

Nemůžou tě přece držet v práci na tvé narozeniny!

Minulý týden jsme měly spolu jít do nějakého baru s hudbou a to jsem musela zrušit také. Druhý den ráno se u nás podpisovala jakási smlouva a já neměla na vybranou.

Nemohla pochopit, že smlouva má přednost a basta. Tady nikomu nezáleží na tom, jestli jste si předtím náhodou nedomluvili nějakou schůzku, nebo jestli případně nemáte narozeniny. Každý týden tu někdo ruší nějakou dovolenou. Naproti sedí za stolem Clive Sutherland z korporačního oddělení. Žena mu porodila dnes ráno dvojčata a on už před polednem seděl u svého stolu.

„Dobře, lidi,” Kettermanův hlas volá po okamžité pozornosti.

Ketterman tu jako jediný není v obličeji brunátný, nevypadá na pokraji sil a neciví tupě před sebe. Má svůj standardní vzhled robota, každý vlásek na vyhrazeném místě. Vyzařuje pouze tichou a zarputilou zběsilost.

„Musíme jednání přerušit.”

Cože? Hlava mi bleskově vyletí nahoru.

Zvedají se i ostatní hlavy, kolem stolu zavála naděje. Jsme jako školáci, kteří při písemce z matematiky zaznamenají nějaký rozruch, ale bojí se pohnout, aby kvůli tomu nezůstali po škole.

„Dokud nebudeme mít od Fallons materiály, nemůžeme pokračovat. Uvidíme se tu zítra ráno v devět.” Zmizí ve dveřích a jen co se za ním zavřou, dlouze vydechnu. Uvědomím si, že jsem celou dobu zadržovala dech. Clive Sutherland běží jemu v patách. Všichni v místnosti tisknou k uchu mobil a domlouvají si večeři, kino nebo odvolávají odvolané závazky. Z přerušeného jednání mají všichni radost. Najednou jsem dostala nezkrotnou touhu zařvat

„jipííí!”.

Ale to by se na partnera nehodilo.

Posbírám materiály, vložím je do kufříku a zastrčím židli pod stůl.

„Samanto. Zapomněl jsem.” Z opačného konce místnosti ke mně kráčí Guy. „Něco pro tebe mám.”

Podává mi nenápadný bílý balíček a já cítím absurdní příval radosti. Dárek k narozeninám. Je z celé firmy jediný, kdo si na mé narozeniny vzpomněl. Mimoděk se při rozbalování kartónového obalu radostně usmívám.

„Ale, Guyi, to jsi vážně neměl!”

„To nic není,” říká samolibě.

„Ale přece!” směju se. „To bych do tebe nik…”

Dojde mi řeč, když objevím firemní DVD v laminátovém obalu. Je to přehled prezentace evropských partnerů, které jsme se onehdy zúčastnili. Tehdy jsem o nahrávku projevila zájem.

Obracím DVD v rukou a než od něj zvednu oči, ujistím se, že mi úsměv na rtech nezmrzl. Na mé narozeniny si

pochopitelně vůbec nevzpomněl. Proč by také měl? Vždyť ani neví, že je mám.

„No to je… úžasné,” vypravím ze sebe nakonec. „Díky!”

„To nic,” bere si příruční kufřík. „Příjemný večer. Co budeš dělat?”

Nemůžu mu prozradit, že mám narozeniny. Pomyslel by

si -

Došlo by mu -

„Jenom… něco v rodinném kruhu,” usměju se. „Tak

zítra.”

Ale stejně. Hlavní je, že jsem odtud vypadla. Nakonec se na tu večeři přece jen dostanu. A ani se moc nezpozdím!

Zatímco si můj taxík razí na Cheapside cestu dopravou, rychle šátrám v kabelce po nových líčidlech. Onehdy jsem o polední přestávce zaskočila do Selfridges, protože mi došlo, že stále používám staré oční linky a maskaru, kterou jsem si koupila před šesti lety na promoci. Na žádné dlouhé vybírání jsem neměla čas, a tak jsem řekla slečně za pultem, jestli by mi prostě nemohla bleskově prodat všechno, co si myslí, že bych měla mít.

Vlastně jsem ani neposlouchala, když mi vysvětlovala, na co jednotlivé šminky jsou, protože jsem právě telefonicky projednávala s Elldridgem jakousi ukrajinskou zakázku. Pamatuju si z toho jedině, že mi kladla na srdce, abych používala cosi, čemu říkala „bronzový pudr”. Prý mě to trochu rozzáří a nebudu vypadat tak strašně…

Pak se zarazila. „Bledá,” dopověděla nakonec. „Jste totiž trochu… pobledlá.”

Vytáhla jsem pudřenku a velký nanášecí štětec a začala jsem si dotyčný pudr roztírat na tváře a na čelo. Pak jsem nakoukla do zrcátka a přidušeně jsem se zasmála. Civěl na

mě můj obličej nepřirozeně zlatý a lesklý. Vypadala jsem komicky.

Jakože, koho chci obelhat? Právnická ze City, která nebyla dva roky na dovolené, nebude rozhodně dobronzova opálená. Natož aby zářila zdravím. Zrovna tak bych tam mohla napochodovat s korálky ve vlasech a předstírat, že jsem právě přiletěla z Barbadosu.

Ještě pár vteřin jsem se prohlížela v zrcátku, pak jsem vytáhla čisticí ubrousek a bronz z obličeje jsem si stírala, dokud nenabyl původního šedobílého odstínu. Děvče od líčidel si také všimlo tmavých kruhů pod očima.

Vtip je v tom, že kdybych neměla stíny pod očima, patrně by mě vyhodili ze zaměstnání.

Mám na sobě černý kostýmek, jako obvykle. Na mé jednadvacáté narozeniny mi máma věnovala pět černých kostýmků a já jsem si od té doby nic jiného neoblékla. Jediná věc, která na mně není černá, je červená kabelka. I tu mi před dvěma roky dala máma.

Vlastně mi dala černou. Ale z jakéhosi důvodu - možná proto, že svítilo slunce, nebo jsem právě dotáhla do konce nějakou fantastickou smlouvu, už si ani nevzpomínám - jsem ji v náhlém pominutí smyslů vyměnila za červenou. Mám pocit, že mi to máma nikdy neodpustila.

Stáhnu si gumičku z vlasů, rychle je pročešu a zase si je pevně stáhnu. Mé vlasy nikdy nebyly mou pýchou ani radostí. Mají myší barvu, střední délku a trochu se vlní. Alespoň tak nějak to vypadalo, když jsem se na ně naposledy dívala. Většinu času tráví stočené do pevného uzlu.

„Čeká vás příjemný večer?” prohodí taxikář, který mě sleduje v zrcátku.

„Mám totiž dneska narozeniny.”

„Tak to vám gratuluju!” Mrkne na mě. „To bude jistě mejdlo. Až do rána.”

„No… něco v tom smyslu.”

Má rodina a mejdan nejdou moc dohromady. Ale i když se jenom sejdeme a trochu pokecáme, bude to vážně prima. Moc často se nám to nestává.

Ne že bychom o sebe nestáli. Jenom všichni máme dost náročné zaměstnání. Má matka je totiž advokátka. A poměrně známá. Před deseti lety si založila vlastní advokátní kancelář a minulý rok byla oceněna jako nejlepší právnická roku. Pak je tu můj bratr Daniel, kterému je třicet šest a který je u Whittons šéfem investičního oddělení. Minulý rok byl oceněn jako jeden z nejlepších investičních šéfů v City.

Vlastně mám ještě jednoho bratra, Petra, ale tohle jablko, abych tak řekla, padlo trochu daleko od stromu. Bydlí ve Francii, v nějakém zapadákově učí děti angličtinu a nemá ani telefonní záznamník. A pochopitelně je tu můj otec, který žije se svou třetí ženou v Jižní Africe. Ale to nevadí. Matka má energie za oba rodiče.

Když ujíždíme po Strandu, podívám se na hodinky. Sedm čtyřicet dva. Začínám být mírně rozčílená. Jak je to dlouho, co jsem mámu viděla naposledy? Muselo to být… o Vánocích. Před šesti měsíci.

Přijedeme před restauraci a já platím taxikáři a přidávám velkorysé spropitné.

„Nádherný večer přeju, zlatíčko!” loučí se. „A mnoho štěstí!”

„Díky!”

Utíkám do restaurace a všude se rozhlížím po mámě a Danielovi, ale ani jednoho nevidím.

„Dobrý den!” zdravím vrchního. „Mám se tu setkat s paní Tennysonovou.”

To je celá máma. Nemá ráda, když si žena bere manželovo příjmení. Nelíbí se jí také, když zůstane doma, vaří, smejčí a i jinak je za vzornou domácí puťku, protože si myslí, že všechny ženy jsou od přírody chytřejší a mohly by vydělávat mnohem víc než jejich manželé.

Vrchní mě vede k prázdnému rohovému stolu a já vklouznu na lavici potaženou semišem.

„Dobrý den!” usmívám se na přicházejícího číšníka.

„Dala bych si buck’s fizz, gimlet a martini, prosím. Ale nenoste to dřív, než přijdou ostatní hosté.”

Máma si dává vždycky gimlet. Nevím sice, co pije Daniel, ale martinim rozhodně neopovrhne.

Číšník přikývne a odejde. A já si rozložím ubrousek a rozhlížím se po ostatních hostech. Maxim je prvotřídní restaurace, všude podlahy z exotického dřeva wenge, kovové stoly a náladové osvětlení. Je proslulý tím, že sem chodí právníci, a máma je tu v podstatě stálý host. Kousek opodál sedí dva partneři z Linklaters a u baru zase londýnský právník, který se proslavil spory pro urážku na cti. Hluk hovoru, bouchání zátek a cinkání vidliček o obrovské talíře se podobá řevu moře s občasným šplouchnutím smíchu, za nímž se otáčí hlavy všech hostů.

Při pohledu na jídelní lístek dostanu najednou strašlivý hlad. Neměla jsem pořádné jídlo přinejmenším týden a všechno mi připadá nesmírně lákavé. Opražená paštika z husích jater s polevou. Jehněčí s kořeněnou cizrnou. A jako zvláštní pochoutka čokoládové suflé s dvěma kopečky domácího sorbetu. Doufám, že máma neodejde před pudinkem. S oblibou totiž od večeře zmizí, ještě než se dojí hlavní chod. Odjakživa zastává názor, že každému musí stačit polovina slavnostní večeře. Potíž je v tom, že ji jídlo vůbec nezajímá. Ani nikdo hloupější než ona. Což eliminuje většinu lidí.

Ale Daniel zůstane. Když můj bratr otevře láhev vína, cítí povinnost podívat se jí na dno.

„Slečna Sweetingová?” zvednu hlavu a vidím, jak ke mně kráčí vrchní s mobilem v ruce. „Mám pro vás zprávu. Vaše matka se zdržela v kanceláři.”

„Aha,” snažím se zakrýt zklamání. Ale sotva si můžu stěžovat. Mnohokrát jsem jí provedla totéž. „Takže… kdy přijde?”

Vrchní se na mě chvíli tiše dívá. Zdá se mi, že v jeho pohledu vidím záblesk soucitu.

„Mám ji tady na telefonu. Její sekretářka vás spojí. Haló?” říká do telefonu. „Mám tu dceru paní Tennysonové.”

„Samanto?” zařízne se mi do ucha pedantský hlas.

„Holčičko, dnes večer nemůžu přijít, bohužel.”

„A to jako nepřijdeš vůbec?“ úsměv mi vyprchává z obličeje. „Ani… na koktejl?”

Má kancelář jenom pět minut odtud, na Lincoln’s Inn Fields.

„Mám toho strašně moc. Pracuju teď na velkém případě a zítra mám soud… Ne, potřebuju jinou složku,” prohodí k někomu v kanceláři. „To se prostě stává,” prohodí. „Tak si to užijte s Danielem. Jo, a mnoho štěstí k narozeninám. Převedla jsem elektronicky na tvé konto tři sta liber.”

„No tak dobře,” řeknu po chvíli. „Díky.”

„Už něco víš o tom partnerství?”

„Ještě ne.” Slyším, jak ťuká perem do sluchátka.

„Kolik hodin jsi tomu věnovala tento měsíc?”

„No… asi tak dvě stě…”

„A stačí to? Samanto, nechceš přece, aby tě někdo přeskočil. Začnou se na tebe tlačit mladší právníci. Také by se mohlo stát, že bys na tom místě uvízla napořád.”

„Dvě stě hodin je poměrně hodně,” bráním se. „Ve srovnání s ostatními…”

„Ty musíš být lepší než ostatní!” Skočí mi do řeči, jako by byla v soudní síni. „Ty si nemůžeš dovolit nic jiného než prvotřídní výkon. Teď je rozhodující chvíle - tu složku taky ne!” zlobí se na kohosi. „Vydrž u telefonu, Samanto…”

„Samanta?”

Otočím překvapeně hlavu a vidím přicházet dívčinu ve šmolkově modrém kostýmku. Nese dárkový koš ovázaný mašlí a zářivě se na mě usmívá.

„Jsem Lorraine, Danielova osobní asistentka,” představuje se monotónním hlasem, který najednou poznávám. „Dnes to bohužel nestihne. Ale přinesla jsem vám takovou pozornost - a on je u telefonu, aby vám něco řekl.”

Podává mi telefon se svítícím displejem. Udiveně si ho vezmu a přitisknu k druhému uchu.

„Ahoj, Samanto,” ozve se Danielův unyle výkonný hlas.

„Podívej, kotě, makáme na megazakázce. Nemůžu tam přijít.”

Cítím velké zklamání. Nikdo z nich nepřijde?

„Je mi to vážně líto, kotě,” brebentí Daniel. „Tak už to prostě chodí. Ale s mámou si to užíváte, že?”

Několikrát polknu. Nemůžu připustit, že se na mě také vykašlala. Nemůžu připustit, že tu sedím sama.

„To víš, že jo!” vydoluju ze sebe veselý tón. „Určitě!”

„Převedl jsem něco na tvé konto. Kup si něco hezkého. A poslal jsem ti po Lorraine také pár čokolád,” dodá hrdě.

„Vlastnoručně vybraných!”

Podívám se na dárkový koš, který mi podává Lorraine.

Nejsou to čokolády, ale mýdlo.

„To je od tebe vážně hezké, Danieli,” prohlásím.

„Mockrát ti děkuju.”

„Happy Birthday to You…”

Najednou se za mnou ozve sborový zpěv. Otočím se. Číšník mi přináší koktejlovou sklenici se zapálenou prskavkou, která kolem hází jiskry, na kovovém podnose je karamelem napsáno „Mnoho štěstí, Samanto” a u toho leží jídelní lístek se slavnostním menu podepsaný samotným šéfkuchařem. Za ním kráčí tři číšníci a všichni sborově zpívají.

Po malé chvilce se k nim nesměle přidá i Lorraine.

„Happy Birthday to You…“

Číšník mi podává podnos, ale já mám ruce plné mobilů.

„Já vám to podržím,” nabídne se Lorraine a vezme si ode mě Danielův telefon. Zvedne si ho k uchu a pak se na mě radostně usměje. „Zpívá!” praví hrdě.

„Samanto?” řekne mi máma do ucha. „Jsi tam ještě?”

„Já totiž… zpívají Happy Birthday…”

Položím telefon na stůl. Lorraine chvíli přemýšlí a pak decentně položí druhý mobil před druhou židli.

To je má narozeninová oslava v rodinném kruhu. V kruhu dvou mobilů.

Vidím, jak po mně lidé pokukují a zpívají, a jak jim úsměv mizí, když mě tam vidí sedět samu. Vidím soucitné pohledy číšníků. Snažím se držet hlavu zpříma, ale tváře mi hoří rozpaky.

Najednou se přede mnou objeví číšník, u kterého jsem si před chvílí objednávala. Nese mi na podnose tři koktejly, a když spatří prázdný stůl, trochu se zarazí.

„Pro koho je martini?”

„Původně sem měl přijít můj bratr..“

„To je ta nokia,” pospíší mi na pomoc Lorraine a ukazuje na mobil.

Chvíli je ticho - a pak číšník s bezvýrazným profesionálním obličejem staví na koktejlový ubrousek sklenku před telefon.

Je mi do smíchu - ale v očích mě pálí a nejsem si jistá, jestli bych to zvládla. Číšník položí ostatní koktejly na stůl, kývne mi a odejde. Chvíli je rozpačité ticho.

„Tak já bych…,” Lorraine sahá po Danielově mobilu a ukládá si ho do kabelky. „Mnoho štěstí - a pěkný večer!”

Odchází z restaurace a já zvedám druhý mobil, abych se rozloučila -jenomže máma tam už dávno není. Zpívající číšníci kamsi zmizeli. Zbyla jsem tu jenom s košíkem mýdel.

„Přejete si objednat?” u mé židle se znovu objeví číšník.

„Doporučuju vám rizoto,” nabízí mile. „A možná nějaký Balatek? A sklenku vína?”

„No já bych asi raději,” přinutím se usmát, „zaplatila.”

No nic.

Fakt je, že jsme se k večeři nikdy nesešli všichni. Je to představa z říše snů. Neměli bychom si to ani slibovat. Všichni máme náročné zaměstnání, všichni máme svou kariéru, takovou mám prostě rodinu.

Před restaurací najednou zabrzdí taxík a já rychle zvednu ruku. Zadní dveře se otevřou, vysunou se obnošené gumové sandálky s korálky a za nimi ustřižené džíny, vyšívaný kaftan, důvěrně známé rozcuchané světlé vlasy…

„Ne abyste mi ujel,” nařizuje dívčí hlas taxikáři. „Budu tu do pěti minut.”

„Freya?” říkám nevěřícně. Udělá čelem vzad a oči se jí rozšíří.

„Samanto! Co tu stojíš na chodníku?”

„A co ty tu děláš?” ptám se. „Myslela jsem, že letíš do Indie.”

„Vždyť právě! Mám se setkat s Lordem na letišti asi za…” Podívá se na hodinky. „Za deset minut.”

Udělá provinilou grimasu a já se bezděky rozesměju. Znám Freyu od sedmi let, kdy jsme obě nastoupily do internátní školy. Hned první noc mi vyprávěla, že má její rodina cirkus a ona že umí jezdit na slonovi a chodit po laně. Celého půl roku jsem jí to baštila a nábožně naslouchala jejím příběhům o exotickém životě u cirkusu. Ale pak pro ni přijeli rodiče a vyšlo najevo, že jsou účetní ze Staines. Freyu to nijak nevyvedlo z míry a trvala na tom, že kdysi u cirkusu byli.

Má jasně modré oči a pihovatý obličej neustále opálený z cest. Teď zrovna sejí trochu loupe nos a nahoře na uchu má novou náušnici. Má oslnivě bílé a nejkřivější zuby, jaké jsem kdy viděla, a když se směje, ohrnuje se jí horní ret.

„Chtěla jsem se prodrat davem na tvou narozeninovou oslavu,” Freyiny oči se podezíravě otočí k restauraci. „Ale nejspíš jsem ji už zmeškala. Co se stalo?”

„No totiž…,” nevím, co bych řekla. „Ono jaksi… máma s Danielem…”

„Se brzy vypařili?” Freya se mi dívá pátravě do obličeje a její výraz se mění ve zděšení. „Oni vůbec nepřišli? Kristepane, ti syčáci. To ti ani jednou nemůžou dát přednost před tou svou přiblblou…” Zadýchaně se zarazí. „Promiň. Já vím. Je to tvá rodina. Ale stejně.”

Freya si s mou mámou do oka příliš nepadly.

„Mně to nevadí,” pokrčím smutně rameny. „Vážně. Mě také čeká hromada práce.”

„Práce?” vykulí na mě oči. „V tuto noční hodinu? To myslíš vážně? Copak to nikdy nekončí?”

„Máme teď zrovna spoustu práce,” bráním se. „Je to jenom dočasně.”

„U tebe je pořád něco dočasně! Pořád nějaká krize! Rok za rokem odkládáš, že si trochu užij…”

„To není pravda.”

„Každý rok mi říkáš, že se to brzy zlepší. Ale nikdy se to nestalo!” Oči sejí zablesknou starostí. „Samanto, co se to stalo s tvým životem?”

Chvíli na ni mlčky koukám a za zády mi vřeští automobily. Vůbec nevím, co na to říct. Vlastně si už ani nevzpomínám, jak jsem kdysi žila.

„Chci se stát u Carter Spink partnerem,” prohlásím nakonec. „Stojím o to. To za nějakou oběť stojí.”

„A až se staneš tím partnerem, co bude dál?” nenechá se odbýt Freya. „Budeš to mít snazší?”

Vyhýbavě pokrčím rameny. Pravdou ovšem je, že jsem o tom, co bude dál, ještě nepřemýšlela. Je to pro mě jako sen. Jako zářivá hvězda na obloze.

„Vždyť je ti, kristepane, devětadvacet!” zarejdí mi Freya kostnatou rukou se stříbrnými prstýnky před nosem.

„Občas bys měla udělat něco spontánního. Měla by ses podívat do světa!” Chytí mě za ruku. „Samanto, pojeď se mnou do Indie. Teď!”

„Kamže?” vyplašeně se zasměju. „Já nemůžu jet do

Indie!”

„Vezmi si měsíc dovolené. Proč ne? Přece tě nevyhodí.

Pojedeme na letiště, koupíš si tam letenku…”

„Freyo, tobě přeskočilo. Vážně,” stisknu jí ruku. „Mám tě hrozně ráda, ale jsi vážně cvok!”

Freya mi ruku pomalu pouští. „Nápodobně,” říká. „Jsi cvok, ale mám tě ráda.”

Začne jí zvonit mobil, ale ona si ho nevšímá. Místo toho se prohrabává ve vyšívané kabelce. Nakonec vytáhne malou, zajímavě tvarovanou stříbrnou lahvičku parfému,

nedbale zabalenou do kusu měňavého purpurového hedvábí.

„Pro tebe,” strčí mi to do ruky.

„Freyo,” obracím dárek v prstech, „to je úžasné.”

„Myslela jsem, že by se ti to mohlo líbit.” Vytáhne mobil z kapsy. „Ahoj,” řekne netrpělivě. „Hele, Lorde, budu tam, jasný?”

Freyin manžel se vlastně jmenuje lord Andrew Edgerly. Lorde mu Freya začala říkat z legrace, ale už mu to zůstalo. Potkali se před pěti lety v kibucu a brali se v Las Vegas. Prakticky se tak stala lady Edgerlyovou - ale nikomu to ještě nedošlo. Ani Edgerlyovým.

„Díky za to, že jsi přišla. A taky za tohle,” obejmu ji.

„Mějte se v té Indii moc dobře.”

„Díky.” Freya nastupuje do taxíku. „A kdyby sis chtěla odpočinout, dej mi vědět. Řekni jim, že se stalo něco vážného u vás v rodině…, to je jedno, co. Dej jim mé číslo. Já tě budu krýt. Potvrdím všechno, co si vymyslíš.”

„Jeď,” zasměju se a trošku ji postrčím. „Jeď do té své Indie.”

Dveře se zabouchnou a Freya vystrčí hlavu z okna.

„Sam… hodně štěstí na zítřek.” Chytne mě za ruku a zadívá se na mě náhle zvážnělýma očima. „Jestli o to opravdu tak stojíš, pak ti přeju, abys to dostala.”

„Chci to nejvíc na celém světě.” Při pohledu na kamarádku z dětství ze mě spadne veškerá předstíraná lhostejnost. „Freyo - nemůžu ani říct, jak moc o to stojím.”

„Tak to budeš mít. Já to vím.” Dá mi pusu na ruku a pak mi zamává na rozloučenou. „A nevracej se do kanceláře! Slib mi to!” křičí z dálky, když se její taxík rozjíždí a řadí do proudu vozidel.

„Tak ne! Slibuju!” křičím na ni. Počkám, než se mi ztratí z dohledu, a pak zamávám na taxík.

„Carter Spink, prosím,” říkám při rozjezdu.

Zkřížila jsem přitom prsty. Jasně že se vracím do kanceláře.

Domů přicházím v jedenáct, vyčerpaná a naprosto otupělá, a to jsem došla v Kettermanově složce jenom do poloviny. Zatracený Ketterman, říkám si, když otvírám vstupní dveře do domu z třicátých let, kde bydlím. Zatracený Ketterman. Zatracený… zatracený… „Dobrý večer, Samanto.”

Vyskočím málem ke stropu. Ketterman osobně. Přímo zde, před výtahy, s naditou aktovkou v ruce. Na chvíli ztuhnu hrůzou. Co tu dělá?

Co když jsem se zbláznila a začínám mít halucinace?

„Někdo u nás se zmínil, že tu bydlíte.” Přes brýle se na mě zalesknou jeho oči. „Koupil jsem číslo 32 jako druhý byt. Budeme přes týden sousedy.”

Ne! Prosím, řekněte mi, že to není pravda. On tu vážně

bydlí!

„Ehm… vítejte v domě!” snažím se, aby to vyznělo pokud možno upřímně. Dveře výtahu se otevřou a oba nastoupíme.

Číslo 32. To znamená jenom dvě patra nade mnou. Mám pocit, jako by se sem nastěhoval ředitel mé školy.

Jak se tu teď asi mám cítit? Musel si vybrat právě tento dům?

Mlčky jedeme nahoru a já mám čím dál nepříjemnější pocit. Neměla bych mu něco říct? Nezávazně si po sousedsku poklábosit?

„Už jsem se do těch materiálů, které jste mi dal, trochu podívala,” prohlásím nakonec.

„To je dobře,” přikývne a dál to nijak nerozvádí.

A je po sousedském klábosení. Měla bych se ho zeptat na to, co mě nejvíc zajímá.

Stanu se zítra partnerem?

„No tak… dobrou noc,” pozdravím rozpačitě, když vystupuju.

„Dobrou noc, Samanto.”

Dveře výtahu se zavřou a já tiše zaúpím. Nemůžu bydlet ve stejné budově jako Ketterman. Budu se muset odstěhovat.

Než stačím zasunout klíč do zámku, rozletí se dveře protějšího bytu. „Samanto?”

Srdce mi klesne ještě o kus níž. To mi scházelo! Je to paní Farleyová, má sousedka. Má stříbrné vlasy, tři pejsky a neutuchající zájem o můj život. Ale je strašně hodná, bere mi balíčky, a tak jí v podstatě nebráním, aby do mě při každé příležitosti rýpala a pletla se mi do života.

„Zase vám něco přišlo, děvenko,” oznamuje. „Tentokrát z čistírny. Hned vám to přinesu.”

„Děkuju,” říkám vděčně a otevřu dveře dokořán. Na rohožce leží hromádka reklamních letáků, které nohou odhrnu k větší hromadě u zdi. Jen co budu mít chvíli volna, odnesu všechno do popelnice. Jsou v pořadí.

„Zase jste, děvče, přišla tak pozdě.” Paní Farleyová stojí u mě s hromadou halenek v igelitovém obalu v náručí. „Co to, vy holky, pořád děláte?” Nesouhlasně usykne. „Tento týden jste nepřišla domů před jedenáctou!”

Tak tomuhle říkám nekompromisní zájem. Patrně si všechno někde pečlivě zapisuje.

„Jsem vám velmi vděčná,” chci si od ní vzít ty věci z čistírny, ale k mému úděsu se paní Farleyová protlačí kolem mě do bytu s výkřikem: „Já vám to donesu dovnitř!”

„Ehm… promiňte ten… ehm… nepořádek,” omlouvám se, když se pokouší protáhnout kolem haldy obrazů

opřených o zeď. „Pořád si říkám, že je pověsím… a že vyhodím ty krabice…”

Rychle ji postrkuju od hromady krabic, které na stole v hale zbyly od donáškového jídla, do kuchyně. A hned toho lituju. Na kuchyňské lince leží hromada starých plechovek a použitých sáčků a navíc vzkaz od nové uklízečky napsaný tiskacími písmeny:

MILÁ SAMANTO,

1. VŠECHNO JÍDLO MÁTE DÁVNO PROŠLÉ, MÁM TO VYHODIT?

2. MÁTE NĚJAKÉ ČISTICÍ PROSTŘEDKY, KUPŘÍKLADU BĚLICÍ? NIC NEMŮŽU NAJÍT.

3. SBÍRÁTE Z NĚJAKÉHO DŮVODU KRABICE OD ČÍNSKÉHO JÍDLA? PRO JISTOTU JSEM JE NEVYHODILA.

VAŠE UKLÍZEČKA JOANNE

Vidím, jak paní Farleyová čte vzkaz. Prakticky slyším, jak v duchu nesouhlasně pomlaskává. Minulý měsíc mi udělala menší přednášku o tom, že bych si měla pořídit slow cooker, protože do něj prostě ráno hodíte kuře a trochu zeleniny a nakrájet mrkev vám nezabere ani pět minut, že ne? Já jí to můžu těžko potvrdit…

„No tak… díky.” Chvatně od paní Farleyové beru šaty z čistírny, položím je na sporák, neúprosně ji vystrkávám ke dveřím a cestou cítím, jak její všetečné oči šmejdí kolem.

„Jste opravdu moc hodná.”

„To je pro mě maličkost.” Zvědavě se na mě zadívá.

„Nechci se vám míchat do života, děvenko, ale víte, ty bavlněné halenky byste si mohla stejně kvalitně vyprat i doma a ušetřila byste spoustu peněz.”

Nechávám to bez komentáře. Kdybych si je vyprala, musela bych je usušit. A taky vyžehlit.

„A čirou náhodou jsem si všimla, že u jedné vám chybí knoflíček,” dodá. „U té růžové s proužky.”

„Aha,” kývnu. „No tak… to nevadí. Vrátím ji. To mi přišijí zdarma.”

„Ale vždyť si můžete přišít knoflíček sama, děvenko!” namítne paní Farleyová šokované. „Nezabere vám to ani dvě minuty. Nějaký rezervní knoflíček jistě ve svém šitíčku máte.”

V čem že to mám mít?

„Já žádné šitíčko nemám,” snažím se udržet zdvořilý tón. „Já totiž šít neumím.”

„Ale obyčejný knoflíček si jistě přišít dokážete!” vykřikne zděšeně.

„Ne,” odpovím a už mě ten její pohled začíná trochu štvát. „Ale to vůbec nevadí. Vrátím to do čistírny.”

Paní Farleyová vypadá konsternované. „Vy si vážně nedokážete přišít knoflík? To vás máma nenaučila?”

Potlačím záchvat smíchu při představě, jak si má máma přišívá knoflík. „Ehm, ne. Nenaučila.”

„Za mých mladých let,” prohlásí paní Farleyová a vrtí přitom nesouhlasně hlavou, „si dobře vychované dívky uměly přišít knoflík, zalátat ponožky a obrátit límeček.”

Jako by na mě mluvila španělsky. Obrátit límeček. Bůhví, co to může znamenat.

„No, za mých mladých let to už neplatilo,” odpovím zdvořile. „Nás vedli k tomu, abychom se připravili na zkoušky a abychom nastoupili na nějaké významné místo. Učili nás mít vlastní názor. Učili nás používat mozku,” dodám kousavě.

Paní Farleyová si mě chvíli měří od hlavy k patě.

„Je to ostuda,” utrousí nakonec a obdaří mě soucitným pohledem.

Snažím se zachovat klid, ale mám za sebou dlouhý a úmorný den. Pracovala jsem bůhví kolik hodin, měla jsem narozeniny, na jejichž oslavu nikdo nepřišel, jsem utahaná jako kotě a kručí mi v žaludku… a tahleta semetrika mě tu bude sekýrovat, že si nechci přišít knoflík?

„Není to žádná ostuda,” namítnu rozhořčeně.

„No když myslíte,” utrousí paní Farleyová přezíravě a odchází chodbou do svého bytu.

To mě bůhvíproč ještě víc dopálí.

„Proč by to jako měla být hanba?” vyjdu za ní rozzlobeně pár kroků ze dveří. „Proč? No dobře, možná si neumím přišít knoflík. Ale dokážu restrukturalizovat firemní finanční smlouvu a ušetřit klientovi třicet milionů liber. Tohle umím zase já.”

Paní Farleyová se na mě od dveří podívá snad ještě soucitněji než předtím. „A je to hanba,” opakuje, jako by mě vůbec neslyšela. „Dobrou noc, děvče.” Zavře za sebou a já vzteky soptím.

„A feminismus vám neříká nic?” zařvu na její dveře. Ale nikdo mi neodpoví.

Naštvaně se vrátím do bytu, zabouchnu za sebou a zvednu sluchátko. Vytočím číslo místní pizzerie s pecí vytápěnou dřevem a objednám si svou obvyklou capricciosu a sáček Kettle chips. Vytáhnu z ledničky krabici vína, naliju si sklenku, zamířím do obýváku a zapnu televizi. Šitíčko. Co ještě by po mně chtěla? Pletací jehlice?

Tkalcovský stav?

Uvelebím se s ovládačkou v křesle, surfuju po televizních kanálech a ospale sleduju, co mi nabízejí. Zprávy… jakýsi francouzský film… dokumentární pořad o zvířatech…

Počkat. Zarazím se, odložím ovládačku a uvelebím se v polštářích.

Waltonovi.

Ohromně uklidňující pořad. Přesně to jsem potřebovala. Je to závěrečná scéna, v níž pokaždé všechno skončí dobře. Rodina se schází u stolu; babička se před jídlem

pomodlí.

Napiju se trochu vína a cítím, jak ze mě padá všechno napětí. Odjakživa jsem Waltonovy milovala, už jako malá holka. Sedávala jsem potmě, když byli všichni pryč, a představovala si, že i já bydlím na Waltonově hoře.

A tohle je navíc závěrečná scéna, na kterou jsem se vždycky těšila: rodinný dům Waltonových je ve tmě. Světlušky blikají, cvrčci cvrčí. A nad tím vším se nese hlásek Johnyho Boye. Velký dům plný lidí. Při posledních tónech známé hudby si objímám kolena a toužebně hledím na obrazovku.

„Dobrou noc, Elizabeth!”

„Dobrou noc, babičko,” odpovídám nahlas. Tady mě nikdo neuslyší. „Dobrou, Mary Ellen!”

„Dobrou noc, Johny,” pronesu současně s Mary Ellen.

„Dobrou noc.”

„Dobrou.”

„Dobrou.”

Čtyři

SE SRDCEM BUŠÍCÍM AŽ V KRKU se probouzím, lezu z postele, rukou šátrám po peru a hlasitě vykřikuju:

„Cože? Cože?”

Tohle je takové mé obvyklé probouzení. Bude to asi dědičné nebo co. Všichni spíme jako na vodě. Minulé Vánoce jsem se v mámině domě ve tři ráno přištráchala do kuchyně, abych se napila trochu vody - a narazila jsem tam na mámu, která si v županu četla soudní zprávy, a na Daniela, který sledoval v televizi HS index a naléval se xanasem.

Odpotácím se do koupelny a zadívám se do zrcadla na svůj bledý obličej. A je to tady. Všechna ta práce, všechno to studium, všechny ty probdělé noci… to všechno pro tento den.

Být partnerem. Či nebýt.

Ach Bože. Přestaň. Pusť to z hlavy. Jdu do kuchyně a otevřu lednici. Ale do háje. Mléko došlo.

I káva.

Musím si vyhledat nějakou donáškovou službu. A mlékaře. Vezmu pero a dole k seznamu „Co musím udělat” připíšu jako 47. položku donáškovou službu/mlékaře.

Seznam „Co musím udělat” mi visí na zdi a připomíná mi věci, které mám v úmyslu zařídit. Vida, už je mírně zažloutlý - a inkoust v horní části tak vybledl, že se dá sotva přečíst. Ale je to užitečný pomocník při plánování.

Měla bych asi ty první položky vyškrtnout, říkám si. Jakože, začala jsem to psát těsně po nastěhování, což bylo před třemi lety. Něco z toho jsem už určitě udělala. Vezmu si pero a zadívám se na první zápisy.

1. Najít si mlékaře.

2. Donášku potravin - zařídit?

3. Jak zapnout troubu?

Jejda. Ach jo.

Určitě si tu donáškovou službu seženu. O víkendu. A naučím se zacházet s troubou. Přečtu si manuál a tak.

Zaletím očima k novějším zápisům, starým přibližně dva roky.

16. Najít si mlékaře.

17. Seznámit se tu s někým?

18. Najít si koníčka?

Vtip je v tom, že si tu opravdu chci najít nějaké přátele. I koníčka. Až bude méně práce.

Podívám se o trochu níž na ještě pozdější zápisy - možná jen rok staré -, zapsané dosud modrým inkoustem.

41. Jet na dovolenou?

42. Udělat mejdan?

43. MLÉKAŘ?

Trochu otráveně civím na papír. Jak je možné, že jsem z celého seznamu nezařídila vůbec nic! Naštvaně praštím perem, zapnu konvici a bojuju s pokušením roztrhat celý seznam na kousky.

Voda v konvici začne vřít a já si dělám šálek bylinkového čaje, který jsem kdysi dostala od klienta. Chci si vzít z mísy jablko - ale vidím, že všechna zplesnivěla. Znechuceně je vyhodím do koše a uštipuju z balíčku pár sušenek.

Pravdou je, že mě seznam nezajímá. Mě zajímá jenom jedno.

Po příchodu do práce se zarputile bráním představě, že se tento den něčím vymyká. Nespustím oči ze stolu a budu se věnovat práci.

Ale ve výtahu mi tři lidé přejí „mnoho štěstí”. Jdu chodbou - a kolega z daní mi významně stiskne rameno.

„Aby vám to vyšlo, Sámanto.” Jak ví, jak se jmenuju?

Běžím do kanceláře, zavřu za sebou a předstírám, že nevidím, jak si za skleněnou přepážkou lidé cosi šuškají a občas se významně podívají mým směrem.

Vážně jsem sem dneska neměla chodit. Měla jsem předstírat nějakou závažnou chorobu.

Ale co. Pustím se prostě jako každý den do práce. Otevřu Kettermanovu složku, najdu místo, kde jsem skončila, a zaberu se do dokumentu o pět let starém převodu akcií.

„Samanto?”

Zvednu hlavu od spisu. Ve dveřích stojí Guy se dvěma kávami. Jednu mi postaví na stůl.

„Nazdar,” halasí. „Jak se máš?”

„Dobře,” odpovím a zaměstnaně obrátím list. „Je mi skvěle. Všechno je… normální. Vůbec nevím, co to všichni mají.”

Guyův pobavený výraz mě malinko vyvede z míry. Na dotvrzení svého postoje přejíždím očima další stránku - a nešťastnou náhodou shodím celou složku na zem.

Díky Bohu za svorky.

S rozpáleným obličejem sbírám papíry ze země, pokládám je na stůl a napiju se kávy.

„Vidím, vidím,” přikyvuje Guy se smrtelnou vážností.

„Vážně mě těší, že vůbec nejsi nervózní, ani vyvedená z míry, ani nic takového.”

„Vždyť říkám,” podotknu. Je to vidět, že?”

„Zatím ahoj.” Pozvedne šálek s kávou jakoby k přípitku a pak se ztratí. Podívám se na hodinky.

Teprve tři minuty po půl deváté. Vážně nevím, jak to vydržím.

Nějak se mi podaří přežít dopoledne. Dodělám Kettermanovu složku u začnu psát hodnocení. Jsem v polovině třetího odstavce, když se opět ve dveřích objeví Guy.

„Nazdar,” ani nezvednu hlavu. „Nic mi není, jasný? A zatím jsem nic neslyšela.”

Guy nic neříká.

Nakonec se na něj podívám. Stojí těsně před mým stolem, upírá na mě pohled a tváří se strašně divně. Jako by se do nehybného obličeje profesionálního hráče pokru vecpaly současně sympatie, pýcha i nadšení.

„Neměl bych to dělat,” zašeptá. Nakloní se ke mně.

„Dokázala jsi to, Samanto. Jsi partner. Za hodinu to uslyšíš oficiálně.”

V prsou se mi rozlije nádherné bílé teplo. Chvíli ani nedýchám. Dokázala jsem to. Dokázala jsem to.

„Ale ode mě to nemáš, jasný?” Guyův obličej se na okamžik zkrabatí do úsměvu. „Blahopřeju.”

„Děkuju…,” zajíknu se.

„Uvidíme se za chvíli. Tam ti pogratuluju se vším všudy.” Otočí se a odejde a já zírám nevidoucíma očima na počítač. Jsem partner.

Ach můj Bože. Ach můj Bože. Ach můj BOŽE!

Vytáhnu kapesní zrcátko a prohlížím si svůj nadšený obličej. Tváře mi zrůžověly. Mám nepřekonatelnou chuť vyskočit a zařvat „JO!” Chce se mi tančit a z plna hrdla křičet. Jak tu hodinu přečkám? Jak tu vydržím klidně sedět? Na Kettermanovu zprávu se patrně už nedokážu soustředit. Jdu ke kartotéce, jenom abych se nějak zaměstnala.

Otevřu namátkou pár zásuvek a zase je zavřu. Pak se otočím, pohledem utkvím na haldě papírů, složek a knih, navršených na stole u počítače do tak vratké hromady, že jen zázrakem nespadne.

Ketterman má pravdu. Je to trochu ostuda. Za takový stůl by se rozhodně každý partner měl hluboce stydět.

Uklidím si ho. Takhle tu zbývající hodinu využiju nejlépe.

12.06-1.06: Firemní administrativa. Pro takovou práci máme dokonce i zkratku.

Už jsem zapomněla, jak strašně nerada uklízím a jak se mi to protiví.

Při odkrývání jednotlivých vrstev se na mém stole objevují neuvěřitelné věci. Firemní dopisy… smlouvy, které čekají na zařazení… staré pozvánky… oběžníky… leták s návodem, jak cvičit pilates… cédéčko, které jsem koupila před třemi měsíci a které jsem považovala za ztracené… loňské vánoční přání od Arnolda, na němž je v huňatém kostýmu převlečený za soba… při pohledu na něj se usměju a položím přání na hromadu věcí, které nevím, kam dát.

Jsou tu i zarámované kusy plexiskla s vyrytým věnováním, které obdržíme na závěr každé velké smlouvy. A… proboha, půl tyčinky Snickers, kterou jsem očividně nedojedla. Hodím ji do koše a s povzdechem se pustím do další hromady papírů.

Neměli by nám dávat tak velké stoly. To je děsné, kolik věcí se tu najde.

Partner! pulzuje mi v uších jako oslnivý ohňostroj.

PARTNER!

Nech toho, přikazuju si přísně. Soustřeď se na svou práci. Vytahuju starý výtisk Právníka, žasnu, co tam proboha dělá, a přitom z něj na zem vypadne několik listů spojených svorkami. Sehnu se pro ně, přejedu pohledem první stránku a rukou už šátrám po něčem dalším. Je to zpráva od Arnolda.

Re Third Union Bank

Přikládám dluhopis pro Glazerbrooks Ltd. Přiložte prosím k protokolu v Companies House.

Koukám na to bez valného zájmu. Third Union Bank je Arnoldův klient a jednali jsme s nimi pouze jednou. Jedná se o půjčku padesáti milionů liber pro Glazerbrooks a já ji musím pouze do jednadvaceti dnů zaregistrovat kvůli zástavnímu zajištění v Companies House. Je to jenom jedna z mnoha nudných prací, které mi partneři vždycky hodí na stůl. Ale tomu už je konec, pomyslím si s náhlým sebevědomím. Vlastně bych to mohla rovnou zadat někomu jinému. Podívám se automaticky na datum.

Pak se podívám ještě jednou. Datum je 26. května. Před pěti týdny? To nemůže být pravda.

Zmateně dokument rychle prolistuju a doufám, že jde o překlep. Musí to být překlep - ale datum je na všech stránkách stejné. 26. května. 26. května?

Němě zírám na dokument. Copak ta věc ležela na mém stole pět týdnů? Ale… to není možné. Jakože… to přece nejde. To by totiž znamenalo -

To by totiž znamenalo, že jsem prošvihla termín.

Úplně mi vyschne v krku. Jistě jsem to nějak špatně pochopila nebo tak něco. Takovou základní chybu bych přece nikdy neudělala. Přece bych nezapomněla zaregistrovat něco, co mi svěřili, před konečným termínem. Vždycky to stihnu.

Zavřu oči a snažím se uklidnit. Asi mi to dneska nějak nemyslí. To z toho nadšení, že jsem se stala partnerem. Nejspíš mi z toho přeskočilo. Tak poslyš, holka. Podívej se na to ještě jednou a pořádně.

Otevřu oči a pomalu čtu instrukci - ale ta říká totéž, co předtím. Vyřiď registraci. 26. května, černé na bílém. Což by znamenalo, že jsem našeho klienta vystavila nekryté půjčce. Což by znamenalo, že jsem udělala tu nejzákladnější chybu, jaké se právník může dopustit.

Příliv štěstí je pryč. Zato mě začíná mrazit v zádech. Zoufale se snažím vzpomenout, jestli se Arnold o té smlouvě zmiňoval. Ale na nic si nevzpomínám. A taky - proč by to dělal? Je to prostě obyčejná smlouva o půjčce. Věc, jakou děláme i se zavřenýma očima. Jistě předpokládal, že jeho pokyn splním. Prostě mi věřil.

Kriste Ježíši.

Zoufale a stále rychleji listuju stránkami a hledám, jestli se z toho nedá nějak vybruslit. Nějakou klauzuli, po níž bych s úlevou vykřikla: „Ale no jistě!“ Ale nic takového tu není. Žmoulám dokument v ruce a točí se mi hlava. Jak se to mohlo stát? Všimla jsem si toho vůbec? Odložila jsem to na později? Nemůžu si na to vůbec vzpomenout. Nemůžu si na to krucinál vzpomenout!

Co budu dělat? Když pomyslím na možné následky, zmocní se mě panika. Third Union Bank půjčila Glazerbrooks padesát milionů liber. Bez zaprotokolování tohoto závazku nemá tato půjčka - tato mnohamilionová půjčka - zástavní jištění. Kdyby Glazerbrooks řekněme zítra

přišla na mizinu, Third Union Bank by tak klesla na samý konec fronty všech věřitelů. A s největší pravděpodobností by nedostala nic.

„Samanto,” ve dveřích stojí Maggie a já vyskočím téměř ke stropu.

Instinktivně zakryju zprávu rukou, ačkoli se Maggie na ni vůbec nedívá; a i kdyby, stejně by nepochopila, o co jde.

„Právě jsem to slyšela,” šeptá hlasitě. „Vynesl to Guy!

Blahopřeju!”

„Ehm… díky!” podaří se mi roztáhnout rty k úsměvu.

„Právě si dělám šálek čaje. Nechcete také?”

„To by bylo… úžasné. Díky.”

Maggie zmizí a já si sevřu hlavu do dlaní. Snažím se zachovat klid, ale uvnitř se hroutím hrůzou. Musím s tím něco udělat. Udělala jsem chybu. Udělala jsem chybu.

Co si teď počnu? Celé tělo mám ochromené zděšením, nezmůžu se na rozumnou myšlenku…

Najednou uslyším v duchu včerejší Guyova slova a pocítím téměř bolestnou záplavu úlevy. Když se to dá napravit, pak nejde o žádnou chybu.

Ano. Hlavní je, že to můžu napravit. Pořád ještě můžu tu půjčku zaprotokolovat.

Ale bude to strašlivá ostuda. Budu muset bance oznámit, co jsem udělala - a Glazerbrooks - a Arnoldovi - i Kettermanovi. Budu muset vypracovat novou dokumentaci. A co hůř, budu muset žít mezi lidmi, kteří budou vědět, že jsem udělala tak hloupou a primitivní chybu jako nějaká praktikantka.

To by mohlo znamenat konec mého partnerství, proletí mi hlavou a na chvíli se mi udělá špatně.

Ale jinou možnost nemám. Musím celou věc napravit.

Rychle naloguju do webových stránek Seznamu společností a pátrám po Glazerbrooks. Pokud nebyla

mezitím zaregistrována žádná transakce, pak se nic hrozného nestalo…

Nevěřícně zírám na stránku. Ne.

To nemůže být pravda.

Minulý týden společnost BLLC Holdings požádala o 50 milionů liber. Náš klient spadl až na ocas celé fronty věřitelů.

V hlavě mám absolutní chaos. To není dobré. To vůbec není dobré. Musím to rychle někomu říct. Musím s tím něco provést, než dojde k dalšímu výběru peněz. Musím… to říct Arnoldovi.

Ale už jenom při tom pomyšlení úplně zchromnu hrůzou.

To nedokážu! Nemůžu prostě jen tak prohlásit, že jsem udělala základní, elementární chybu a ohrozila 50 milionů liber našeho klienta. Než to někomu oznámím, raději… se pokusím z té kaše vylízat sama. Nejprve musím zabránit dalším škodám. Ano. Nejdřív zavolám bance. Čím dřív se to dozví, tím lépe.

„Samanto?”

„Ano?” prakticky vyskočím ze židle.

„Vy ale máte dneska nervy!” zasměje se Maggie, která mi přináší na stůl šálek čaje. „Cítíte se jako královna?” zamrká na mě.

Chvíli mi nedochází, o čem to mluví. Celý svět se mi scvrkl na mě, mou chybu a na otázku, co s tím.

„Aha! No jistě. Ano!” Pokouším se vykouzlit stejně upřímný úsměv a potají si utírám zpocené ruce do papírového kapesníku.

„Tipla bych si, že se ještě vznášíte v nějakých vyšších sférách!” Opře se o kartotéku. „Dala jsem vychladit do lednice trochu bublinek a už jsou tak akorát.”

„Ehm… skvělé! Jenomže, Maggie, já musím bohužel pokračovat…”

„Aha,” myslím, že jsem se jí dotkla. „No tak dobře. Už jdu.”

Odchází a na ramenou jí vidím, jak jsem ji naštvala. Patrně mě má za absolutní krávu. Ale s každou promarněnou minutou stoupá riziko. Musím zavolat do banky. Teď hned.

Pátrám v přiloženém seznamu kontaktů a hledám jméno a číslo na člověka z Third Union. Na Charlese Conwaye.

To je člověk, kterému musím zavolat. To je člověk, kterému musím zkazit den a kterému se musím přiznat, že jsem to totálně zpackala. Třesoucí se rukou zvedám sluchátko. Mám pocit, jako bych měla skočit do odporné bažiny plné pijavic.

Chvíli jenom tak sedím a civím na číselník. Snažím se sebrat veškerou kuráž, kterou mám. Nakonec zvednu ruku a vytočím číslo. Při vyzváněcím tónu se mi rozbuší srdce.

„Charles Conway.”

„Dobrý den!” snažím se ovládnout hlas. „Tady Samanta Sweetingová z Carter Spink. Osobně se myslím neznáme.”

„Dobrý den, Samanto.” Má velmi přátelský hlas. „Co pro vás mohu udělat?”

„Volám vám kvůli… takové technické záležitosti. Týká se to…,” téměř to ani nedokážu vyslovit. „Glazerbrooks.”

„Takže jste už o tom slyšela,” diví se Charles Conway.

„Tamtamy pracují rychle.”

Jako by se místnost kolem mě prudce zmenšila. Pevně sevřu sluchátko.

„Co jsem… měla slyšet?” vyjeknu vyšším hlasem, než jsem měla původně v úmyslu. „Nic jsem neslyšela.”

„Aha! Já jsem myslel, že voláte kvůli tomu.” Odmlčí se a slyším, jak komusi nařizuje, aby tu zatracenou věc vyhledal

na Google. „Ano, právě dnes volali správce konkurzní podstaty. Ten poslední zoufalý pokus na jejich záchranu očividně nevyšel…”

Pokračuje, ale já už neslyším. Všechno se se mnou točí.

Před očima mám černá kola.

Glazerbrooks jde do konkurzu. Teď už mi novou dokumentaci nevypracují. Na to už je pozdě. Nedostanu další možnost jejich úvěr zaprotokolovat. Už to nikdy nedám do pořádku.

Připravila jsem Third Union Bank o padesát milionů liber, v panice mám chuť mu vyžvanit. Chce se mi praštit sluchátkem a utéct někam hodně daleko.

Najednou mi pronikne do vědomí Conwayův hlas.

„To je vlastně dobře, že voláte,” z dálky slyším, jak bezstarostně něco vyťukává na klávesnici. „Možná si budete chtít ověřit u té půjčky zástavní jištění.”

Chvíli mi trvá, než najdu hlas.

„Ano,” zasípám nakonec. Položím sluchátko a třesu se po celém těle. Je mi na zvracení. Naprosto jsem to zvorala. Zvorala jsem to tak příšerně, že nemůžu… Ani nedokážu…

Na pokraji mrákot odsouvám židli. Musím vypadnout.

Někam hodně daleko.

Pět

RECEPCÍ PROJDU JAKO ROBOT. Ven na sluncem zalitou ulici, v době oběda plnou lidí, jednu nohu a pak druhou, prostě další úřednice na procházce.

Jenomže u mě je to trochu jiné. Připravila jsem klienta o padesát milionů liber.

Padesát milionů. Ty mi vytrvale duní v hlavě jako rány na buben.

Nechápu, jak se to mohlo stát. Nechápu to. Buší mi to neustále v hlavě. Pořád a pořád, nemůžu se toho zbavit. Jak to, že jsem neviděla…, jak jsem mohla přehlédnout…

Nikdy jsem ten dokument neviděla. Ani na jediný okamžik. Musel mi ho někdo hodit na stůl a pak se na něj prostě dostalo něco jiného. Složka, nějaké smlouvy, šálek kávy.

Jeden omyl. Jedna chyba. Jediná chyba za celý život. Jistě se probudím a zjistím, že je to zlý sen, že se dívám na nějaký film, že se to stalo někomu jinému. Že mi to někdo vypráví v hospodě a já napjatě poslouchám a děkuju svým šťastným hvězdám, že se to nepřihodilo mně…

Jenomže mně se to bohužel stalo. Jsem to já. Mám po kariéře. Poslední člověk, který u Carter Spink udělal podobnou chybu, byl v roce 1983 Ted Stephens, a ten připravil klienta o deset milionů liber. Na místě s ním vyrazili dveře.

A já jsem přišla o pětkrát víc.

Přestávám dýchat, hlava se mi točí; mám pocit, že se dusím. Asi dostávám panický záchvat. Posadím se na lavičku a čekám, až to přejde.

Jenomže to nepřechází, ale stále se to zhoršuje.

Najednou vyděšeně vyskočím, protože se mi v kapse rozvibruje mobil. Vytáhnu ho a dívám se, kdo mi volá. Je to Guy.

Nemůžu s ním mluvit. S nikým nemůžu mluvit. V této chvíli ne.

O chvíli později mi telefon hlásí, že mám zprávu. Přiložím mobil k uchu a zmáčknu tlačítko, abych šiji poslechla.

„Samanto!” volá Guy rozjařeně. „Kde vězíš? Všichni tu na tebe čekáme se šampaňským, abychom tě slavnostně vyhlásili za partnera!”

Partnera. Téměř se rozbrečím. Ale… to nejde. Na to je to moc vážné. Zastrčím mobil do kapsy a vstanu. Jdu stále rychleji a rychleji, prodírám se mezi chodci a nevšímám si divných pohledů kolemjdoucích. V hlavě mi duní a vlastně ani nevím, kam jdu. Ale nemůžu se zastavit.

Zdá se mi, že už kráčím řadu hodin, jdu jako ve snách, nohy mi naslepo našlapují na chodník. Slunce praží, chodníky jsou silně zaprášené a po chvíli mě úporně rozbolí hlava. Náhle mi mobil znovu začne vibrovat, ale já ho ignoruju.

Když mě nakonec rozbolí nohy, zpomalím a zastavím se. Ústa mám vyschlá, jsem vysušená jako troud. Potřebuju trochu vody. Zvednu hlavu a snažím se zjistit, kde jsem. Bůhvíjak jsem dorazila na Paddingtonské nádraží.

Otupěle zamířím ke vchodu a vstoupím dovnitř. Nádraží je hlučné a plné cestujících. Světla blikají, tlampače vyřvávají svá hlášení. Zamířím ke stánku s balenou vodu a vtom mi zase zavibruje mobil. Vytáhnu ho a podívám se na displej. Zmeškala jsem patnáct telefonátů a mám další zprávu od Guye. Nechal mi ji před dvaceti minutami.

Vůbec se mi do toho nechce, srdce se mi šíleně rozbuší, ale pak zmáčknu tlačítko a poslouchám.

„Kristepane, Samanto, co se stalo?”

Už nemluví tak rozjařeně, jeho hlas zní naprosto zděšeně. Celá se roztřesu jako v zimnici.

„Už to víme,” říká. „Jasný? Už víme o té Third Union Bank. Zavolal nám Charles Conway. Pak Ketterman našel to lejstro na tvém stole. Musíš se vrátit do kanceláře. Hned. Zavolej mi.”

Zavěsí a já se nedokážu pohnout. Jsem ochromená strachem.

Už to vědí. Už to všichni vědí.

Černé kruhy se mi opět roztančí před očima. Je mi mdlo a na zvracení. Veškerý personál Carter Spink už o mém příšerném průšvihu ví. Lidé si to budou navzájem volat. Se škodolibou radostí si budou posílat e-maily. Už jsi slyšel…

Jak tu tak stojím, zahlédnu cosi koutkem oka. V davu zachytím známý obličej. Otočím hlavu, úkosem se na něj podívám, snažím se ho zařadit - a dostanu další šok.

Je to Greg Parker, jeden ze starších partnerů. Kráčí halou v drahém obleku s mobilem u ucha. Mračí se a vypadá zneklidněně.

„Tak kde tedy sakra je?” doletí ke mně jeho hlas přes celou halu.

Panika mě zasáhne jako blesk. Musím se mu ztratit z dohledu. Musím se někde ukrýt. Hned. Schovám se za rozložitou ženu v bezovém plášti do deště a trochu se za ní přikrčím, aby mě neviděl. Ale paní jde dál a já musím postupovat s ní.

„Chcete něco? Vy tu žebráte?” otočí se najednou ke mně a podezíravě se na mě podívá.

„Ne!” vylekám se. „Já jen… ehm…” Nemůžu jí přece říct, že se za ní schovávám.

„No tak mi dejte pokoj!” Zamračí se a rázně zamíří do kavárny. Srdce mi tluče jako zvon. Stojím uprostřed haly ze všech stran nekrytá jako snadný cíl. Greg Parker se najednou zastavil. Stojí asi padesát metrů ode mě a stále mluví do mobilu.

Když se pohnu, uvidí mě, když zůstanu stát… tak mě uvidí také.

Najednou tabule s jízdním řádem nabízí nové informace o odjezdech. Skupina lidí, kteří ji upřeně sledovali, si bere zavazadla a noviny a míří k nástupišti číslo devět.

Bez rozmýšlení se přidám k nim a vmísím se do zástupu. Otevřenou závorou procházíme na nástupiště číslo devět. Nastoupím s ostatními do vlaku a projdu doprostřed vagonu.

Vlak se rozjíždí a já klesnu na sedadlo naproti rodině v tričkách s logem londýnské zoologické zahrady. Usmějí se na mě - a mně se nějakým zázrakem podaří vyloudit stejný úsměv. Mám pocit dokonalé neskutečnosti.

„Občerstvení!” Scvrklý mužíček tlačí s úsměvem uličkou vozík. „Horké i studené sendviče, čaj, káva, nealkoholické i alkoholické nápoje!”

„To poslední, prosím.” Snažím se, aby to neznělo příliš zoufale. „Dvojitou dávku. Toho, co máte po ruce…”

Nikdo nepřichází kontrolovat lístky. Nikdo mě neobtěžuje. Bude to asi nějaký rychlík. Předměstí přecházejí v pole a vlak neúnavně rachotí dál. Vypila jsem tři lahvičky ginu s pomerančovým džusem, tomatovou šťávu a čokoládový jogurtový nápoj. Ledový strach v mém žaludku pomalu roztává. Na všechno se dívám s podivným nadhledem.

Udělala jsem největší chybu v kariéře. S velkou pravděpodobností jsem přišla o práci. Nikdy se nestanu partnerem.

Jedna blbá chyba.

Rodina s tričky z londýnské zoo otevřela sáček s brambůrky, nabídla mi a vyzvala mě, abych si s nimi zahrála cestovní scrabble. Jejich máma se mě dokonce zeptala, jestli cestuju za obchodem, nebo za zábavou.

Nedokázala jsem jí na to nic říct. Srdce mi už přestalo tak silně bušit, ale příšerná bolest hlavy zůstala. Jednou rukou si proti světlu stíním oči.

„Dámy a pánové…,” zapraská v reproduktoru hlas průvodčího. „Bohužel… práce na kolejích… alternativní doprava…”

Nechápu, co říká. Vždyť ani nevím, kam jedu. Prostě na příští zastávce vystoupím z vlaku a pojedu dál.

„Takhle se hrozinka nepíše,” upozorňuje máma jedno z dětí ve chvíli, kdy vlak zpomaluje. Zvednu hlavu a vidím, že přijíždíme na nádraží. Lower Ebury. Všichni si berou zavazadla a vystupují.

Automaticky vystoupím i já. Vycházím za rodinou z londýnské zoo z vlaku i z nádraží a rozhlížím se. Stojím před nevelkou ozdobnou stavbou venkovského nádraží a na druhé straně ulice vidím hospodu U Zvonu. Cesta se kolem ní stáčí na obě strany a v dálce jsou vidět pole. Na silnici stojí autobus a všichni cestující do něj nastupují.

Matka z londýnské zoo se otáčí a mává na mě. „Musíte sem,” napovídá mi. „Nechcete autobusem do Gloucestru? Na velké nádraží?”

Z myšlenky, že bych nastoupila do autobusu, se mi dělá nevolno. Nechci jet žádným autobusem. Potřebuju něco proti bolesti. Mám pocit, že se mi hlava rozskočí.

„Ehm… ne, děkuju. To je v pořádku, díky.” Pokouším se vyloudit co nejpřesvědčivější úsměv, a než na to stačí něco říct, vydám se po silnici na opačnou stranu.

Nemám zdání, kde jsem. Sebemenší.

V kapse mi najednou zavibruje telefon. Vytáhnu ho. Je to Guy. Zase. Už asi potřicáté. A pokaždé se mě ptá, jestli jsem dostala jeho e-maily, a žádá mě, abych mu zavolala.

Žádné jeho e-maily jsem nedostala, byla jsem tak dezorientovaná, že jsem nechala svůj BlackBerry na stole. Všechno, co mám, je mobil. A ten se zase rozdrnčí a já na něj chvíli zírám. A pak ho se sevřeným žaludkem zvednu, přiložím k uchu a přijmu hovor.

„Ahoj,” zasípám. „To jsem… to jsem já.”

„Samanto?” Jeho nedůvěřivý hlas mi exploduje do ucha.

„To jsi ty? Kde jsi?“

„Ani nevím. Musela jsem odtud. Já… strašně jsem se vyděsila…”

„Samanto, nevím, jestli jsi dostala mé zprávy. Ale…,” zaváhá. „Všichni to už vědí.”

„Já vím.” Opřu se o starou polorozpadlou zeď a pevně stisknu víčka, abych překonala bolest. „Já vím.”

„Jak se to stalo?“ Zdá se, že to pro něj byla stejná rána jako pro mě. „Jak jsi proboha mohla udělat takovou primitivní chybu? Totiž, proboha, Samanto…”

„Já nevím,” odpovím otupěle. „Prostě… jsem si toho nevšimla. Udělala jsem chybu…”

„Ty žádné chyby neděláš!”

„Tak už to nejspíš neplatí!” Cítím, jak se mi hrnou slzy do očí a snažím seje prudkým mrkáním rozehnat. „Co se… tam děje?”

„Není to dobré,” vydechne. „Ketterman mluvil s právníky z Glazerbrooks o omezení škody a hovořil s bankou… a pochopitelně i s pojišťovnou.”

S pojišťovnou. Firma je pojištěná na profesionální selhání. Najednou se mě zmocní téměř euforie. Pokud nám pojišťovna bez námitek škodu zaplatí, tak to možná nebude tak špatné, jak jsem si myslela.

Přestože cítím, jak se mi zvedá nálada, jasně si uvědomuju, že se podobám cestovateli, který vidí v pomatení mysli fatu morgánu. Z pojišťovny nikdy celou částku nevydolujete. Někdy z nich nevydolujete vůbec nic. A když už něco dají, tak si zase naúčtují neuvěřitelně vysoké poplatky.

„A co jim v pojišťovně řekli?” polknu ztěžka.

„Zaplatí…”

„Ještě se nevyjádřili.”

„Aha,” otřu si zpocený obličej a přinutím se k další otázce. „A co se říká… o mně?”

Guy mlčí.

Když mi jeho mlčení dojde, zakymácím se, jako bych měla omdlít. Tím mi vlastně odpověděl. Otevřu oči a vidím, jak mě pozorují dva malí kluci na kolech.

„Je po všem, viď?” Snažím se mluvit klidně, ale hlas se mi neovladatelně roztřese. „Má kariéra je v háji.”

„O tom… o tom já nic nevím. Hele, Samanto, jsi rozrušená. To je přirozené. Ale nemůžeš se schovávat. Musíš se vrátit.”

„Nemůžu,” zakvílím utrápeně. „Nemůžu se nikomu podívat do očí.”

„Buď rozumná, Samanto!”

„To prostě nemůžu! Já nemůžu! Potřebuju chvíli času…”

„Saman…,” vypnu telefon.

Je mi na omdlení. Hlava mi třeští. Musím se trochu napít. Ale nezdá se, že je hospoda otevřená, a žádný obchod v okolí nevidím.

Potácím se ulicí, dokud nenarazím na dva vysoké vyřezávané sloupy se lvy. Stojí tu nějaký dům. Zazvoním tam a požádám o prášek na bolení hlavy a o sklenici vody. A zeptám se, jestli tu není poblíž nějaký hotel.

Otevřu bránu z tepaného železa a s křupáním kráčím po štěrkové cestě k masivním dubovým dveřím. Je to velmi majestátní dům z medově zbarveného kamene, se strmým štítem, vysokými komíny a dvěma porsche na příjezdové cestě. Zvednu ruku a zazvoním.

Všude je ticho. Chvíli tam stojím, ale v domě nejspíš nikdo není. Už to chci vzdát a odejít, ale najednou se dveře rozletí.

Přede mnou stojí plavovláska s nalakovaným účesem a dlouhými náušnicemi, které se jí pohupují v uších. Je výrazně nalíčená, na sobě má hedvábný kalhotový kostým v zajímavém odstínu broskvové, v jedné ruce drží cigaretu a v druhé koktejl.

„Dobrý den.” Potáhne z cigarety a trochu podezíravě se na mě podívá. „Vy jste z agentury?”

Šest

BŮHVÍ, CO TO TA ŽENSKÁ BLÁBOLÍ. Hlava mi

tak třeští, že téměř nevidím na oči, natož abych chápala, co říká.

„Není vám něco?” zpozorní. „Vypadáte strašně!”

„Příšerně mě bolí hlava,” zajíkám se. „Nemohla bych dostat sklenici vody?”

„Jistěže! Pojďte dál!” Mávne mi cigaretou před nosem a pohybem mě zve do rozlehlé impozantní haly s klenutým stropem. „Stejně si budete chtít prohlédnout dům. Eddie?“ Hlas se jí zvedne do jekotu. „Eddie, přišla další! Já jsem Trish Geigerová,” prohodí ke mně. „Můžete mi říkat paní Geigerová. Tudy…”

Zavede mě do přepychové kuchyně z javorového dřeva, očividně naslepo pootevírá několik zásuvek, načež vykřikne: „Vida!” a vytáhne umělohmotnou krabičku. Když ji otevře, objeví se v ní asi tak padesát rozmanitých lékovek všech tvarů a blondýna se mezi nimi začne nalakovanými nehty přehrabovat.

„Je tu aspirin… paracetamol… ibuprofen… slabounké valium…,” vezme do prstů načervenalou tabletu. „Tohle je z Ameriky,” prohlásí rozjařeně. „Tady u nás se to nesmí.”

„Hm… to je prima. Máte… spoustu analgetik.”

„To víte, v tomto domě prášky milujeme,” vrhne na mě pronikavý pohled. „Milujeme je. Eddie!” Podá mi tři zelené tablety a po několika pokusech najde skříňku plnou skleniček. „Tady jsou. Tyhlety spolehlivě zlikvidují každou bolest hlavy.” Nalije mi z lednice trochu vychlazené vody.

„Vypijte to.”

„Děkuju,” zakloním hlavu, trochu s ní trhnu dozadu a spolknu tablety. „Mockrát vám děkuju. Strašně mě bolí hlava. Téměř nejsem schopná normálně uvažovat.”

„Mluvíte velmi dobře anglicky,” pozorně se na mě zadívá paní domu. „Opravdu obdivuhodně!”

„Hmmm,” řeknu trochu zaraženě. „To není nic tak divného. Já jsem totiž Angličanka. To bude… asi tím.”

„Vy jste Angličanka?” Zdá se, že to Trish Geigerovou nesmírně zaujalo. „No tak se pojďte posadit. Za chviličku vám to zabere. Jestli ne, tak vám ještě něco dám.”

Odvádí mě rychle z kuchyně do haly.

„Tohle je salon,” zastaví se na chvilku u dveří, ukáže na velkou impozantní místnost a odklepe popel na koberec.

„Jak vidíte, je tu toho spousta na vysávání… na otírání prachu… hodně stříbra na čištění…” Podívá se na mě, jako by ji zajímalo, co jí na to povím.

„Vida,” přikývnu. Nemám zdání, proč mi vypráví o své domácnosti, ale patrně z nějakého důvodu touží po mém názoru.

„To je nádherný stůl,” ukážu na lesklý mahagonový stolek postavený u zdi.

„Potřebuje leštit,” zahledí se na mě Trish se zúženýma očima. „Pravidelně. Takové věci mi neuniknou.”

„To věřím,” znovu zmateně přikývnu.

„Podíváme se ještě támhle,” vede mě další rozlehlou a impozantní místností do vzdušné prosklené zimní zahrady se skvostným týkovým nábytkem, s listnatými rostlinami a dobře zásobenými podnosy s alkoholem.

„Eddie! Pojď sem!” Zabuší na okno, a když zvednu hlavu, vidím, jak sem po pečlivě udržovaném trávníku přichází muž v golfkách. Je opálený, vypadá blahobytně a zřejmě mu táhne na padesátku.

I Trish táhne patrně na padesátku, napadne mě při pohledu na vrásky kolem jejích očí, když se otočí od okna. I když mi cosi napovídá, že přizná maximálně třicet devět a ani o den víc.

„Hezká zahrada,” pochválím.

„Jo,” bez velkého zájmu ji přeletí očima. „Ano, máme velmi dobrého zahradníka. Hýří nápady. A teď se posaďte!” Zatřepe na mě rukou, a i když mě to trochu překvapí, poslušně usednu do lenošky. Trish zapadne naproti do proutěného křesla a dopije koktejl.

„Umíte namíchat Bloody Mary?” vybafne na mě najednou.

Zmateně na ni vykulím oči.

„To nevadí,” potáhne z cigarety. „Já vás to naučím.”

Co že mě naučí?

„Co vaše hlava?” ptá se, a než se zmůžu na odpověď, pokračuje: „Už je to lepší? Vida, už je tu Eddie!”

„Zdravím!” dveře se otevřou a do zimní zahrady vstoupí pan Geiger. Zblízka vypadá o něco méně impozantně, než když kráčel po trávníku. Oči má trochu podlité krví a začíná mu růst bříško.

„Eddie Geiger,” podá mi žoviálně ruku. „Pán domu.”

„Eddie, to je…,” Trish se na mě zmateně podívá. „Jak se jmenujete?”

„Samanta,” představím se. „Moc mě mrzí, že jsem vám způsobila nepříjemnosti, ale strašně mě rozbolela hlava…”

„Dala jsem Samantě pár těch prášků proti bolesti, které máme od doktora,” vloží se Trish.

„To jsi udělala dobře,” Eddie otevírá láhev skotské a nalévá si do sklenky. „Mělas vyzkoušet ty červené pilulky. To jsou smrťáky!”

„Ehm… aha.”

„Ne doslova, pochopitelně!” vyprskne najednou smíchy.

„Nechceme vás tu otrávit!”

„Eddie!” Trish ho jemně pleskne a na rukou jí při tom zachrastí náramky. „Nesmíš to děvče vyděsit!”

Oba se obrátí ke mně a pozorně si mě prohlížejí. Z nějakého důvodu mám pocit, že čekají na odpověď.

„Jsem vám velmi vděčná, skutečně,” přinutím se k náznaku úsměvu. „Byli jste na mě moc hodní, i když jsem k vám tak bezohledně vtrhla.”

„Ta teda válí angličtinu, že jo?” povytáhne Eddie na Trish obočí.

„Je to Angličanka!” prohlásí Trish tak vítězoslavně, jako by právě vytáhla z klobouku králíka. „Rozumí každému mému slovu!”

Něco mi snad uniklo? Vypadám jako cizinka?

„Neměli bychom jí ukázat náš dům?” otočí se Eddie na Trish.

Srdce mi poklesne. Lidé, kteří své návštěvy provádějí celým domem, by měli být zakázáni. Myšlenka, že mě budou vláčet po všech místnostech a já si budu muset u všech vymýšlet nějaký komentář, mi připadá nesnesitelná. Chci tu jenom sedět a čekat, až zaberou ta analgetika.

„Ale to vážně není nutné,” zkusím se z toho vykroutit.

„Určitě máte naprosto úžasný dům…”

„Jistěže je to nutné!” típne Trish cigaretu. „Jdeme.” Když vstanu, zatočí se mi hlava, a tak se zachytím juky,

abych nespadla. Bolest hlavy už začíná ustupovat, ale připadám si trochu zvláštně odtržená od reality. Cítím se jako ve snu.

Tedy ta ženská musí vést život k popukání. Jediné, co ji zajímá, jsou domácí práce. Procházíme jednou přepychovou místností za druhou a ona nenajde lepší téma, než kde je zvláště nutné otřít prach, a ukazuje mi, kde mají zastrčený vysavač. A teď mi zase bůhvíproč vypráví o pračce.

„Vypadá… velmi… výkonně,” podotknu, protože mám pocit, že by ráda ode mě slyšela chválu.

„Máme rádi čisté ložní prádlo každý týden. Pečlivě vyžehlené, pochopitelně,” vrhne na mě pronikavý pohled.

„Pochopitelně,” přikývnu a snažím se nedat příliš najevo, že vůbec nevím, o čem mluví. „To je dobrý nápad.”

„Teď půjdeme nahoru!” vyběhne Trish z kuchyně. Bože! To ještě není konec?

„Pocházíte z Londýna, Samanto?” vyzvídá Eddie Geiger, když stoupáme po schodech.

„Ano.”

„A pracujete tam na plný úvazek?”

Je to od něj pouhá zdvořilost - ale chvíli mi trvá, než se přiměju k odpovědi. Mám tam ještě práci?

„Pracovala jsem,” vykoktám nakonec. „Abych pravdu řekla… v této chvíli nevím, jestli to ještě platí.”

„A jakou jste měla pracovní dobu?” otočí se na mě Trish, jako by ji konverzace náhle zaujala.

„Od nevidím do nevidím,” pokrčím rameny. „Obvykle jsem pracovala celý den až do večera. Někdy i celou noc.”

Geigerovi jsou nad tímto sdělením naprosto u vytržení.

Lidé prostě nemají tušení, jak vypadá právníkův život.

„Vy jste pracovala i přes noc?“ ptá se Trish ohromeně. „A to jako jenom vy?”

„Já i další zaměstnanci. Kdo byl třeba.”

„Vy jste tedy pracovala u… velké firmy?”

„U jedné z největších v Londýně,” přikývnu.

Trish a Eddie po sobě střelí očima. Jsou to opravdu nesmírně zvláštní lidé.

„Jistě vás potěší, že u nás je to mnohem klidnější!” zasměje se krátce Trish. „Tohle je manželův pokoj… další pokoj…”

Kráčíme chodbou a Trish otvírá a zavírá dveře a ukazuje mi postele s nebesy a ručně tkané závěsy, až se mi z toho hlava ještě víc zatočí. Bůhví, co mi to dali za prášky, ale cítím se stále divněji.

„Zelený pokoj… Měla byste vědět, že nemáme ani děti, ani domácí zvířata… Kouříte?” vybafne na mě najednou Trish a zhluboka potáhne z vlastní cigarety.

„Ehm…ne. Děkuju.”

„Tedy, ne že by na tom záleželo.”

Stoupáme dál po kratším schodišti a já se musím přichytit tapetované stěny se složitým květinovým motivem, ale zdá se mi, jako by přede mnou uhýbala.

„Není vám něco?” zachytí mě Eddie těsně předtím, než se skácím na zem.

„Myslím, že ta analgetika byla krapet silná,” zamumlám nezřetelně.

„No, je to trochu dryják,” upře na mě Trish zamyšleně oči. „Nepila jste dnes žádný alkohol, že ne?”

„Ehm… totiž, ano…”

„A jéje,” protáhne Trish obličej. „No, nic se nemůže stát, leda byste dostala halucinace. V tom případě bychom zavolali doktora. A… už jsme tady!” pokračuje a s rozmáchlým gestem otevře poslední dveře. „Ubytování pro zaměstnance.”

Všechny místnosti v tomto domě jsou obrovské. Tato má velikost mého bytu, světlé stěny a šedohnědá okna rozdělená svislou příčlí vedou do zahrady. Je tu nejobyčejnější postel z celého domu, prostorná a čtvercová, s dokonale vyžehleným bílým povlečením.

Bojuju s náhlým, téměř neodolatelným pokušením lehnout si do ní, ulevit své bolavé hlavě a upadnout do bezvědomí.

„Pěkné,” pochválím zdvořile. „Moc hezký pokoj.”

„Prima,” plácne o sebe Eddie rukama. „Takže, Samanto, řekl bych, že máte práci!”

Vyjeveně se na něj podívám. Práci?

Jakou práci?

„Eddie!” oboří se na něj Trish. „Nemůžeš ji jen tak přijmout! Ještě jsme nedokončili pohovor!”

Pohovor? Něco mi uniklo?

„Ani jsme jí ještě neřekli, co všechno bude muset dělat!” zlobí se Trish. „Ještě jsme si neprošli všechny podrobnosti!”

„No tak si teda hleď ty podrobnosti projít!” odsekne jí Eddie. Trish po něm střelí rozzuřeným pohledem a pak si odkašle.

„Takže, Samanto,” prohlásí oficiálním hlasem, „vaše práce hospodyně na plný úvazek bude zahrnovat…”

„Co jako?” vykulím na ni oči.

Trish podrážděně mlaskne jazykem. „Vaše práce hospodyně na plný úvazek,” opakuje pomaleji, „bude obsahovat úklid, praní a vaření. Budete nosit uniformu a budete se chovat zdvořile a uctivě…”

Má práce…

Tihle lidé si myslí, že chci být jejich hospodyní? Na chvíli jsem příliš ohromená, abych něco řekla. „… plná strava a ubytování,” deklamuje právě Trish, „a čtyři týdny dovolené ročně.”

„A jaký plat?” zajímá se Eddie. „Dáme jí víc než té poslední holce?”

Chvíli si myslím, že ho Trish na místě zabije.

„Omluvte nás na chvíli, Samanto!” Než stačím něco říct, odtáhne Eddieho z místnosti, práskne za sebou dveřmi, za nimiž vypukne tlumená hádka.

Rozhlížím se po pokoji a snažím se vzpamatovat.

Myslí si, že jsem hospodyně. Hospodyně! Jak je to mohlo napadnout? Musím to neprodleně napravit. Musím jim vysvětlit, že jde o nedorozumění.

Opět se mi udělá mdlo, a tak si sednu na postel. Pak, než tomu stačím zabránit, se pomalu položím na chladnou bílou přikrývku a zavřu oči. Jako bych se ponořila do nadýchaného obláčku.

Nechce se mi vstát. Tuhle postýlku už nikdy neopustím.

Je jako náruč milého člověka.

Byl to dlouhý den. Dlouhý, náročný den, plný bolesti jako zlý sen. Chci se z něj trochu vyspat.

„Samanto, promiňte,” s vypětím sil otevřu oči a podívám se na Trish, která se vrací se zrůžovělým Eddiem v patách. „Než budeme pokračovat, máte nějaké dotazy ohledně zasílání pošty?”

Zírám na ni a hlava se mi točí jako kolotoč.

Teď je ta pravá chvíle, kdy jí musím vysvětlit, že se hluboce mýlí. Že nejsem žádná hospodyně, nýbrž právnička.

Ale z mých úst nevychází ani hlásek.

Nechce se mi odtud. Chci tady ležet na postýlce a odejít do říše snů. Mohla bych tu zůstat přes noc, bleskne mi hlavou. Jenom jedinou. A nedorozumění vysvětlit až zítra.

„Ehm… mohla bych začít dnes večer?” slyším se říkat.

„Není důvod, proč ne…,” začne Eddie.

„Jenom ne tak zhurta,” přeruší ho Trish rázně. Máme poměrně dost žadatelek na toto místo, Samanto. Několik s vynikajícími doporučeními. Jedno děvče dokonce s vynikajícím francouzským diplomem Le Cordon Bleu!”

Potáhne z cigarety a kriticky se na mě zadívá. A ve mně se něco automaticky zarputí. Ani nevím proč. Je to silnější než já, silnější než má touha zhroutit se do příjemné bílé postele.

Naznačuje snad…

Chce tím snad říct, že by mi tu práci taky nemusela dát? Upřeně se na Trish zadívám. Někde v hloubi mé zmatené a otřesené mysli cítím náznak toho, že se vrací stará Samanta. Cítím, jak má hluboce zakořeněná ctižádost zvedá hlavu a větří ve vzduchu. Jak si vyhrnuje rukávy a plive si do dlaní. Holku s francouzským diplomem Le Cordon Bleu porazím levou zadní.

V životě jsem u pohovoru neprohrála. A teď s tím začínat nehodlám.

„Tak tedy,” vyptává se Trish a hledí do svého seznamu.

„Umíte vyprat veškeré prádlo?”

„Vyhrála jsem na škole cenu za praní,” odpovím s plachým přikývnutím.

„Svatá dobroto!” zdá se, že to na Trish udělalo dojem.

„Nechodila jste také do nějaké prestižní kuchařské školy?”

„Učil mě sám Michel de la Roux de la Blanc,” odmlčím se slavnostně. „Jeho jméno hovoří za vše.”

„No jistě!” vykřikne Trish a podívá se nejistě na Eddieho.

Sedíme zase v zimní zahradě. Trish na mě chrlí otázky jako z nějaké příručky „Jak najímat hospodyni”. A já na každou suverénně odpovídám.

V hloubi mé hlavy na mě pokřikuje jakýsi hlásek: „Co to děláš? Co to, Samanto, propánajána DĚLÁŠ?”

Ale já ho neposlouchám. Nechci ho slyšet. Nějak se mi podařilo můj skutečný život, mou chybu, mou zničenou kariéru, celý ten zpackaný den… kompletně celý svět vyjma tohoto pohovoru někam hluboko zastrčit. Hlava se mi pořád točí a stále mám pocit, že každou chvíli omdlím - ale mého nitra se zmocnilo odhodlání. Tuhletu práci mi v žádném případě nikdo nevyfoukne.

„Můžete nám na ukázku sestavit nějaký jídelníček?” zapaluje si Trish cigaretu. „Řekněme na slavnostní večeři?”

Jídlo… honem nějaké jídlo, které by udělalo dojem…

Najednou si vzpomenu na Maxima z předchozího večera. Slavnostní narozeninové menu.

„Podívám se do poznámek,” otevřu kabelku a tajně nakouknu do jídelního lístku od Maxima. „Ke slavnostní večeři bych navrhla… ehm… lehce opraženou paštiku z husích jater s meruňkovou polevou… jehněčí s kořeněnou cizrnou… čokoládovomátové suflé s dvěma druhy domácího sorbetu.”

To čubrníš, holko z kuchařské školy!

„Páni!” užasne Trish. „Povím vám, že to na mě udělalo ohromný dojem.”

„Skvělé!” Eddiemu nejspíš začnou brzy téct sliny.

„Lehce opečená pastička z husích jatýrek! Nemohla byste nám něco narychlo ukuchtit?”

Trish se na něj rozzlobeně podívá. „Předpokládám, že máte nějaké doporučení, Samanto?”

Doporučení?

„Bez doporučení se neobejdeme.” svraští Trish mírně obočí. „Doporučit mě může lady Freya Edgerlyová,” dostanu najednou báječný nápad.

„Lady Edgerlyová?” Trishino obočí vyletí jako šipka vzhůru a od krku nahoru pomalu růžoví.

„Pracovala jsem u lorda a lady Edgerlyových řadu let.” Kývnu hlavou. „Vím, že se za mě lady Edgerlyová zaručí.”

Trish a Eddie na mě lačně zírají. Možná bych měla přihodit nějaký detail ze zmíněné domácnosti.

„Milá rodina,” vymýšlím si. „Uklízet celý jejich dům nebyla vůbec maličkost. Navíc… leštit diadémy lady Edgerlyové.”

Ouvej. S těmi diadémy jsem to kapku přehnala.

Ale k mému údivu nevidím v jejich obličeji ani stín podezření.

„Také jste jim vařila, viďte?” vyptává se Eddie. „Snídaně a tak dál?”

„Jistěže. Lord Edgerly si ohromně potrpěl na mou specialitu, benediktýnská vejce.” Napiju se trochu vody.

Vidím, že Trish vrhá na Eddieho podle vlastního názoru zašifrované pohledy a Eddie jí potají souhlasně přikyvuje. Jako by měli na čele vytetované „Tu prostě musíme dostat!”

„Ještě jednu věc nakonec,” Trish potáhne mohutně z cigarety. „Když budeme s panem Geigerem pryč, budete brát telefony. Naše společenská image je velmi důležitá. Předveďte nám, prosím, jak to uděláte.” Kývne k telefonu, který stojí na nedalekém stole.

To snad nemůžou myslet vážně. Jenže… asi myslí.

„Měla byste se ohlásit: Dobrý den, tady je sídlo Geigerových,” napovídá mi Eddie.

Poslušně vstávám. Snažím se nevšímat si toho, že se mi točí hlava, a kráčím k telefonu.

„Dobré odpoledne,” říkám slaďounkým hlasem studentky, odpovídající za klid ve třídě. „Sídlo Geigerových. Mohu vám pomoci?”

Eddie s Trish vypadají, jako by jim zlatá rybka splnila všechna nejvroucnější přání.

Sedm

RÁNO SE PROBOUZÍM pod neznámým krémově bílým stropem. Chvíli si ho zmateně prohlížím, pak trošinku nadzvednu hlavu. Prostěradla při mém pohybu podivně zapraskají. Co se to děje? Má prostěradla tohle obvykle nedělají.

Ale ovšem. Jsou to prostěradla Geigerových.

Spokojeně se zavrtám do polštářů - dokud mě nevyburcuje další myšlenka.

Kdo jsou ti Geigerovi?

V usilovném přemýšlení svraštím obličej. Mám pocit, jako bych byla opilá a současně měla kocovinu. V hlavě mi zpoza husté mlhy vyskakují jasné útržky ze včerejšího dne. Nejsem si jistá, co je skutečnost a co sen. Nastoupila jsem do vlaku… ano… rozbolela mě hlava… Paddingtonské nádraží… útěk z kanceláře…

Ježíši. Proboha ne!

S ohavným zafičením se mi v hlavě zobrazí celá ta včerejší hrůza. Mám pocit, jako by mi někdo uštědřil ránu na solar. Ten dopis. Third Union Bank. Padesát milionů Uber. Dotaz Guyovi, jestli mám ještě práci…

Jeho mlčení.

Chvíli ležím bez hnutí, dokud mi to všechno nedojde. Zničila jsem si kariéru. Už nikdy, do nejdelší smrti, ze mě žádný partner nebude. Patrně jsem přišla také o práci. Je jasné, že je po všem.

Nakonec odhodím přikrývky, vylezu z postele a cítím se jako zfetovaná. Až na pár sušenek ke snídani, uvědomím si najednou, jsem včera celý den nejedla.

Včera touto dobou jsem byla ve své kuchyni a v blažené nevědomosti o věcech příštích jsem se vypravovala do práce. V jiném světě - v nějakém paralelním vesmíru - jsem

se měla dnes ráno probouzet jako partner kanceláře Carter Spink. Měla jsem být zavalena blahopřáními. Měl to být vrchol mého života.

Pevně zavřu oči a snažím se uniknout myšlenkám, které na mě začínají dotírat. Odporná kdyby. Kdybych si všimla toho dopisu dřív… Kdybych měla na stole větší pořádek… Kdyby Arnold zadal ten úkol někomu jinému…

Jako by to mělo nějakou cenu. Nevšímám si hučení v hlavě a jdu k oknu. Co se stalo, stalo se. Teď mi nezbývá, než se s tím vyrovnat. S pocitem, že účinkuju v něčím snu, - se podívám do zahrady. Do této chvíle jsem měla život hodinu za hodinou přesně naplánovaný. Od zkoušek přes prázdninové praxe, po všech příčkách kariérního žebříčku nahoru…, myslela jsem si, že přesně vím, kam jdu.

A teď najednou stojím v neznámé místnosti v jakémsi zapadákově. A s definitivně zničenou kariérou.

A… je tu ještě něco. Ještě něco se mi honí hlavou. Poslední kousek této skládačky mi v mém omámeném mozku chybí. Za chvíli na to přijdu.

Opřu si čelo o chladivé sklo a dívám se, jak jakýsi člověk v dálce věnčí psa. Možná se to dá ještě nějak zachránit. Možná to není ještě tak špatné, jak jsem si myslela. Řekl mi Guy výslovně, že jsem přišla o práci? Musím mu zavolat a zjistit, jak na tom doopravdy jsem. Zhluboka se nadechnu a prohrábnu si rukama rozcuchané vlasy. Páni, to jsem tomu včera dala. Když si vzpomenu, co jsem vyváděla, jak jsem utekla z kanceláře, nasedla na vlak… Chovala jsem se úplně nepříčetně. Nebýt těch Geigerových, kteří se mnou jednali tak vstřícně…

Běh mých myšlenek se prudce zarazí. Geigerovi.

Co to jen s těmi Geigerovými je? Na něco si tu nemůžu vzpomenout…, ale hluboko v hlavě mi vyzvánějí poplašné zvonečky…

Otočím se a na dveřích šatníku spatřím na ramínku modré šaty s paspulkou. Trochu se podobají pracovní zástěře. Ale co by tu dělala…

Poplašné zvonečky řinčí jako o závod. A teď už vyzvánějí v naprosté panice. V hlavě se mi pomalu rýsuje cosi nepříjemně podobného příšerné vzpomínce na gigantickou kocovinu.

Vážně jsem tu přijala místo hospodyně?

Chvíli se nedokážu ani hnout. Ach Bože. Co jsem to provedla? Co jsem to provedla?

Když mi skutečně dojde, do jaké situace jsem se dostala, rozbuší se mi srdce jako zvon. Usadila jsem se v domě úplně neznámých lidí pod naprosto falešnou záminkou. Vyspala jsem se v jejich posteli. Mám na sobě jedno z Trishiných starých triček. Dokonce mi půjčili i kartáček na zuby, když jsem jim namluvila, že mi kufr ukradli ve vlaku. Jako na poslední věc, než jsem se definitivně odebrala do říše snů, si pamatuju, jak se Trish před někým vychloubá do telefonu.

„Je to Angličanka!” říkala. „Ano, mluví anglicky dokonale! Super holka. Má Le Cordon Bleu!”

Budu jim muset vysvětlit, že to všechno byly lži. Někdo mi zaklepe na dveře a já zděšením nadskočím.

„Samanto? Můžu dovnitř?”

Otevřou se dveře a vstoupí Trish ve světle růžovém cvičebním úboru s flitrovým logem. Je pečlivě upravená a navoněná tak silným parfémem, až téměř zalapám po dechu.

„Uvařila jsem vám trochu čaje,” podává mi s napjatým úsměvem hrnek. „S panem Geigerem bychom si přáli, abyste věděla, že jsme velmi rádi, že tu jste.”

„Aha!” polknu nervózně. „Díky.”

Paní Geigerová, musím vám něco důležitého říct. Já nejsem vůbec žádná hospodyně.

Ale slova mi nějak nejdou z pusy.

Trish se zúží oči, jako by už svého přátelského gesta začala litovat.

„Nemyslete si, že to tak bude každý den, to je snad jasné! Ale vzhledem k tomu, že vám včera večer nebylo dobře…” Zaťuká si na hodinky. „Teď byste se ale měla obléknout. Za deset minut vás čekáme dole. Míváme jenom lehkou snídani. Toast, kávu a něco k tomu. Můžeme si pak probrat ostatní jídla na dnešní den.”

„Ehm… dobře,” vykoktám.

Trish za sebou zavře dveře a já postavím hrneček s čajem na zem. Krucinál. Co si počnu? Co? CO?

Dobře. Uklidni se. Seřaď si priority. Musím si předně zavolat do kanceláře. Zjistit přesně, jak moc je to zlé. Sahám do kabelky pro mobil a děsím se toho, co uslyším.

Displej je prázdný. Musela dojít baterie.

Frustrovaně na něj hledím. Musela jsem být včera tak vykolejená, ze jsem si ho zapomněla dobít. Vytáhnu dobíječku, zastrčím ji do zásuvky a připojím k mobilu. Okamžitě se začne dobíjet.

Čekám, až se objeví signál… ale žádný se neobjevuje.

Žádný signál tu krucinál není.

Najednou si vzpomenu, že jsem na odpočívadle šla kolem telefonu. Ležel v arkýři na stole pod malým oknem. Možná bych si z něj mohla zavolat. Otevřu dveře a rozhlédnu se chodbou. Nikdo v dohledu. Opatrně proklouznu do arkýře a zvednu sluchátko. Oznamovací tón

mi nevzrušeně vyzvání do ucha. Zhluboka se nadechnu - pak vytočím přímou linku k Arnoldovi. Ještě není devět, ale už tam bude.

„Kancelář Arnolda Savillea,” zašvitoří hlas jeho sekretářky Lary.

„Laro,” vychrlím nervózně, „tady je Samanta. Samanta Sweetingová.”

„Samanta?” opakuje Lara tak šokované, až sebou trhnu.

„Proboha! Co se stalo? Kde jste? Všichni tu jsou…,” spustí.

„Já… já jsem mimo Londýn. Můžu mluvit s Arnoldem?”

„Jistěže. Je tady.” Nakrátko se rozplyne v rozpustilém Vivaldim, a pak se linka zase uvolní.

„Samanto,” zaburácí mi přátelsky do ucha Arnoldův hlas. „Holka zlatá! To ses dostala do pěkné bryndy!”

Jenom Arnold dokáže skutečnost, že jsem připravila klienta o padesát milionů liber, označit za „bryndu”. Navzdory všemu se trochu usměju. Přímo ho vidím v jeho vestě a s podmračeným huňatým obočím.

„Já vím,” snažím se přizpůsobit se jeho tónu. „Moc jsem se… nevytáhla.”

„Dovoluju si podotknout, že tvůj včerejší zbrklý odchod tomu rozhodně neprospěl.”

„Já vím. Omlouvám se. Zpanikařila jsem.”

„To je pochopitelné. Jenomže jsi za sebou nechala velkou polízanici.” Ve veselém Arnoldově hlasu slyším neznámý napjatý tón. Arnolda nikdy nic nevyvede z míry. Musí to být opravdu špatné. Kéž bych mu mohla padnout poníženě k nohám s voláním: „Moc mě to mrzí!” Ale k čemu by to bylo? Neprofesionálního chování jsem už předvedla dost.

„Takže… jaké jsou poslední zprávy?” snažím se mluvit vyrovnaně. „Můžou s tím něco udělat správci konkurzní podstaty?”

„Nejspíš ne. Prý mají svázané ruce.”

„Aha,” jako by mě do žaludku praštilo kladivo. A je to tady. Padesát milionů je navždycky fuč. „A pojišťovna?”

„To je pochopitelně další krok. Peníze se nakonec nějak vrátí, tím jsem si jistý. Ale nebude to bez komplikací. To si asi uvědomuješ.”

„Já vím,” pípnu.

Chvíli nikdo neřekne ani slovo. Nejsou to dobré zprávy, dochází mi s tupou bolestí. Nedá se z toho nijak vybruslit. Prostě jsem to definitivně podělala a tečka.

„Arnolde,” chvěje se mi hlas, „vůbec netuším, jak jsem mohla udělat tak… debilní chybu. Nechápu, jak se to mohlo stát. Vůbec si nepamatuju, že bych ten tvůj dopis na stole někdy viděla…”

„Kde jsi teď?” přeruší mě Arnold.

„Jsem…,” podívám se bezmocně z okna. „Abych pravdu řekla, ani nevím, kde teď přesně jsem. Ale můžu se vrátit. Můžu přijet,” navrhuju překotně. „Nasednu na první vlak… a za pár hodin jsem tam.”

„To by asi nebyl moc dobrý nápad.” Nový tón v Arnoldově hlase mě poplaší.

„Už mě… vyhodili?”

„Oficiálně to ještě nikdo neřekl,” zavrčí podrážděně.

„Měli jsme, Samanto, na práci naléhavější věci.”

„To já vím.” Cítím, jak se mi hrne krev do hlavy.

„Promiň. Jenom jsem…” Úží se mi hrdlo. Zavřu oči a pokouším se ovládnout. „Do Carter Spink jsem nastoupila hned po ukončení studia. Jediná věc, kterou jsem kdy chtěla, bylo…”

Ani to nedokážu vyslovit.

„Samanto, já vím, že jsi velmi talentovaná právnická,” povzdechne si Arnold. „O tom nikdo nepochybuje.”

„Ale udělala jsem chybu.”

Na lince slyším tiché praskání; srdce mi buší v uších.

„Samanto, budu se snažit udělat pro tebe maximum,” slíbí nakonec. „Můžu ti oznámit, že dnes dopoledne budeme mít schůzi, na níž se bude projednávat tvůj osud.”

„Myslíš, že bych tam měla přijít?” kousnu se do rtů.

„To by v této chvíli mohlo nadělat víc škody než užitku. Zůstaň, kde jsi. Zbytek nech na mně.” Arnold zaváhá a trochu chraplavě dodá: „Udělám, co budu moct, to ti, Samanto, slibuju.”

„Budu čekat,” odpovím rychle. „Mockrát ti děkuju.” Ale linka je už hluchá. Pomalu pokládám sluchátko. Za celý svůj život jsem se nikdy necítila tak bezmocná. Najednou mi přímo defilují před očima zachmuřené obličeje kolem konferenčního stolu. Arnold. Ketterman. Možná i Guy. Jak vyhodnocují, zda mi to odpustí.

Musím uvažovat pozitivně. Pořád mám ještě šanci. Je-li na mé straně Arnold, přidají se i ostatní…

„Je prostě super.”’

Trishin hlas se ke mně blíží a já úlekem nadskočím. „To víš, že si zkontroluju její doporučení, ale Gillian, já jsem výborný znalec lidí. Mě tak lehce nenapálí…”

Trish vyjde zpoza rohu s mobilem přilepeným na ucho a já rychle odskočím od telefonu.

„Samanto!” podiví se. „Co je to s vámi? Vy ještě nejste oblečená? Hoďte sebou!” Obrací se zase k odchodu a já uháním do svého pokoje. Zavřu dveře a civím na sebe do zrcadla.

Vůbec z toho nemám dobrý pocit.

Vlastně je mi úplně nanic. Jak se asi Geigerovi zachovají, až jim prozradím, že jsem je bezostyšně podvedla? Že vůbec nejsem školená hospodyně, že jsem se jenom potřebovala upíchnout někde na jednu noc?

Už přímo vidím, jak mě vztekle ženou z domu. S pocitem, že jsem je neomluvitelně zneužila. Zavolají možná i policii. A nechají mě zavřít. Ach Bože. Ach Bože, to by se mohlo pořádně zkomplikovat.

Nicméně mám pocit, že jinou možnost prostě nemám.

Přece bych vážně nemohla…

Nebo mohla?

Vezmu modrou uniformu do ruky a hlavou mi víří myšlenky.

Byli moc milí, že mě tu ubytovali. A právě teď se zrovna nezdá, že by se tu o mou práci lidé prali. A také nevím, kam jinam bych měla jít. Když se jim trochu postarám o domácnost, přijdu možná na jiné myšlenky…

Náhle se rozhodnu.

Obléknu si to na dnešní dopoledne. Co na tom může být tak těžkého? Udělám jim ty topinky a utřu prach na ozdobách, nebo co to po mně chtěli. Budu to brát jako takové malé poděkování. A pak si, hned jak mi Arnold zavolá, najdu nějakou přesvědčivou výmluvu a zmizím. A Geigerovi se nikdy nedozvědí, že jsem ve skutečnosti žádná hospodyně nebyla.

Rychle na sebe navléknu pracovní šaty a prohrábnu si vlasy hřebenem. Pak se na sebe podívám do zrcadla.

„Dobré jitro, paní Geigerová,” zacvrlikám na svůj obraz v zrcadle. „A… ehm… přála byste si v obývacím pokoji utřít prach?”

Ale jo. To půjde.

V životě jsem necítila větší rozpaky.

Jsem hospodyně. Musím se tedy jako hospodyně chovat.

„Vítám vás, Samanto!” říká Eddie, když scházím ze schodů do haly. „Vyspinkaná dorůžova?”

„Ano, děkuju vám, pane Geigere,” odpovídám plaše.

„To je dobře!” Eddie se pohupuje na chodidlech dopředu a dozadu. Připadá mi trochu nejistý. Nejistí mi vlastně připadají oba. Pod celou tou glazurou z líčidel, opálení a luxusního oblečení vyzařují z obou Geigerových jakési pochybnosti.

Zamířím k lavici, natřesu trochu polštářek a snažím se vzbudit zdání, že vím, co dělám.

„Jistě se chcete seznámit se svou novou kuchyní!” zašveholí Trish vesele.

„Jistě!” přikývnu se sebevědomým úsměvem. „Už se na to těším!” Je to jenom kuchyně. Jenom na dnešní dopoledne. To zvládnu. Trish mě vede do prostorné kuchyně s nábytkem z javorového dřeva a tentokrát se rozhlížím mnohem pozorněji a snažím se vstřebávat detaily. Po mé levici je do žulové pracovní desky vsazená sporáková plotna. Na stěně jsou vertikálně seřazeny elektrické trouby. Všude, kam se podívám, vidím nablýskané chromové přístroje připojené k síti. Nahoře na policích je vystavená směsice pánví a nerezové náčiní nejrůznějších tvarů.

Ani o jedné z těch věcí netuším, k čemu se používá.

„Můžete si to srovnat podle svého gusta,” opíše Trish kolem sebe rukou kruh. „Prostě si to dejte, kam chcete. Udělejte si to po svém. Vy jste odborník!”

Oba na mě hledí s napjatým očekáváním.

„Určitě,” přikývnu. „Mám pochopitelně vlastní… ehm… systém. Tak kupříkladu tohle by zde být nemělo.” Ukážu nazdařbůh na jakési udělátko. „To budu muset dát jinam.”

„Opravdu?” Trish to očividně ohromilo. „A proč?” Chvíli si nedokážu vymyslet žádnou kloudnou odpověď.

A navíc se zdá, že to zajímá dokonce i Eddieho.

„Ergonomie… provozu v kuchyni,” zaimprovizuju si.

„Takže byste si dali ke snídani toast?” snažím se rychle obrátit list.

„A kávu s odstředěným mlékem.”

„Už jdu na to,” usměju se a spadne mi přitom kámen ze srdce. Topinku umím. Jen co vyzkoumám, které z těch udělátek je topinkovač.

„Za chvilku vám je přinesu,” dodám a snažím se je těmi slovy vypoklonkovat z kuchyně. „Přejete si posnídat v jídelně?” V hale něco lehce žuchne na zem.

„To budou noviny,” zbystří Trish. „Ano, můžete podávat snídani v jídelně, Samanto.” Trish odejde, ale Eddie v kuchyni stále okouní.

„Helejte, já si to rozmyslel.” Žoviálně se na mě usměje.

„Na toast zapomeňte, Samanto. Dám si vaše proslulá benediktýnská vajíčka. Včera večer jste mě ohromně navnadila!”

Včera večer? Co jsem to včera do háje…

Kristepane. Benediktýnská vajíčka. Má proslulá specialita, po níž se lord Edgerly mohl utlouct.

Co to do mě sakra vjelo?

Nemám nejmenší tušení, jak taková benediktýnská vajíčka vypadají.

„A určitě… si to přejete?” ptám se úzkostně.

„Nerad bych přišel o vaši specialitu!” pohladí si Eddie láskyplně bříško. „Navíc je to moje oblíbená snídaně. Nejlepší benediktýnská vajíčka, jaká jsem kdy jedl, byla v newyorském Carlyle, ale vsadím se, že ta vaše je překonají!”

„To vážně nevím!” s vypětím vyloudím radostný úsměv.

Proč jsem jim, krutibrko, tvrdila, že umím benediktýnská vajíčka?

No co… zachovej klid. Nemůže to být nic tak světoborného. Prostě vajíčka a… něco k tomu.

Eddie se s očekáváním opře o žulovou pracovní desku. Začíná se mě zmocňovat temné tušení, že mě chce sledovat při přípravě. Váhavě sundávám z police nablýskanou pánev právě ve chvíli, kdy do kuchyně vpadne Trish s novinami. Zadívá se na mě s veselou zvědavostí.

„Co budete dělat s napařovačem chřestu, Samanto?” Sakra.

„Jenom jsem si ho chtěla… prohlédnout. Ano.” Energicky přikývnu, jako by mě pánev něčím zaujala a vrátím ji opatrně na polici.

Cítím se stále nervózněji. Vůbec nevím, čím začít. Mám rozbít vejce? Mám je uvařit? Nebo s nimi praštit o stěnu?

„Tady jsou vajíčka.” Eddie přede mě rázně postaví velkou krabici s vejci a otevře víko. „Doufám, že jich tu máte dost!”

Civím na řady hnědých vajíček a trochu se mi z nich zatočí hlava. Co to tu prokristapána provádím? Co já vím o přípravě benediktýnských, či bůhvíjakých vajec? Co já vím o přípravě snídaně? Musím vyrukovat s pravdou ven.

Otočím se a zhluboka se nadechnu.

„Pane Geigere… paní Geigerová…”

„Vajíčka?” přeruší mě Trishin hlas. „Eddie, ty vajíčka přece nesmíš! Vzpomeň si, co ti říkal doktor!” Se zúženýma očima se na mě podívá. „Co po vás chtěl, Samanto? Vařená vejce?”

„Ehm… pan Geiger si objednal benediktýnská vajíčka.

Jenomže vtip je v tom…”

„Žádná benediktýnská vajíčka jíst nebudeš!” Trish na Eddieho téměř zaječí. „Je to samý cholesterol!”

„Budu si jíst, co budu chtít!” postaví si hlavu Eddie.

„Doktor mu předepsal dietu,” Trish zhluboka vdechne kouř z cigarety. „Dneska si už dal mísu cornflaků!”

„Měl jsem hlad,” brání se Eddie. „Ty sis zase dala čokoládový muffin!”

Trish zalapá po dechu, jako by ji praštil. Na tvářích jí vyskočí drobné červené flíčky. Jako by jí na chvíli vyrazil dech.

„Dáme si oba šálek kávy, Samanto,” prohlásí nakonec důstojně. „Přineste nám ho do obývacího pokoje. Nalijte ho do té růžové činy. Pojď se mnou, Eddie.” A zmizí, než stačím otevřít ústa.

Rozhlížím se po prázdné kuchyni a nemůžu se rozhodnout, jestli mi je do smíchu, či do pláče. Je to absurdní. V téhle frašce už nemůžu pokračovat. Musím jim nalít čistého vína. Okamžitě. Vykročím odhodlaně do haly. Pak se zastavím. Za zavřenými dveřmi obývacího pokoje slyším rezavý Trishin hlas nesrozumitelně hubující Eddiemu, který se zakřiknutě a tiše brání.

Chvatně zacouvám do kuchyně a zapnu konvici. Možná to půjde o něco lépe s uvařenou kávou.

Za deset minut mám na stříbrném podnose naaranžovanou růžovou kávovou konvici, růžové šálky, konvičku na smetanu, cukřenku a snítku s růžovými kytičkami, kterou jsem uštípla ze závěsného květináče před kuchyňským oknem. Co se mě týče, jsem na sebe docela pyšná.

Dojdu ke dveřím do obývacího pokoje, odložím podnos na stoleček v hale a nesměle zaklepám.

„Vstupte!” zavolá Trish.

Když otevřu dveře, sedí na židli u okna a trochu křečovitě drží časopis. Eddie si na opačné straně pokoje zaujatě prohlíží jakousi dřevořezbu.

„Děkuju, Samanto,” skloní Trish půvabně hlavu, když jí nalévám kávu. „Pro tuto chvíli je to všechno.”

Mám pocit, jako bych se nějakou podivnou náhodou připletla do kostýmového dramatu slavného dua Merchant Ivory až na to, že v této verzi hrdinové vystupují v růžovém cvičebním úboru a v golfovém svetru.

„Ehm… jistě, madam,” držím se své role. A pak Trish mimoděk vyseknu pukrle. Následuje ohromené ticho. Oba Geigerovi na mě užasle civí.

„Samanto, vy jste udělala… pukrle?“ zeptá se Trish nakonec. Hledím na ni a nevím, co říct.

Co jsem tím vlastně myslela? Proč jsem sejí uklonila? Pomyslí si, že si z ní utahuju. Hospodyně žádná pukrlata nedělají. Nejsme tu v Gosford Parku.

Trish málem vypadnou oči. Musím na to něco říct.

„Edgerlyovi po mně vždy vyžadovali, abych se jim uklonila.” Svědí mě celý obličej. „Nějak mi to přešlo do krve. Promiňte, madam, už to neudělám.”

Trish ke mně stále víc natahuje krk a provrtává mě očima. Mžourá na mě, jako by mi chtěla nahlédnout na dno duše. Určitě už ví, že jsem podvodnice, určitě.

„Mně se to líbí,” usoudí nakonec a spokojeně si k tomu kývne hlavou. „Ano, mně se to líbí. I tady se můžete klanět.”

Cože?

Cože tady můžu?

Máme snad jednadvacáté století! A já se tu mám uklánět kdovíjaké Trish?

Nadechnu se k protestu - a pak zase všechen vzduch vypustím. Vždyť na tom nezáleží. Je to jenom jako! Jedno dopoledne klanění vydržím.

Osm

HNED JAK VYJDU Z OBÝVACÍHO POKOJE,

vyletím do schodů a běžím chodbou do svého pokoje, abych zkontrolovala mobil. Ale ten ještě není úplně dobitý a navíc vůbec nevím, kde tu mají signál. Jestli ho měla Trish, tak ho jistě najdu také. Jde jenom o to, jakého má operátora… „Samanto!”

Trishin hlas ke mě dolehne z přízemí.

„Samanto!” Zdá se, že je naštvaná. Teď už ji slyším jít po schodech nahoru.

„Madam?” utíkám k ní chodbou.

„Tady jste!” maličko se podmračí. „Nechoďte, prosím, ve službě do svého pokoje. Nemám chuť vás honit po celém domě.”

„Ehm… ano, paní Geigerová,” přislíbím. Když přicházíme do haly, sevře se mi žaludek. Na stolečku za Trish zahlédnu Timesy. Jsou otevřené na ekonomických zprávách a jeden z titulků oznamuje: GLAZER-BROOKS VOLA LIKVIDÁTORY.

Zatímco se Trish přehrabuje ve velké bílé kabelce od Chanel, přebíhám očima po textu - ale o Carter Spink tam není ani zmínka. Pánbůh zaplať. PR oddělení se podařilo udržet celý průšvih pod pokličkou.

„Kde mám klíče?” durdí se Trish. „Kde jen můžou být?”

Stále zuřivěji se přehrabuje v kabelce. Vzduchem se mihne zlaté pouzdro na rtěnku a přistane mi u nohou.

„Kam se ty věci ztrácejí?”

Zvednu rtěnku ze země a podám jí ji. „Pamatujete si, kde jste je ztratila, paní Geigerová?”

„Já jsem nic neztratila!” nadechne se prudce. „Ukradli mi je. To je jasné. Musíme nechat vyměnit zámky. Připraví nás o naši identitu.”

Chytí se za hlavu. „To takoví darebáci dělají, víte? V

Mailu o tom byl rozsáhlý článek…”

„Jsou to ony?” Náhle si na okenním parapetu všimnu třpytivého přívěsku na klíče od Tiffanyho.

„Ano!” Trish vypadá vrcholně překvapeně. „Ano, to jsou ony! Samanto, vy jste k nezaplacení! Jak jste je našla?”

„To nestojí za řeč,” pokrčím skromně rameny.

„No páni! Udělala jste na mě ohromný dojem!” Významně se na mě podívá. „Až to povím panu Geigerovi!”

„Ano, madam,” snažím se do hlasu vložit bezbřehou vděčnost. „Díky.”

„Za okamžik s pane Geigerem odcházíme,“‘pokračuje Trish a stříká se přitom voňavkou. „Připravte nám prosím lehký sendvič na jednu hodinu a pusťte se do úklidu v přízemí. O večeři si promluvíme později.” Otočí se ke mně.

„Musím vám říct, že nás oba vaše menu s lehce opraženou paštikou z husích jater přímo uvedlo do vytržení.”

„Aha… hmm… jistě!”

Proč mi to vykládá? Do večera budu bůhvíkde. „Tak tedy.” Trish si naposledy upraví vlasy. „Pojďte se mnou na okamžik do salonu, Samanto.” Jdu za ní do pokoje až ke krbu.

„Ještě než odejdu, začněte s tím prachem tady,” přikáže mi. „Chtěla bych vám vysvětlit, jak tu mám rozestavené své figurky.” Ukáže na řadu porcelánových figurek postavených na krbové římse. „Někomu to chvíli trvá, než si to zapamatuje. Bůhvíproč to uklízečky nikdy netrefí správně. Takže na to, prosím, dejte pozor.”

Poslušně se s ní otočím k římse.

„Musíte dbát na to, Samanto, aby ti porcelánoví pejsci byli obrácení k sobě.” Trish ukáže na dva porcelánové

trpasličí španěly. „Vidíte je? Nejsou obrácení k sobě. Nejsou obrácení k sobě.”

„K sobě,” opakuju a kývám přitom hlavou. „Ano, vidím.”

„A pastýřky jsou pootočeny od sebe. Vidíte? Jsou pootočeny od sebe.”

Mluví ke mně tak pomalu a zřetelně, jako bych měla IQ mírně zaostalého tříletého pacholete.

„Od sebe,” opakuju snaživě.

„Už jste to pochopila?” dívá se na mě Trish upřeně.

„Soustřeďte se. Kam se ti porcelánoví pejsci dívají?” Zvedne ruku, aby mi zabránila ve výhledu na krbovou římsu.

Nevěřím vlastním uším. Ona mě z toho zkouší.

„Porcelánoví pejsci,” naléhá neodbytně. „Kam se mají dívat?”

Ach Bože. Kdo má tohle vydržet?

„Ehm…,” několikrát těžce polknu. „Mají se dívat… od sebe?”

„K sobě!” zaječí Trish podrážděně. „Mají se dívat na sebe!”

„No jo, vlastně,” omlouvám se hned. „Jistě, promiňte.

Už jsem to pochopila.”

Trish zavře oči a přitiskne si dva prsty k čelu, jako by jí z debilní pomocnice měla prasknout hlava.

„To nevadí,” prohlásí nakonec. „Zítra si to zopakujeme.”

„Odnesu podnos s kávou,” navrhnu pokorně. Když k němu natahuju ruce, mrknu opět na hodinky. Dvanáct minut po desáté. Jestlipak už začala schůze?

Tohleto dopoledne bude k nepřečkání.

V půl dvanácté jsem už jenom uzlíček nervů. Mobil je napěchovaný energií, v kuchyni jsem konečně našla signál,

ale nikdo mi nevolá. A nedostala jsem ani žádné zprávy. Kontroluju to každou chvíli.

Naložila jsem nádobí do myčky a přibližně po padesáti pokusech se mi ji podařilo uvést do chodu. A ještě jsem papírovým kapesníkem otřela prach na porcelánových figurkách. Jinak jenom netrpělivě přecházím po kuchyni.

Téměř okamžitě jsem vzdala „lehký sendvič k obědu”. Celou věčnost jsem pižlala pár krajíců chleba - a kromě moře drobků jsem vyrobila tlusté a hrbolaté nepodařence, jeden křivější než druhý. Bůhví, co jsem udělala špatně. Asi je to něco s tím nožem.

K tomu pouze dodám díky Bohu za Žluté stránky a cateringové firmy. A American Express. „Labužnický sendvič” z Cotswold Caterers k obědu pro Trish a Eddieho mě stál jenom 45,50 liber. Klidně bych za to dala dvakrát víc. Případně i desetkrát.

Teď tedy sedím na židli a rukou pevně držím mobil v kapse.

Zoufale si přeju, aby zazvonil.

A současně se toho příšerně bojím.

Najednou už to napětí nedokážu snést. Potřebuju něco na uvolnění. Cokoli. Otevřu dveře obrovské lednice a vytáhnu láhev bílého vína. Naleju si sklenku a ze zoufalství si zhluboka přihnu. Před dalším douškem ucítím v zátylku jakési šimrání.

Jako by… mě někdo pozoroval.

Rychle se otočím a málem vyletím z kůže. V kuchyňských dveřích stojí jakýsi chlap.

Vysoký, statný, dobronzova opálený, s temně modrýma očima a zlatohnědými vlasy, z jejichž konečků mu sluníčko vypilo barvu. Má na sobě staré džíny, otrhané tričko a nejzablácenější boty v této galaxii.

Podezíravě se zadívá na hrbolaté krajíce spočívající na hromádce drobků a na sklenku vína.

„Nazdar,” pozdraví nakonec. „Tak vy jste ta nová kuchařka, co má všechny ty úžasné školy?”

„Ehm… ano! Jasně.” Uhladím si uniformu. „Jsem nová hospodyně Samanta. Dobrý den.”

„Já jsem Nataniel.” Podává mi ruku a já ji po menším zaváhání stisknu. Má tak tvrdou a hrubou kůži, že mi skoro připadá jako kůra nějakého starého stromu. „Starám se Geigerovým o zahradu. Asi si se mnou budete chtít promluvit o zelenině.”

Udiveně se na něj podívám. Co je mi po jeho zelenině?

Opře se o dveřní rám, založí si ruce na prsou, takže nemůžu přehlédnout jeho masivní a silné předloktí. Nikdy jsem neviděla člověka s takovým předloktím. Jakože na vlastní oči.

„Můžu dodat prakticky veškerou zeleninu,” pokračuje.

„Sezónní, pochopitelně. Stačí říct, co chcete.”

„Jo, zelenina, to se ví,” prohlásím, když mi dojde, o čem mluví. „Na vaření. No ano… jistě. Buduji potřebovat. Nepochybně.”

„Prý jste se učila u jakéhosi světoznámého Michelina?” trochu se zamračí. „Nevím sice, jaké módní druhy zeleniny budete chtít, ale budu se maximálně snažit.” Vytáhne malý ušpiněný zápisník a tužku. „Jakou brassicu máte nejradši?”

Brassicu?

Ježkovy voči, co je to brassica?

Nejspíš nějaká zelenina. Nejvíc mi to připomíná brusinku, ale s ní to asi nebude mít nic společného.

„Musím nahlédnout do jídelního lístku,” vykoktám nakonec a snažím se přitom vypadat znalecky. „Dám vám potom vědět.”

„Jenom obecně.” Zadívá se na mě. „Jakou používáte nejčastěji? Abych věděl, co mám zasadit.”

Ach Bože. Neodvážím se jmenovat jedinou zeleninu, abych neřekla náhodou úplnou pitomost.

„Používám… vlastně všechno,” věnuju mu blahosklonný úsměv. „Vsak víte, jak to s brassicou chodí. Jednou máte chuť na tu… a jindy zas na jinou!”

Opravdu nevím, jak moc se mi ho podařilo přesvědčit.

Vypadá trochu vyjeveně.

„Budu objednávat pórek,” prohlásí zvolna. „Které odrůdě dáváte přednost? Albinstar, nebo Bleu de Solaise?”

Dívám se na něj a celý obličej mě pálí. Bůhví, že nemám ponětí, co říkal.

„Té… ehm… první,” zakoktám nakonec. „Je velmi… chutná.”

Nataniel odloží notes a chvíli si mě prohlíží. Oči mu opět zabloudí ke sklence vína. Jeho výraz se mi příliš nelíbí.

„Právě jsem to víno chtěla přidat do omáčky,” pospíším si s vysvětlením. Sundám pánev z regálu a naliju do ní víno, jako bych to dělala odjakživa. Přisypu trochu soli a vařečkou všechno zamíchám.

Pak po očku kouknu na Nataniela. Sleduje mě velmi podezíravě.

„Kdeže jste se to učila?” chce vědět ještě jednou.

Znepokojeně ve mně hrkne. Ten člověk není žádný hlupák.

„V… u samých odborníků.” Tváře mi začínají rudnout.

Přisypu do vína ještě trochu soli a míchám o sto šest.

„Nezapnula jste si sporák,” upozorní mě.

„To bude studená omáčka,” odseknu a neodvážím se na něj pohlédnout. Ještě minutu to míchám a pak vařečku odložím. „Tak. A teď to nechám chvíli… marinovat.”

Nakonec se k němu otočím. Nataniel se pořád opírá o zárubeň a zamyšleně mě pozoruje. V modrých očích má takový výraz, že se mi trochu sevře hrdlo.

Ví to.

Ví, že jsem podvodnice.

Prosím, neříkejte to Geigerovým, snažím se mu vnuknout myšlenku. Prosím, za chvíli se odtud vypařím.

„Samanto?” Trish strčí hlavu do dveří a já nervózně nadskočím. „Vida, už jste se seznámila s Natanielem! Řekl vám, jakou má zeleninu?”

„Ehm… ano,” blesknu po něm očima. „Řekl.”

„Báječné!” Potáhne z cigarety. „Takže, už jsme se s panem Geigerem vrátili a během dvaceti minut bychom si dali sendviče.”

Vyděsím se. Během dvaceti minut? Vždyť je teprve deset minut po dvanácté. A sendviče mi nepřivezou před jednou.

„Nechtěli byste se nejdřív napít?” snažím se v zoufalství improvizovat.

„Ne, díky!” odpoví Trish. „Jenom ty sendviče. Máme docela hlad, takže kdybyste si mohla trochu pospíšit…”

„Dobře,” už mám zase v krku knedlík. „Samozřejmě!”

Automaticky vyseknu při Trishině odchodu pukrle a z místa, kde stojí Nataniel, se ozve jakési odfrknutí.

„Vy jste se uklonila,” podotkne.

„Tak jsem se uklonila,” odseknu vzdorovitě. „Vám to vadí?” Natanielovy oči opět sklouznou k nepovedeným krajícům na pracovní desce.

„To má být ten oběd?” ptá se.

„Ne, to nemá být ten oběd!” vyděsím se. „A nemohl byste vypadnout z kuchyně? Potřebuju trochu místa na práci.” Povytáhne obočí.

„Ještě se uvidíme. Mnoho štěstí s tou omáčkou.” Kývne hlavou k pánvičce s vínem.

Když za sebou zavře dveře, vytáhnu rychle mobil a bleskově vyťukám číslo cateringové společnosti. Ale dovolám se pouze na záznamník.

„Dobrý den,” zajíkám se po zvukovém znamení.

„Objednávala jsem si u vás sendviče. Ale potřebuju je už teď. Co nejrychleji. Děkuju.”

Ještě než domluvím, je mi jasné, že mi to nijak nepomůže. Sendviče mi rozhodně nepřivezou včas. Geigerovi už na ně čekají. Roste ve mně odhodlání.

No co. Co na tom může být? Pár sendvičů vždycky dám nějak dohromady.

Rychle vyberu dva z mých podařenějších krajíců. Vezmu nůž na pečivo a začnu okrajovat kůrku, až jsou téměř tak malé jako jednohubky. Vedle leží miska s máslem a já z ní trochu naberu nožem. Krajíc, který mažu jako první, se mi rozpadne na několik kousků.

Krucinál.

Slepím to k sobě a nikdo to nepozná.

Rychle otevřu jednu skříňku v kuchyňské lince a horečně se přehrabuju mezi sklenkami hořčice… mátové omáčky… jahodového džemu. Jasně, budou to džemové sendviče. Anglická klasika. Bleskově natřu krajíček chleba džemem, druhý trochou másla a slepím je k sobě. Pak poodstoupím, abych mohla svou práci zhodnotit.

Vypadá to neuvěřitelně hnusně. Ze všech prasklin vytéká džem. A navíc nejsou ani po všem tom přikrajování do čtverce.

Odpornější sendviče jsem v životě neviděla. Něco takového nemůžu Geigerovým předložit.

S vědomím definitivní prohry pomalu odkládám nůž. A je to tady. Nejvyšší čas hodit ručník do ringu. Dívám se na

tu marmeládovou katastrofu a kupodivu cítím lehké zklamání. Přece jen jsem si myslela, že to určitě do poledne zvládnu.

Z myšlenek mě vytrhne zaklepání. Rychle se otočím a za oknem vidím děvče s modrým sametovým páskem ve vlasech.

„Dobrý den!” volá na mě. „Objednali jste si sendviče pro dvacet lidí?”

Byl to opravdu nečekaný zvrat událostí. Jednu chvíli stojím nad hromadou drobků poslepovaných džemem. A hned nato mi nosí děvčata v zelených zástěrách do kuchyně jeden podnos za druhým profesionálně vyrobených sendvičů.

Dokonale nakrájených sendvičů z bílého i tmavého chleba úhledně narovnaných do pyramid a ozdobenými snítkami bylinek a plátky citronu. Dokonce opatřených papírovými vlaječkami s popisem jednotlivých náplní.

Tuňák, máta a okurka. Uzený losos, smetanový sýr a kaviár. Thajské kuře s roketou.

„Moc mě mrzí, že jsme to tak popletly s tím počtem,” omlouvá se mi děvče s páskem ve vlasech, když mu podpisem potvrzuju příjem. „Opravdu jsme si myslely, že je to dvacet. Víte, my nedostáváme často objednávku na sendviče jenom pro dva.“

„To nevadí!” postrkuju ji ke dveřím. „Opravdu na tom nezáleží. Klidně mi to připište k účtu.”

Konečně se za ní zavřou dveře a já se jako ve snách rozhlížím kuchyní. Tolik sendvičů jsem v životě neviděla. Kam se člověk podívá, tam leží plný tác. Na každé rovné ploše. Několik jsem jich musela dokonce položit na sporák.

„Samanto!” slyším přicházet Trish.

„Ehm… chvíli strpení!” utíkám ke dveřím, aby mi do toho nevpadla.

„Už je pět minut po jedné,” říká trochu důrazně. „Řekla jsem vám přece velmi jasně…”

Když vejde do kuchyňských dveří, ztratí řeč a brada jí spadne údivem. Otočím se k ní a vidím, jak očima přebíhá po nekonečných řadách vrchovatých podnosů.

„Propána!” vzpamatuje se nakonec. „To je… to je skutečně fenomenální!”

„Nevěděla jsem, s čím je máte nejraději,” pospíchám s vysvětlením. „Příště jich pochopitelně udělám o trochu méně…”

„Panečku!” Trish je očividně v tranzu. Vytrhne jednu vlaječku a čte z ní nahlas: „Opečené hovězí maso, salát a ředkvička.” Užasle se na mě podívá. „Žádné hovězí jsem už řadu týdnů nekupovala! Kde jste k němu přišla?”

„Ehm… bylo v mrazáku!”

Do mrazáku jsem se už podívala. Je tam tolik jídla, že by to z toho týden vyžil nějaký menší africký stát.

„No to se podívejme!” mlaskne Trish obdivné jazykem.

„Vy ale máte za ušima!”

„Naložím vám na podnos od každého jeden,” navrhnu.

„A přinesu vám je do zimní zahrady.”

„Báječné. Natanieli!” zabouchá Trish na kuchyňské okno. „Pojďte si dát sendvič!”

Ztuhnu. To snad ne. Jeho už nemusím znovu vidět.

„Neradi bychom je nakonec museli vyhodit.” Povytáhne obočí. „Pokud bych měla nějakou kritickou připomínku, Samanto, pak jenom že trošinku příliš utrácíte. Ne že bychom byli chudí,” pospíší si s ujištěním. „To jistě nejsme.”

„Ehm… to by mě rozhodně nenapadlo, madam.”

„Nerada mluvím o penězích, Samanto,” ztlumí Trish trochu hlas. „Je to tak vulgární. Ovšem…”

„Paní Geigerová?”

Ve dveřích se opět objeví Nataniel se zahradní lopatou umazanou od hlíny.

„Dejte si Samantin výtečný sendvič!” zavolá na něj Trish a udělá rukou rozmáchlé gesto kolem celé kuchyně. „To koukáte, co! To je, pane, šikulka!”

Nataniel beze slova přehlíží nekonečné řady sendvičů. Nedokážu se mu podívat do očí. Celý obličej mě pálí. Napadne mě, jestli mi skutečně nepřeskočilo. Trčím tu v jakési vesnické kuchyni v modrém nylonovém plášti a hraju si na hospodyni, která dokáže z ničeho vyčarovat hromadu sendvičů.

„No to vážně koukám,” prohlásí Nataniel nakonec.

Nakonec se na něj podívám. Měří si mě se svraštělým obočím, jako by přemýšlel, co jsem vlastně zač.

„A že jste to zvládla bleskově!” říká s malým otazníkem v hlase.

„Když chci, tak sebou umím hodit,” chabě se na něj usměju.

„Samanta je úžasná!” chválí mě Trish a láduje se sendvičem, jako by týden nejedla. „A jak je čistotná! Podívejte se na tu báječně uklizenou kuchyň!”

„To jsou ti špičkoví učitelé,” podotknu skromně. „Páni!” nacpe si Trish do pusy další sendvič, div se nezalkne.

„Tohle thajské kuře je přímo božské!”

Nenápadně se také zmocním jednoho sendviče s thajským kuřetem a zakousnu se do něj.

Hmmm, je vážně dobrý. Musím se opravdu pochválit.

Po půl druhé je kuchyň prázdná. Trish s Eddiem spořádali přes polovinu sendvičů a odešli. Nataniel se vrátil na zahradu. Chodím sem a tam, nervózně si pohrávám se lžičkou a každých třicet vteřin se dívám na hodiny.

Arnold musí každou chvíli zavolat. Trvá to už strašně dlouho.

Nedokážu se soustředit na nic jiného. Myšlenky mi pádí v jednosměrném tunelu a zajímá mě pouze to, co bude na jeho konci.

Pozoruju z okna hnědého ptáčka, který cosi zobá na zemi, pak se otočím od okna, sesunu se na židli, civím tupě na stůl a nehtem obkresluju výrazné žilkování na dřevě.

Udělala jsem jednu chybu. Jedinou. Jednou za život se zmýlí každý. Tak se to aspoň říká.

Nebo možná neříká. Ani už vlastně nevím.

Najednou ucítím vibrace mobilu a hrudí mi projede ostrá bolest. Rozechvělou rukou vytáhnu mobil z kapsy.

Podle displeje mi volá Guy. Zhluboka se nadechnu a pak stisknu OK.

„Ahoj, Guyi!” pokouším se naladit sebejistý tón, ale sama slyším, že ze mě vychází jenom ustrašené pípání.

„Samanto? Jsi to ty?” zabubnuje mi do uší energický Guyův hlas. „Kde ksakru jsi? Proč nejsi tady? Nedostala jsi mé e-maily?”

„Nemám tady svůj BlackBerry,” říkám zaraženě. „Proč jsi nezavolal?”

„Vždyť jsem se snažil! Ale tys to nebrala. Pak jsem šel na schůzi, ale celé dopoledne jsem ti posílal e-maily… Samanto, kde proboha vězíš? Měla bys být tady v kanceláři! A neschovávat se bůhvíkde, pro rány Boží!”

Celým tělem mi projede strašlivý úlek. Copak se schovávám?

„Ale… Arnold mi říkal, abych tam nechodila! Prý to tak bude lepší! Prý se mám držet stranou a on se mi pokusí maximálně pomoct…”

„Máš vůbec představu, jak to vypadá?” nenechá mě Guy domluvit. „Nejdřív se chováš jako blázen a pak někam

zmizíš. Lidi si tu povídají, že jsi nervově labilní a že ses zhroutila… prý jsi utekla do zahraničí…”

Když mi to dojde, zalije mě horká dusivá panika. Nemůžu uvěřit, že jsem se mohla chovat tak hloupě. Co vlastně dělám v této kuchyni desítky kilometrů od Londýna?

„Řekni jim, že tam okamžitě jedu,” koktám. „Řekni Kettermanovi, že tam za chvíli budu… skočím na vlak…”

„To už bude asi pozdě.” Guy mluví sklíčeně a je slyšet, že se mu do toho nechce: „Už se to o tobě rozneslo.”

„Co se o mně rozneslo?” srdce mi buší tak silně, že prakticky nic neslyším. „Co se… o mně rozneslo?”

Nedokážu to najednou vstřebat. Připadám si, jako bych s autem najednou vyletěla ze silnice a nedokázala ho zastavit. Myslela jsem si, že mám všechno pod kontrolou. Že se chovám správně, když tu zůstanu a pověřím Arnolda, aby jednal za mě.

„Mezi lidmi se tu říká, že se na tebe nedá spolehnout,” prohlásí Guy nakonec. „Že to není poprvé. Žes už předtím dělala chyby.”

Chyby?

„Jaké chyby?” vyskočím ze židle a vyjeknu tak pronikavě, jako by mě někdo opařil. „Kdo to říká? Nikdy jsem žádnou chybu neudělala! Co je to za žvásty?”

„No já nevím. Já u toho nebyl. Samanto - soustřeď se.

Udělalas ještě nějakou chybu?” Soustřeď se? Otřeseně zírám na mobil. On mi nevěří?

„Nikdy jsem žádnou chybu neudělala,” přeskočí mi hlas.

„Nikdy. Žádnou! Jsem dobrá právnička. Jsem dobrá právnička.” Ke své hrůze cítím, že už zase brečím. „Na mě se dá spolehnout. Ty to víš, Guyi.”

Rozhostí se krátké, napjaté ticho.

Mezi námi teď leží něco nevyslovitelného. Něco jako zločin. Udělala jsem chybu.

„Guyi, já opravdu nevím, jak je možné, že jsem si toho materiálu o Glazerbrooks nevšimla.” Slova se ze mě valí stále rychleji. „Nevím, jak se to mohlo stát. Vůbec to nechápu. Vím, že mám na stole zmatek, ale mám svůj systém, proboha. Mně se takto materiály neztrácejí. Vůbec nevím…”

„Samanto, uklidni se.”

„Jak se mám podle tebe uklidnit?” téměř na něj řvu. „Je to můj život. Můj život. Žádný jiný nemám!” utírám si slzy z tváří. „Tohleto nevzdám. Jedu tam. Hned.”

Praštím vyděšeně telefonem. Měla bych se vrátit. Měla bych se okamžitě vrátit a neztrácet tu čas. Sice neznám zdejší jízdní řád, ale to nevadí. Musím odtud vypadnout.

Na kus papíru napíšu rychle tužkou:

Drahá paní Geigerová,

musím z místa hospodyně odejít. I když se mi u vás líbilo

Dělej! Nemám času nazbyt, musím už jít. Položím papír na stůl a zamířím ke dveřím. Pak se zarazím.

Nemůžu skončit uprostřed věty. Celý den by mi to vrtalo hlavou.

I když se mi u vás líbilo, chtěla bych zkusit něco jiného. Vřelé díky za vaši laskavost.

Vaše Samanta Sweetingová

Odložím propisku a s vrzáním zasunu židli pod stůl.

Cestou ke dveřím mi znovu zavibruje mobil.

Guy, napadne mě okamžitě. Vytáhnu ho a už se málem ohlásím, když si všimnu, že to není Guy.

Je to Ketterman.

Jako by na mě sáhla smrt. Dívám se na jeho jméno a najednou mě popadne takový strach, jaký jsem ještě nikdy nezažila. Jako když jsem v dětství mívala děsivé sny. Všechny instinkty mi radí, abych hovor nebrala.

Ale je příliš pozdě. Už jsem to vlastně udělala. Pomalu zvedám mobil k uchu. „Dobrý den.”

„Samanto, tady je John Ketterman.”

„Aha.” Hlas mi strachem přeskočí. „Dobrý den.” Nastane dlouhé ticho. Vím, že bych teď měla něco říct.

Ale jsem ochromená hrůzou; jako by mi někdo nacpal do krku vatu. Nemůžu najít ta správná slova. Všichni vědí, jak Ketterman opovrhuje omluvami, vytáčkami a vysvětleními všeho druhu.

„Samanto, volám vám, abych vám sdělil, že vaše smlouva s Carter Spink byla ukončena.”

Cítím, jak mi odtéká krev z obličeje.

„Poslali jsme na vaši adresu dopis se zdůvodněním.” Má odměřený a úřední hlas. „Neomluvitelná nedbalost znásobená následným neprofesionálním chováním. Přiložili jsme P45 pro daňový úřad. Zrušíme vaši propustku. Předpokládám, že vás už v kancelářích Carter Spink nepotkám.”

Říká to velmi rychle a jako by o nic nešlo. Celá záležitost probíhá velmi rychle a jako by o nic nešlo.

„Prosím vás ne…,” vyhrknu zoufale. „Dejte mi prosím ještě jednu šanci. Udělala jsem jednu chybu. Jedinou.”

„Právníci u Carter Spink nedělají chyby, Samanto. A každopádně před nimi neutíkají.”

„Já vím, že ten útěk byla chyba,” třesu se na celém těle.

„Ale byl to pro mě takový šok. Nedokázala jsem uvažovat racionálně…”

„Zdiskreditovala jste pověst firmy i svou vlastní,” Kettermanův hlas zpřísní, jako by to ani pro něj nebylo nijak snadné. „Trestuhodnou nedbalostí jste připravila klienta o padesát milionů liber. A pak jste bez vysvětlení utekla. Jistě jste, Samanto, ani sama neočekávala, že by to mohlo dopadnout jinak.”

Rozhostí se dlouhé ticho. Vší silou si tisknu dlaň k čelu. Snažím se nezapomenout dýchat. Nádech, výdech. Nádech, výdech.

„Ne,” zašeptám nakonec.

Je po všem. Teď už je skutečně po všem.

Ketterman spustí naučený projev, jak bych měla zajít na personální oddělení, ale já neslyším. Místnost se kolem mě točí a já lapám po dechu.

Je konec. S celou mou kariérou. Se vším, co jsem si budovala od dvanácti let. Všechno je pryč. Všechno je ztraceno. Během čtyřiadvaceti hodin.

Nakonec mi dojde, že Ketterman už zavěsil. Postavím se a potácím k nablýskané ledničce. Odráží se v ní můj obličej, který má teď šedozelenou barvu. A obrovské oči jako hořící jámy.

Nevím, co si počít. Nevím, kde začít.

Bůhvíjak dlouho tam stojím a civím na vlastní obličej, dokud mi nezačnou před očima poskakovat nejasné šmouhy.

Vyhodili mě. Tato věta mi buší v hlavě. Vyhodili mě. Budu brát podporu v nezaměstnanosti. Z nosu mi vyrazí bolestné odfrknutí. Už se vidím mezi těmi mužskými z Dohana! Jak stojím ve frontě nezaměstnaných a jak pohupuju boky do rytmu „Hot Stuff“.

Najednou zaslechnu, jak se v zámku vstupních dveřích otáčí klíč. Vrátím se skokem do skutečnosti a odtrhnu se od lednice.

Nesmějí mě tu najít. Nesnesla bych účastné vyptávání. Ze strachu, že bych se mohla rozbrečet a už nikdy bych nepřestala.

Bezmyšlenkovitě popadnu utěrku a začnu jí bezcílně opisovat na stole kruhy. Vtom si všimnu, že tam dosud leží můj vzkaz pro Trish. Zmačkám ho a hodím do odpadkového koše. Později. To vyřeším později. V této chvíli jen s obtížemi pohybuju rty, natož abych pronesla efektní projev u příležitosti svého odchodu.

„Tak tady jste!” Trish přiklape do kuchyně v dřevácích na vysokém podpatku a s třemi taškami přetékajícími nákupem. „Samanto!” zarazí se přede mnou. „Není vám něco? Nebolí vás zase ta hlava?”

„Nic mi… není,” odpovím mírně rozechvělým hlasem.

„Děkuju.”

„Vypadáte příšerně. Propánakrále! Vemte si na to něco!”

„Opravdu…”

„Ale no tak! Já si dám taky něco, proč ne?” dodá vesele.

„Teď se pěkně posaďte a já udělám vám šálek čaje!”

Praští s taškami, zapne varnou konvici a pak se dá do hledání těch zelených prášků proti bolesti hlavy.

„Ty vám zabíraly dobře, že?”

„Hm, raději bych si dala jenom aspirin,” pospíším si s odpovědí. „To bude stačit.”

„Jste si tím jistá?” Podá mi sklenici vody a dva aspiriny.

„A teď se tady posaďte. Odpočiňte si. Na žádnou práci ani nemyslete! Leda až budete chystat večeři,” dodá, jako by ji to napadlo až teď.

„Jste moc hodná,” vykoktám.

Ve chvíli, kdy to říkám, si matně uvědomím, že svá slova myslím vážně. Možná je Trish trochu potrhlá, ale ve skutečnosti je opravdu hodná.

„Tak tady to je.” Trish přede mě postaví šálek čaje a chvíli mě upřeně pozoruje. „Nestýská se vám po domově?” zeptá se tak vítězoslavně, jako by právě rozlouskla celou záhadu. „Naše děvče z Filipín upadalo občas do trudnomyslnosti, ale já jí říkávala ‚Vzchop se, Manuelo!’” Trish se najednou zamyslí. „Jenomže pak jsem přišla na to, že se vlastně jmenuje Paula. Kdo to mohl vědět?”

„Mně se po domově nestýská,” prohlásím nad šálkem čaje.

Myšlenky se mi třepotají jako motýlí křídla. Co mám dělat?

Vrať se domů.

Ale z myšlenky, že se vrátím do bytu v domě, kde o dvě patra výš bydlí Ketterman, se mi dělá zle. Nemůžu se mu podívat do očí. Prostě nemůžu.

Zatelefonuj Guyovi. Ten mě u sebe určitě nechá. Má velký dům v Islingtonu se spoustou prázdných pokojů. Jednou jsem tam u něj byla. Pak prodám… svůj byt. Najdu si práci.

Ale jakou?

„Tohle vám zvedne náladu,” vpadne do mých myšlenek Trishin hlas. S potlačovaným nadšením poplácá nákupní tašky. „Po vašem fantastickém výkonu v poledne… jsem se vydala na nákupy. A koupila jsem vám překvapení! To se zaradujete!”

„Překvapení?” podivím se, když začne Trish vytahovat z tašky balíčky.

„Paštika z husích jater… cizrna… jehněčí plec…,” hodí kus masa na stůl a vyčkávavě se na mě podívá. Pak nad mým vyjeveným pohledem mlaskne jazykem.

„To jsou ingredience! Na vaši slavnostní večeři! Budeme jíst v osm, jestli nemáte nic proti!”

Devět

TO BUDE DOBRÉ.

Říkám si to tak často, že to už musí být pravda.

Vím, že bych měla zavolat Guyovi. Několikrát jsem vytáhla mobil. Ale pokaždé jsem se tak hrozně styděla, že jsem to nedokázala. I když je to můj přítel, i když je mi ze všech lidí ve firmě nejbližší. Vyhodili mě. Upadla jsem v nemilost. A on ne.

Nakonec se posadím, promnu si obličej a snažím se trochu vzchopit. No tak. To je Guy. Dělá si starost, co je se mnou. Chce mi pomoct. Vyťukám na číselníku jeho přímou linku. A hned nato zaslechnu na dřevěné podlaze v hale klapot dřeváků.

Trish.

Bleskově přeruším spojení, zastrčím mobil do kapsy a vezmu si růžici brokolice.

„Tak jak to jde?” povykuje na mě Trish z chodby. „Jak jste daleko?”

Když vstoupí do kuchyně a vidí mě sedět na přesně stejném místě, na jakém mě opustila, vypadá trochu překvapeně. „Je všechno v pořádku?”

„Jenom tak… hodnotím ingredience,” pokouším se něco vymyslet. „Nasávám atmosféru.”

A po jejím boku se u dveří objeví další plavovlasá žena. Sluneční brýle zdobené flitry má posunuté nad čelo do vlasů a se živým zájmem si mě prohlíží.

„Já jsem Petula,” představí se. „Jak se máte?”

„Petula si právě dala pár vašich sendvičů,” vysvětluje Trish. „Prý byly úžasné.”

„A právě jsem slyšela o paštice z husích jater s meruňkovou polevou!” povytáhne Petula obočí. „To zní úžasně!”

„Samanta je prostě na vaření expert!” vychloubá se Trish zrůžovělá pýchou. „Učila se u samotného Michela de la Roux de la Blanc! Mistra všech mistrů!”

„Jak děláte tu polevu na paštiku, Samanto?” zajímá Petulu.

V kuchyni je ticho. Obě ženy na mě napjatě zírají.

„Takže,” několikrát si odkašlám. „Nejspíš to udělám… jako obvykle. Slovo ,poleva’, jak všichni víme, znamená transparentní… ehm… koncovku… čímž… to zdůrazní. Paštiku z husích jater, pochopitelně,” dodám. „Paštika… je… symfonií chutí.”

Plácám páté přes deváté, ale zdá se, že si toho Trish s Petulou nevšimly. Vlastně se mi zdá, že to na ně udělalo ohromný dojem.

„Jemine, kdes k ní přišla?” šeptá polohlasem Petula Trish v očividném přesvědčení, že ji není slyšet. „Má holka je beznadějný případ. Neumí ani vařit, ani nerozumí, co jí říkám.”

„Najednou stála zčistajasna přede dveřmi!” rdí se Trish radostí. „Má dokonce Le Cordon Bleu! A Angličanka! Nemohli jsme tomu uvěřit!”

Obě na mě civí, jako bych byla nějaké vzácné zvíře a z hlavy mi trčely rohy.

Tohle už nevydržím ani chvilku.

„Můžu vám uvařit čaj a přinést ho do zimní zahrady?” napadne mě v zoufalství.

„Ne, právě si jdeme nechat udělat nehty,” odmítne Trish. „Zatím na shledanou, Samanto.”

Ještě jako by na něco čekala. Najednou si uvědomím, že Trish čeká na mou úklonu. Utápím se v rozpacích. Proč jenom jsem to pukrle dělala? Proč?

„Zajisté, paní Geigerová,” skloním hlavu a udělám nešikovnou poklonu. Když se zase narovnám, Petula má oči navrch hlavy.

Při odchodu slyším její hlasitý šepot: „Ona před tebou udělala pukrle? Ona se ti klaní?”

„Je to jen elementární projev respektu,” zaslechnu Trishinu odpověď. „Ale má to něco do sebe. Podle mého bys měla, Petulo, zkusit, jestli by i tvá holka…”

Pane Bože! Co jsem to spustila za lavinu?

Čekám, než v dálce dozní klapot dřeváků. Pak se přesunu pro jistotu do komory, vytáhnu mobil a znovu navolím Guyovo číslo. Telefon třikrát zazvoní a Guy to vezme.

„Samanto,” říká zaraženě. „Ahoj. Už jsi…”

„Už to vím, Guyi,” na chvilku pevně sevřu víčka. „Už jsem mluvila s Kettermanem. Už to vím.”

„Ach Bože, Samanto,” zprudka si odfoukne. „Je mi moc líto, co se stalo. Moc líto…”

Nesnesu jeho soucit. Ještě chvíli na mě bude mluvit tímto tónem, a bude ze mě slzavé údolí k nezastavení.

„To nic,” zarazím ho hned na začátku. „Opravdu. Už o tom nebudeme mluvit. Musím… se dívat do budoucnosti. A jít dál.”

„Kristepane, ty jsi cílevědomá!” V jeho hlase postřehnu jistý obdiv. „Tebe nic nezlomí, viď?”

Odhrnu si vlasy z obličeje. Cítím se vyprahlá, opuštěná a vůbec nevím, co dál.

„Prostě se s tím… musím nějak vyrovnat,” bůhvíjak se mi daří zachovat klidný a rozvážný tón. „Musím se vrátit do Londýna. Ale domů jít nemůžu. Ketterman si ve stejném domě koupil byt. On tam bydlí.“

„Ano, něco jsem o tom zaslechl.” V Guyově hlase slyším jakési zajíknutí. „To je nepříjemné.”

„Nechci se s ním potkat, Guyi.” Cítím, jak se mi znovu tlačí slzy do očí, soustředím se a několikrát se zhluboka nadechnu. „A tak… jsem trochu přemýšlela. Nemohla bych zůstat chvíli u tebe? Jenom na pár dnů?”

Guy mlčí. To jsem tedy nečekala.

„Samanto, strašně rád bych ti pomohl,” prohlásí nakonec. „Ale nejdřív to musím prodiskutovat s Charlottou.”

„Pochopitelně.” Trochu mě to zaskočilo.

„Chvíli, prosím tě, vydrž. Já jí brnknu.”

Hned nato přeruší spojení. Sedím a poslouchám jemnou hru na cembalo a snažím se neztratit nervy. Byla jsem bláhová, když jsem čekala, že mi řekne rovnou a bez přemýšlení ano. Jistěže si o tom musí promluvit se svou přítelkyní.

Nakonec se Guy znovu ohlásí. „Asi to nepůjde, Samanto.”

To přece nemůže být pravda. „Tak dobře.” Pokouším se usmát, aby to znělo přirozeně, jako že vlastně o nic nejde.

„No, to nevadí. Je to vlastně jedno.”

„Charlottě má právě spoustu práce… provádíme v pokojích jisté úpravy… není zrovna vhodná chvíle…”

Mluví tak nejisté a rozpačitě, jako by nejraději rychle skončil. A najednou mi to dojde. S Charlottou to nemá co dělat. Prostě se na ni jen vymlouvá. Nechce už se mnou mít vůbec nic společného. Jako by můj průšvih mohl být nakažlivý, jako by to mohlo vrhnout stín i na jeho kariéru.

Včera jsem byla jeho nejlepší kamarádkou. Včera, když jsem se měla stát partnerem, se nemohl od mého stolu odtrhnout a hýřil úsměvy a vtipnými poznámkami. A dnes se ke mně nechce znát.

Vím, že bych měla držet jazyk za zuby a zachovat si důstojnost, ale nedokážu se ovládnout. „Prostě nechceš, aby se vědělo, že se se mnou stýkáš, viď?” vyletí ze mě.

„Samanto!” vykřikne provinile. „Co to povídáš?”

„Jsem pořád stejný člověk. Myslela jsem, Guyi, že jsme přátelé.”

„Já jsem tvůj přítel! Ale nemůžeš ode mě chtít… musím brát ohled na Charlottu… zas tolik místa nemáme… Hele, zavolej mi za pár dnů, zajdeme si třeba někam na skleničku…”

„Toho se rozhodně nemusíš obávat,” snažím se ovládnout hlas, „promiň, že jsem obtěžovala.”

„Počkej!” vykřikne. „Nepokládej to! Co budeš dělat?”

„Prosím tě, Guyi,” pousměju se. „Jako by tě to zajímalo.”

Vypnu telefon a hlava se mi točí úžasem. Všechno se změnilo. Nebo se možná ani tak moc nezměnilo. Možná byl Guy takový pořád, jenom jsem si toho prostě nevšimla.

Zírám upřeně na malou obrazovku mobilu, zhluboka dýchám a sleduju nekonečný úprk vteřin. Přemýšlím, co teď. Když mi mobil v ruce zavibruje, málem vyskočím z kůže. Tennyson, čtu na displeji.

Máma.

Žaludek se mi sevře nepříjemnou předtuchou. Už se to asi doslechla. Co jiného jsem čekala? Najednou mě napadne, že bych mohla zůstat u ní. To je divné. Předtím mě to nenapadlo. Přijmu hovor a zhluboka se nadechnu.

„Ahoj, mami.”

„Samanto,” bez jakéhokoliv úvodu se mi do ucha zavrtá její hlas. „Jak dlouho jsi ještě chtěla přede mnou ten svůj debakl tajit? Musela jsem se o selhání vlastní dcery dozvědět z internetových vtipů.” prohlásí znechuceně.

„Z jakých internetových vtipů?” zeptám se mdle. „Co tím myslíš?”

„Tak ty to nevíš? Jak se zdá, v jistých právnických kruzích se teď padesáti milionům liber začalo říkat

,Samanta’. A můžeš mi věřit, že mi do smíchu příliš nebylo.”

„Je mi to strašně líto, mami…”

„Ještě že se ta událost neroznesla za hranice právnického světa. Mluvila jsem s Carter Spink a ujistili mě, že se to ani jinam nedostane. Měla bys být ráda.”

„No to… nejspíš jsem.”

„Kde jsi?” přeruší mé koktání. „Kde teď zrovna jsi?” Stojím ve spíži mezi balíčky cereálií. „Jsem… v jednom domě. Mimo Londýn.”

„A co hodláš dělat?”

„To já nevím,” promnu si obličej. „Musím se dát… trochu do pořádku. A najít si práci.”

„Tak práci,” pronese máma kousavě. „Ty si myslíš, že o tebe bude teď nějaká špičková právní kancelář stát?”

Při jejím tónu sebou trhnu. „To já… nevím. Právě jsem se, mami, dozvěděla, že mě vyhodili. Nedokážu prostě…”

„Co bys nedokázala. Buď ráda, že jsem to udělala za tebe.”

Ona udělala něco za mě?

„A co jsi…”

„Obvolala jsem všechny, kdo mi dluží nějakou službu. A moc příjemné to tedy nebylo. Ale starší partner z kanceláře Fortescues tě zítra v deset přijme.”

Nevěřícně zírám na telefon.

„Tys mi zařídila pracovní pohovor?”

„Jestli všechno půjde dobře, tak nastoupíš na pozici vedoucího pracovníka,” oznámí mi hlasem, který nestrpí žádné námitky. „Tuto příležitost ti nabízí jako oplátku za

jistou laskavost, kterou jsem pro něj udělala. Jistě si umíš představit, že mají… své výhrady. Jestli se chceš z toho vůbec někdy vylízat, Samanto, budeš se muset vytáhnout. Budeš muset věnovat práci veškerý čas, který máš.”

„Dobře,” zavřu oči a hlavou se mi honí myšlenky. Mám pracovní pohovor. Nový začátek. Tak bych se mohla z té kaše dostat.

Proč necítím větší úlevu? Větší štěstí?

„Budeš tam muset zabrat mnohem víc než u Carter Spink,” hučí do mě máma. „Žádné flinkání. Žádné furiantství. Budeš se muset předvést v mnohem lepším světle. Rozumíš mi?”

„Ano,” přikývnu automaticky.

Ještě víc hodin. Ještě víc práce. Ještě déle do noci.

Mám téměř pocit, jako bych si nakládala na záda betonové kvádry. Ještě víc. A ještě těžších.

„Už ne,” slyším vlastní hlas. „Ne. To nechci. To nechci.

Nemůžu… to už je na mě…”

Slova mi jdou z úst sama od sebe. Nic takového jsem původně říkat nechtěla. Nic takového jsem nezamýšlela. Ale když už je to venku, tak mám pocit, že je to… pravda.

„Prosím?” Mámin hlas je ostrý jako břitva. „Samanto, co to tady blábolíš?”

„Já vlastně nevím,” mnu si čelo a snažím se ujasnit si slova, která i mě matou. „Myslela jsem… možná bych si dala na chvíli pauzu.”

„Jestli si teď dáš pauzu, tak je s tvou kariérou konec,” odfrkne si máma pohrdavě. „Amen.”

„Mohla bych dělat něco jiného.”

„V žádné jiné práci nevydržíš ani dvě minuty!” odsekne dopáleně. „Samanto, ty jsi právnička. A na právničku jsi také studovala.”

„Na světě se dají dělat i jiné věci než jenom práva!” rozbrečím se u konce se silami.

Nastalé ticho nevěstí nic dobrého.

„Samanto, pokud ses nějak duševně zhroutila…”

„Já jsem se nezhroutila!” rozčílením mi stoupne hlas.

„Když mám pochybnosti o svém životě, nemusí to přece ještě znamenat, že jsem se zbláznila! Já jsem po tobě nechtěla, abys mi našla jinou práci. Teď prostě nevím, co chci. Musím si to ještě… promyslet.”

„Na ten pracovní pohovor, Samanto, půjdeš,” práskne mi mámin hlas do ucha jako bič. „Budeš tam zítra v deset.”

„Nebudu!”

„Řekni mi, kde teď jsi! Okamžitě pro tebe pošlu auto.”

„Nic ti neřeknu! Dej mi pokoj.”

Vypnu mobil, vyjdu z komory a téměř jím praštím o stůl. V obličeji hořím a horké slzy se mi tlačí do očí. Mobil na stole začne zuřivě vibrovat, ale já si ho nevšímám. Nezvednu ho. Nechce se mi s nikým mluvit. Mám chuť se něčeho napít. A pak se dát do té zatracené večeře.

Chrstnu si trochu bílého vína do sklenice a dám si několik mocných doušků. Pak se soustředím na hromadu surovin, které na mě čekají na stole.

Umím vařit. Z těchhle věd dokážu udělat jídlo. I když všechno ostatní v životě se mi hroutí, tohle zvládnu. Nejsem pitomá a s tímhle si poradím.

Strhnu rázně plastový obal z jehněčího. To se dá vrazit do trouby. Co na tom může být tak složitého? A tu cizrnu přisypu k němu. Pak to všechno promíchám a bude to jedna báseň.

Otevřu skříňku a vytáhnu hromadu zapékacích misek a pekáčů. Vyberu jeden plech a vysypu na něj cizrnu. Pár zrnek spadne na zem, ale toho si nevšímám. Pokropím cizrnu olejem. Začínám se cítit jako kuchařka.

Zastrčím pekáč do trouby a zapnu ji na plný výkon. Pak vložím jehněčí do oválné zapékací mísy a strčím ho také do trouby.

Zatím dobré. Teď už jen prolistovat Trishiny kuchařky a najít někde recept na opraženou paštiku z husích jater s meruňkovou polevou.

Jenomže žádný recept na opraženou paštiku z husích jater s meruňkovou polevou jsem nikde nenašla. Nejblíž k tomu podle mě měl recept na meruňkový a malinový dezert. Možná by se z toho dalo vyjít.

„Promněte tuk s moukou, až se vytvoří hrudky velikosti drobků,” čtu. Tohle vypadá nějak podezřele. Hrudky velikosti drobků? Z másla a mouky?

Zmateně civím do kuchařky a v hlavě mám zmatek. Před chvílí jsem odmítla nabídku na druhou šanci. Nechápu, co mě to popadlo. Jsem právnická. Jsem, krucinál! Co jiného můžu dělat? Co se to se mnou stalo?

Ach Bože. Proč se z té trouby začíná kouřit?

V sedm hodin ještě vařím.

Tedy, po svém. Obě trouby žhnou dodaleka. V hrncích na sporáku to svorně bublá. Elektrický šlehač šlehá jako divý. Dvakrát jsem se při vytahování plechu z rozpálené trouby spálila na pravé ruce. Po kuchyni se povaluje osm otevřených kuchařek, z nichž jedna je celá od oleje a druhá upatlaná od žloutku. V obličeji hraju všemi barvami, jsem celá upocená a co chvíli si chladím ruku pod studenou vodou.

Už se tu mořím tři hodiny. A ještě není hotová jediná věc, která by se dala skutečně jíst. Mezitím jsem vyhodila nepovedené čokoládové suflé, dvě pánve spálené cibulky a

kastrol meruněk v želé, které vypadaly tak nechutně, že se mi při pouhém pohledu na ně obracel žaludek.

Nechápu, co dělám špatně. Na vyhodnocení nedopatření či závad se mi nedostávalo času. Nemám tu prostor na analýzu. Všechno, co zkazím, jednoduše vyhodím a začnu od začátku.

Geigerovi zatím zůstávají ve sladké nevědomosti. V salonu popíjejí šery. Předpokládají, že mi všechno báječně jde. Trish se asi tak před půl hodinou snažila nakouknout do kuchyně, ale podařilo se mi ji odtud vypoklonkovat.

Za necelou hodinu usednou s Eddiem ke stolu a budou se těšit na vybrané pochoutky. V očekávání si rozloží ubrousky a nalijou si minerálku.

Zmocnilo se mě jakési horečné šílenství. Vím, že to nedokážu. Ale bůhvíproč to nechci vzdát. Pořád si myslím, že se stane nějaký zázrak. Že se mi to nakonec nějak podaří. Že to nějak dokážu…

Ach Bože, utíká mi omáčka.

Přibouchnu dvířka od trouby, popadnu vařečku a začnu míchat. Omáčka vypadá jako nechutná hnědá kaše plná jakýchsi žmolků. Horečně pátrám ve všech skříňkách, čím bych ji mohla vylepšit. Moukou pšeničnou. Nebo kukuřičnou. Něčím takovým. Tohle vypadá dobře. Popadnu jakýsi hrneček, přisypu do omáčky podivný bílý prášek, na množství nešetřím a pak si setřu pot z obočí. Tak to bychom měli. Co dál?

Najednou si vzpomenu na vaječné bílky, které se pořád ještě míchají v mixéru. Když jsem narazila v kuchařce na řádek: ‚Sněhové pusinky dokáže udělat i malé dítě’, rozhodla jsem se, že místo původního dezertu udělám dort se šlehačkou a ovocem.

Zatím to jde. Co dál? „Z pevné našlehané hmoty vytvořte na pečícím papíru kruh.”

Podívám se do mísy. O jaké pevné našlehané hmotě to mluví? Ta moje hmota teče.

Musí to být správně, uklidňuju se zoufale. Musí. Nedělala jsem snad všechno přesně podle předpisu? Možná je to pevnější, než to na první pohled vypadá. Třeba to po vyliti podle nějakých záhadných kuchařských fyzikálních zákonů ztuhne.

Začnu to pomalu vylévat do formy.

Ale netuhne to. Roztěká se to jako bílé blátíčko, odkapává to z formy na podlahu, kde to tvoří obrovskou louži.

Něco mi říká, že z toho do osmi hodin sněhový dort s čokoládou nebude.

Velký cákanec mi padne na nohu a já zmučeně zavřísknu. Nemám daleko k slzám. Jak to, že to nefunguje? Vždyť jsem se přesně řídila tím zatraceným receptem. Vztek, který jsem v sobě dusila, se dere ven; vztek na sebe, na zbabraný bílkový sníh, na všechny recepty na světě, na všechny kuchařské knihy, na veškeré jídlo… A nejvíc na toho nádivu, který mi namluvil, že umíchat sníh z bílků

„dokáže i malé dítě”.

„To tedy nedokáže!” slyším se ječet. „To ses tedy přepočítal!” mrsknu kuchařkou přes kuchyň, až s hlasitým bouchnutím narazí do dveří.

„Co to krucinál…,” vykřikne překvapený mužský hlas. Hned nato se otevřou dveře a v nich stojí Nataniel.

Nohy v džínách se podobají kmenům a ve večerním slunci se mu třpytí vlasy. Přes rameno má přehozený batoh a je zřejmě na odchodu. „Všechno v pořádku?”

„Jistěže,” prohlásím na pokraji sil. „Všechno v naprostém pořádku. Díky za optání. Jsem vám neskonale vděčná.” A přezíravě mávnu rukou, aby šel, ale Nataniel neodchází.

„Prý dneska máte na jídelníčku něco speciálního,” říká pomalu a rozhlíží se po zaneřáděné kuchyni.

„Ano. To je pravda. Právě se zřejmě nacházím… v nejobtížnější fázi… ehm…,” pohled mi padne na sporák a bezděky vykřiknu. „Sakra! Omáčka!”

Nechápu, co se to děje. Hnědé bubliny vybíhají z rendlíku, rozlévají se po varné desce a stékají na podlahu. Jako u toho kouzelného hrnečku z pohádky, který nepřestává vařit kaši.

„Tak to do háje sundejte z plotny!” zařve Nataniel.

Popadne rendlík a odtáhne ho. „A co je propána tohle?”

„Co by!” odseknu. „Standardní ingredience…”

Nataniel zahlédl kelímek na polici. Vezme ho do ruky a nevěřícně na něj zírá. „Zažívací soda? Vy vaříte omáčku se zažívací sodou? To vás naučili v té vaší…,” zarazí se a zhluboka se nadechne. „Počkat. Nepálí se tu něco?”

Bezmocně přihlížím, jak otevírá spodní troubu, zkušeně si navléká ochrannou rukavici a vytahuje ven plech, jehož dno pokrývají jakési podivné černé kuličky.

Má cizrna. Úplně jsem na ni zapomněla.

„Co má znamenat zase tohle?” ptá se užasle. „To jsou králičí bobky?”

„To je cizrna,” odseknu. V obličeji jsem rozpálená, ale ve snaze zachovat si poslední zbytky důstojnosti držím hlavu zpříma. „Pokapala jsem ji olivovým olejem a strčila ji do trouby, aby se trochu… rozpustila.”

Nataniel na mě vyvalí oči. „Rozpustila?”

„Změkla,” opravím se rychle.

Nataniel odloží plech a založí si ruce na prsou.

„Víte vy o vaření alespoň něco?” ptá se významně.

Než mu stačím odpovědět, ozve se z mikrovlnky strašná rána.

„Panebože!” vyděsím se. „Ježíši! Co to bylo?”

Nataniel nahlíží dovnitř skleněnými dvířky. „Co se to tam sakra stalo?” diví se. „Jako by tam něco bouchlo.”

Horečně přemýšlím. Co jsem tam do háje vlastně dala?

Za nic na světě si nemůžu vzpomenout.

„Vejce!” dojde mi najednou. „Dala jsem tam uvařit vajíčka na obložené chlebíčky.”

„Do mikrovlnky?” třeští na mě oči.

„Abych ušetřila čas!” už na něj málem řvu. „Z praktických důvodů!”

Nataniel vytrhne šňůru mikrovlnky ze zásuvky a značně otřesený se ke mně otočí. „Vy tak víte něco o vaření! Všechno je to podvod! Vy žádná hospodyně nejste. Opravdu nevím, co máte za lubem…”

„Já za lubem nemám vůbec nic,” rozhořčím se.

„Geigerovi jsou hodní lidé,” pozoruje mě nedůvěřivě.

„Nedovolím, aby je někdo zneužíval.”

Najednou vypadá skutečně nepřátelsky. Proboha, co si o mně vlastně myslí? Že snad chci zneužít jejich důvěry?

„Počkejte… to ne,” promnu si zpocený obličej. „O žádné zneužívání tu vůbec nejde. Připouštím, že vařit opravdu neumím. Dostala jsem se k tomu… jakýmsi nedopatřením.”

„Nedopatřením?” mračí se nedůvěřivě.

„Ano,” přitakám trochu ostřeji, než jsem měla v úmyslu. Sesunu se na židli a masíruju se v kříži. Nečekala jsem, že mně to dá takhle zabrat. „Utíkala jsem před… něčím. Potřebovala jsem někde přespat. A Geigerovi mě bůhvíproč považovali za hospodyni. A když jsem se druhý den ráno vzbudila, cítila jsem strašné výčitky svědomí. Myslela jsem si, že bych tu snad mohla na jedno dopoledne zůstat. Ale napořád tu být nehodlám. A žádné peníze od nich nevezmu, jestli vám jde o tohle.”

Nastane ticho. Když nakonec zvednu oči, opírá se Nataniel s rukama založenýma na prsou o polici. Už

nevypadá tak podezíravě. Zapátrá v batohu a vytáhne láhev piva. Nabídne mi, ale já zavrtím hlavou.

„Před čím utíkáte?” otevře s lupnutím láhev.

Bodne mě u srdce. Nedokážu mu vysvětlit, co se mi doopravdy stalo.

„Před takovou… nepříjemnou věcí,” sklopím oči. Napije se piva. „Nějaký špatný vztah?”

Chvíli tiše přemýšlím. Vzpomenu si na všechna ta léta u Carter Spink. Na nekonečnou šňůru hodin, které jsem jim dala; co všechno jsem jim obětovala. A skončilo to tříminutovým telefonátem.

„Ano,” kývnu zvolna. „Špatný vztah.”

„Jak dlouho to trvalo?”

„Sedm let,” k vlastnímu zděšení cítím, jak se mi do očních koutků tlačí slzy. Bůhví, odkud se vzaly.

„Promiňte,” polknu nasucho, „měla jsem dost hrozný den.”

Nataniel odtrhne papírovou utěrku z velké role připevněné na zdi a podá mi ji.

„Jestli to byl špatný vztah, pak je dobře, že jste z něj odešla,” prohlásí. „Nemá cenu to zbytečně protahovat. Nemá cenu se ohlížet.”

„Máte pravdu,” otřu si oči. „Ano. Musím se rozhodnout, co se svým životem udělám. Tady zůstat nemůžu.” Uchopím láhev sladké peprmintky, kterou jsem původně chtěla ochutit čokoládové suflé s mátovou příchutí, naleju si trošku do kelímku na vejce, který mám po ruce, a napiju se.

„Geigerovi jsou dobří zaměstnavatelé,” prohodí Nataniel s mírným pokrčením ramen. „Mohla byste pochodit hůř.”

„Já vím,” malinko se usměju. „Ale je tu taková drobnost, neumím totiž vařit.”

Postaví láhev piva na zem a otře si ústa. Ruce má pečlivě vydrhnuté, ale za nehty stále vidím stopy hlíny, i v záhybech jeho větrem ošlehané pleti.

„Mohl bych promluvit s mámou. Ta vaří dobře. Mohla by vás naučit základy.”

Překvapeně a trochu pobaveně se na něj podívám.

„Jakože bych tu měla zůstat? Vždyť jste mě považoval za podvodnici.” Zavrtím hlavou, a když ochutnám peprmintku, zašklebím se. „Musím pryč.”

„Škoda,” pokrčí rameny. „Bylo by hezké mít tu někoho, kdo umí anglicky. A umí tak bezvadné sendviče,” dodá s naprosto vážným obličejem.

Neubráním se úsměvu: „Cateringová firma.”

„Jo takhle. Říkal jsem si.“

Vyruší nás slabé zaklepání na dveře.

„Samanto?” Přes dveře je slyšet tlumený a naléhavý Trishin hlas. „Slyšíte mě?”

„Ehm… ano!” zavolám trochu přidušeně.

„Nebojte se, nepůjdu dovnitř. Nechci vás rušit! Jste teď asi právě ve vrcholné důležité fázi.”

„Abych pravdu řekla…”

Zachytím Natanielův pohled a najednou mám chuť se hystericky rozchechtat.

„Chtěla jsem se jenom zeptat,” pokračuje Trish, „jestli nebudete servírovat mezi jednotlivými chody nějaký sorbet?” Podívám se na Nataniela. Ramena se mu otřásají tichým smíchem. Mimoděk trochu vyprsknu. Zděšeně si přitisknu

ruku k ústům a snažím se ovládnout.

„Samanto?”

„Ehm… ne,” podaří se mi nakonec odpovědět. „Žádný sorbet nebude.”

Nataniel zvedne jednu pánev se spálenou cibulkou. Předstírá, že nabírá plnou lžíci a vkládá ji do úst. Báječné,

artikuluje neslyšně. Z očí mi tečou slzy. Z nedostatku kyslíku, jak se dusím smíchy, téměř modrám.

„Dobře! Takže zatím!”

Trish odklape pryč a já se zhroutím na podlahu. Ještě nikdy jsem se tak nenasmála. Rozkašlu se a žebra mě při dýchání tak bolí jako při nějaké nemoci.

Nakonec se mi podaří uklidnit se, otřu si oči a pořádně se vysmrkám. Nataniel se už také přestal smát a rozhlíží se po kuchyni, která vypadá jako po náletu.

„No to koukám,” prohodí, „co s tím uděláte? Oni se těší na senzační večeři.”

„Já vím,” cítím, že se mě opět zmocňuje vlna hysterie, a násilím ji potlačím. „Já to vím. Musím se prostě… z toho nějak vylhat.”

V kuchyni se rozhostí ticho. Vidím, jak Nataniel se zájmem pozoruje na podlaze skvrny od bílkového sněhu.

„Co naplat,” odfouknu si trochu rozechvěle a odhrnu si z čela zpocené vlasy. „Musím to dát nějak do pořádku.”

„Vlastně si myslím, že by to mohlo vyřešit všechny problémy.” Vstanu a začnu rychle házet sáčky do odpadkového koše. „Nejdřív musím trochu uklidit kuchyni…”

„Pomůžu ti,” nabídne mi Nataniel. „Tohle si nenechám ujít.”

Společně vyhazujeme obsah pánví, hrnců a sáčků do odpadkového koše. Utírám na nábytku všechny ušpiněné plochy a Nataniel stírá na podlaze mopem skvrny od sněhu.

„Jak dlouho tu pracuješ?” ptám se ho, když ždímá mop v kbelíku.

„Tři roky. Pracoval jsem tu už pro lidi, kteří tu bydleli před Geigerovými, pro Elliseovy. Pak se sem před několika lety nastěhovali Trish s Eddiem a mě tu nechali.”

To mě hned zaujalo. „Proč se Elhseovi odstěhovali? Je to tak nádherný dům.”

„Geigerovi jim nabídli takovou cenu, jakou nemohli odmítnout.” Natanielova ústa se zkroutí v… je to pobavení?

„Co je?” ptám se zvědavě. „Co se stalo?”

„Totiž…,” položí mop na zem. „Byla to velká legrace. BBC tu natáčelo jakési historické drama. Dva týdny po odvysílání se objevili na prahu Trish s Eddiem a mávali jim před nosem šekem. Viděli dům v televizi, rozhodli se, že ho musí mít, a nějak se jim podařilo vypátrat adresu.”

„Páni,” zasměju se. „Takže jim zřejmě nabídli mnohem víc, než zač dům skutečně stojí.”

„Bůhví, kolik jim dali. Elliseovi to nikdy neprozradili.”

„Nevíš, jak k těm penězům Geigerovi přišli?” Uvědomuju si, že jsem strašně všetečná, ale strašně mě baví chvíli se vrtat v životě někoho jiného. A zapomenout na svůj vlastní.

„Vybudovali od nuly nákladní dopravní firmu a pak ji prodali. Vydělali balík,” pouští se do likvidace poslední skvrny od bílků.

„A co jsi dělal ty? Před Elliseovými?” Prstem vyhazuju rozteklé meruňky do drtiče odpadků a při pohledu na ně mi naskočí husí kůže.

„Pracoval jsem v Merchant House,” odpoví Nataniel.

„Je to takové impozantní sídlo u Oxfordu. A předtím jsem studoval na vysoké.”

„Na vysoké?” podivím se. „To jsem nevěděla, že…”

Zarazím se a zčervenám. Málem jsem řekla: „To jsem nevěděla, že i zahradníci chodí na vysokou.”

„Dělal jsem přírodní vědy,” podívá se na mě tak, že je mi jasné, že přesně ví, co mi prolétlo hlavou.

Otevřu ústa, abych se ho zeptala, kde byl a kdy - ale pak si to rozmyslím a zase je zavřu a soustředím se na úklid

odpadků. Nerada bych zabředla do detailů rázu „neznáme tam někoho společného?”. V tuto chvíli nemám příliš velkou chuť podrobně rozebírat různé etapy svého života.

Kuchyň vypadá konečně docela normálně. Zvednu kalíšek na vejce, dopiju zbytek peprmintky a zhluboka se nadechnu. „Co naplat. Nastal čas na velkou šou.”

„Hodně štěstí,” povytáhne Nataniel obočí.

Otevřu dveře a už od nich vidím, jak Trish s Eddiem se sklenkou šery v ruce netrpělivě přešlapují v hale.

„Vida, Samanta! Už to máte?” Trish září očekáváním a mně se sevře srdce při myšlence na to, co hodlám udělat.

Ale nic jiného mě nenapadá.

Zhluboka se nadechnu a nasadím si výraz rezervovaný pro klienta, kterému nesu špatné zprávy. „Paní a pane Geigerovi,” zadívám se postupně do obou obličejů, abych se ujistila, že jsem upoutala jejich plnou pozornost, „jsem totálně zdrcená.”

Zavřu oči a zakroutím hlavou.

„Zdrcená?” opakuje po mně Trish nervózně.

„Opravdu jsem se snažila,” otevřu znovu oči. „Ale bohužel s vybavením vaší kuchyně se mi to nepodařilo. To, co jsem uvařila, nedosahovalo mých profesionálních standardů. Nemohlo to přes práh kuchyně. Pochopitelně vám zaplatím všechny náklady - a nabízím svou rezignaci. Zítra ráno odcházím.”

Vida. A máme to za sebou. Ani to moc nebolelo.

Neubráním se pohledu na Nataniela, který stojí ve dveřích kuchyně. Zavrtí hlavou a uznale se na mě usměje.

„Odcházíte?” Trish na mě hledí konsternované a modré oči jí div nevypadnou z důlků. „Nesmíte odejít! Jste nejlepší hospodyně, jakou jsme kdy měli! Udělej přece něco, Eddie!”

„Paní Geigerová, po svém výkonu z dnešního večera cítím, že nemůžu jednat jinak,” vzdoruju všem domluvám.

„Upřímně řečeno, ta večeře se nedala jíst.”

„Ale to nebyla vaše vina!” namítá Trish rozčíleně. „To byla naše vina! Okamžitě vám objednáme nové vybavení.”

„Ale…”

„Prostě nám napíšete seznam věcí, které potřebujete. Ať to stojí, co to stojí! A my vám zvýšíme plat!” Najednou se chytí téhle nové myšlenky. „Kolik chcete? Řekněte si!”

Konverzace se skutečně neubírá směrem, jaký jsem původně předpokládala.

„Totiž… my jsme vlastně ještě o platu nemluvili…,” v mírných rozpacích sklopím hlavu.

„Eddie!” rozlítí se Trish. „Za to můžeš ty! Samanta od nás odchází, protožes jí nenabídl slušný plat!”

„Ale to jsem přece neřekla…,” namítám zaskočeně.

„A potřebuje nové kuchyňské nádobí. Špičkové kvality.” Dloubne Eddieho loktem mezi žebra a zavrčí: „Tak něco řekni!”

„Ehm… Samanto,” odkašle si Eddie v rozpacích. „Byli bychom velmi šťastni, kdybyste se rozhodla u nás zůstat. Byli jsme s vaší prací navýsost spokojeni a jsme rozhodnuti vám dát plat… o jaký si řeknete.” Trish ho znovu dloubne do žeber. „I mnohem víc.”

„A zdravotní pojištění,” dodá Trish.

Oba se na mě zahledí s jakousi dychtivou nadějí.

Vrhnu letmý pohled na Nataniela, který pohodí hlavou, jako by říkal: „No proč ne?”

Začínám mít opravdu zvláštní pocit. Tři lidé. A všichni mi v rozmezí deseti minut řekli, že o mě stojí.

Mohla bych tu zůstat. Proč vlastně ne?

Ale neumím vařit, připomíná mi jakýsi vnitřní hlásek.

Neumím uklízet. A hospodyně jsem prachmizerná.

Ale mohla bych se to naučit. Všechno bych se mohla naučit.

Mlčení přerůstá v napětí. Dokonce i Nataniel u dveří zbystřil pozornost.

„Takže… dobře,” cítím, jak se mi koutky úst stáčejí k úsměvu. „Dobře. Jestli mě opravdu chcete…, tak zůstanu.”

Onoho večera poté, co jsme všichni dojedli objednanou čínu, vytáhnu mobil, zavolám do matčiny kanceláře a čekám, až se dostanu na její hlasovou schránku.

„Neměj strach, mami,” nechávám jí vzkaz. „Už se nemusíš nikoho doprošovat, aby ti prokázal laskavost. Já už práci mám.” A zavěsím.

Jako bych se právě teď konečně pustila máminých sukní. Jsem volná jako pták!

Deset

JEDINÝ ZÁDRHEL JE V TOM, že se teď budu muset hospodyní chtě nechtě stát.

Nastavím si budík na časné ráno a dolů do kuchyně scházím v pracovním oblečení už před sedmou. Nad zahradou dosud sedí mlžný opar a všude je ticho, jenom na trávníku na sebe hlasitě pokřikují dvě straky. Připadám si jako jediný člověk na světě, který je vzhůru.

Potichoučku otevřu myčku a uklidím veškeré nádobí do příslušných skříněk. Židle zastrčím pod stůl. Uvařím si kávu. Pak se rozhlédnu po žulových pracovních deskách, které se krásně lesknou.

Mé království.

Až na to, že se tu jako ve svém království necítím. Cítím se tu jako v cizí kuchyni, která mi nahání strach.

Takže… co teď? Nečinnost mě znervózňuje. Měla bych něco dělat. Pohled mi utkví na starém čísle Economistu, které leží ve stojanu na časopisy u stolil, a tak si ho vytáhnu. Listuju si v něm a při kávě se začtu do zajímavého článku o mezinárodních monetárních kontrolách.

Když pak uslyším z horního poschodí jakýsi zvuk, rychle časopis uklidím. Hospodyně se nejspíš nemají rozptylovat články o mezinárodních monetárních kontrolách. Měla bych být v jednom kole a vařit marmeládu nebo něco podobného.

Ale marmelád tu mají plnou skříňku. Stejně nevím, jak se dělá.

Ale co jiného? Jaký má taková hospodyně vlastně celý den program? Prohlédnu si kuchyni a připadá mi dokonale uklizená. Mohla bych připravit snídani, napadne mě. Jenomže až mi řeknou, co vlastně chtějí…

Pak si najednou vzpomenu na včerejší ráno. Trish mi uvařila šálek čaje.

Možná bych jí ho dneska měla uvařit já! Možná tam nahoře čekají, netrpělivě ťukají prsty a kladou si otázku:

„Kde sakra s tím čajem vězí?”

Rychle dám vařit vodu a připravím plnou konvici čaje. Se šálky a podšálky postavím konvici na podnos a po chvíli přemýšlení přidám pár sušenek. Pak zamířím do horního poschodí, proplížím se tichounce chodbou k Trishině a Eddieho ložnici… a přede dveřmi se zastavím.

Co teď?

Co když ještě spí a já je probudím?

Tiše zaklepám, rozhodnu se. Ano. Krátké diskrétní zaklepání dokonalé hospodyně.

Zvednu ruku, abych zaklepala - ale podnos je na to, abych ho unesla v jedné ruce, příliš těžký, všechno nádobí pomalu sklouzává ke straně a výstražně se rozcinká. V úleku zachytím podnos druhou rukou těsně předtím, než se konvice poroučí na zem. Na čele mi vyskočí krůpěje potu. Položím všechno na podlahu, jednou rukou lehounce zaťukám a pak opět podnos zvednu.

Žádná odpověď. Jak se postupuje v takových případech? Váhavě ještě jednou zaklepám.

„Eddie! Nech toho!” Přes dveře ke mně slabě dolehne Trishin zvýšený hlas.

Ach Bože. Jak to, že mě neslyší?

Zmocní se mě obavy. Podnos je strašně těžký. Nemůžu stát celé dopoledne před jejich ložnicí. Neměla bych raději odejít?

Už se téměř otáčím a plížím pryč, ale najednou do mě vjede odhodlání. Ne. Nesmíš být tak neprůbojná. Když už jsem ten čaj uvařila, tak jim ho také donesu. Nebo jim ho

aspoň nabídnu. Vždycky mi přece můžou říct, abych šla pryč.

Sevřu podnos pevně v rukou a silně bouchnu jeho rohem o dveře. Tohle už jistě slyšeli.

Po chvíli se ozve Trishin hlas. „Vstupte!”

Zaplaví mě úleva. Prima. Jsem očekávána. Jestli jsem to nevěděla! S tácem riskantně opřeným o dveře se mi nějak podaří otočit knoflíkem u dveří. Otevřu a vstoupím do místnosti.

Trish se na posteli rozvaluje na polštářích a je sama. Má na sobě hedvábnou košilku, je rozcuchaná a kolem očí má rozmazané líčidlo. Chvíli se na mě vyjeveně dívá.

„Samanto,” zeptá se stroze, „co chcete? Stalo se snad něco?”

Najednou mám pocit, že by tenhle můj nápad jako příklad dokonalého společenského chování možná neobstál. Dívám se sice Trish upřeně do očí, ale i tak mé periferní vidění registruje v místnosti pár drobností. Na podlaze vidím knihu s titulem Erotické slasti. A lahvičku pižmového masážního oleje. A…

Ohmataný časopis Radost ze sexu. Přímo u postele.

Otevřený na stránce „Turecký styl”.

Á jé. Možná o ten čaj nestáli tolik, jak jsem si myslela…

Párkrát polknu, snažím se zachovat rozvahu a úzkostlivě předstírám, že jsem si ničeho nevšimla.

„Přinesla jsem… vám šálek čaje.” Nervozitou mi přeskočí hlas. „Myslela jsem, že byste možná… na něj měli chuť.”

Nekoukej na Radost ze sexu! Dívej se jim přímo do očí…!

Napětí v Trishině obličeji povolí.

„Samanto! Vy jste poklad! Položte to tady!” Neurčitě mávne rukou někam k nočnímu stolku.

Právě když tam zamířím, otevřou se dveře koupelny a v nich se pouze v obepnutých boxerkách a s neuvěřitelně huňatým hrudníkem objeví Eddie.

No nazdar!

Nějak se mi podaří neupustit celý podnos na podlahu.

„Pro… promiňte,” koktám a couvám ke dveřím.

„Neuvědomila jsem si…”

„Nedělejte hlouposti! Pojďte dovnitř.” vykřikne Trish vesele a zdá se mi, že jí má přítomnost v její ložnici vůbec nevadí. „My přece nejsme prudérní.”

No vida, zrovna teď by mi celkem přišlo vhod, kdyby trochu byli. Opatrně jdu k posteli a překročím přitom světle fialovou krajkovou podprsenku. Na skříňce vedle Trishiny postele odsunu stranou jejich společnou fotografii, na níž sedí ve vířivé vaně se sklenkou šampaňského v ruce, a vytvořím tak místo pro podnos.

Co nejklidněji nalévám čaj a oběma podám šálek. Eddiemu se nedokážu podívat do očí. V kterém jiném zaměstnání vídá člověk svého šéfa jenom ve slipech?

Napadá mě pouze jediné. A právě to mi zase tak velkou radost neudělalo.

„Takže… abych šla,” zamumlám se skloněnou hlavou.

„Kam ten spěch?” Trish si s potěšením vychutnává čaj.

„Kam. Když už jste tady, chtěla bych s vámi něco probrat. Zjistit, jak jsme pokročili.”

„Ehm… dobře.” Její noční košilka se otevře a já zahlédnu kousek její bradavky. Otočím rychle hlavu a zjistím, že se dívám na vousatého mládence z časopisu Radost ze sexu, který se kroutí jako hadí muž.

Bezděky si představím Trish a Eddieho v téže pozici. Ne. Hned toho nech!

Obličej mi hoří rozpaky. Co je to za zvláštní, neskutečnou situaci, že stojím u postele dvou prakticky

neznámých lidí, kteří mi téměř předvádějí své milostné praktiky? A navíc jim to očividně vůbec nevadí…

A pak mi to dojde. No jistě. Jsem služka. Ty se nepočítají.

„Takže, je tedy všechno v pořádku, Samanto?” Trish odloží šálek s čajem a zkoumavě se na mě zadívá. „Už jste si ujasnila, do čeho se pustíte? Všechno v pořádku?”

„Určitě,” vylovím z paměti frázi, která zní velmi kvalifikovaně. „Všechno bez problémů… zvládám.” Aaaargh? Jakože… všechny problémy zvládnu.”

Aaaargh.

„Výtečně!” vykřikne Trish. „Copak jsem to neříkala? Vás nemusí nikdo vodit za ručičku! Vy víte, co je v domě zapotřebí!”

„Asi ano!”

Trish se rozzáří a napije se čaje. „Dneska se nejspíš pustíte do praní.”

Do praní. Prádlo mi úplně vypadlo z hlavy.

„A až budete stlát, chtěla bych vyměnit prostěradla,” dodá.

Až budu stlát?

Ani tohle mě nenapadlo.

Začíná se mě zmocňovat mírná panika. Neumím nic z toho, co má dobrá hospodyně umět, a navíc ani nevím, co všechno to je.

„Mám pochopitelně svou… ehm… zavedenou rutinu,” snažím se, aby to znělo přirozeně. „Ale možná by neškodilo, kdybyste mi sepsala seznam mých povinností.”

„No tak jo,” Trish vypadá trochu otráveně. „No když se teda bez toho neobejdete.”

„A já s vámi, Samanto, musím později dojednat podmínky,” vloží se Eddie. Stojí před zrcadlem s činkou v ruce. „Musím vám názorně vyložit, do čeho jste spadla.”

Rozjařeně se zachechtá a pak s lehkým mručením zvedne činku nad hlavu. Břicho se mu zvlní námahou. A nevypadá to nejlépe.

„Takže… já budu… pokračovat,” s očima upřenýma na podlahu couvám ke dveřím.

„Sejdeme se později u snídaně,” zamává na mě Trish vesele z postele. „Nazdárek!”

Nestačím držet krok s proměnlivými Trishinými náladami. Vztah mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem střídá bez varování se vztahem mezi cestujícími na luxusní výletní lodi.

„Ehm… tak zatím!” přizpůsobím se jejímu rozvernému tónu. Udělám pukrle, na zpáteční cestě nezakopnu o její podprsenku a co nejrychleji odcházím.

Snídaně byla trochu jako zlý sen. Až po třech nezdařených pokusech jsem zjistila, jak správně rozkrojit grapefruit na dvě poloviny. Člověk by řekl, že s tím už někdo mohl něco udělat. Třeba kolem namalovat čáru nebo udělat pár dírek, nebo něco takového. Mezitím mi překypí mléko - a pak převrhnu plechovku s kávou, která se všude rozsype. Naštěstí jsou Trish a Eddie tak zabráni do hádky, kam pojedou na příští dovolenou, že si toho, co se děje v kuchyni, vůbec nevšímají. Ani mé úpění neslyší.

Na druhé straně se mi podařilo zjistit, jak zprovoznit opékač topinek, aspoň si to myslím.

Po snídani nastrkám špinavé nádobí do myčky a právě se pokouším rozpomenout, jak jsem ji prokristapána včera dokázala zapnout, když do kuchyně vstoupí Trish.

„Samanto, pan Geiger vás čeká v pracovně,” oznamuje.

„Aby s vámi projednal váš plat a podmínky. Nenechte ho čekat!”

„Ehm… samozřejmě, madam,” ukloním se jí, uhladím si uniformu a vyjdu do haly. Na dveře do Eddieho pracovny zaklepu dvakrát.

„Vstupte!” ozve se bodrý hlas. Vejdu do pracovny, kde sedí Eddie za stolem - obrovským mahagonovým, potaženým ručně zdobenou kůží - na němž leží draze vyhlížející laptop. Už je, díky Bohu, oblečený ve světle hnědých kalhotách a sportovním tričku a celá místnost voní vodou po holení.

„Tak tady jste, Samanto. Připravená na naše malé jednám?” Eddie mi ukáže na dřevěnou židli s rovným opěradlem a já se posadím. „Tak tady to máme! Doklad, na který čekáte!”

S exaltovaným gestem mi podá složku nadepsanou Smlouva s hospodyní. Otevřu ji a uvnitř leží titulní strana napsaná na pergamenu ve smetanové barvě. Ozdobným písmem imitujícím středověký styl tu stojí:

Smlouva

mezi Samantou Sweetingovou a pánem a paní Geigenovými

sepsána druhého července lita Páně dva

tisíce Čtyři

„Páni,” vyhrknu překvapeně. „Tohle vám psal… nějaký právník?”

Neumím si představit, že by nějaký právník vypracoval smlouvu v takhle disneyovském stylu. Natož aby ji napsal na imitaci starobylého svitku.

„Na co já potřebuju právníka?” mávne Eddie vševědoucně rukou. „Na takové věci mě neužije. Naúčtují

vám majlant za pár módních latinských frází. Dejte na mě, Samanto, když má člověk trochu za ušima, není na tom nic tak strašně těžkého.” Vědoucně na mě zamrká.

„Máte jistě pravdu,” přisvědčím po menším zaváhání.

Obrátím titulní stránku a očima přejedu vytištěné věty.

Pane Bože. Co je to za slátaninu? Očima skáču z jedné fráze na druhou a musím se kousat do rtu.

… Samanta Sweetingová (nadále uvedena jako NAVRHOVATELKA)…

Jako navrhovatelka? Ví vůbec, co to přesně znamená?

…Tudíž nehledě k poskytování kuchařských služeb stanoveným způsobem/ který bude prima facie zahrnovat/ leč nikoli vylučovat lehké svačiny a nápoje…

Sevřu pevně rty. Nesmím se smát.

Na základě výšeuvedeného všechny strany ipso facto budou dodržovat výšezmíněná práva nade vší pochybnost.

Cože? Cože?

Celá smlouva je absolutní blábol. Útržky právnického žargonu slepené do nesmyslných frází, které se snaží udělat

dojem. Rychle přeletím zbytek stránky, úzkostlivě se snažím udržet vážný obličej a v duchu hledám vhodnou odpověď.

„Já pochopitelně vím, že to vypadá strašidelně,” prohodí Eddie, který si mé mlčení vykládá nesprávně. „Ale nenechte se těmi dlouhými slovy zmást. Je to ve skutečnosti ukrutně jednoduché! Podívala jste se na svůj plat?”

Očima zaletím k číslici, která je tučně vytištěna pod

„týdenním platem”. Je o trochu nižší než můj předchozí plat za hodinu.

„Připadá mi to velmi štědré,” prohlásím po chvíli.

„Mockrát vám děkuju, pane.”

„Není tam něco, čemu byste nerozuměla?” usměje se žoviálně. „Nebojte se zeptat!” Odkud začít?

„Ehm… tato část.” Ukážu na odstavec 7: pracovní doba.

„Znamená to, že mám celý víkend volný? Každý víkend?”

„Jistěže,” Eddieho můj dotaz očividně překvapil.

„Nemůžeme po vás chtít, abyste se vzdala veškerých svých víkendů! Leda při zvláštních příležitostech, za něž byste ovšem dostala zvláštní prémii…, jak uvedeno v odstavci 9…” Vůbec ho neslyším. Každý víkend volný. Nedokážu se s tou představou najednou vyrovnat. Úplně volný víkend

jsem myslím neměla přibližně od svých dvanácti let.

„To je nádhera,” nedokážu potlačit nadšený úsměv.

„Mnohokrát děkuju!”

„Vaši předchozí zaměstnavatelé vám nedávali o víkendech volno?” ptá se Eddie zaraženě.

„Po pravdě řečeno ne,” odpovím. „Většinou ne.”

„To byli asi nějací otrokáři! Uvidíte, že my jsme mnohem rozumnější!” Zářivě se na mě usměje. „Tak teď vás nechám chvíli o samotě, abyste si mohla smlouvu předtím, než ji podepíšete, prostudovat.”

„Už jsem si v podstatě všechno přečetla…,” zarazím se, když Eddie zvedne vyčítavě ruku.

„Samanto, Samanto, Samanto,” pronese vyčítavě a vrtí nade mnou hlavou. „Dám vám malou radu, která se vám v životě může hodit. Právnické dokumenty čtěte vždycky velmi pozorně.”

Chvíli na něj hledím a v nose mi cuká úsilím zachovat smrtelně vážnou tvář.

„Ano, pane,” přisvědčím nakonec. „Budu se snažit si to zapamatovat.”

Když Eddie odejde z pokoje, podívám se znovu na smlouvu a obrátím oči v sloup. Vezmu si tužku a automaticky začnu opravovat text, některé formulace měním, jiné vyškrtávám a na okraj sázím otazníky.

Pak se najednou zarazím. Co to ksakru provádím?

Vezmu gumu a všechny své poznámky rychle vymažu. Vezmu si pero a podívám se na dolní část stránky, kde namalovaná sova převlečená za právníka ukazuje na vytečkovanou řádku.

Jméno: Samanta Sweetingová. Zaměstnání:

Po krátkém zaváhání napíšu „Pomocnice v domácnosti”.

Na prchavý okamžik se mě zmocní pocit neskutečna. Doopravdy beru tuto práci, která je v každém ohledu na hony vzdálená mému předchozímu životu. A nikdo to nebude vědět.

Nakrátko si představím, jak by se asi tvářila má matka, kdyby věděla, co dělám…, kdyby mě viděla v mé pracovní zástěře… To by byl tanec! Mám téměř chuť jí zavolat a pochlubit se jí.

Ale neudělám to. Na takové věci nemám čas. Musím jít prát.

Veškeré špinavé prádlo odnáším do prádelny nadvakrát. V prádelně vysypu vrchovaté koše na dlážděnou podlahu a zahledím se na moderní pračku. Zase tak velký problém to snad být nemůže.

V této oblasti nemám příliš mnoho zkušeností. Doma jsem kromě spodního prádla nosila všechno do čistírny. Ale to přece neznamená, že to nezvládnu. Je to otázka přirozené inteligence. Zkusmo otevřu dveře pračky a elektronický displej se okamžitě rozsvítí. PRÁT? PRÁT?

Trochu mě to dopálí. Jasně, že chci prát, chce se mi odseknout. Snad chvíli počkáš, než tam to zatracené prádlo nastrkám.

Zhluboka se nadechnu. Jen klid. Jedno po druhém. Nejprve: vložit prádlo do pračky. Zvednu náruč prádla - ale pak se zarazím.

Takhle ne. Nejdřív ho musím roztřídit. Hrdá na svůj bystrý úsudek začnu třídit špinavé prádlo podle visaček.

Bílé na 40°.

Bílé na 90°. Prát naruby. Prát odděleně. Prát šetrně.

Prát V RUCE.

Na konci prvního koše mám hlavu jako včelín. Na podlaze jsem vytvořila přibližně dvacet hromádek povětšinou o jediné položce. To je hloupost. Nemůžu prát dvacetkrát. To by mi trvalo týden.

Jak se to tedy dělá? Jak na to jít inteligentně? Začínám propadat zoufalství. A zmocňuje se mě mírná panika. Už tady vězím patnáct minut a ještě jsem ani nezačala.

No co…, půjdu na to logicky. Lidé na celém světě perou každý den. Zase tak velký problém to být nemůže. Zkusím třeba dát pár věcí dohromady.

Zvednu náruč prádla z podlahy a strčím ji do bubnu. Pak otevřu nedalekou skříňku a ustrnu před dlouhou řadou pracích prášků. Který z nich? Hlavou mi běží slova, která znám z televizních reklam. Prádlo čistější, nad andělská křídla bělejší. Nebiologický. Již nikdy žádné praní bez Calgonu!

Nechci, aby tato pračka dále zahálela. Chci, aby to zatracené prádlo vyprala.

Nakonec popadnu krabici pomalovanou obrázky bílých triček, usypu z ní trochu prášku do malé nádržky nahoře a pro dobrou míru přihodím ještě trochu do bubnu. Pořádně přibouchnu dvířka. Co teď?

PRÁT? doráží na mě pračka. PRÁT?

„No… co bys řekla!” brouknu. „Tak ukaž, co umíš!” Zmáčknu namátkou jakýsi knoflík.

ZAHÁJIT PROGRAM? ujišťuje se pračka. Program?

Hledám očima nějakou narážku a pak si všimnu manuálu zastrčeného za jakýmsi sprejem. Začnu jím listovat.

Poloviční várka pro malé prádlo je možná pouze u předpíracích programů A3-E2 a u supervýkonných ždímacích programů G2-L7 vyjma H4.

Ježkovy voči!

Přece se toho neleknu. Mám diplom z Cambridge. Latinu zvládám, jak když bičem mrská. Tohle jistě rozlousknu. Obrátím na druhou stránku.

Program E5 a F1 nezahrne odstřeďování, POKUD předtím, než spustíte v programu E5 (nevlněné prádlo) desetivteřinové ždímání, nestisknete napět vteřin tlačítko „S”.

Tak tohle je na mě trochu moc. Zkouška z procesního práva mezinárodních firem byla miliónkrát lehčí. No co,

kdo také čte manuál? Řiďme se selským rozumem. V nejlepším stylu superefektivní hospodyně stisknu statečně tlačítko.

PROGRAM K3? bliká na mě pračka. PROGRAM K3?

Program K3 na mě nedělá dobrý dojem. Kouká z něj pěkný malér. Něco jako příkrý sešup do neznáma nebo tajná vládní dohoda.

„Ne,” prohlásím hlasitě a bouchnu rukou do pračky.

„Chci něco jiného.”

VYBRALA JSTE SI PROGRAM K3, svítí na mě

pračka.

„Ale já nechci program K3!” zneklidním. „Nabídni mi něco jiného!” mačkám na všechna tlačítka, ale pračku jsem už přestala zajímat. Slyším, jak dovnitř proudí voda a rozsvítí se zelené světýlko. -

K3 ZAČÍNÁ, bliká na displeji. PROGRAM PRO SILNÉ ZNEČIŠTĚNÉ POTAHOVÉ LÁTKY.

Pro silně znečištěné? Potahové látky?

„Stát,” brumlám si pod fousy a postupně mačkám na všechna tlačítka. „Zastav se!” kopnu v zoufalství do pračky.

„Zastav se!”

„Všechno v pořádku?” ozve se Trishin hlas z kuchyně a já odskočím od pračky a přihladím si vlasy.

„Ehm… ano! Ano!” Když se objeví ve dveřích, nasadím profesionální úsměv. „Jenom… tu začínám prát.”

„To je dobře,” podává mi jakousi proužkovanou košili.

„Pan Geiger vás prosí, abyste mu u košile přišila knoflík…”

„S radostí!” beru si od ní košili a vnitřně se hroutím.

„A tady máte seznam svých povinností!” Podává mi list papíru. „Není pochopitelně ještě úplný, ale pomůže vám to k tomu, abyste se mohla do toho dát…”

Očima přejíždím seznam, který snad nemá konce, a začíná se mi dělat mdlo.

Ustlat postele… zamést a uklidit přední schodiště… naaranžovat květiny… vyleštit všechna zrcadla… uklidit kuchyňské skříňky… vyprat… denně uklidit všechny koupelny…

„Tady je vám předpokládám všechno jasné, viďte?” ptá se Trish.

„Ehm…ano!” prohlásím trochu přiškrceným hlasem.

„Ano, všechno bude, jak má být!”

„Ale nejdřív byste se měla pustit do žehlení,” pokračuje Trish přísně. „Obávám se, že je ho už pěkná hromada, jak sama zjistíte. A neustále ho přibývá…” Trish se bůhvíproč dívá kamsi nahoru.

S neblahým tušením sleduju její pohled. Nad námi visí na dřevěném sušáku spousta pomačkaných košil. Přinejmenším třicet.

Dívám se nahoru a zmocňuje se mě nepříčetnost. V životě jsem si nevyžehlila ani kapesník Co jen si počnu?

„Předpokládám, že to budete mít vmžiku hotové!” prohodí Trish rozpustile. „Žehlicí prkno je támhle,” pohodí kamsi hlavou.

„Hm, děkuju,” vykoktám.

Hlavní je vypadat přesvědčivě. Vytáhnu prkno ven, počkám, než odejde…, pak se uvidí.

Vytahuju žehlicí prkno a snažím se, aby to vypadalo, že to dělám celý život. Rázně trhnu jednou z kovových noh, ale ta nepovolí. Trhnu druhou, ale je to stejné. Cloumám s nimi vší silou, až se celá zpotím, ale ten zatracený krám se nechce hnout. Jak se to sakra rozkládá?

„Má to takovou západku,” radí mi Trish, která mě užasle sleduje. „Dole.”

„Vida. No jistě!” Zářivě se na ni usměju, pak si to začnu prohlížet, zoufale do všeho dloubám a na všechno mačkám, dokud se ten krám nečekaně neroztáhne do posuvného trojúhelníku na nožičkách. Vypadne mi z

náruče a bleskově se sesune do výšky šedesáti centimetrů, kde se pevně uvelebí.

„Už to je!” usmívám se vyjeveně na Trish. „Jenom to trošku… vylepším.”

Tahám prkno vzhůru a pokouším se ho nadzvednout - ale stojan zarputile vzdoruje. Z nekonečného zápolení s prknem, které otáčím do všech stran, mi už hoří tváře. Jak to sakra funguje?

„Když se to tak vezme,” prohodím nenucené, „tak mi takhle nízké prkno vyhovuje. Nechám to tak”

„Takhle se na tom nedá žehlit!” zasměje se Trish překvapeně. „Zmáčkněte tamtu páčku! Musíte s tím prudce trhnout… Ukážu vám to.”

Vezme si prkno a za okamžik ho nastaví do správné výšky. „Asi jste zvyklá na jiný model,” dodá zamyšleně, když ho zajistí západkou. „Každý funguje trochu jinak”

„Přesně tak’” skočím s úlevou po nabízené výmluvě.

„Určitě! Nejčastěji pracuju na … hmm… Nimbu 2000!”

Trish na mě překvapeně vyvalí oči. „Není to koště, na kterém lítá Hany Potter?”

A kruci.

Věděla jsem, že jsem to už někde slyšela.

„No… ano,” připustím a celá zčervenám. „A také proslulé žehlicí prkno. Vlastně si myslím, že to koště pojmenovali… ehm… po tom prknu.”

„Vážně?” zdá se, že to na Trish udělalo dojem. „Ale to jsem nevěděla!” K mému zděšení se zvědavě opře o dveře a zapálí si cigaretu. „Mě si nevšímejte!” zahuhlá. „Klidně pokračujte!”

Mám pokračovat?

„Támhle je žehlička,” dodá a ukáže rukou. „Za vámi.”

„Ehm…prima! Díky!” Vezmu žehličku, co nejpomaleji ji zapojím do sítě a srdce mi zděšením tluče jako zvon. Tohle

nezvládnu. Musím se z toho nějak vykroutit. Ale nemůžu přijít na to, jak. V hlavě mám úplně prázdno.

„Řekla bych, že žehlička už bude dostatečně zahřátá!” upozorňuje mě ochotně Trish.

„Správně!” polknu a chabě se na ni usměju.

Nedá se nic dělat. Musím se pustit do žehlení. Vezmu si jednu z košil, které mi visí nad hlavou, a neohrabaně ji rozložím na žehlicí prkno. Snažím se to co možná nejvíc oddálit. Vůbec nevím, odkud začít.

„Pan Geiger nesnáší příliš naškrobené límce,” utrousí Trish.

Příliš co? Divoce těkám pohledem kolem sebe a najednou spatřím láhev s nápisem Škrob ve spreji.

„No jistě!” polknu a snažím se nedat najevo, jak jsem se zděsila. „Takže, nejspíš… se pustím do škrobení… hned to bude…”

Beru žehličku do ruky a v duchu žasnu nad tím, co provádím. Je mnohem těžší, než jsem si představovala, a zlomyslně mi bafá horkou páru do obličeje. Nemám zdání, na jakou část košile mířím. Nejspíš mám zavřené oči.

Najednou se ozve v kuchyni zvonění. Telefon. Díky Bohu… díky Bohu… díky Bohu…

„Kdo to zase je?“ zamračí se Trish. „Promiňte, Samanto.

Měla bych to vzít…”

„To nic!” vyjeknu pronikavě. „Žádný strach. Já jenom…” Hned jak Trish vypadne z místnosti, praštím žehličkou na prkno a sevřu si hlavu do rukou. Muselo mi přeskočit. Tohle je prostě nad mé síly. Vůbec se na hospodyni nehodím. Žehlička mi horce zafuní do obličeje a já vyděšeně vyjeknu. Vypnu ji ze sítě a pomalu se u zdi se-souvám. Je teprve za deset minut půl desáté a ze mě je už

naprostá troska.

A to jsem si myslela, že povolání právníka je náročné na nervy.

Jedenáct

NEŽ SE TRISH VRÁTÍ Z KUCHYNĚ, jsem O trochu

klidnější. Zvládnu to. Co by ne. Není to kvantová fyzika. Je to práce v domácnosti.

„Moc mě to mrzí, Samanto, ale dnes vás tu necháme samotnou.” tváří se Trish ustaraně. „Pan Geiger odchází na golf a já se musím jít ke své velmi dobré kamarádce podívat na nový mercedes. Poradíte si tu sama?”

„Jistěže!” odpovím a snažím se potlačit radost v hlase.

„Vůbec si se mnou nedělejte starosti. Opravdu. Budu prostě pokračovat v práci…”

„Vy už jste to vyžehlila?” nakoukne ohromeně do prádelny.

Vyžehlila? To si snad myslí, že mám kouzelnou hůlku?

„No vlastně, myslela jsem, že bych si nechala žehlení na později a teď se pustila do toho ostatního,” snažím se mluvit jako efektivní hospodyně. „Normálně to tak dělám.”

„Jak chcete,” přikývne souhlasně Trish. „Když vám to tak vyhovuje. Já tu už bohužel nebudu, abych vám s tím mohla poradit, ale bude tu Nataniel!” Pohodí hlavou k oknu. „Už jste se s Natanielem seznámila, viďte?”

„Jistě,” přisvědčím právě ve chvíli, kdy v obnošených džínách a s účesem „vrabčí hnízdo” vchází dovnitř. „Ehm… ano. Takže tě zase ráda vidím.”

Po všech těch napínavých událostech z předchozího večera mi setkání s ním připadá trochu podivné. Podívá se mi do očí, téměř neznatelně mu zacuká kolem úst, ale nic víc.

„Ahoj,” zdraví mě. „Jak to jde?”

„Výborně!” zašvitořím vesele. „Jedna báseň.”

„Nataniel ví všechno, co je třeba o tomto domě vědět,” vloží se Trish, která si maluje rty. „Takže když třeba nebudete moct něco najít…nebo budete potřebovat odemknout nějaké dveře nebo něco podobného… s důvěrou se na něj obraťte.”

„Budu si to pamatovat,” řeknu. „Díky.”

„Ale Natanieli, opovažte se do toho Samantě nějak plést,” varuje ho přísně Trish. „Má evidentně vlastní postup.”

„To dobře vím,” kývá Nataniel smrtelně vážně hlavou. Když se Trish pootočí, pobaveně se na mě podívá a já cítím, jak se mi hrne červeň do tváří.

Co tím do háje myslel? Co on může vědět o mých postupech? To, že neumím vařit, ještě přece neznamená, že neumím nic.

„Můžu se tedy spolehnout?” Trish si bere kabelku. „Už jste našla čisticí prostředky?”

„Ehm…,” rozhlížím se bezradně kolem.

„V prádelně!” Na okamžik zmizí, vrátí se s obrovským modrým košem plným čisticích prostředků a hodí ho na stůl. „Tady jsou! A nezapomeňte na marigolds!” dodá vesele.

Na co?

„Na gumové rukavice,” vysvětluje Nataniel. Vytáhne z koše pár velkých růžových rukavic a s lehkou úklonou mi je podá.

„Ano, děkuju,” říkám důstojně. „To mi bylo jasné.”

V životě jsem neměla na rukou gumové rukavice. Pomalu si je natahuju na ruce a snažím se u toho příliš nekroutit.

Proboha! To je tak strašně lepkavé, gumové a… odporné.

To budu muset nosit celý den?

„Šššuúú!” haleká Trish na chodbě a vstupní dveře za ní s třeskem zapadnou.

„Tak dobře!” prohlásím. „Takže… já budu pokračovat.”

Čekám, až Nataniel odejde, ale on se opírá o stůl a zkoumavě si mě prohlíží. „Víš vůbec něco o úklidu domu?” Tak teď se mě vážně dotkl. Vypadám snad jako někdo,

kdo neumí uklidit dům?

„Jasně že vím,” obrátím oči v sloup.

„Já jenom, že jsem mluvil včera večer s mámou,” při té vzpomínce se najednou zasměje a já se na něj podezíravě podívám. Co jí asi napovídal? „No prostě,” pokračuje Nataniel, „je ochotná tě naučit vařit. A já jsem se zmínil, že bys pravděpodobně potřebovala poradit i s úklidem…”

„Nepotřebuju, aby mi někdo radil s úklidem!” zlobím se.

„Uklízela jsem už miliónkrát. Jenom se už do toho musím pustit.”

„Nenech se rušit,” pokrčí rameny.

Já mu ukážu! Jako pravá odbornice se přehrabuju v koši, vytáhnu jakousi plechovku a postříkám s ní pracovní desku. Tak. A teď mi do očí řekni, že tomu nerozumím.

„Tak ty jsi uklízela ve spoustě domů,” nespouští ze mě Nataniel oči.

„Ano. V milionech.”

Tekutina tuhne do průzračných našedlých kapiček. Rychle se je snažím setřít hadrem - ale ono to nejde. Sakra.

Podívám se pozorněji na plechovku. „NEUŽÍVAT NA ŽULU.” Do háje.

„Každopádně,” prohlásím a nenápadně zakryju kapičky na desce roztaženým hadříkem. „Překážíš mi tu.” Vytáhnu z koše péřovou prachovku a začnu s ní smetat drobečky z kuchyňského stolu. „Jestli dovolíš…”

„Jak račte,” Natanielovi opět škube v koutcích. Podívá se na prachovku. „Nechceš na to raději vzít lopatku a smetáček?”

Zadívám se zkoumavě na péřovou prachovku. Co je na ní špatného? A vůbec, co si o sobě myslí? Je snad od nějaké úklidové policie?

„Mám vlastní metody,” zvednu hlavu. „Děkuju za rady.”

„Není zač,” uculí se. „Tak se tady měj.”

Už se od něj nenechám neustále vyvádět z konceptu. Já tenhle dům uklidím i bez jeho pomoci. Jenom si musím vypracovat… nějaký plán. Harmonogram, jako ve firmě.

Po Natanielově odchodu vezmu tužku a list papíru a začnu si psát seznam pro tento den. Už se vidím, jak s písní na rtech tančím od jednoho úkolu k druhému, v jedné ruce smetáček, v druhé prachovku, a za mnou se všechno jenom svítí. Jako Mary Poppins.

9:30-9:36 Ustlat postele

9:36-9:42 Vytáhnout prádlo z pračky a strčit ho do sušičky

9:42-10:00 Uklidit v koupelně

Dopíšu a s čerstvou dávkou optimismu si to ještě jednou přečtu. Tak je to lepší. Už se mi to začíná líbit. Tímhle tempem budu snadno hotová před polednem.

9:36 Doprčic. Tuhle postel neustelu ani do soudného dne. Proč se to prostěradlo pořád krčí?

9:42 A proč ty matrace dělají tak strašně těžké?

9:54 Tímhle se asi mučilo za středověku. V životě mě tak nebolely ruce. Přikrývky váží snad tunu, prostěradla se odmítají narovnat a pán-bůhví, jak se zakládají rohy. Jak to ty uklízečky dělají? Jak?

10:30 No sláva. Hodinu jsem se dřela jako mezek a ustlala jsem slovy jednu postel. Mám příšerné zpoždění. Ale to nevadí. Nesmím to prostě vzdát. Teď je na řadě prádelna.

10:36 Propánakrále! To se mi snad jen zdá!

Já se na to nemůžu dívat! Dopadlo to příšerně. Veškeré prádlo se v pračce obarvilo do růžová. Úplně všechno.

Co se stalo?

Třesoucími se prsty vytahuju vlhký kašmírový kardigan. Dávala jsem ho prát jako krémový. Teď je nechutně růžový jako cukrová vata. Já to věděla, že ten K3 vypadá podezřele. Já to věděla…

Zachovej klid. Jistě se to dá nějak napravit, určitě dá. Těkám horečně očima po řadách čisticích prostředků v policích. Odstraňovač skvrn… Vanish. To by možná bylo řešení… Chce to jenom trochu zapojit šedou kůru mozkovou…

10:42 Mám nápad! Možná to úplně všechno nevyřeší - ale nic lepšího mě nenapadá.

11:00 Právě jsem vydala 852 liber za oblečení co nejpodobnější tomu, které jsem strčila do pračky. Oddělení osobních nákupů v Harrods mi velkoryse vyšlo vstříc a

všechno mi pošlou expresní poštou zítra dopoledne. Jenom doufám, že si Trish s Eddiem nevšimnou, jak jejich šaty zázračně omládly.

Teď můžu s klidným svědomím všechno prádlo z pračky vyhodit. A prokousat se zbytkem seznamu.

11.06 A… proboha! To žehlení. Tedy, co s tím udělám… 11:12 Sláva! Podívala jsem se do místních novin a zvládla

jsem i tento problém. Děvče z vesnice si prádlo odnese, do druhého dne mi ho za tři libry za košili vyžehlí a ještě přišije Eddiemu ten knoflík. Takže mě mé zaměstnání zatím přišlo na téměř tisíc liber. A to nemáme ani poledne.

11:42 Vedu si dobře. Fakt válím. Vytáhla jsem vysavač a hezky si tu s ním jen tak rejdím…

Sakra. Co to je? Co ten lux střečkuje? Proč v něm tak strašně skřípe?

Snad jsem ho nezničila?

11:48 Nač přijde takový vysavač?

12:24 Příšerně mě bolí nohy. Strašnou dobu jsem klečela na zemi v koupelně. Na kolenou mám obtisklý vzorek dlaždiček, je mi hrozné horko a čisticí prostředky mě dráždí ke kašli. Kdybych si tak mohla odpočinout. Ale musím pokračovat. Nemůžu si ani sednout. Mám příšerné zpoždění…

12:30 Co to s tou lahví je? Odkud to bělidlo má vůbec stříkat? Obracím ho bezradně kolem dokola, studuju namalované šipky… proč to nestříká? No jasně, musím to silně stisknout, opravdu silně…

Sakra. Málem jsem si to nastříkala do oka.

12:32 SAKRA. Co mi to provedlo s VLASY?

Ve tři hodiny jsem úplně vyřízená. Jsem teprve v polovině seznamu a zdá se mi, že ho snad nikdy nedokončím. Copak já umím uklízet? Je to nejtěžší práce, jakou jsem v životě dělala.

Nepřebíhám lehkými tanečními kroky od jedné práce k druhé jako Mary Poppins. Lítám jako splašená sem a tam, a nic se mi nedaří pořádně ukončit. Právě stojím na židli a leštím v saloně zrcadlo. Ale je jako zakleté. Čím víc ho leštím, tím víc šmouh na něm je.

Občas se v zrcadle zahlédnu. V životě jsem neměla větší ránu. Vlasy mi trčí do všech stran a na místě, kde mě zasáhlo bělidlo, mám žlutozelený pruh. V obličeji jsem zpocená a rudá jako rak, ruce mám od všeho toho drhnutí červené a zhrublé a oči podlité krví.

Proč se to nechce lesknout? Proč?

„Leskni se!” domlouvám mu hlasitě a málem se zoufalstvím rozbrečím. „Leskni se, ty hnusné… zatracené…”

„Samanto!”

Otočím se a vidím ve dveřích Nataniela, který si prohlíží upadané zrcadlo. „Zkusila jsi na to vzít ocet?”

„Ocet?” podívám se na něj podezíravé.

„Odstraňuje tuk,” vysvětluje. „Dobře se tím čistí sklo.”

„No jasně,” odložím hadřík a snažím se uklidnit. „No jasně, to jsem věděla.”

Nataniel zavrtí hlavou. „Nevěděla.”

Podívám se na jeho nesmlouvavý výraz. Nemá cenu dál předstírat. Pochopil, že jsem v životě neuklízela.

„Máš pravdu,” přiznám nakonec. „Nevěděla.”

Seskočím z židle a vtom se mi vyčerpáním zatočí hlava.

Zachytím se římsy nad krbem.

„Měla by sis odpočinout,” prohlásí Nataniel rozhodně.

„Viděl jsem, že sis za celý den ani nesedla. Měla jsi něco k obědu?”

„Nebyl čas.”

Zhroutím se na židli a najednou na mě padne taková únava, že se nemůžu ani hnout. Bolí mě všechny svaly, co mám, včetně těch, o jejichž existenci jsem vůbec nevěděla. Jako bych uběhla maratón. Nebo přeplavala Kanál. A to jsem ještě nevyleštila nábytek a nevyprášila matrace.

„Je to… větší dřina, než jsem si myslela,” připustím nakonec. „Mnohem namáhavější.”

„Hmm.” Přikývne a se zájmem si mě prohlíží. „Co to máš s vlasy?”

„Chlor,” utrousím. „Když jsem umývala záchod.”

Přidušeně se zasměje, ale já si ho nevšímám. Abych pravdu řekla, je mi to jedno.

„Umíš zabrat,” říká uznale. „To se ti musí nechat.

Nedalo by ti to tolik práce, kdybys…”

„Já na to nemám,” slova se ze mě hrnou, než je stačím zastavit. „Na tohle prostě nemám. Jsem… beznadějný případ.”

„Ale kdepak,” sáhne do batohu a podá mi plechovku koly. „Napij se. S prázdným žaludkem se toho moc neudělá.”

„Díky,” řeknu vděčně. Otevřu plechovku, napiju se a ještě nikdy mi nic tak nechutnalo. Ještě jednou se lačně napiju, a znovu.

„Nabídka stále platí,” dodá po chvíli. „Kdybys měla zájem, máma by tě to naučila.”

„Vážně?” otřu si ústa, odhrnu z čela zpocené vlasy a podívám se na něj. „To myslíš… vážně?”

„Má ráda problémy, má máma,” uculí se Nataniel.

„Naučí tě o kuchyni úplně všechno. I to ostatní, co musíš vědět.” Povytáhne obočí směrem k upadanému zrcadlu.

Najednou se zastydím a zadívám se jinam. Nechci být nešikovná. Nechci se nechat poučovat. O takové věci nestojím. Chci si to dělat po svém a bez pomoci ostatních.

Ale musím být realista. Pravda je, že pomoc potřebuju.

A navíc, jestli si povedu tak jako dnes, budu do čtrnácti dnů na mizině.

Obrátím se k Natanielovi.

„To by bylo skvělé,” souhlasím pokorně. „Byla bych ti opravdu moc vděčná. Děkuju.”

Dvanáct

V SOBOTU RÁNO VYLETÍM Z POSTELE s tlukoucím

srdcem a v hlavě mi buší, co všechno musím dneska udělat…

A pak najednou jako když utne, jako když s jekotem pneumatik zabrzdí auto. Chvíli se nedokážu pohnout. Pak se zase s nesmírně nezvyklým pocitem váhavě zhroutím do postele.

Vždyť mě dneska žádná práce nečeká!

Nemusím se mořit nad žádnými smlouvami, nemusím odpovídat na žádné e-maily, nemusím chodit na žádnou mimořádnou schůzi do kanceláře. Nic.

S podmračeným čelem se snažím vzpomenout, kdy jsem naposledy měla volný den. Ale na nic nemůžu přijít. Už je to prostě tak, že jsem od svých sedmi let měla neustále co dělat. Vstanu z postele, loudám se k oknu, vykouknu do časného rána na průsvitně modrou oblohu a snažím se vyrovnat se svou situací. Celý den mám volno. Nikdo dnes po mně nemůže nic chtít. Nikdo mně nemůže zatelefonovat a dožadovat se mé přítomnosti. Mám svůj vlastní čas. Svůj vlastní čas.

Stojím u okna, přemýšlím, co to pro mě asi znamená, a začíná se mě zmocňovat zvláštní pocit. Lehounký a plný euforie jako heliový balon. Jsem volná. Zachytím svůj odraz ve skle a na obličeji se mi rozlije rozjařený úsměv. Poprvé v životě si můžu dělat, co chci.

Dívám se, kolik je hodin - a je teprve čtvrt na osm. Celý den leží přede mnou jako čistý list papíru. Jak s ním naložím? Čím začnu? Popadne mě taková radost, až je mi téměř do smíchu.

Už si v duchu sestavuju rozvrh na celý den. Zapomenu na šestiminutové úseky. Přestanu pořád někam spěchat. Začnu si čas měřit na hodiny. Hodinu na povalování ve vaně a na oblékání. Hodinu na lenošné vychutnávání snídaně. Hodinu na čtení novin, od první do poslední stránky. Čeká mě nejospalejší, nejzahálčivější a nejpůvabnější dopoledne, jaké jsem kdy ve svém dospělém životě zažila.

Cestou do koupelny se mi v celém těle bolestně ozývají svaly. Svaly, o nichž jsem nikdy netušila, že je mám. Domácí úklid by se vážně měl nabízet jako tělesné cvičení. Napouštím si plnou vanu teplé vody, přiliju do ní trochu Trishina koupelového oleje a pak se do té provoněné koupele položím a šťastně se v ní uvelebím.

Nádhera. Nevylezu několik hodin.

Zavřu oči, voda mi šplouchá na ramena a nechávám čas líně plynout. Mám pocit, že jsem si na chvilku zdřímla. Tak dlouho jsem ve vaně nikdy neležela.

Nakonec otevřu oči, vezmu si ručník a vylezu ven. Začnu se utírat a jen tak ze zvědavosti se podívám na hodinky.

Půl osmé. Cože?

To jsem tam byla jenom patnáct minut?

Nemůžu tomu uvěřit. Jak jsem tam mohla být proboha pouhých patnáct minut? I když ze mě voda ještě kape, přestanu se utírat a chvíli uvažuju, jestli bych se neměla do vany zase vrátit a ještě jednou si to všechno mnohem pomaleji zopakovat.

Ale ne. To by bylo příliš bláznivé. To přece nevadí. No tak jsem se prostě příliš rychle vykoupala. Musím si dát pozor, abych si patřičně užila snídani. Abych si ji skutečně vychutnala.

Alespoň že mám co na sebe. Trish mě včera večer zavezla do nedalekého nákupního centra, abych si mohla nakoupit spodní prádlo, šortky a letní šaty. Slibovala sice, že se mi do toho nebude vůbec míchat - ale nakonec to dopadlo tak, že mě zcela ignorovala a všechno mi vybrala sama…, a tak se stalo, že jsem si nekoupila ani jedinou čer-nou věc.

S velkými pochybnostmi si oblékám růžové šaty s ramínky, obouvám si sandály a pak se na sebe podívám. Nevypadám tak špatně! Až na ten pruh odbarvených vlasů, který je velmi výrazný. S tím musím něco udělat.

Na chodbě neslyším z ložnice Geigerových žádný zvuk. Jako myška proklouznu kolem dveří a mám trochu trapný pocit. Zdá se mi divné strávit celý víkend v jejich domě a nemít přitom nic na práci. Měla bych později asi někam odejít. Abych jim nepřekážela.

Kuchyň je jako vždy tichá a všechno tu svítí chromém a čistotou, ale už z ní přece jen nemám tak velký strach. S varnou konvicí a topinkovačem jsem se už naučila zacházet a ve spíži jsem našla zásobu džemů. Ke snídani si dám topinku s pomerančovou a zázvorovou marmeládou a pořádný hrnek kávy. A noviny si přečtu od prvního do posledního řádku. To mi vydrží přibližně do jedenácti a pak se rozmyslím, co dál.

Na rohožce najdu jedny Timesy a právě když se s nimi vracím do kuchyně, vyskočí mi topinka z toastem.

Tohle je život, o jakém jsem snila.

Sedím u okna, chroupám topinku, popíjím kávu a líně listuju novinami. Spořádám tři krajíce a dva šálky kávy, pročtu si celou sobotní přílohu a nakonec si mocně zívnu, protáhnu si ruce a podívám se na hodiny.

To snad nemůže být pravda. Je teprve za čtyři minuty osm.

Co dělám špatně? A to jsem si představovala, že strávím u snídaně hodiny. Chtěla jsem tu prosedět celé dopoledne. A ne všechno dohromady zvládnout za dvacet minut.

No dobře… to nevadí. Nedám se tím vyvést z míry.

Prostě zvolním v něčem jiném.

Naložím špinavé nádobí do myčky a smetu drobečky od topinky. Pak si opět sednu za stůl a rozhlédnu se. Přemýšlím, co dál. Na procházku je ještě moc brzy.

Najednou se přistihnu, že ťukám nehty do stolu. Zarazím se a na okamžik se zadívám na ruce. Trochu mě to mate. Mám za posledních deset let svůj první opravdu volný den. Měla bych se cítit uvolněně. Tak se vzchop, jistě přijdeš na něco, co by tě skutečně bavilo.

Co asi tak lidé obvykle ve svém volnu dělají? Pátrám ve vzpomínkách, co jsem na tohle téma vídala v televizi. Mohla bych si dát ještě šálek kávy. Ale už jsem měla dva. A na další vážně nemám chuť. Přečíst si třeba ještě jednou noviny? Ale mám téměř fotografickou paměť. Takže číst je podruhé nemá smysl.

Pohled mi zabloudí na zahradu, kde na kamenném sloupku sedí veverka a bystrýma očkama se rozhlíží kolem. Půjdu asi ven. Budu se na zahradě brouzdat ranní rosou a pozorovat lesní zvěř. To je nápad!

Ranní rosa má ovšem tu nevýhodu, že vám zcela promáčí boty. Kráčím po oroseném trávníku a začínám si přát, abych měla na nohou něco mnohem odolnějšího proti vodě. Nebo abych si na svou krátkou procházku vyšla o něco později.

Zahrada je o dost větší, než je mi milo. Zamířím po trávníku k ozdobnému plotu, který jsem původně považovala za konec zahrady, ale tam zjistím, že za plotem pokračuje další část, která ústí do sadu, a po mé levé ruce je ještě něco za zídkou.

Je to nádherná zahrada. To poznám dokonce i já. Květiny jsou ve veselých, ale ne křiklavých barvách, všechny zídky jsou porostlé nádhernými popínavými rostlinami nebo vínem a cestou do sadu si všimnu na hrušni zlatých hruštiček. Myslím, že jsem hrušku přímo na stromě ještě neviděla.

Mezi ovocnými stromy projdu k rozsáhlému čtvercovému záhonu, na němž cosi roste v hustých řádcích. To bude asi ta zelenina. Dloubnu do jedné rostlinky opatrně nohou. To by mohlo být zelí nebo salát. Případně listy něčeho, co roste pod zemí.

Klidně by to mohl být i marťan. Vůbec bych to nepoznala.

Ještě kousek popojdu, posadím se na dřevěnou lavičku obrostlou mechem a zadívám se na nedaleký keř, který právě bíle kvete. Mmm. Pěkné.

A co teď? Co tak lidé dělávají? Ve svých zahradách?

Mohla bych si něco přečíst. Nebo někomu zavolat. Celá se třesu, abych se mohla do něčeho pustit. Podívám se na hodinky. Osm hodin šestnáct minut. Ach Bože.

Klid, ještě to nemůžeš vzdát. Chvíli tu prostě posedím a vychutnám to ticho. Opřu se dozadu, usadím se pohodlně

na lavičce a chvíli pozoruju jakéhosi ptáčka, který poblíž cosi zobe na zemi.

Pak se podívám znovu na hodinky. Osm sedmnáct. To nezvládnu.

Nedokážu celý den nic nedělat. Určitě se z toho zblázním. Zajdu si do trafiky koupit ještě jedny noviny. Kdyby tam případně měli Vojnu a mír, vezmu ji také. Vstanu a svižným krokem se po trávníku vracím do domu, když mě zastaví pípnutí v kapse.

Je to mobil. Dostala jsem textovou zprávu. Někdo mi v sobotu ráno něco chce. Vytáhnu mobil a trochu nasupeně se na něj podívám. Už přes čtyřiadvacet hodin jsem neměla kontakt s vnějším světem.

Vím, že mám na mobilu uloženo několik zpráv - ale žádnou jsem ještě nečetla. Vím, že mám zprávy v hlasové schránce - ale ani jednu jsem si ještě neposlechla. Nechci vědět, co mi chtějí. Všechny je vymažu.

Vezmu mobil do ruky a v duchu se přemlouvám, abych ho vypnula. Ale už se mu podařilo vzbudit mou zvědavost. Někdo mi poslal před několika vteřinami zprávu. Někdo někde držel mobil v ruce a něco mi chtěl říct. Najednou mi před očima vyskočí Guy ve víkendových plátěných kalhotách a v modré košili. Jak sedí u stolu a při psaní zprávy vraští obočí.

Jak mě prosí o odpuštění.

Jak mi oznamuje, co je nového. Co když se vyskytlo něco, co jsem včera nemohla předvídat… ?

Je to nad mé síly. Přes všechno, co se stalo, mi nečekaně bleskne jiskřička naděje. I když za časného sobotního rána stojím uprostřed oroseného trávníku, cítím, jak mé druhé já odlétá ze zahrady do Londýna a jak se vrací do své kanceláře. Beze mě tam uplynul zase další den. A za čtyřiadvacet hodin se může stát všelicos. Třeba došlo k

nějakému obratu. Všechno může nakonec ještě skončit dobře.

Nebo… také daleko větším průšvihem. Co když mě dali k soudu? Co když mě žalují?

Napětí ve mně stoupá. Mobil v ruce drtím stále silněji. Musím vědět, co se stalo. Dobrého či zlého. Displej mi oznamuje uloženou zprávu. Odeslanou z neznámého čísla.

Od koho? Kdo mi chce pro všechno na světě něco sdělit?

S trochu rozhoupaným žaludkem zmáčknu OK, abych si ji mohla přečíst.

ahoj, samanto, tady nataniel.

Nataniel? Nataniel?

Najednou se mi tak ohromně uleví, že se nahlas rozesměju. No jasně! Včera jsem mu dala číslo mobilu, aby mi domluvil schůzku s matkou. Stisknu tlačítko a čtu zbytek textu.

jestli máš zájem, máma by tě dneska mohla začít učit vařit, nat

Učit vařit. To mi opravdu udělá radost. To je ono. Báječný způsob, jak prožít den. Zmáčknu Odpověď a rychle vyťukám:

moc ráda díky. sam

Při odesílání zprávy se malinko usmívám. Je to prima.

Za minutu nebo dvě mobil znovu pípne.

kdy? je 1 1 moc brzo? nat

Podívám se na hodinky. Do jedenácti zbývá ještě dvě a půl hodiny. Dvě a půl hodiny, během nichž nemám nic na práci, nepočítám-li v to snahu vyhýbat se Trish a Eddiemu. Zmáčknu Odpověď.

Nešlo by to v 10? sam

Za pět minut deset stojím připravená v hale. Do domu Natanielovy matky se prý jde trochu složitě, a tak se sejdeme tady a Nataniel mě tam dovede. Prohlížím se v zrcadle, které visí v hale, a trochu zamžikám. Pramen vybělených vlasů je stejně nápadný jako předtím. Pokouším se načesat vlasy trochu dopředu nebo dozadu - ale nijak to nepomáhá. Možná bych mohla chodit s rukou nenucené položenou na hlavě, jako když člověk usilovně přemýšlí. Zkouším si před zrcadlem několik nenápadných zahloubaných póz.

„Bolí tě hlava?”

Trochu se leknu, otočím se a ve dveřích stojí v kostkované košili a v džínách Nataniel.

„No… ani ne,” odpovím s rukou stále položenou na hlavě. „Jenom jsem…”

No co, stejně se tomu nevyhnu. Sundám ruku z vlasů a Nataniel si chvíli prohlíží pruh.

„Vypadáš pěkně,” podotkne. „Jako jezevec.”

„Jako jezevec?” To mě vážně trochu naštve. „Jako jezevec rozhodně nevypadám.”

Rychle se podívám do zrcadla, abych se o tom ujistila.

Ne, nevypadám.

„Jezevci jsou roztomilí,” pokrčí Nataniel rameny.

„Rozhodně bych raději vypadal jako jezevec než třeba jako lasice hranostaj.”

No tak počkat. Odkdy se můj vzhled zúžil na podobnost jezevci a lasičce? Ani nevím, jak jsme se k tomu tématu dostali.

„Možná bychom měli jít,” snažím se udržet poslední zbytky důstojnosti. Vezmu si tašku a cestou ke dveřím se naposledy kouknu do zrcadla.

No tak dobře. Možná trochu jezevce připomínám.

Venku se letní vzduch už prohřívá a cestou k bráně ho s rozkoší vdechuju. Příjemně voní nějakými kytkami, které s jistotou poznávám…

„Zimolez a jasmín!” vykřiknu v záchvatu osvícení. Mám totiž doma olejovou koupelovou pěnu od Jo Malone.

„Zimolez roste támhle na té zdi,” ukazuje Nat na světležluté kytičky, které šplhají nahoru po starém nazlátlém kameni. „Zasadil jsem ho tu asi před rokem.”

Se zájmem si prohlížím drobounké kvítky. Tak tohle je ten slavný zimolez?

„Ale žádný jasmín tu široko daleko není,” pokračuje Nataniel udiveně. „Ty ho tady cítíš?”

„Jak bych to…,” rozhodím nejisté rukama. „Co já vím!”

Není to asi nejvhodnější příležitost ke zmínce o koupelové pěně, kterou mám doma. A nejspíš ani nikdy nebude.

Dojdeme na konec příjezdové cesty a já si uvědomím, že se poprvé od svého příjezdu vydávám za hranice pozemku svých zaměstnavatelů -nepočítám-li onu příležitost, jak jsme si s Trish vyrazily na nákupy, ale to jsem celou cestu hledala Trishino cédéčko se Celině Dion a na sledování okolí mi nezbyl vůbec čas. Nataniel odbočil doleva a

nenucené kráčí dál - ale já jsem naprosto zkameněla. Rozprostřel se tu přede mnou neuvěřitelný výhled do kraje a já tu stojím s otevřenou pusou a nemůžu se ho nasytit. Vesnice mě naprosto uchvátila.

Něco takového vidím poprvé.

Rozhlížím se a vstřebávám do sebe zdi z medově zbarveného kamene. Řadu letitých domků s příkrými střechami. Břeh potoka lemovaný vrbami. Před námi stojí hostinec, kterého jsem si všimla hned první den, se záplavou květin v závěsných květináčích. V dálce slyším klapot koňských kopyt. Není tu nic, co by drásalo nervy. Všude je mír a klid a zdá se, že to tak trvá už stovky let.

„Samanto!”

Nataniel si konečně všiml, že se nedokážu pohnout z místa.

„Promiň,” dobíhám ho. „Tady je tak hezky! Úplně mi to uniklo.”

„Je tu hezky,” v jeho hlase zaslechnu zrnko pýchy. „Sice sem jezdí příliš mnoho turistů, ale…,” pokrčí rameny.

„To jsem vůbec netušila!” Jdeme dál ulicí, ale já nemůžu odtrhnout oči od okolí. „Podívej na ten potok! Podívej na ten kostelíček!”

Připadám si jako děcko, které objevuje novou hračku. Anglický venkov je pro mě tak trochu země neznámá. Buď jsme bydleli v Londýně, nebo jsme jeli do zahraničí. V Toskánsku jsem byla tolikrát, že to ani nespočítám, a jednou, když mámu na nějaký čas převeleli do New Yorku, jsem tam strávila půl roku. Ale nikdy jsem nebyla v Cotswolds.

Přecházíme po starém klenutém kamenném můstku na druhý břeh říčky. Na vrcholku mostu se zastavím a chvíli se dívám na kačeny a labutě.

„Je to tak nádherné,” vydechnu. „Absolutní krása.”

„Copak jsi to neviděla, když jsi přijela?” prohlíží si mě Nataniel pobaveně. „To jsi byla tak strašně rozhozená?”

Vzpomínám na to, jak jsem dezorientovaná a zoufalá jela vlakem a jak jsem nebyla schopná jediné souvislé myšlenky. Jak jsem s třeštící hlavou a s uslzenýma očima vystoupila z vlaku.

„Tak nějak,” řeknu nakonec. „Ani jsem si příliš neuvědomovala, kam jedu.”

Oba se zadíváme na pár labutí, který s okázalou důstojností vplouvá pod můstek. Pak se podívám na hodinky. Deset bylo už před pěti minutami.

„Asi bychom měli jít,” vyděšeně sebou trhnu. „Tvá matka už jistě čeká.”

„Kam se tak ženeš,” volá za mnou Nataniel, když se jako šipka rozběhnu po můstku na druhou stranu. „Máme na to celý den.” Seběhne z můstku a připojí se ke mně.

„Uklidni se. Můžeš zpomalit.”

Kráčí nevzrušeně ulicí a já se snažím přizpůsobit jeho uvolněnému tempu. Na pomalou chůzi nejsem prostě zvyklá. Naučila jsem se prodírat davem lidí na chodníku a strkáním a lokty si razit cestu vpřed.

„A ty tu žiješ odmalička?” ptám se a snažím se donutit své nohy k vycházkovému tempu.

„Ano,” odbočí doleva do úzké dlážděné uličky. „Vrátil jsem se, když táta onemocněl. Pak umřel a na mě tu zbyla hromada různého vyřizování. Musel jsem se postarat o mámu. Byla to pro ni strašná rána. Nastaly potíže s penězi… a prakticky se vším.”

„Promiň,” omlouvám se v rozpacích. „Máš ještě nějaké příbuzné?”

„Bratra Jakea. Přijel sem na týden.” Nataniel neochotně dodá: „Má svou vlastní firmu. Velmi úspěšnou.”

Mluví stejně přirozeně jako jindy, ale v jeho hlase zaslechnu jakousi výstrahu… Asi bych se měla na rodinu přestat vyptávat.

„No, já bych tu žila od hodiny,” prohlásím nadšeně. Nataniel po mně loupne okem. „Ale ty tu přece bydlíš,”

připomene mi.

Trochu mě tím zaskočí. Má asi pravdu. Prakticky vzato.

Jdu dál a snažím se s touto novou myšlenkou nějak vyrovnat. Kromě tří let strávených v Cambridgi jsem bydlela jenom v Londýně. Odjakživa poštovní směrovací číslo NW 0207. Přesně to jsem já. Totiž… byla jsem.

Ale jako bych se teď na své staré já dívala z jistého nadhledu. Když si vzpomenu na to, jak jsem žila třeba minulý týden, jako bych se na sebe dívala přes hedvábný papír.

Všechno, co pro mě mělo největší cenu, je zničené. Ještě stále mě to trápí a souží. Ale současně… se cítím mnohem živější, než jak jsem se patrně kdy cítila. Hrudník se mi rozpíná s každým dalším nádechem venkovského vzduchu a najednou mě zalije optimismus, téměř euforie. Zastavím se u mohutného stromu a zvednu obličej k jeho listnatým větvím.

„Walt Whitman napsal nádhernou báseň o dubu,” rukou něžně pohladím hrubou kůru. „Já viděl jsem, jak zelený dub rostl v Louisianě. Tak o samotě stál a hebký mech mu splýval z větví.’”

Po očku kouknu na Nataniela a tak trochu čekám, že jsem na něj udělala dojem.

„To je buk,” kývne hlavou ke stromu. A má být? No tak buk.

O buku žádné verše neznám.

„A jsme tady,” Nataniel strčí do staré železné branky a ukáže mi rukou na kamennou pěšinku vedoucí k malé

chaloupce, která má v oknech záclony s modrými kytičkami. „Pojď se seznámit se svou učitelkou vaření.”

Natanielova matka vůbec není taková, jak jsem si ji představovala. Myslela jsem, že bude tak trochu jako Mrs. Tiggywinkle z pohádky, putička s šedivými vlasy staženými do drdolku, s brýlemi na blízko a na dálku na nose, která se v praní a uklízení přímo vyžívá. Místo toho před sebou mám šlachovitou ženu s živým hezkým obličejem, jasně modrýma očima v síti jemných vrásek a s prošedivělými vlasy spletenými do dvou copů. Má džíny, tričko a tenisky, kolem pasu uvázanou zástěru a energicky zpracovává těsto.

„Mami,” usměje se Nataniel a postrčí mě do kuchyně.

„Tady ji máš. To je Samanta. Samanto… má máma Iris.”

„Vítám vás, Samanto,” podívá se na mě Iris a vidím, jak si mě i při hnětení těsta měří od hlavy k patě. „Hned to dodělám.”

Nataniel mi ukáže na dřevěnou židli a já na ni nejisté usednu.

Kuchyň je v zadní části domu a je plná světla a slunce. Všude je spousta květin v květináčích. Je tu starý kuchyňský sporák s troubou, vydrhnutý dřevěný stůl a masivní dveře otevřené do zahrady. Právě když přemýšlím, jestli bych neměla něco říct, přiběhne dovnitř kuře a začne hrabat na podlaze.

„Jejda, kuře!” vykřiknu bezděky.

„Pravda, kuře,” loupne po mě Iris pobaveně okem.

„Ještě jste žádné neviděla?”

Jenom v mrazicím pultu v supermarketu Waitrose. Klovající kuře dojde až k mým nohám v sandálech a já je rychle zasunu pod židli, ale snažím se, aby to vypadalo, že to s tím kuřetem nemá vůbec nic společného.

„Tak,” Iris vyklopí těsto z mísy, šikovně ho vytvaruje dokulata, položí na plech, otevře troubu a strčí ho dovnitř. V dřezu smyje mouku z rukou a otočí se ke mně.

„Takže vy se chcete naučit vařit.” Má přátelský, ale věcný hlas. Cítím, že je to žena, která nemá ráda prázdné tlachání.

„Ano,” usměju se. „Kdybyste byla tak hodná.”

„Jako kdyby vystudovala Le Cordon Bleu,” podotkne Nataniel, který se opírá o sporák.

„A co umíte?” otírá si Iris ruce do červenobílé kostkované utěrky. „Nataniel říkal, že nic. To jistě není pravda.” Složí utěrku a poprvé se na mě usměje. „Co umíte? Z čeho můžeme vycházet?”

Zadívá se na mě zkoumavýma modrýma očima a já se začnu mírně ošívat. Lámu si hlavu, co bych jí na to mohla říct.

„No… umím udělat… ehm… topinku,” vyhrknu.

„Můžeme vycházet z topinky.”

„Z topinky?” Iris to zřejmě trochu zaskočilo. „Nic víc než opéct chleba?”

„I housku,” dodám, aby se neřeklo. „Taky vánočku… všechno, co se dá strčit do opékače topinek…”

„No dobře, ale co umíte uvaňt?“ Přehodí utěrku přes kovovou tyč na sporáku a zahledí se na mě. „Co třeba… omeletu? Omeletu jistě zvládnete.”

V krku mi vyroste knedlík. „Bohužel.”

Iris se na mě dívá tak nevěřícně, že přímo cítím, jak rudnu. „Ve škole jsme vaření neměli,” bráním se. „Nikdy jsem se vařit neučila.”

„Ale jistě vaše matka… nebo babička…,” zarazí se, když zavrtím hlavou. „Nikdo?“

Kousnu se do rtu. Iris si dlouze odfoukne, jako by něco takového viděla poprvé.

„Takže tedy neumíte vůbec nic. A co jste slíbila, že uvaříte Geigerovým?“

Ouvej, ouvej, ouvej.

„Trish chtěla, abych jí sestavila jídelníček na týden. Tak jsem vycházela z tohoto.” Rozpačitě vytahuju z tašky pomačkaný jídelní lístek od Maxima a podám jí ho.

„Dušené jehněčí na baby cibulce s fondánovými brambory a pečená husí prsíčka se špenátovým protlakem a s kardamomem,” čte užasle.

Kdosi poblíž se dusí smíchy a když se otočím, uvidím Nataniela.

„Nic jiného jsem s sebou neměla!” bráním se rozhořčeně. „Co jsem jim měla říct? Že rybí prsty s hranolky?”

„To jehněčí není takový problém.” Iris studuje jídelníček. „Ty brambory jsou něco jako pastýřský koláč. To se naučíte za chvíli. I ten dušený pstruh s mandlemi je poměrně jednoduchý…” Přejíždí prstem po stránce a pak se na mě trochu podmračeně podívá. „Mohla bych vás to na-učit, Samanto. Ale nebude to žádná hračka. Pokud jste skutečně vůbec nikdy nevařila.” Podívá se na Nataniela.

„Vážně si nejsem jistá…”

Při pohledu na její výraz se trochu vyděsím. Jen ať z toho proboha nevycouvá.

„Já se učím rychle,” snažím se ji přesvědčit. „A umím zabrat. Udělám, co bude třeba. Opravdu o to moc stojím.”

Upřímně a naléhavě se na ni zadívám a snažím se očima signalizovat „Prosím vás, moc to potřebuju”.

„No tak dobře,” svolí nakonec Iris. „Dáme se tedy do toho.”

Vytáhne ze skříňky kuchyňské váhy a já se mezitím přehrabuju v tašce a vytáhnu zápisník a pero. Když se Iris ke mně obrátí, vypadá udiveně.

„Nač to máte?” kývne hlavou k zápisníku.

„To je na poznámky,” vysvětluju. Napíšu si datum a nadpis „První hodina vaření”, který podtrhnu, a poslušně a soustředěně se na ni zadívám. Iris zvolna vrtí hlavou.

„Samanto, nic si nepište,” prohlásí. „Podstatou vaření nejsou poznámky. Hlavní tu je chuť, dojem, hmat a čich.”

„Určitě,” přikyvuju moudře.

To si musím zapamatovat. Rychle otevřu pero a poznamenám si: „Vaření = chuť, dojem, hmat a čich, atd.” Pero zase zavřu a zase na ni upřu pohled. Iris mě vyjeveně pozoruje.

„Chuť,” zdůrazní a sebere mi pero i blok. „Žádné psaní.

Musíte používat svých smyslů. Svých instinktů.”

Zvedne poklici z hrnce, v němž cosi mírně bublá, a strčí do něj lžíci. „Ochutnejte to.”

Bázlivě vsunu lžíci do pusy.

„Omáčka,” odpovím okamžitě. „Výborná,” dodám zdvořile. Iris vrtí hlavou. „Neříkejte, co si myslíte, že to je. Řekněte mi, jak vám to chutná.”

Rozpačitě se na ni podívám. Tohle je stoprocentně nějaký chyták. „Chutná mi to jako… omáčka.”

Výraz jejího obličeje se nezmění. Čeká na něco dalšího.

„Ehm… masová?” risknu.

„Jaká ještě?”

Vůbec nic mě nenapadá. Nedokážu nic vymyslet.

Jakože, je to omáčka. Co se dá o omáčce ještě říct?

„Ochutnejte to ještě jednou,” naléhá Iris znovu. „Musíte se víc snažit.”

Samou snahou najít správná slova v obličeji zrudnu. Připadám si jako zaostalé školní dítko, které neumí násobilku dvou.

„Maso… voda…,” pátrám zoufale v mysli, z čeho se ještě může skládat omáčka. „Mouka!” zajásám v náhlé inspiraci.

„Samanto, nechci po vás, abyste mi tu chuť rozpitvala. Jenom mi řekněte, jaký na vás dělá dojem.” Iris potřetí vytáhne lžíci omáčky.

„Ještě jednou to ochutnejte - a tentokrát zavřete oči.” Zavřete oči?

„Dobře,” strčím lžíci do pusy a poslušně stisknu víčka.

„No tak. Jakou to má chuť?” říká mi Iris do ucha.

„Soustřeďte se na vůně, na aroma. Na nic jiného.”

Svírám pevně víčka, veškerou pozornost soustředím do svých úst a všechno ostatní odbourám. Teď už jenom na jazyku cítím teplou slanou tekutinu. Sůl. To je jedna z chutí. A taky je sladká… a … když mi klouže do krku, objeví se ještě další chuť…

Jako by přede mnou vystupovaly barvy. Nejdříve ty jasné a zářivé, ty nejnápadnější, a pak ty jemnější, které byste mohli přehlédnout…

„Je to slané, s masovou chutí…,” říkám pomalu se zavřenýma očima. „A sladké… a… a má to ještě téměř ovocnou chuť. Jakoby třešňovou.”

Otevřu oči a cítím se trochu trapně. Iris mě zkoumavě pozoruje. A najednou si všimnu, že za ní stojí i Nataniel a že mě také pozoruje. Při pohledu na něj trochu znervózním. Najednou mi připadá, že ochutnávání omáčky se zavřenýma očima je velice intimní záležitost, a není mi příjemné, že mě při tom někdo pozoruje.

Iris to zřejmě došlo.

„Natanieli, budeme potřebovat na všechno to vaření spoustu věcí.” Napíše mu dlouhý seznam a podá mu ho.

„Buď tak hodný a dojdi nám pro to.”

Po jeho odchodu se na mě Iris podívá a trochu se přitom usměje. „Tohle bylo mnohem lepší.”

„Ó Adonai, už se jí rozškrtlo v kokosu!” zajásám a Iris zakloní hlavu a rozesměje se.

„Ještě ne, zlato, na to je ještě příliš brzo. Tohle si vezměte na sebe,” podává mi červenobíle pruhovanou zástěru, a když šiji uvážu, stoupne mi sebevědomí.

„Jste strašně hodná, že mi pomáháte,” koktám rozpačitě, když přináší cibuli a jakousi záhadnou oranžovou zeleninu.

„Jsem vám ohromně vděčná.”

„Já mám ráda problémy,” zajiskří se jí v očích. „Už jsem se trochu nudila. Nataniel se o mě stará moc dobře. Někdy až příliš.”

„Přesto. Nikdy jste mě neviděla…”

„Získala jste si mě už jen tím, co jsem o vás slyšela.” Iris vytahuje těžké dřevěné prkénko. „Nataniel mi vyprávěl, jak jste onehdy vybruslila z té kaše s večeří. To chtělo velkou kuráž.”

„Něco jsem musela udělat,” žalostně se na ni usměju.

„A oni vám nakonec nabídli vyšší plat. To je něco úžasného.” Rozesměje se a kolem očí jí vyskočí jemné vrásky jako jiskřičky prskavek. „Trish Geigerová je nekonečně pošetilá osoba.”

„Mám Trish ráda,” bráním ji v návalu loajality.

„To já taky,” přikývne Iris. „K Natanielovi se zachovala velmi hezky. Ale jistě vám neuniklo, že vtipné kaše příliš mnoho nesnědla, pokud vůbec nějakou.” Říká to tak věcně, že se neubráním zahihňání. Dívám se, jak staví na sporák obrovský lesklý hrnec. Pak se otočí, založí si ruce na prsou a zahledí se na mě. „Takže vám to spolkli i s navijákem.”

„Ano,” zaculím se. „Nemají ani zdání, co jsem zač.”

„A co jste zač?”

Takovou otázku jsem tedy nečekala. Otevřu ústa, ale nevyjde z nich ani hlásek.

„Jmenujete se skutečně Samanta?”

„Samozřejmě!” ohradím se dotčeně.

„To ode mě nebylo příliš taktní,” zvedne Iris ruku v omluvném gestu. „Ale děvče, které se zčistajasna objeví ve vesnici a vezme práci, o níž nemá potuchy…,” odmlčí se, jako by hledala slova. „Podle Nataniela jste prý ukončila špatný vztah.”

„Ano,” zamumlám a sklopím hlavu. Cítím na sobě její pronikavý a zkoumavý pohled.

„Nechce se vám o tom mluvit, viďte?”

„Moc ne. Ne, nechce.”

Když zvednu oči, vidím v jejím obličeji jisté pochopení.

„Mně to nevadí,” vezme do ruky nůž. „Tak se do toho dáme. Vyhrňte si rukávy, stáhněte si vlasy dozadu a umyjte si ruce. Ukážu vám, jak se krájí cibule.”

Celý víkend trávíme vařením.

Učím se, jak krájet cibulku nájemné plátky, jak ji otočit o devadesát stupňů a nakrájet ji na drobné kostičky. Učím se, jak nasekat nožem bylinky nadrobno. Učím se poprášit kusy masa moukou, okořenit je mletým zázvorem a okořeněné maso pak hodit na rozpálenou litinovou pánev. Učím se, že listové těsto se musí svižně zpracovat stu-denýma rukama u otevřeného okna. Učím se, že se šarlatové fazole předtím, než se opraží na másle, musí na chvíli hodit do horké vody a oloupat.

Před týdnem jsem vůbec neznala obsah slova orestovat. Mezi vařením vysedávám s Iris na zápraží zadních dveří,,

dívám se, jak se kuřata neustále přehrabují v hlíně, popíjím k tomu čerstvě uvařenou kávu a přikusuju dýňové vdolečky nebo obložený domácí chléb s nastrouhaným sýrem a salátem.

„Vychutnejte si to jídlo,” domlouvá mi Iris pokaždé, když mi něco přinese, a pak kroutí zděšeně hlavou nad tím,

jak rychle do sebe jídlo házím. „Ne tak rychle. Nespěchejte!

Vychutnejte si to!”

V neděli odpoledne upeču pod Irisiným zkušeným vedením kuře se šalvějovou a cibulovou nádivkou, uvařím k tomu brokolici a karotku s kmínem a jako přílohu upeču brambory. Když vytahuju velký pekáč z trouby, na chvíli se zastavím a nechám se omývat horkým vzduchem provoněným pečeným masem. Kuře je dozlatova, s křupavou prskající kůrčičkou černě potečkovanou pepřem, kterým jsem ji těsně před pečením posypala; na pekáči ještě vypečená šťáva prská v bublinách.

„Čas na omáčku,” volá Iris z opačné strany kuchyně.

„Přesuňte kuře na mísu… a zakryjte ho poklicí. Aby nám nevychladlo… Teď pekáč trochu nakloňte. Vidíte, jak tam nahoře plavou takové malinké tukové kapičky? Ty musíte sebrat lžící.”

Iris právě dodělává švestkový drobenkový koláč. Pokapává ho máslem, pak ho strčí do trouby a druhou rukou zároveň otírá utěrkou stůl. Celý den ji pozoruju, jak se rychle a cílevědomě pohybuje kuchyní, tu a tam něco ochutná a má všechno pod kontrolou. Ani stopa po nějaké panice. Všechno probíhá tak rychle, jak má.

„Správně,” objeví se mi po boku a kontroluje, jak míchám omáčku. „Jen tak dál… za chvilku to zhoustne…”

Nemůžu uvěřit tomu, že dělám omáčku. Já dělám omáčku. A jako všechno v této kuchyni to klape. Přísady se nevzpírají. Směsice vypečené šťávy z kuřete, vývaru a

mouky se poslušně mění v hedvábnou voňavou tekutinu.

„Výtečně!” chválí mě Iris. „Teď to přelijte do tohoto hezkého nahřátého omáčníku… přes sítko, abyste vychytala všechny žmolky… vidíte, jak to bylo snadné?”

„Podle mě máte zázračné ruce,” říkám upřímně. „Proto tu všechno tak funguje. Jste čarodějka převlečená za kuchařku.”

„Čarodějka převlečená za kuchařku!” vyprskne Iris. „To se vám povedlo. Ale teď si svlékněte zástěru. Nastal čas vychutnat plody své práce.” Sundá si zástěru a natáhne ruku i pro mou. „Natanieli, prostřel jsi stůl?”

Nataniel se celý víkend pohyboval kolem kuchyně a já jsem si na jeho přítomnost přivykla. Vlastně mě vaření natolik pohltilo, že jsem ho ani moc nevnímala. Teď klade na dřevěný stůl rákosové prostírání, staré rodinné příbory a jemné kostkované ubrousky.

„Víno pro kuchařky,” hlásí Iris s vychlazenou lahví vína v ruce a otevře ji. Nalije mi sklenku a ukáže rukou ke stolu.

„Posaďte se, Samanto. Odvedla jste tento víkend spoustu práce. Musíte být strašně unavená.”

„Kdepak!” bráním se automaticky. Ale když dopadnu na nejbližší židli, dojde mi, že jsem skutečně vyčerpaná. Zavřu oči a poprvé za celý den se uvolním. Od krájení a míchání mě bolí ruce i záda. A všechny ty vůně, chutě a nové pocity daly všem mým smyslům pořádně zabrat.

„Snad byste nám tu nehajala!” vrací mě Irisin hlas do přítomnosti. „Teď se pomějeme! Natanieli, chlapečku, postav to Samantino kuře sem. A naporcuj ho.”

Otevřu oči a vidím, jak Nataniel přináší na stůl servírovací mísu s pečeným kuřetem. Dívám se na zlatou křupavou kůrčičku a nadýmám se pýchou. Mé první pečené kuře. Chtělo by to možná nějakou slavnostní fotografii.

„A ani nepřipomeneš, že jsi to upekla sama?” diví se Nataniel.

Vtipálek. Dobře ví, že jsem to dělala sama. Ale bezděky se zasměju.

„Prosím tě, co je pečené kuře pro nás, absolventy slovutné Le Cordon Bleu…,” pokrčím povýšeně rameny.

Nataniel šikovně porcuje kuře a Iris nakládá na talíře zeleninu. Když máme na talíři od všeho kousek, posadí se a pozvedne sklenku. „Na vás, Samanto, vedla jste si báječně.”

„Díky.” Usměju se a už nesu sklenku ke rtům, když mi dojde, že druzí dva u stolu tiše sedí. „A na Bena,” zašeptá Iris.

„V neděli vždycky vzpomínáme na tátu,” podotkne Nataniel.

„Aha,” rozpačitě pozvednu sklenku.

„Takže,” Iris zasvítí v očích a postaví sklenku na stůl.

„Okamžik pravdy.” Strčí si kousek kuřete do úst a já se dívám, jak ho pomalu vychutnává. Snažím se nedat najevo, jak jsem nervózní.

„Výtečné,” přikývne nakonec rozhodně hlavou. „Vážně, je to výtečné.”

Bezděky se mi rozlije na obličeji zářivý úsměv.

„Opravdu? Je to dobré?”

Iris pozvedne sklenku mým směrem. „To jsou věci!

Podařilo se jí skutečně upéct kuře!”

Ve večerním soumraku naslouchám svým dvěma společníkům a příliš nemluvím, ale jím. Vyprávějí mi, jak se Eddie a Trish snažili odkoupit místní kostel a přebudovat ho na domek pro hosty, a já se tomu tiše chichotám. Nataniel líčí, jak jednou přebuduje zahradu Geigerových, a popisuje limetkovou alej, kterou vysadil u Merchant House. Když se dostane do ráže, tužka mu po papíře přímo kmitá, až tuhu vykreslí téměř na dřevo. Iris si všimne, s jakým obdivem sleduju Natanielovy nákresy, a ukáže na akvarel vesnického rybníku, který visí na stěně.

„To maloval Ben,” a k Natanielovi kývne hlavou. „To má po otci.”

Atmosféra je zcela uvolněná a plná pohody, úplně jiná, než jaká bývala u večeře u nás doma. Nikdo netelefonuje. Nikdo nikam nespěchá kvůli nějaké neodbytné záležitosti. Mohla bych tu prosedět celý večer.

Protože se jídlo blíží k závěru, odkašlu si.

„Chtěla bych vám, Iris, ještě jednou poděkovat.”

„Bylo mi potěšením,” nabere si Iris vrchovatou lžíci švestkového koláče. „Nic na světě tak nemiluju, jako když můžu někoho komandovat.”

„Myslím to upřímně, jsem vám velmi vděčná. Vůbec nevím, co bych si bez vás počala.”

„Příští víkend se pustíme do lasagní. A do gnocchi!” Iris se napije vína a lehce si otře ústa. „Uděláme si italský víkend.”

„Příští víkend?” vykulím na ni oči. „Ale…”

„Nemyslela jste si doufám, že jsme už skončily, že ne?” od srdce se zasměje. „To je, holka, teprve začátek!”

„Ale… nemůžu vám přece zabrat všechny víkendy…”

„Žádný diplom jsem vám ještě nedala,” odsekne Iris vesele. „Takže nemáte na výběr. A s čím byste ještě potřebovala pomoct? S úklidem? S praním?”

Upadnu do rozpaků. Očividně ví o mém včerejším debaklu. „Tak trochu neumím prát v automatické pračce,” přiznám se nakonec.

„To se zvládne,” kývne na mě. „Zaskočím k vám, až nebudou doma, a mrknu se na to.”

„A neumím přišít knoflík…”

„Knoflíky,” Iris si vezme kus papíru a tužku a při jídle si zapisuje. „Umíte něco obroubit?”

„Ehm…”

„Obrubování.” Zapíše si. „Co žehlení?” Nejisté se na mě podívá. „Žehlit jste snad musela. Z toho jste se přece nemohla vyvléknout.”

„Posílám to Stacey Nicholsonové,” prozradím. „Tady z vesnice. Účtuje si tři libry za košili.”

„Stacey Nicholsonové?” odloží Iris tužku. „Tomu třeštidlu?”

„Podle inzerátu to má být zkušená pradlena.”

„Patnáctiletý zabeč!” Iris se na židli rozčíleně poodsune od stolu. „Samanto, žádné Stacey Nicholsonové nebudete platit za žehlení. Musíte se to naučit sama.”

„Jenomže já jsem nikdy…”

„Naučím vás to. Žehlit se naučí každé dřevo.” Z kamrlíku vytáhne žehlicí prkno potažené květovanou látkou, rozloží ho a kývne na mě. „Co tam žehlíte?”

„Hlavně košile pana Geigera,” vykoktám nervózně a postavím se vedle ní u prkna.

„Tak dobře.” Zastrčí šňůru do zásuvky a na žehličce otáčí termostatem. „Horké na bavlnu. Počkejte, až se žehlička zahřeje. Nemá cenu začít žehlit, když nedosáhla správné teploty. Teď vám ukážu, jak se žehlí košile…”

Přehrabuje se v kamrlíku v hromadě čistého prádla a při tom si opakuje: „Košile… košile… Natanieli, sundej si na chvíli tu svou.”

Ztuhnu. Po očku kouknu na Nataniela a vidím, že ani jemu to není příliš příjemné.

„Mmm!” zasměje se rozpačitě.

„Ale jdi, nedělej drahoty,” pobízí ho Iris netrpělivě.

„Prostě si na chvíli sundej košili. Přece by ses nestyděl. Nebude vám to vadit, Samanto, že ne?”

„Ehm…,” trochu mi přeskočí hlas. „Totiž… ne, jistěže ne…”

„Podívejte, tady máte páru,” stiskne na žehličce knoflík a do vzduchu vyletí obláček. „Vždycky si zkontrolujte, jestli máte v nádržce dost vody… Natanieli! Čekám!”

Přes páru vidím, jak si Nataniel zvolna rozepíná košili. Zahlédnu hladkou opálenou pleť a rychle se zadívám jinam.

Přece nejsme žádní puberťáci. Nataniel si pomalu svléká košili. Není to nic tak těžkého.

Hodí ji matce, která ji beze slova chytne. Soustředěně upírám oči k zemi. Nechci se na něj podívat.

Nechci se na něj podívat.

„Začněte s límcem…,” urovnává Iris košili na žehlicím prkně. „Tak, nemusíte na to nijak moc tlačit.” Vede mi ruku s žehličkou, která hladce klouzá po látce. „Trochu si to přidržujte…”

No coby. Jsem dospělá, zralá osoba. Dokážu se dívat na polonahého muže, aniž se mi při tom rozklepou kolena. Takže se prostě… po očku kouknu. Jasně. A pak na to prostě zapomenu.

„Tak teď ramena,” Iris otáčí košilí na prkně a já pokračuju v žehlení. „Výborně… a teď manžety…”

Uchopím košili za spodní cíp, abych ji posunula… a přitom jako by náhodou zvednu oči.

Kristepane!

To jsem sama zvědavá, jak mi to s tím zapomínáním půjde. „Samanto!” Iris mi bere žehličku z ruky. „Teď tu košili naškrobíte!”

„Proboha!” vracím se na zem. „Promiňte. Trochu jsem… ztratila koncentraci.”

„V obličeji celá hoříte,” klade mi Iris znepokojeně ruku na tvář. „Není vám něco, holčičko?”

„To bude asi… ehm… tou parou,” snažím se soustředit na žehlení a sama přitom sálám jak vysoká pec.

Iris mi dává další pokyny, ale já neslyším ani slovo. Rejdím bezmyšlenkovitě žehličkou sem a tam a jediné, co mě zajímá, je a) Nataniel komplet od hlavy až k patě, b) Nataniel bez košile, c) a zda má nějakou přítelkyni.

Nakonec sundám dokonale vyžehlenou košili z prkna.

„Výborně!” tleská mi Iris. „Ještě trochu praxe a zvládnete celou košili za čtyři minuty.”

„Vypadá úžasně,” usmívá se Nataniel a natahuje po ní ruku. „Díky.”

„Není zač,” zachroptím se staženým hrdlem a s bušícím srdcem a rychle uhnu očima.

To jsem celá já. Stačí jeden pohled na kus nahého mužského a jsem definitivně ztracená.

A to jsem si namlouvala, že jsem proti milostným nástrahám dokonale obrněná.

Třináct

ŽÁDNOU PŘÍTELKYNI NEMÁ!

Tuto informaci se mi podařilo vymámit včera večer z Trish, když jsem předstírala hluboký zájem o všechny sousedy. Prý tu bylo jisté děvče z Gloucestru - ale s tím to před řadou měsíců skončilo. Cestu mám volnou. Potřebuju jenom válečný plán.

Když se druhý den ráno po osprchování oblékám, nedokážu myslet na nic jiného. Je mi jasné, že se chovám jako čtrnáctiletá puberťačka, která píše na zeď „Samanta miluje Nataniela” se srdíčkem nad i. Ale je mi to fuk. Nezdá se mi, že by mi mé předchozí chování vyrovnané a zkušené ženy s nadhledem nad věcí bůhvíjak prospělo.

Při kartáčování vlasů se zahledím na zamlžená zelená pole a najednou, zničehonic, se mě zmocní podivná blaženost. Ke štěstí nemám přece žádný důvod. V podstatě se vlastně nacházím v poměrně značném průšvihu. Má ambiciózní kariéra se rozplynula jako jarní sníh. Má rodina

vůbec neví, kde právě jsem. Vydělávám pouhý zlomek toho, co kdysi, sbíráním špinavého spodního prádla lidí, které nijak zvlášť neznám, ze země.

A přesto si při stlaní pobrukuju.

Celý život se mi proměnil a já se proměnila s ním. Jako by se ta stará konvenční, černobílá Samanta rozplynula jako kdysi papírová panenka, kterou jsem hodila do vody. A místo ní je tu nová Samanta. Samanta s nepřeberným množstvím možností.

Ještě nikdy jsem se o žádného muže neucházela. Ale na druhé straně jsem také až do včerejška nikdy nepodlévala při pečení kuře. Když jsem zvládla tohle, tak si jistě také dokážu dát s mužským rande. Stará Samanta by složila ruce v klín a pokorně čekala, až první krok udělá muž. Ale to pro novou Samantu rozhodně není. V televizi jsem sledovala spoustu seznamovacích pořadů, a tak vím o randění naprosto všechno. Jsou to samé svůdné pohledy, řeč těla a vyzývavá konverzace. Jdu k zrcadlu a poprvé od svého příjezdu zkoumám nesmlouvavě a upřímně svůj vzhled.

Okamžitě toho lituju. Nevědomost byla lepší.

Především, jak může někdo vypadat dobře v pracovním plášti z modrého nylonu? Utáhnu si trochu pásek a podkasávám si sukni čím dál výš, dokud není téměř o deset centimetrů kratší než sukně mé bývalé školní uniformy.

„Nazdar,” oslovím vlastní odraz v zrcadle a nenucené pohodím hlavou dozadu. „Nazdar, Natanieli. Nazdar, Nate.”

Mít ještě tlustou a kostrbatou černou linku kolem očí, bude to úplně totéž, jako když mi bylo čtrnáct.

Pátrám v taštičce s líčidly, deset minut si cosi plácám na obličej a pak to zase smývám, dokud nalíčení nevypadá

přirozeně a jemně, leč výrazně. V opačném případě jsem totiž promarnila deset minut. No, těžko říct.

Teď ta řeč těla. Úporně se mračím ve snaze vzpomenout si, co v tom pořadu tehdy říkali. Když muž ženu přitahuje, rozšíří se jí zornice. Také se bezděčně naklání dopředu, směje se jeho vtipům a nastavuje mu dlaně a zápěstí.

Zkusmo se nakloním k dvojnici v zrcadle a vztáhnu k ní ruce.

Vypadám jako mesiáš.

Pokouším se přidat koketní smích. „Ha, ha, ha!” vykřiknu nahlas. „To jsem se nasmála!”

Ted vypadám jako rozjívený mesiáš.

Vážně nevím, jestli mi to může nějak zvýšit šance.

Sejdu dolů, roztáhnu závěsy, pustím do pokoje první paprsky vycházejícího slunce a seberu z rohožky poštu. Právě listuju Cotswoldským realitním časopisem, abych zjistila, kolik stojí domy v okolí, když zazvoní zvonek. U dveří stojí uniformovaný mládenec s dodejkou a za ním na příjezdové cestě parkuje dodávka: „Zásilka z firmy Vše pro profesionálního kuchaře. Kam mám složit krabice?”

„Propána,” vylekám se. „Do kuchyně, prosím. Díky.”

Vše pro profesionálního kuchaře. Achich ouvej, ten profesionální kuchař budu asi já. Tak nějak jsem doufala, že to nepošlou tak rychle.

„Co je to za auto, Samanto?” dotazuje se hlasitě Trish a klopýtá v pantoflíčcích na vysokém podpatku a v župánku ze schodů. „Přivezli květiny?”

„To je vybavení do kuchyně, které jste pro mě objednala!” snažím se předstírat, že jsem z toho přímo u vytržení.

„Výtečně! Konečně je to tady!” obdaří mě Trish nadšeným úsměvem. „Konečně nám budete moct předvést své kuchařské umění! Dnes večer máme pečenou mořskou pražmu s jemně nakrájenou zeleninou, že?”

„Ehm… ano!” odkašlu si. „Tak nějak to bude.”

„Z cesty!”

Obě se přitiskneme ke stěně před doručovateli, kteří přinášejí v náruči pyramidu krabic. Jdu za nimi do kuchyně a zděšeně přihlížím, jak hromada krabic stále roste. Kolik těch zatracených hejblat ti Geigerovi vlastně objednali?

„Tak teď jsme vám snad už konečně pořídili všechno,” prohlásí Trish, jako by mi četla myšlenky. „Nač čekáte? Můžete si to vybalit! Určitě se už nemůžete dočkat!”

Dojdu si pro nůž a začnu rozbalovat první krabici, zatímco Trish se dobývá do druhé svými ostrými nehty. Z hromady pěnových kuliček a bublinkové folie vytahuju… lesklé a nerezové bůhvíco. Prokrindapána, co by to tak mohlo být? Potají mrknu na nápis po straně krabice. Forma na savarin.

„Forma na savarin!” vykřiknu. „To je báječné. Přesně to jsem potřebovala.”

„Objednali jsme jich jenom osm,” zamyslí se Trish zaraženě. „Bude to stačit?”

„Ehm…,” koktám. „To bude víc než dost!”

,A teď ty pánve.” Trish roztrhne krabici s nablýskanými hliníkovými pánvemi a nedočkavě jednu vytáhne. „Prý je to špičková kvalita. Co vy na to? Jako zkušená kuchařka?”

Podívám se na pánev. Blýská se novotou. To je tak všechno, co o ní můžu říct.

„No tak se na to podíváme,” snažím se imitovat projev ostříleného profesionála. Potěžkám pánev zkušeně v rukou, pak ji zvednu nad hlavu a dlouze hledím na její dno, přejedu prstem po hraně a nádavkem zaťukám nehtem na

povrch. „Ano, je to výtečná kvalita,” prohlásím nakonec pochvalně. „Vybrala jste dobře.”

„No tak výborně!” rozzáří se Trish a zavrtá se do další krabice. „A podívejte se na tohle!” Vyhodí obaly a vytáhne jakési prapodivné udělátko s dřevěnou rukojetí. „Nic takového jsem jaktěživ neviděla! Co to je, Samanto?”

Tady je vážně každá rada drahá. Co by to tak mohlo být? Vypadá to jako něco mezi sítkem, struhadlem a šlehačem. Rychle pátrám, co o tom píšou na krabici, ale Trish štítek odtrhla.

„Tak co to je?” doráží na mě Trish.

Teď, holka, předveď, co je v tobě. Vyučila ses na Le Cordon Bleu. To bys asi měla vědět, co to je.

„Je to přístroj pro vysoce specializovanou technologii,” blekotám. „Vysoce specializovanou.”

,A co se s tím dělá?” valí na mě Trish oči plné očekávání.

„Předveďte mi to!” Vrazí mi držátko do ruky.

„Dobře,” vezmu si tu prapodivnost od ní. „Tak nějak to… jakoby šlehá… kolem dokola… nezatěžuje to zápěstí…” Několikrát tím směle a rázně zamávám ve vzduchu. „Tak nějak. Nedá se to pořádně předvést bez… ehm… lanýžů.”

Lanýzů? Jak mě to proboha napadlo?

„Až to budu potřebovat, ukážu vám, jak to funguje v praxi,” dodám a rychle tu záhadu odložím na pracovní desku.

„Jejda!” Trish se očividně tetelí blahem. „A jak se tomu vlastně říká?”

„Já to znám jako… šlehač na lanýže,” vykoktám nakonec.

„Ale možná to má i jiný název. Nedala byste si šálek kávy?” snažím se rychle odvést řeč. „A já všechno vybalím později.”

Zapnu varnou konvici, přinesu porcelánové nádobí a podívám se z okna. Po trávníku si tam vykračuje Nataniel.

Ach Bože. Srdce se mi rozbuší jako malé holce.

Nemůžu od něj odtrhnout oči. Má na sobě staré vybledlé džíny a na konečcích zlatohnědých vlasů mu poskakují sluneční paprsky. Zatímco se na něj dívám, zvedne jakýsi ohromný pytel s čímsi, hravě ho obrátí vzhůru nohama a jeho obsah vysype patrně na hromadu kompostu.

Okamžitě se mi vybaví, jak se stejnou lehkostí jako ten pytel zvedá i mě. A jak si jeho silné ruce se mnou pohazují jako s pírkem. Jakože, nemůžu přece vážit o tolik víc než pytel brambor…

„Tak co jste dělala o víkendu, Samanto?” vpadne Trish do mých představ. „Téměř jsme vás ani neviděli! Jela jste do města?”

„Byla jsem u Nataniela,” odpovím spontánně.

„U Nataniela?” žasne Trish. „U zahradníka? Proč?”

Okamžitě si uvědomím, jak obrovskou chybu jsem udělala. Nemůžu jí přece říct, že jsem se tam učila vařit. Chvíli na ni tupě zírám a snažím se vymyslet nějaký přesvědčivý důvod.

„No totiž… jsem tak šla kolem, prostě…,” vyhrknu nakonec a sama slyším, jak to zní falešně. A také cítím, že se začínám červenat.

Trishiny oči se najednou rozšíří jako dva talíře a obličej se jí rozzáří pochopením.

„No samozřejmě” prohlásí, „ale to je ohromné!”

„Ne!” protestuju. „Takto není… vážně…”

„Ale jděte!” přeruší mě Trish rázně. „Ode mě se nikdo nic nedozví. Jsem zosobněná diskrétnost.” Přiloží si prst ke rtům. „Na mé se můžete spolehnout.”

Než stačím cokoli dodat, popadne šálek kávy a vyběhne z kuchyně. Sedím uprostřed už vybaleného a dosud

zabaleného kuchyňského náčiní a pohrávám si se šlehačem na lanýže.

Páni, to byl ale trapas! Ale nejspíš na tom nezáleží.

Pokud to tedy okamžitě nevyslepičí Natanielovi.

Okamžitě mi dojde, jak jsem bláhová. Pochopitelně, že mu to vyslepičí. Bude samá rafinovaná narážka, a navíc si bude myslet, že se nikdo nemůže dovtípit, o čem mluví. A bůhví co si Nataniel pomyslí. To by mohlo mít fatální následky. Všechno by to mohlo zničit.

Musím ho na to nějak vhodně připravit. Ze mě Trish špatně pochopila a že do něj vůbec nejsem zabouchnutá nebo něco podobného. A přitom se jakoby prořeknout, že ve skutečnosti jsem.

Přinutím se počkat, než pro Trish a Eddieho připravím snídani, uklidím nové kuchyňské náčiní a naložím filety z pražmy, která má být na dnešní večeři, do olivového oleje a citrónové kůry, jak mě to učila Iris.

Pak si ještě trochu povytáhnu sukni pracovního pláště, pro každý případ si oči obtáhnu očními linkami a vyrazím s košíkem, který jsem našla ve spíži, na zahradu. Na bylinky, které budu potřebovat na vaření, kdyby kupříkladu chtěla Trish vědět, co tam dělám.

Chvíli bloudím zahradou, až ho konečně najdu v ovocném sadu za starou zdí, jak stojí na žebříku a omotává jakýsi strom provazem. Čím blíž k němu přicházím, tím silnější nervozita se mě zmocňuje. Mám sucho v ústech - a skutečně se mi třesou kolena?

Bože, jako bych naprosto ztratila nervy. Člověk by řekl, že by mě proti něčemu takovému mohla má sedmiletá právnická praxe trochu obrnit. Snažím se nervozitu pokud možno překonat a cestou k žebříku vehementně pohazuju hlavou dozadu a odhazuju si vlasy z čela. Usmívám se na

něj a snažím se, abych se nezačala šklebit, protože mi sluníčko svítí přímo do očí.

„Ahoj!”

„Ahoj,” usměje se na mě Nataniel. „Jak to jde?”

„Děkuju, dobře! Mnohem lip. Zatím žádná pohroma…”

Chvíli se odmlčím. Pak se přistihnu, že nemůžu spustit oči z jeho rukou, které cosi provádějí s provazem. „Chtěla jsem jen trochu… rozmarýnu,” ukážu pro názornost na košík. „Máš tu nějaký?”

„To se ví. Trochu ti ho uříznu.” Nataniel seskočí z žebříku a vydáme se pěšinkou k bylinkové zahrádce.

Tady, daleko od domu, panuje naprosté ticho, až na bzučení nějakého podivného hmyzu a křupání písku pod našima nohama. Přemítám, co bych řekla veselého a nenuceného, ale v hlavě mám naprosté prázdno.

„Je horko,” podotknu nakonec. To byl tedy výkon!

„Hmm,” přikývne Nataniel a lehce překročí kamennou zídku kolem bylinkové zahrádky. Pokouším se ho napodobit, ale zavadím o zídku nohou. Auvajs.

„Nestalo se ti nic?” otočí se Nataniel.

„Kdepak!” usmívám se statečně, i když se v duchu svíjím bolestí. „Ehm…, pěkné bylinky!” máchnu rukou v upřímném obdivu. Zahrádka je vysázená do šestiúhelníku a mezi jednotlivými oddíly vedou úzké cestičky. „To všechno je tvoje práce? To je úžasné.”

„Díky. Je to moje radost,” usměje se Nataniel. „Podívej, tady máš ten rozmarýn.”

Ze starého koženého pouzdra vytáhne nůžky a začne ostříhávat jednotlivé stvoly z ježatého tmavozeleného keříku.

Srdce se mi rozbuší. Musím mu říct, kvůli čemu jsem za ním přišla.

„Tedy… ehm… přihodila se taková divná věc,” snažím se mluvit, jako by o nic nešlo, a přejíždím prsty po listech jakéhosi voňavého keříku. „Sama nevím proč, ale Trish si o nás dvou bůhvíproč udělala špatnou představu! Nejspíš si myslí, že jsme… rozumíš.”

„No jo,” kývne, ale ani se na mě nepodívá.

„Což je pochopitelně naprostá… pitomost!” dodám se smíchem.

„Mm-hmm,” ustřihne ještě pár snítek rozmarýnu a podá mi je. „Bude ti to stačit?”

„Možná ještě trochu,” dodám a Nataniel se otočí k rostlince. „No… není to k smíchu?” dodám v zoufalství, abych do přinutila k nějakému vyjádření.

„To jistě.” Nataniel se ke mně konečně obrátí a na opáleném čele mu vyskočí vrásky. „Jistě se nechceš nějakou dobu do ničeho pouštět. Tak krátce po špatné zkušenosti.”

Nechápavě se na něj podívám. Co to krucinál… Ach jo. Můj špatný vztah.

„Jasně,” přisvědčím po chvíli. „Přesně tak.” Do háje.

Proč jsem si musela vymýšlet takovou hovadinu? Co mě to napadlo? „Tady máš ten rozmarýn,” vrazí mi Nataniel voňavý svazeček do ruky. „Ještě něco?”

„No… ano,” vzpamatuju se. „Mohl bys mi dát ještě trochu máty?”

Sleduju ho, jak opatrně kráčí mezi záhonky k mátě, kterou pěstuje ve velkých květináčích.

„Ono to totiž…,” snažím se nasadit co nejveselejší tón,

„nebylo zas tak špatné. Vlastně mi to hodně dalo.”

Nataniel ke mně zvedne obličej a rukou si zastíní oči proti slunci.

„Povedlo se ti překonat sedmiletý vztah za pouhý týden?”

No, takhle řečeno to najednou vypadá trochu nepravděpodobně. Snažím se rychle vymyslet nějakou odpověď.

„Mě totiž zase tak rychle něco nezlomí,” vyhrknu nakonec. „Jsem odolná… jako guma!”

„Jako guma?” opakuje po mně a tváří se trochu divně. Neměla jsem to snad říkat? Ale ne. Guma je sexy.

Nataniel mi podá svazek máty. Zdá se, že mě chce pochopit.

„Máma říkala…,” zarazí se a upadne do rozpaků.

„Co říkala?” zeptám se trochu nedočkavě. Takže oni o mně mluvili?

„Napadlo ji, že s tebou možná… špatně zacházeli.” Dívá se na druhou stranu. „Jsi tak napjatá a nervózní.”

„Vůbec nejsem napjatá a nervózní,” namítnu okamžitě. Možná trochu napjatě a nervózně.

„Nervózní jsem od narození,” vysvětluju. „Ale nikdo se ke mně nechoval špatně nebo něco takového. Jenom jsem… měla vždycky takový pocit… jako bych byla v pasti.”

K mému vlastnímu překvapení mi to vylítne z pusy.

Vzpomenu si na svůj život u Carter Spink. Prakticky jsem bydlela v kanceláři, tedy někdy. Domů jsem si nosila hromady práce. Kontrolovala jsem každou hodinu elektronickou poštu. Možná jsem skutečně měla trochu pocit, že jsem v pasti.

„Ale teď už jsem v pořádku,” odhodím si rázně vlasy z čela. „Jsem připravená obrátit list… a začít nový vztah… nebo něco příležitostného… to už je celkem jedno…”

Kliďánko i na jednu noc…

Upřu na něj co nejpronikavější pohled, snažím se přitom maximálně rozšířit zorničky a pro každý případ ještě zvednu ruku k ušnímu lalůčku. Nastane hluboké, velmi napjaté ticho, přerušované jenom bzučením hmyzu.

„Možná trochu moc spěcháš,” usoudí Nataniel. Vyhne se mi očima, odejde ode mě k jakémusi roští a začne soustředěně zkoumat jeho listy.

Na zádech je mu vidět, že se cítí trapně. Když mi to dojde, nahrne se mi krev do hlavy. Dal mi tím zdvořile najevo, že o mě nestojí. Nemá o mě zájem.

Ouvej! To je děsné! Stojím tu se sukní vykasanou téměř do pasu, se zmalovanýma očima, řeč těla šroubuju na maximum, prakticky se mu tady nabízím… a on mi dává jednoduše najevo, že nemá zájem.

Jako by mi dal facku. Musím pryč. Co nejdál.

„Máš pravdu,” zakoktám. „Skutečně je… na něco podobného trochu brzy. Vlastně to byl praštěný nápad. Budu se prostě věnovat své nové práci. Vaření a… a… tak dál. Musím už jít. Díky za bylinky.”

„Rádo se stalo,” odpoví Nataniel.

„Tak se měj.”

Pevně sevřu snítky v ruce, otočím se na podpatku, přeskočím zeď a tentokrát dám pozor, abych se nepraštila, a rychle odcházím pěšinkou k domu.

Takové věci mě nemůžou vyvést z míry. Jsem teď prostě nový člověk Tohle je stoprocentně naposled, co jsem se ucházela o nějakého mužského. Má původní strategie čekat jako putka v koutě, kde tě nakonec stejně nenajdou, byla miliónkrát lepší.

Ať tak či onak, je mi to fuk. Je to v této chvíli nejlepší strategie. Protože se musím soustředit na práci. Hned po návratu domů rozložím žehlicí prkno, zapojím žehličku do sítě, pustím si rádio a uvařím si pořádně silné kafe. Nic jiného mě pro příště už nebude zajímat. Vyjma toho, abych zvládla každodenní práci. A konec všem zamilovaným

pohledům na zahradníka. Platí mě tu za jistou práci a tu já udělám.

Vyžehlila jsem deset košil, naložila prádlo do pračky a vyluxovala zimní zahradu. Do oběda jsem otřela prach, vyluxovala všechny místnosti v přízemí a vyleštila zrcadla octem. Než nadešel čas na čaj, vytáhla jsem z pračky další várku, najemno nakrájela v mixéru zeleninu, hodila divokou rýži do vody a pečlivě si připravila čtyři kousky listového těsta na ovocné koláčky, které mě naučila Iris.

Před sedmou jsem vyhodila jednu dávku připálených koláčků do koše, upekla další dávku, ozdobila ji jahodami a polila rozehřátým meruňkovým džemem. Na pánvi jsem na olivovém oleji pražila nakrájenou zeleninu s česnekem tak dlouho, dokud nezměkla. Namočila jsem fazole do horké vody a do trouby vložila pár kousků mořské pražmy. Vermutem, zamýšleným původně pouze na podlévání pražmy, jsem mnohem víc podlévala sebe, ale to je jiná kapitola.

Tváře mi hoří, srdce bije jako zvon a kuchyní lítám jako splašená…, ale mám z toho nečekaně dobrý pocit. Dokonce na sobě zaznamenávám i stopy nadšení. Vždyť tu vařím sama bez pomoci… a docela mi to jde! Až na ty houby, které jsem zkazila, ale ty jsem vyhodila do popelnice a tam je nikdo nenajde.

Prostřela jsem na stůl nejlepší porcelán, jaký jsem našla, a do stříbrných svícnů zastrčila svíčky. Do lednice jsem dala chladit Prosecco, do trouby nahřát talíře a do přehrávače připravila oblíbené Trishino cédéčko s romantickými písněmi Enriqua Iglesiase. Připadám si jako před prvním mejdanem.

S příjemným pocitem si uhladím zástěru, otevřu dveře a zavolám: „Paní Geigerová! Pane Geigere!”

Teď by se mi hodil obrovský gong.

„Paní Geigerová!” zkusím ještě jednou.

Absolutně žádná odpověď. Člověk by čekal, že budou touhle dobou stepovat kolem kuchyně. Vrátím se pro sklenku a vidličku a hlasitě zacinkám.

Nic. Kde vězí?

Projdu všemi místnostmi v přízemí, ale jsou prázdné.

Ostražitě se plížím po schodišti do patra.

Co když právě prožívají další epizodu z Radostného sexu?

Možná bych sem neměla vůbec chodit.

„Ehm… paní Geigerová?” zavolám nejisté. „Večeře je hotová.”

Na konci chodby se něco ozývá, a tak popojdu o pár kroků dopředu. „Paní Geigerová?”

Najednou se dveře prudce rozlétnou.

„A k čemu pak peníze jsou?” rozječí se chodbou Trishin hlas. „Tak mi to řekni!”

„Tobě přece nemusím říkat, nač jsou peníze!” řve na ni Eddie. „Jako by to bylo potřeba!”

„Jestlis vůbec čemu rozuměl…”

„Já tomu rozumím!” o Eddieho se očividně pokouší mrtvice. „Neříkej mi, že tomu nerozumím!”

Vida. Tohle nejspíš nebude epizoda z Radostného sexu.

Tichounce a po špičkách couvám - ale je příliš pozdě.

„A co Portugalsko?” zaječí Trish. „Na to si nevzpomínáš?” Jako růžové tornádo se vyřítí z místnosti a při pohledu na mě se na chvilku zarazí.

„Ehm… večeře je hotová,” špitnu s očima upřenýma na koberec. „Madam.”

„Jestli se doprčic ještě jednou zmíníš o tom zatraceném

Portugalsku…,” vyrazí ze dveří Eddie.

„Eddie!” zarazí ho ostře Trish a lehce pohodí hlavou ke mně. „Pas devant.”

„Cože?” zeptá se Eddie podezíravě.

„Pas devant les… les…,” obrátí ruce dlaněmi vzhůru, jako by si nemohla vzpomenout na chybějící slovo.

„Domestiques?” špitnu tázavě.

Trish mě probodne pohledem, ale pak důstojně vztyčí hlavu. „Budu ve svém pokoji.”

„Je to krucinál taky můj pokoj,” zaječí Eddie rozzuřeně do dveří, které se mu mezitím s prásknutím přibouchly před nosem.

„Ehm… uvařila jsem večeři…,” zkouším štěstí, ale Eddie rázuje ke schodům a vůbec si mě nevšímá.

A co teď? Jestli se pražma okamžitě nesní, tak se celá nechutně scvrkne.

„Paní Geigerová?” zaklepu na Trishiny dveře. „Trochu se obávám, že později už nebude večeře k jídlu…”

„No a co? Stejně nemám na jídlo ani pomyšlení!” odpoví zastřeným hlasem.

Hledím na dveře a říkám si, že se mi to snad jenom zdá. Celý den strávím nad tou jejich zatracenou večeří. Teď je hotová. Všechno je připraveno. Svíčky hoří, talíře se nahřívají v troubě. Nemůžou se na to prostě jen tak vykašlat.

„Musíte ji sníst!” vykřiknu a Eddie se na půl cesty ze schodů zarazí. Dveře od ložnice se rozletí a Trish z nich udiveně vystrčí hlavu.

„Cože?”

Jejdanánku. Tohle bude vyžadovat diplomatické schopnosti.

„Všichni musí přece jíst,” improvizuju. „Lidi se bez jídla neobejdou. Co kdybyste si o svých rozdílných názorech promluvili u jídla? Nebo to odložili na později? Dali si sklenku vína, uvolnili se a dohodli se, že se už o… ehm… Portugalsku… nebudete zmiňovat.”

Už když to říkám, vidím, že to byla chyba.

„Já jsem o tom nezačal,” zavrčí Eddie. „Podle mě je ta věc už dávno uzavřená.”

„Já jsem se o tom zmínila jenom proto, že jsi byl tak necitlivý…” Trish se zlomí hlas a najednou jí z oka ukápne slza. „Jak se podle tebe asi mám cítit, jako… válečná kořist?”

Válečná kořist? Nesmím se smát.

„Trish.” K mému překvapení vyběhne Eddie do schodů tak rychle, jak jen mu bříško dovolí „Tohle už nikdy neříkej.” Popadne ji za ramena a zuřivě se na ni podívá.

„Vždycky jsme byli partneři. To dobře víš. Už od Sydenhamu.”

Nejdřív Portugalsko, teď zase Sydenham. Jednou si budu muset s Trish sednout u láhve vína a vymámit z ní celý její životní příběh.

„Já vím,” špitne Trish.

Podívá se na Eddieho, jako by byli na světě sami, a mě najednou bodne u srdce. Oni se opravdu mají rádi. Vidím, jak se veškeré nepřátelství najednou vytratilo. Jako by se člověk díval na chemickou reakci ve zkumavce.

„Pojďme se najíst,” navrhne nakonec Eddie. „Samanta má pravdu. Měli bychom spolu povečeřet. Posadit se a rozumně si pohovořit.”

Mrkne na mě a já se úlevou rozzářím. Díky Bohu. Pražma bude ještě k jídlu… musím jenom nalít do džbánečku omáčku…

„Tak jó,” poposmrkne Trish. „Samanto, dneska večer povečeříme venku.”

Úsměv se mi vytrácí z obličeje. Cože?

„Nemusíte pro nás vařit,” žoviálně mě poplácá Eddie.

„Dnes večer máte volno!” Cože?

„Jenomže… já jsem už uvařila!” připomínám. „Už je to hotové!”

„Aha. To nevadí,” zatřepotá Trish prsty. „Snězte si to sama.”

Ne. Ne. To mi nemůžou udělat.

„Ale večeře už na vás čeká! Pečená ryba… a najemno nakrájená a podušená zelenina…”

„Tak kam půjdeme?” ptá se Trish Eddieho a přestane si mě všímat. „Nezkusíme to v Mill House?”

A před mýma bezmocnýma očima odchází do ložnice a Eddie jde za ní. Dveře se zavírají a já zůstanu trčet na odpočívadle.

Mejdan se nekoná.

Když v Eddieho porsche odfrčí pryč, vracím se do jídelny a pomalu všechno uklízím. Odnáším skleničky z křišťálového skla, skládám ubrousky a sfoukávám svíčky. Pak se vrátím do kuchyně a zahledím se na okamžik na všechny chody, které jsem uvařila a které jsou připraveny k podávání. Na sporáku mi stále bublá omáčka. Leží tu ozdobně vykrajované plátky citronu. Na všechno jsem byla tak pyšná. Co se dá dělat.

Mé rybí plátky vypadají stejně zkroušeně jako já, a tak si jeden naservíruju na talíř a naleju si sklenku vína. Sedím u stolu, ukrojím si kousek ryby a zvedám ho k ústům. Pak příbor odložím na talíř. Hlad mě přešel.

Celý den jsem pracovala zbytečně. A zítra to začne nanovo. Při této myšlence se mi chce položit hlavu do dlaní a už ji nikdy nezvednout. Co tu vlastně dělám?

Jakože, doopravdy. Co tu vlastně dělám? Proč si prostě nesbalím fidlátka a nenastoupím do prvního vlaku do Londýna? Jak tu tak schoulená sedím, najednou zaslechnu, že někdo tiše klepe na otevřené dveře. Zvednu hlavu a

vidím, jak se o rám dveří opírá Nataniel s ruksakem v ruce. Vzpomenu si na svůj ranní výstup a upadnu trochu do rozpaků. Podvědomě odsunu židli trochu od stolu a založím si ruce na prsou.

„Ahoj,” pohodím lehce rameny, jako bych říkala: „Hele, jestli si myslíš, že jsem do tebe paf, tak to ses pořádně sekl, milánku.”

„Chtěl jsem se podívat, jestli nepotřebuješ s něčím pomoct.” Oči mu bloudí po kuchyni a utkví na hrncích s nedotčeným jídlem. „Co se stalo?”

„Ani to neochutnali. Šli se navečeřet ven.”

Nataniel se na mě chvíli dívá, pak krátce zavře oči a zakroutí hlavou. „I když jsi pro ně celý den vařila?”

„Je to jejich jídlo. Jejich dům. Můžou si dělat, co chtějí.”

Snažím se, aby to vyznělo nenucené a věcně. Ale stále cítím, jak mě to ranilo. Nataniel položí ruksak, dojde ke sporáku a podívá se na rybu. „Vypadá dobře.”

„Vypadá trochu rosolovitě jako ryba, která byla příliš dlouho v troubě,” upřesním to.

„Takové mám nejradši,” zakření se na mě, ale mně právě není vůbec do smíchu.

„No tak si trochu dej,” ukazuju na jídlo. „Nikdo jiný to jíst stejně nebude.”

„V tom případě by to byla škoda vyhodit.” Naloží si na talíř od všeho kopec, pak si nalije sklenku vína a posadí se naproti mně ke stolu. Chvíli oba mlčíme. Nedokážu se na něj ani podívat. „Na tebe,” pozvedne Nataniel sklenku.

„Blahopřeju.”

„Ale jdi.”

„Vážně, Samanto.” Trpělivě čeká, než zvednu oči od podlahy. „Na tom nesejde, že to nesnědli, ale skutečně ses vytáhla. A myslím to setsakra vážně.” Ústa se mu zkroutí

potlačovaným veselím. „Jenom si vzpomeň, jak tady dopadla tvá poslední večeře.”

Zdráhavě se usměju: „Myslíš to hrozné jehněčí?”

„Tu cizrnu. Na tu do smrti nezapomenu.” Strčí do úst kousek ryby a nevěřícně zavrtí hlavou. „Tohle je mimochodem dobré.”

Vybavím si malinké černé kuličky; samu sebe horečně pobíhající v absolutním chaosu; šlehaný sníh na pusinky odkapávající na podlahu… a navzdory všemu mám chuť se od srdce rozesmát. Od té doby jsem se toho tolik naučila.

„Ale prosím tě, tehdy večer by šlo všechno jako po másle,” prohlásím nenucené, „kdyby ses mi tolik nepletl pod nohy. Než ses do toho vložil ty, bylo to v naprostém pořádku.”

Nataniel položí s plnou pusou vidličku na talíř. Chvíli se na mě jen tak dívá s drobnými vráskami kolem modrých očí

- asi potlačovaným smíchem. Cítím, jak se mi do tváří hrne zrádné horko, a když se podívám na stůl, leží na něm moje ruce dlaněmi nahoru.

A nakláním se dopředu, uvědomuju si s náhlým úlekem. A zorničky mám nejspíš kilometr široké. Nemohlo by to být jasnější, ani kdybych si fixou napsala na čelo „jsem do tebe celá pryč”.

Rychle si položím ruce do klína, narovnám se a nasadím ledový výraz. Ještě jsem se nepřenesla přes tu ostudu z dnešního dopoledne. Když na to teď myslím, mohla bych to při této příležitosti trochu vylepšit.

„Takže…,” začnu právě ve chvíli, kdy i Nataniel otevírá ústa.

„Povídej,” ukáže na mě a vloží si do pusy další kus ryby.

„Nejdřív ty.”

„Tak dobře,” odkašlu si. „Po našem… rozhovoru z dnešního dopoledne jsem jenom chtěla dodat, že jsi měl

ohledně těch vztahů naprosto pravdu. Je mi jasné, že v této chvíli nejsem zdaleka na žádný připravená. A vlastně o něj ani nemám zájem. Obecně.”

Tak. A máš to. Nejsem si tak úplně jistá, jak přesvědčivě to znělo, ale minimálně se mi podařilo zachránit alespoň kousek důstojnosti.

„A cos chtěl říct ty?” ptám se, když mu dolévám víno do sklenky.

„Chtěl jsem tě pozvat na rande,” odpoví Nataniel a já málem vychrstnu víno na stůl.

Cože mě chtěl?

Že by ta záležitost s těma rukama vážně fungovala!

„Ale tím se netrap,” napije se zhluboka vína. „Já tě chápu.”

Musím to nějak napravit. A to velmi rychle. Ale tak rafinovaně, aby se nedovtípil, že…

Ale do háje, tak prostě změním názor. Jako žena si můžu takové kotrmelce dovolit.

„Natanieli,” přinutím se prohlásit klidně a nevzrušeně.

„Moc ráda bych s tebou šla.”

„Prima.” Tedy, moc překvapený není. „Co tak v pátek večer?”

„Perfektní.”

Zazubím se na něj a náhle si uvědomím, že mám hlad jako vlk. Přitáhnu si talíř s pečenou rybou, vezmu si příbor a vrhnu se na jídlo.

Čtrnáct

PATEČNÍHO DOPOLEDNE se dožiju bez větších průšvihů. Přinejmenším takových, na které by Geigerovi přišli.

Tedy, v úterý se mi ani trochu nepovedlo zeleninové rizoto - ale díky Bohu mi ho na poslední chvíli přivezla cateringová služba. Pak tu byla ta oranžová halenka, kterou jsem - teď už to vím - měla asi žehlit na trochu nižší teplotu. A ta dartingtonská váza, kterou jsem rozbila, když jsem se na ní pokoušela s pomocí nástavce vysát prach. Ale nezdá se, že by si toho zatím někdo všiml. A zítra by měli doručit novou.

Suma sumárum mě tento týden přišel pouze na dvě stě liber, což je oproti minulému týdnu jasné zlepšení. Dokonce jsem v poměrně krátkém čase začala vykazovat jistý zisk.

Právě v prádelně rozvěšuju Eddieho vlhké prádlo a snažím se na ně pokud možno příliš nedívat, když zaslechnu Trishino volání.

„Samanto! Kde jste?” Nezní to příliš optimisticky a ve mně trochu hrkne. Nepřišla náhodou na něco? „Takhle tu už nemůžete chodit.” Trish vpadne do prádelny a rozhodně přitom potřásá hlavou.

„Cože?” podivím se.

„Ty vlasy.” Protáhne s grimasou obličej.

„Aha,” dotknu se odbarvené skvrny. „Chtěla jsem s tím něco o víkendu provést.“

„Provedete s tím něco rovnou teď,” skočí mi do řeči.

„Přišla sem má senzační kadeřnice.”

„Teď?” vyjevím se. „Ale… ještě jsem ani nevyluxovala.”

„Nebudete mi tu chodit jako strašidlo. Doděláte to později. A peníze vám strhnu z výplaty. Tak jdeme. Annabel už čeká!”

Nejspíš nemám na výběr. Odložím zbytek Eddieho spodků na polici a jdu za Trish do schodů.

„Jo, ještě jsem se chtěla zmínit o tom kašmírovém kardiganu,” podotkne přísně Trish, když vyjdeme nahoru.

„O tom krémovém?”

Aby do toho… Přišla na to, že jsem ho vyměnila. Určitě.

Mělo mi dojít, že nemůže být tak pitomá…

„Opravdu nemůžu přijít na to, co jste s ním provedla.” Trish vyfoukne oblak dýmu a otevře dveře do svého pokoje. „Ale vypadá nádherně. Ta nepatrná skvrnka od inkoustu na lemu úplně zmizela! Je jako nový!”

„Aha,” usměju se úlevou. „No… to víte, kdo umí, ten umí!”

Kráčím za Trish do ložnice, kde udá plavovlasá žena v bílých džínách se zlatým páskem a s příšerným účesem staví doprostřed pokoje židli.

„Ahoj!” Podívá se na mě s cigaretou v ruce, a já vidím, že je jí minimálně šedesát. „Samanto! Všechno jsem o vás už slyšela!”

Hlas má jako struhadlo, kolem úst hluboké vrásky od kouření, a její mejkap vypadá, jako by jí ho někdo na obličej přilepil. V podstatě je to Trish o patnáct let starší. Přistoupí ke mně, prohlédne si mé vlasy a několikrát mžikne.

„Co to mělo být? Nějaký domácí melír?” A chraplavě se vlastnímu vtipu zasměje.

„Byla to nehoda… s odbarvovačem.”

„Nehoda!” Prohrábne se mi prsty ve vlasech. „No, takhle to zůstat nemůže. Co kdybychom z vás udělali senzační blondýnku? Měla byste něco proti, drahoušku?”

Blondýnku?

„Nikdy jsem ještě blond nebyla,” ošívám se znepokojeně. „Vážně si nejsem jistá…”

„Máte k tomu to správné vybarvení,” upraví mi rukou vlasy.

„No tak dobře, ale aby to nebylo příliš blond,” řeknu rychle. „Nechci, aby to byla taková ta laciná kysličníková blond, jakou nosí…”

Rychle se zarazím, když si uvědomím, že obě ženy mají přesně tuhle lacinou kysličníkovou barvu na hlavě.

„Totiž… ehm…,” nevím, co bych řekla, a zabodnu oči do podlahy. „Jak myslíte. Opravdu.”

Posadím se na židli, přehodím si ručník přes ramena a snažím se neškubat sebou, když mi Annabel ráznými tahy natírá jakousi chemicky vonící pastu na hlavu a smotává pramínky vlasů do stříbrných papírků.

Blondýna. Zářivá. Jako barbína. Ach Bože. To byl ale nápad!

„Asi jsem to dobře neuvážila,” vyhrknu a snažím se vyskočit ze židle. „Mně asi blond nebude moc…”

„Uklidněte se!” popadne mě Annabel za ramena, vmáčkne mě zpátky na židli a vrazí mi do ruky jakýsi časopis. Za mnou už Trish otevírá láhev šampaňského.

„Budete vypadat prímovně. Taková fešanda jako vy se svými vlasy musí něco udělat. Teď nám hezky přečtěte naše znamení!”

„Jaké znamení?” vyjevím se.

„Horoskopu přece!” mlaskne nad mou nechápavostí Annabel pohoršené jazykem. „Stojí si trochu na vědení, že jo?” prohodí polohlasem k Trish.

„No Einstein to rozhodně není,” odpoví Trish diskrétně tlumeným hlasem. „Ale v prádelně dokáže zázraky.”

Tak takhle si užívají dámy volna. Uvelebí se na židli s vlasy zabalenými do fólie, popíjejí k tomu bublinky a čtou si časopisy pro ženy. Od třinácti let jsem nečetla jiný časopis než Právníka. Za normálních okolností jsem využívala čas, který jsem musela nezbytně strávit u kadeřnice, tím, že jsem si vyřizovala elektronickou poštu nebo studovala nějaké smlouvy.

Ale bůhvíproč se mi nedaří uvolnit se a radovat. Při čtení „Deseti způsobů, jak zjistit, že jsou vám bikiny malé” mě přepadají černé myšlenky, a než se stačím něco dozvědět o „Prázdninových romancích ze skutečného života”, při nichž mi Annabel fénuje vlasy, jsem už naprosto ztuhlá hrůzou.

Nemůžu být blond. Jsem prostě taková, jaká jsem.

„Hotovo!” foukne na mě Annabel naposledy fénem a vytáhne ho ze zásuvky. Rozhostí se hluboké ticho. Nedokážu otevřít oči.

„Mnohem lepší!” mumlá Trish pochvalně. Pomaloučku otevírám jedno oko. Pak i druhé. Nemám světlé vlasy.

Je to jakýsi karamel. Je to teplý odstín karamelové s medovými stříkaná a tu a tam jemnými zlatými nitkami. Když pohnu hlavou, začnou mi vlasy házet malinkatá světýlka.

Několikrát polknu a snažím se nepoddat citům. Ale nemám daleko k slzám.

„Vy jste mi nevěřila, viďte?” Annabel na mě do zrcadla povytáhne obočí a spokojeně se přitom usmívá. „Myslela jste si, že nevím, co dělám.”

Trochu mě zahanbí, že mi tak snadno čte v duši.

„Je to fakt nádherné,” najdu nakonec hlas. Jsem… mockrát vám děkuju.”

Nemůžu od zrcadla odtrhnout oči. Jsem úplně fascinována svým novým zářivým karamelově medovým vzhledem. Vypadám plná života. A hýřím barvami.

Už nikdy nechci vypadat jako dřív. Nikdy.

Radost ze mě nevyprchá, ani když sejdu do přízemí a tahám za sebou vysavač salonem. Nemůžu myslet na nic jiného než na své nové vlasy. Před každým lesklým povrchem se zastavím, s obdivem se na sebe zahledím a pohazuju vlasy, které posléze padají v karamelovém vodo-pádu na původní místo.

Vysavačem pod koberec. Švih. Vysavačem pod konferenční stolek. Švih. Švih.

Dosud mě nikdy nenapadlo nechat si obarvit vlasy. Co všechno mi ještě nedošlo?

„Poslyšte, Samanto,” zvednu oči a do místnosti vchází Eddie v saku a s vázankou. „Mám v jídelně pár hostů. Mohla byste nám tam přinést kávu?”

„Jistě, pane,” vyseknu pukrle. „Kolik vás je?”

„Celkem čtyři. A nějaké sušenky. Malé občerstvení. Je jedno, jaké.”

„Jistěže.”

Eddie sálá vzrušením a v obličeji je celý červený. Copak tam asi má za hosty? Cestou do kuchyně vyhlédnu zvědavě z předního okna. Před domem, těsně vedle kabrioletu BMW, parkuje neznámý mercedes.

Páni. Tohle nejspíš nebude místní vikář.

Uvařím konvici kávy, postavím ji na podnos, přidám talíř sušenek a pár vdolečků, které jsem koupila k čaji. Pak jdu do jídelny a zaklepu na dveře. „Vstupte!”

Strčím do dveří, které se otevřou, a u jídelního stolu pokrytého nějakými listinami spatřím Eddieho a další tři muže. „Vaše káva,” špitnu uctivě.

„Díky, Samanto.” Tváře Eddiemu přímo planou.

„Mohla byste nás obsloužit?”

Postavím podnos na příborník a roznáším šálky. Přitom bezděky pohlédnu na listiny - a okamžitě v nich poznám smlouvy.

„Ehm… černou, nebo bílou?” ptám se prvního muže.

„Bílou prosím.” Ani ke mně nezvedne oči. Nalévám mu kávu a opět se nenápadně kouknu na listiny. Zřejmě se jedná o nějakou investici do majetku. Chce snad Eddie do něčeho vložit peníze?

„Něco sladkého?” ptám se.

„Já sám jsem sladký až dost.” Muž vycení v úsměvu všechny zuby a já se na něj zdvořile usměju. Blbec.

„Takže, Eddie, už jste pochopil podstatu?” Muž v purpurové vázance hovoří, jako když másla ukrajuje. „Není na tom nic složitého, když se člověk prokousá vší tou hatmatilkou.”

Poznání mnou projede jako nůž. Ne že bych znala jeho obličej - zato podobný typ znám důkladně. Sedm let jsem s nimi pracovala. A instinktivně vím, že je tomu člověku naprosto jedno, jestli Eddie něco pochopil nebo ne.

„Ano!” zasměje se Eddie vzrušeně. „Ano, určitě.” Nejisté se podívá na smlouvu a pak ji položí na stůl.

„Na tom, aby to bylo bezpečné, máme stejný zájem jako vy,” usměje se na něj člověk s purpurovou vázankou.

„Kdo by také ne, když jde o peníze,” zažertuje první chlapík.

Podívejme! O copak tu asi běží?

Když procházím dalšímu muži za zády a nalévám mu kávu, leží smlouva jasně přede mnou, a tak ji zkušeně přeletím očima. Jedná se o partnerství za účelem rozvoje nemovitostí. Obě strany vloží peníze… zhodnocení obytných domů… zatím je vše normální…

Pak spatřím něco, z čeho mě zamrazí. Je to velmi rafinovaně formulovaná a neškodně vyhlížející větička na konci stránky. Na jednom řádku se tam Eddie zavazuje k tomu, že bude financovat deficit v jakékoli výši. A navíc jednostranně, jak zatím vidím.

Když se něco nepovede, uhradí to Eddie z vlastní kapsy.

Jestlipak mu to došlo?

To je strašné. Mám neodolatelnou chuť popadnout smlouvu a roztrhat ji. Být to u Carter Spink, vyletěli by ti mládenci do dvou minut ze dveří. Nejenže bych takovou smlouvu okamžitě vyhodila, ale svému klientu bych doporučila, aby…

„Samanto!” S trhnutím se vracím do reality a vidím, jak se na mě Eddie mírně mračí a ukazuje na talíř se sušenkami.

Nejsem u Carter Spink. Mám na sobě uniformu hospodyně a mým úkolem je panstvo napojit a nakrmit.

„Čokoládovou sušenku?” nabízím tmavovlasému muži a nějak se mi podaří udržet zdvořilý tón. „Nebo vdoleček?”

Hrábne rukou do talíře, ani mi nepoděkuje, a já zamířím k Eddiemu a cestou přemýšlím, co teď. Musím ho nějak varovat.

„Takže, dost řečí. Vzhůru do dobrodružství.” Muž s purpurovou vázankou začne otáčet uzávěrem elegantního plnicího pera. „Až po vás,” podává ho Eddiemu.

On to chce podepsat? Teď?

Ne. Ne. Tuhle smlouvu nesmí podepsat.

„Nemusíte spěchat,” dodá a vycení na něj všechny zuby.

„Jestli si to chcete ještě přečíst…”

Najednou na ty lidi s nablýskanými auty, purpurovými vázankami a úlisnými hlasy dostanu vztek. Mého pána tedy neoškubou. To jim prostě nedovolím. Když už se Eddieho pero téměř dotýká papíru, nakloním se k němu.

„Pane Geigere,” oslovím ho naléhavě. „Mohla bych s vámi na minutku mluvit? Mezi čtyřma očima?” Eddie se na mě rozzlobeně podívá.

„Samanto,” zabručí otráveně. „Mám tu teď poměrně důležité jednání. Alespoň pro mě důležité je!” Podívá se na ostatní a ti se servilně zasmějí.

„Je to velmi naléhavé,” trvám na svém. „Nesnese to odklad.”

„Samanto…”

„Prosím, pane Geigere. Musím s vámi mluvit.” Nakonec si Eddie zoufale povzdechne a odloží pero. „No tak dobře,” vstane, vystrčí mě z místnosti a vybafne na mě:

„No tak co je?”

Tupě na něj zírám. Když jsem ho teď vylákala z jídelny, vůbec nevím, jak mu to vysvětlit. Co mu mám říct?

Pane Geigere, doporučovala bych vám, abyste si pozorně přečetl klauzuli č. 14.

Pane Geigere, vaše finanční závazky nejsou dostatečně chráněny. To ale nemůžu. Co mu mám říct? Kdo se řídí radami své hospodyně?

Ruku má na klice. Mám poslední šanci.

„Sladíte si?” vyhrknu.

„Cože?” vyvalí na mě Eddie oči.

„Nemohla jsem si vzpomenout,” špitnu. „A nechtěla jsem se vás na to ptát na veřejnosti.”

„Jo, dávám si jednu kostku,” odpoví Eddie podrážděným hlasem. „To je všechno?”

„No tak… bylo by tu ještě něco. Zdá se, že chcete podepsat tu smlouvu.”

„To je pravda,” zamračí se. „Ale do toho vám nic není.”

„To já vím!” polknu. „Jenom jsem si říkala, jestli máte nějakého právníka. Prostě mě to… tak nějak napadlo. Vzpomněla jsem si, co jste mi říkal o tom, jak si má člověk dávat pozor, než něco podepíše.”

Hledím mu do očí a snažím se mu vnuknout myšlenku.

Poraď se s právníkem, ty bambulo.

Eddie se žoviálně zasměje.

„To je od vás velmi hezké, Samanto. Ale nemusíte mít strach. Nejsem žádný hlupák.” Otevře dveře a odhodlaně vkročí do jídelny. „Tak, pánové, kdepak jsme skončili?”

Přihlížím s hrůzou, jak znovu bere pero do ruky. Nedokážu ho zastavit. Ten idiot se chce nechat za každou cenu oškubat.

Ale dokud tu budu já, tak se to nestane.

„Vaše káva, pane Geigere…,” vběhnu do místnosti. Zvednu konvici a začnu mu nalévat, a pak ji jako by náhodou upustím na stůl.

„Jéééémine!”

„Proboha!”

Káva se rozstřílené po stole do temně hnědých kaluží, vsakuje se do papíru, kape ze stolu na zem a dělá neuvěřitelnou spoušť.

„Ty smlouvy!” vykřikne muž s purpurovou vázankou vztekle. „Vy huso jedna!”

„Je mi to moc líto!” vykřiknu nesmírně rozčíleně. „Je mi to opravdu strašně moc líto. Ta konvice mi prostě… najednou vyklouzla.” Začnu vysoušet kávu papírovým kapesníkem a při té příležitosti rozetřu tekutinu na všechny ostatní papíry.

„Máme tu nějaké duplikáty?” ptá se jeden z mužů a ve mně hrkne.

„Všechny byly na tom zatraceném stole,” zuří tmavovlasý muž. „Musíme si je nechat znovu vytisknout.”

„Takže, když už ty kopie budete tisknout, mohli byste mi, pokud vám to nebude dělat problémy, vytisknout o jednu víc?” Eddie si odkašle. „Rád bych požádal svého právníka, aby si ji prohlédl. Pro každý případ.”

Muži se po sobě podívají. Jejich zděšení je přímo hmatatelné.

„Proč by ne,” prohlásí muž s purpurovou vázankou po delší odmlce. „To není problém.”

Ha. Něco mi říká, že se ta smlouva nakonec nejspíš neuzavře.

„Váš kabát, pane!” usměju se na něj a podávám mu plášť. „A ještě jednou se hluboce omlouvám.”

Nejlepší na právnické praxi je to, že vás naučí báječní

lhát.

*

A také se tam připravíte na to, že vás šéf může kdykoli seřvat. Což se mi právě ohromně hodí, protože jakmile se Trish dozvěděla, co jsem udělala, už celých dvacet minut kolem mě v kuchyni krouží a dělá mi kázání.

„Pan Geiger právě dojednával velmi významný obchod!” Zuřivě kouří cigaretu a čerstvě nabarvené vlasy jí poskakují na ramenech. „To jednání bylo klíčové!”

„Je mi to velmi líto, madam,” klopím oči k zemi.

„Já vím, že vy o takových věcech nemáte ani ponětí, Samanto,” blýskne po mně očima. „Ale v sázce je hromada peněz! Tak velká hromada, jakou si patrně neumíte ani představit!”

Jenom klid. Jenom klid.

„Spousta peněz,” opakuje Trish důrazně.

Strašně ji to láká říct mi víc. Na obličeji jí vidím, jak se v ní pere touha pochlubit se s přáním zachovat diskrétnost.

„Sedmimístné číslo,” vyletí z ní nakonec.

„Sákryš,” snažím se vyloudit na obličeji co nejohromenější výraz.

„Byli jsme na vás strašně hodní, Samanto. Maximálně jsme vám vycházeli vstříc.” Hlas se jí chvěje zlostí. „A na oplátku čekáme, že se budete snažit.”

„Je mi to velmi líto,” opakuju pomilionté.

Trish na mě vrhne nespokojený pohled. „Takže dneska večer nám to vynahradíte.”

„Dneska?” opakuju udiveně.

„U večeře,” zvedne Trish oči k obloze.

„Ale já mám dneska večer volno,” namítnu nejisté.

„Říkala jste, že si vystačíte jenom se studenou večeří…” Trish očividně na náš rozhovor zcela zapomněla.

„No ano,” prohlásí svárlivě, „jenomže to bylo předtím, než jste naše hosty polila kávou. To bylo předtím, než jste celé dopoledne promarnila tím, že jste si nechala udělat hlavu.”

Cože? to od ní tak nefér, že na to nemám odpověď.

„Vážně, Samanto, očekávala jsem od vás trochu víc. Dnes večer zůstanete tady a uvaříte nám večeři.” Přísně na mě pohlédne, vezme si časopis a rezolutně odkráčí z kuchyně.

Dívám se za ní a zmocňuje se mě stará známá hluboká rezignace. Kolikrát se mi to už přihodilo. Už jsem na to

zvyklá. Budu muset odvolat schůzku s Natanielem. A domluvit si další schůzku…, kterou pak nejspíš také zruším…

A pak se uprostřed úvah zarazím. Jenomže já už přece nejsem u Carter Spink. A už si to nemusím nechat líbit.

Vyběhnu z kuchyně a najdu Trish v obývacím pokoji.

„Paní Geigerová,” prohlásím co nejrozhodněji. „To s tou kávou je mi opravdu líto a budu se mnohem víc snažit, ale dnes večer jste mi slíbila volno. Už jsem si něco domluvila - a nehodlám to zrušit. Odejdu v sedm, tak jak jsme se původně dohodly.”

Když skončím, srdce mi tluče jako zvon. Za celý život jsem si takhle ještě nedupla. Kdybych něco podobného řekla u Carter Spink, nejspíš bych okamžitě vyletěla.

Chvíli se zdá, že Trish praskne vzteky. Pak k mému překvapení jenom naštvaně mlaskne a změní tón.

„No tak dobře. Jestli to je tak moc důležité…”

„Je,” zamumlám. „Je to důležité. Můj osobní život je důležitý.”

Hned jak to vyslovím, mám chuť pokračovat. Mám chuť udělat Trish kázání o prioritách, o vyváženosti…

Ale Trish je už zcela ponořená do jakéhosi článku nadepsaného „Jak vám pomůže dieta na červeném víně”. Teď by asi každé vyrušení nesla velmi nelibě.

Patnáct

DO SEDMI HODIN SE TRISHINA nálada záhadně změnila. Nebo to možná zas až tak velká záhada nebyla. Když jsem sešla do přízemní haly, vyšla z obývacího pokoje s koktejlovou sklenicí v ruce, s očima podlitýma krví a se zarudlými tvářemi.

„Vida!” podotkla smířlivě. „Tak vy dnes večer jdete ven s Natanielem.”

„Ano,” kouknu na sebe do zrcadla. Oblékla jsem si velmi neformální oblečení. Džíny, jednoduchý hezký top a sandály. A mám nové zářivé vlasy. Švih.

„Je to velký fešák,” všetečně si mě prohlíží přes horní okraj brýlí. „Samý sval.”

„Ehm… ano. Asi jo.”

„Vy půjdete v tomhle?” Očima mi přejede oblečení.

„Trochu to postrádá šmrnc, ne? Jestli vám to nevadí, tak bych vám k tomu něco půjčila.”

„Mně to stačí tak, jak to je,” vykoktám trochu nejisté, ale to už Trish běží po schodech nahoru. Za okamžik se vrací a v rukou drží šperkovnici.

„Potřebuje to trochu rozsvítit.” Vytáhne štrasovou sponku ve tvaru mořského koníka. „Tohle jsem si koupila v Monte Carlu!”

„Ehm… rozkošné!” mírně se vyděsím. Než jí v tom stačím zabránit, shrne mi vlasy ke straně a sepne mi je sponkou. Zkoumavě se na mě zahledí. „Ne… myslím, že potřebujete něco většího. To bude ono.” Odněkud vyloví obrovského štrasového brouka a připne mi ho do vlasů.

„To je ono. Vidíte, jak vám ta smaragdová barva podtrhla oči?”

Dívám se na sebe a nemám slov. Přece nepůjdu ven s lesklým broukem ve vlasech!

„A tohle vám bude určitě slušet!” omotává mi pozlacený řetízek kolem pasu. „Ještě k němu připevníme přívěsky…” Přívěsky?

„Paní Geigerová…,” koktám nešťastně, právě když z pracovny vychází Eddie.

„Právě jsem dostal rozpočet k té koupelně,” oznamuje Trish.

„Není tenhle třpytivý sloníček k sežráni?“ brebentí Trish a připíná mi ho k řetízku. „A ještě žabičku!”

„Prosím vás,” propadám zoufalství. „Já myslím, že žádné sloníčky nepotřebuju…”

„Sedm tisíc,” skočí mi do řeči Eddie. „To vypadá docela rozumně. Plus DPH.”

„No a kolik to dělá s tou DPH?” ptá se Trish, která se přehrabuje v krabici. „Kampak se asi poděla ta opička?”

Připadám si jako vánoční stromek. Trish mi připíná k řetízku další a další třpytivá cingrlátka, nemluvě už o tom brouku ve vlasech. A Nataniel může každou chvíli přijít… a jestli mě uvidí takhle ověšenou…

„Co já vím?” zavra Eddie netrpělivě. „Kolik může být sedmnáct a půl procenta ze sedmi tisíc?”

„Tisíc dvě stě dvacet pět,” vyhrknu bez přemýšlení. Rozhostí se ohromené ticho.

Kruci. To nebylo moc chytré.

Podívám se na Trish a Eddieho, kteří na mě bez hlesu zírají.

„Nebo… tak nějak,” rozpačitě se zasměju. Jenom jsem tak hádala. „Máte… ještě nějaké přívěsky?”

Ani jeden mě neposlouchá. Eddie upírá oči na papír, který drží v ruce. Pomalounku se ke mně obrací a divně přitom pohybuje ústy.

„Ona má pravdu,” prohlásí přiškrceným hlasem. „Ona má doprčic pravdu. Je to do puntíku tak.” Bodne prstem do papíru. „Tady to je černé na bílém!”

„Ona má pravdu?” zalapá Trish po dechu. „Ale jak je to…”

„Copak jsi to neviděla?” Eddie na konci otázky nedůvěřivě vykvikne. „Spočítala to z hlavy!”

Oba se ke mně otočí a zase na mě valí oči.

„Není třeba autistka?“ Trish to očividně vrtá hlavou. Ó jé! Tohle nejspíš mají z Rain Mana.

„Já nejsem žádný autista!” protestuju. „Prostě jenom… mi jdou celkem dobře počty. Nebyla to zas tak velká cifra…”

K mé obrovské úlevě zazvoní u dveří zvonek a já je běžím otevřít. Stojí tam Nataniel v hnědých džínách a zelené košili.

„Ahoj,” vyhrknu. „Půjdeme.”

„Počkat!” stoupne si mně Eddie do cesty. „Velevážená, slečno, vy máte možná mnohem větší potenciál, než si uvědomujete.”

To mi ještě scházelo!

„Co se děje?” zpozorní Nataniel.

„Je to matematický génius,” vysvětluje Trish rozrušeně.

„A my jsme na to přišli! Něco takového jste určitě neviděl!”

Vrhnu k Natanielovi zoufalý pohled ve stylu „bůhví, co jí zase přeletělo přes nos”.

„Jaké máte oficiální vzdělání, Samanto?” vyzvídá Eddie.

„Tedy kromě vaření.”

A kruci! Co jsem napsala do toho dotazníku? Úplně mi to vypadlo z hlavy.

„No… to víte… sem tam něco,” rozhodím neurčitě rukama. „Však to znáte…”

„To jsou ty dnešní školy,” potáhne Trish zhluboka z cigarety. „Toho Blaira by měli zastřelit.”

„Samanto,” prohlašuje Eddie s ušlechtilým leskem v očích, „ujmu se klidně vašeho vzdělání. A jestli jste ochotná se pilně učit - myslím tím skutečně tvrdě dřít -, určitě vám pomůžeme k nějaké vyšší kvalifikaci.”

Achich ouvej. Je to čím dál horší.

„Ale já o žádnou vyšší kvalifikaci nijak zvlášť nestojím, pane,” špitnu s očima zabodnutýma do podlahy. „Stačí mi to, co mám. Ale jsem vám velmi vděčná!”

„Nepovažuju ne za odpověď!” rozparádí se Eddie.

„Musíte si klást vyšší cíle, Samanto!” domlouvá mi zamčené Trish a sevře mi paži. „Nezahazujte životní šance. Utrpením ke hvězdám!”

Dívám se z jednoho obličeje na druhý a znenadání cítím dojetí. Skutečně pro mě chtějí to nejlepší.

„Ehm… no dobře… možná.” Nenápadně se zbavím všech třpytivých zvířátek a vrátím je do šperkovnice. Pak se podívám na Nataniela, který trpělivě postává u dveří.

„Půjdeme?”

„Co je to popadlo?” ptá se Nataniel cestou po vesnické silnici. Vzduch je vlahý a teplý, mé nové vlasy se mi na

hlavě trochu natřásají a při každém kroku vidím prsty u nohou nalakované Trishiným růžovým lakem. „Ty jsi matematický génius?”

„Ne,” bezděky se zasměju. „To vážně nejsem!”

„Tak jaké máš tedy vzdělání?”

„No… to by tě asi nezajímalo,” usměju se na něj vyhýbavě. „Je to strašně nudné.”

„Tak tomu rozhodně nevěřím,” mírně, ale rozhodně mi odporuje. „Pracovala jsi někde? Než jsi dorazila sem?”

Se sklopenýma očima ujdu pár kroků mlčky a snažím se vymyslet, co mu mám říct. Cítím na sobě Natanielův zkoumavý pohled, a tak pootočím hlavu na opačnou stranu.

„Nechceš o tom mluvit,” prohlásí nakonec.

„Je to… těžké.”

Nataniel prudce vydechne. „Někdo ti ubližoval?” Ach Bože, pořád si myslí, že mě trápil nějaký manžel. „Ne! O to nešlo,” projedu si vlasy rukama. „Je to prostě… dlouhé vyprávění.”

Nataniel pohodí rameny. „Máme na to celý večer.”

Pohlédnu mu do očí, které mě určitě nezradí, a najednou v nitru cítím jakési zaškubnutí, jako by se mi tam zasekl háček na ryby. Toužím mu to říct. Toužím se mu svěřit. S tím, kdo jsem, co se stalo a jak těžké to bylo. Jemu můžu ze všech lidí na celém světě důvěřovat nejvíc. Nikomu by to nevyzvonil. Pochopil by mě. Zachoval by mé tajemství.

„Tak co,” zastaví se s palci zaháknutými za kapsy.

„Řekneš mi, kdo jsi?”

„Možná,” prohlásím nakonec a samotnou mě překvapí, že se usmívám. Nataniel v úsměvu hřejivě přimhouří oči.

„Ale ne teď,” rozhlédnu se po nádherné venkovské ulici.

„Je příliš hezký večer, abychom si ho kazili povídáním o průšvizích a nesnázích. Řeknu ti to později.”

Pokračujeme kolem staré zdi pokryté záplavou pnoucích růží. A když vdechnu jejich nádhernou vůni, pocítím najednou radost, téměř euforii. Ulice je zalitá tlumeným večerním světlem a poslední sluneční paprsky mě hřejí do ramen.

„Pěkné vlasy,” pochválí.

„Děkuju,” usměju se, jako by nešlo o nic zvláštního. „To nestojí za řeč.” Švih.

Na mostě se na chvíli zastavíme a díváme se na říčku. Zelenonohé slípky se tam potápějí pro nějakou trávu a sluneční světlo maluje na vodě jantarové louže. Dvojice turistů se vzájemně fotografuje a já se najednou vzedmu pýchou. Na tomhle nádherném místě nejsem na návštěvě, mám chuť se jim pochlubit. Já tu bydlím.

„Kam tedy jdeme?” ptám se, když zase vykročíme.

„Do hospody,” odpoví. „Nevadí?”

„To je bezva!”

Před hospodou U Zvonu okouní skupinka lidí. Někteří postávají u dveří, jiní sedí u dřevěných stolů.

„Co tam dělají?” podivím se.

„Čekají,” odpoví Nataniel. „Pan pípa je ve skluzu.”

„Jasně.” Rozhlédnu se kolem, ale všechny stoly jsou už obsazené. „To nevadí. Můžeme si sednout tady.”

Ukážu na starý sud - ale Nataniel míří přímo ke dveřím.

A… to je zvláštní. Všichni mu ustupují z cesty, aby mohl projít. S údivem přihlížím, jak sahá do kapsy, vytahuje svazek klíčů a pak se ohlédne po mně.

„Jdeme,” kývne na mě s úsměvem. „Otvíráme.”

Nataniel vlastní hospodu?

„Ty máš hospodu?” ptám se, když utichne rozruch, který nastal po otevření.

Čtvrt hodiny jsem s úžasem sledovala, jak Nataniel čepuje pivo do půllitrů, žertuje s hosty, vydává personálu pokyny a celkově se stará o všeobecnou spokojenost. Po počátečním náporu přišel za mnou k barové židličce, kde sedím se sklenkou vína.

„Tři hospody,” upřesní. „A nevlastním je jenom já. Je to rodinný podnik. U Zvonu a kousek odtud v Bingley U Labutě a U Dvou lišek.”

„Jůůů. Ale… to musíš mít spoustu práce!” Rozhlédnu se kolem. Zdá se, že je do posledního místa obsazeno, a ještě sedí lidé v malé zahrádce a na plácku před hospodou. Hovoří spolu tak hlasitě, až mě z toho brní uši. „Jak můžeš stihnout tohle a ještě k tomu dělat zahradníka?”

„Nejspíš budu muset s pravdou ven,” zvedne Nataniel ruce. „Příliš často tu nesloužím. Máme spoustu zaměstnanců. Ale myslel jsem si, že by to mohlo být dnes večer prima.”

„Takže ty nejsi skutečný zahradník!”

„Já jsem skutečný zahradník.” Sklopí na chvíli oči a narovná tácek na baru. „Tohle je…, jak bych to řekl, živnost.”

V hlase se mu ozval stejný tón jako onehdy. Jako bych narazila na nějaké citlivé téma. Podívám se na druhou stranu - a mou pozornost upoutá fotografie muže ve středním věku, která visí na stěně. Muž má Natanielovu výraznou bradu a modré oči, které při úsměvu lemují tytéž vrásky.

„To je tvůj otec?” ptám se opatrně. „Byl moc hezký.”

„Byl duší podniku,” Natanielovi zjihnou oči. „Všichni ho tady v podniku měli rádi.” Zhluboka se napije piva a pak postaví půllitr na stůl. „Ale poslyš. Nemusíme tu zůstat. Kdybys raději chtěla do něčeho víc nóbl…”

Rozhlédnu se po hospodě, která kypí životem. Hudba přehlušuje zvuk hovoru a smíchu. Hlouček štamgastů se vítá u baru a vzájemně se popichuje. Dvojici starších amerických turistů radí zrzavý číšník s jiskrnýma očima, jaké místní pivo si mají dát. Na opačné straně místnosti začali hrát šipky. Ani nepamatuju, kdy jsem naposledy zažila takhle uvolněnou přátelskou atmosféru.

„Klidně tu můžeme zůstat. A já ti budu pomáhat.” Sklouznu ze židličky a hrnu se k výčepu.

„Už jsi někdy točila pivo?” ptá se pobaveně Nataniel, který jde za mnou.

„Ne,” beru si půllitr a stavím ho pod jednu ze dvou píp.

„Ale všechno se naučím.”

„Tak dobře,” Nataniel obejde výčepní pult. „Takhle sklenici nakloň… a teď za to zatáhni.”

Zatáhnu za pípu a ta na mě vychrlí moře pěny. „Sakra!”

„Nesmíš spěchat…,” obejme mě zezadu rukama a vede mě. „Takhle je to lepší…”

Mmm, tohle není vážně špatné. Cosi mi říká, ale já neposlouchám. V objetí jeho silných paží se vznáším na růžovém obláčku. Tak se mi zdá, že mi bude pěkně dlouho trvat, než se naučím pořádně čepovat… Možná bychom tak mohli zůstat celý večer.

„Víš,” začnu a otočím k němu hlavu. A vtom něco uvidím a dojde mi řeč. Na dveřích visí stará dřevěná cedulka s nápisem „Prosím, očistěte si boty” a „Pracovní oděv zakázán”. Pod ní visí další výstraha. Na zažloutlém papíře je vybledlou fixou napsáno: PRÁVNÍKŮM VSTUP ZAKÁZÁN.

To je nějak divné. Právníkům vstup zakázán? Nešálí mě zrak?

„Vida,” Nataniel zvedne půllitr plný třpytivého jantarového moku. „Tvůj první půllitr.”

„Ehm… to je skvělé!” Pak raději chvíli počkám, aby to nebylo moc nápadné, a nenucené ukážu na nápis. „Co to je?”

„Právníkům nenalévám,” odpoví zcela vážně.

„Natanieli! Pojď sem!” zavolá někdo z druhého konce místnosti a on rozmrzele mlaskne jazykem.

„Za chvilku jsem zpátky,” dotkne se mé ruky a je pryč. Já se okamžitě zhluboka napiju vína. Nenalévá právníkům. Proč jim vlastně nenalévá?

Poslyš… zachovej klid, přikazuju si rozhodně. Je to žert. Jasně to je žert. Všichni nenávidí právníky, tak jako všichni nenávidí realitní agenty a berňák. To je prostě světa běh.

Ale na druhé straně si to všichni nepíšou na dveře ve své hospodě.

Zatímco tu sedím, přiběhne zrzavý číšník pro trochu ledu z mrazáku.

„Ahoj,” podává mi ruku. „Já jsem Eamonn.”

„Samanta.” Stisknu mu s úsměvem ruku. „Jsem tu s Natanielem.”

„Zmínil se.” V očích se mu zajiskří. „Vítejte v Lower Ebury.”

Pozoruju ho, jak obsluhuje, a najednou mě napadne, že by mi mohl něco říct k tomu nápisu.

„Poslyšte,” prohodím po jeho návratu, jako by vůbec o nic nešlo, „ten nápis o právnících. Je to vtip, že?”

„Ani ne,” zubí se na mě Eamonn. „Nataniel nemůže právníky vystát.”

„Ale!” Nějak se mi podaří zachovat úsměv. „A– proč?”

„Od té doby, co umřel jeho otec,” Eamonn zvedne s heknutím bednu s pomerančovou šťávou do koktejlů na pult a já se otočím na židličce tak, abych mu dobře viděla do obličeje.

„Proč? Co se stalo?”

„Otec se o něco soudil s městskou radou.” Eamonn se na chvíli zastaví. „Podle Nataniela se do toho především neměl vůbec pouštět, navíc Benovi někdo poradil, aby si najal právníky. Stejně už nebyl moc zdravý, ale ten proces ho stál tolik nervů, že nedokázal na nic jiného myslet. Pak dostal infarkt.”

„To je smutné,” vyděsím se. „A Nataniel z toho viní právníky?”

„Hlavně si myslel, že to k soudu jít nemělo,” shrne Eamonn a zvedá krabice. „Nejhorší na tom bylo, že po Benově smrti musel jednu hospodu prodat. Aby měl na zaplacení právníkům.”

To není moc příjemné zjištění. Očima hledám Nataniela, který na druhém konci hospody naslouchá s hlubokou vráskou na čele jakémusi člověku.

„Poslednímu právníkovi, který sem do hospody přišel…,” nakloní se Eamonn tajnůstkářsky přes pult,

„Nataniel rozbil nos.”

„On mu rozbil nos?” vyjeknu.

„Bylo to v den pohřbu jeho otce,” Eamonn téměř šeptá.

„Přišel sem jeden z právníků jeho otce a Nataniel mu jednu ubalil. Dodnes si z něj kvůli tomu děláme legraci.”

Otočí se na druhou stranu, aby kohosi obsloužil, a já se mezitím s bušícím srdcem napiju vína.

Nepropadej panice. No tak nemá rád právníky. Mě se to přece nemusí vůbec týkat. A také netýká. I tak se mu můžu se vším svěřit. I tak mu můžu říct o své minulosti. Nebude mi to mít za zlé. Určitě ne.

Ale co když ano?

Co když mě taky praští?

„Promiň mi to,” Nataniel se zčistajasna vynoří přede mnou a tváří se laskavě a přátelsky. „Není ti něco?”

„Kdepak!” odpovím s přehnaným veselím. „Bylo mi tu moc dobře!”

„Hej, Natanieli,” zavolá Eamonn, který leští sklenici. Mrkne na mě. „Co zavoláš pěti tisícům právníků na mořském dně?”

„Do toho!” Slova ze mě vyrazí dřív, než je stačím zastavit. „Všichni… chcípněte. Shnijte. A jděte k čertu.”

Nastane překvapené ticho. Vidím, jak na sebe Eamonn s Natanielem povytáhli obočí.

Ale co by. Obraťme list. Hned.

„Takže! Ehm…,” obrátím se rychle k hloučku stojícímu u výčepu. „Čím vám můžu posloužit?”

Do konce večera jsem načepovala kolem čtyřiceti piv. Snědla jsem porci tresky s hranolky a půl misky lepivého karamelového pudinku - a k velkému veselí všech přihlížejících jsem porazila Nataniela v šipkách.

„A prý jsi to nikdy předtím nehrála!” žasne poté, co jsem svou výhru potvrdila dvojitou osmičkou.

„Však taky ne,” odpovím s nevinným výrazem. Nemusím každému hned vyzvonit, že jsem se na škole pět let věnovala lukostřelbě.

Nakonec vydá Nataniel závěrečné pokyny doprovázené jasným kovovým zazvoněním a o dobrou hodinu později se poslední opozdilci loudají ke dveřím.

„Ahoj.”

„Ahoj, Natanieli.”

Sledovala jsem, jak odcházejí z hospody a jak se s ním všichni kromě turistů nějakým způsobem loučí. Musí znát vesnici do posledního človíčka.

„My to tady uklidíme,” prohlásí Eamonn rozhodně, když Nataniel začne uklízet sklenice - po pěti do jedné ruky.

„Tyhle dej sem. Budeš si asi chtít užít zbytku večera.”

„No… tak dobře,” poplácá ho Nataniel po zádech.

„Díky, Eamonne.” Podívá se na mě. „Půjdeme?”

Téměř nerada vstávám z barové židličky. „Byl to báječný večer,” loučím se s Eamonnem. „Moc ráda jsem vás poznala.”

„Nápodobně,” zazubí se na mě. „Pošlete nám účet.”

Pod dojmem rozjařené atmosféry se na něj nadšeně usměju; hřeje mě u srdce, že jsem vyhrála v šipkách, a těší mě, že jsem strávila večer tím, že jsem doopravdy něco dělala. Ještě nikdy jsem nic takového nezažila.

Žádný člověk mě v Londýně nevzal na schůzku do hospody - natož na druhou stranu výčepního pultu. Jacob mě na první schůzku pozval do Covent Garden na Les Sylphides, ale po dvaceti minutách mu zatelefonovali ze Států a už se nevrátil. Druhý den prohlásil, že se tak zahloubal do nějakého právního problému v zákonu o komerční smlouvě, že na mě úplně zapomněl.

A nejhorší na tom bylo, že místo abych mu řekla „ty mizero!” a jednu mu přišila, zeptala jsem se, o jaký problém šlo.

Po hospodském teplíčku prosyceném alkoholickými výpary je letní noc svěží a chladná. Jdeme po cestě a z dálky slyším smích hospodských hostů a zvuk startujícího automobilu. Veřejné osvětlení tu není u na cestu nám svítí pouze velký kulatý měsíc a okna domků se zataženými závěsy.

„Líbilo se ti to?” vyzvídá Nataniel trochu nejisté.

„Původně jsem tam nechtěl zůstat celý večer…”

„Strašně moc se mi tam líbilo,” odpovím nadšeně. „Je to báječná hospoda. A ohromilo mě, jak jsou tam na sebe všichni hodní! A jak tě tam všichni znají! A jaký to má

venkovský kolorit. A jak se tam všichni o sebe navzájem zajímají. To se hned pozná.”

„A jak jsi na to přišla?” ptá se Nataniel pobaveně.

„Z toho, jak se tam všichni poplácávají po zádech,” vysvětluju. „Z toho je jasně vidět, že kdyby měl někdo nějaké potíže, hned by s ním všichni cítili a snažili se mu pomoct. To je prostě znát.”

Slyším, jak se Nataniel dusí smíchem. „No však jsme byli taky loni vyznamenáni jako nejsoucitnější vesnice v celé Anglii,” prohlásí.

„Klidně se směj,” odseknu. „Ale v Londýně se tak lidé nechovají. Kdybys na ulici padl mrtvý, tak tě nanejvýš odkutálí na stranu. Ale nejdřív ti vyprázdní kapsy, ukradnou peněženku a průkazy totožnosti. To by se tady přece nemohlo stát!”

„No to asi ne,” připustí Nataniel. „Kdybys natáhla brka tady, sešla by se u tvé smrtelné postele celá vesnice a zazpívala by ti pohřební písně.”

Ústa se mi začínají stahovat k úsměvu. „No vidíš. A sypali by na tebe květinové lístky.”

„Ovšemže,” přikývne. „A vyrobili by ti z šustí obřadní panenky.”

Chvíli kráčíme mlčky. Přes cestu nám přeběhne cosi malého a čtyřnohého; na okamžik se to zastaví, dvěma žlutými světýlky na nás zahledí a pak to zmizí v živém plotě.

„A jak taková pohřební píseň vypadá?” ptám se.

„Asi takto,” Nataniel si odkašle a pak zanotuje hlubokým a truchlivým hlasem. „Ach ne! Již ho tu není!”

Chce se mi strašně smát, ale nějak se mi to podaří překonat.

„A co když je to žena?”

„Dobrá poznámka. Pak pochopitelně zpíváme naprosto odlišnou pohřební píseň.” Zhluboka se nadechne a zapěje přesně tutéž melodii na jedné notě: „Ach ne! Již jí tu není!”

Žaludek se mi svíjí potlačovaným smíchem.

„U nás v Londýně žádné pohřební písně nezpíváme,” podotknu. „Prostě jdeme dál. V tomhle jsme my Londýňané nepřekonatelní. Neustále se někam ženeme, abychom tam byli první.”

„Já Londýňany znám,” zatváří se Nataniel znechuceně.

„Nějakou dobu jsem v Londýně žil.”

V měsíčním světle na něj vykulím oči. Nataniel bydlel v Londýně? Zkusím si ho představit v podzemce, jednou rukou zavěšeného za držadlo a v druhé třímajícího otevřené Metro, ale nějak mi to nejde.

„Vážně?” podivím se jenom a on přikývne.

„A strašně moc se mi tam nelíbilo. Strašně.”

„Ale co - proč…”

„Rok před nástupem na univerzitu jsem pracoval jako číšník. Bydlel jsem proti supermarketu, který byl otevřený čtyřiadvacet hodin. Celou noc svítil takovými těmi jasnými fluorescenčními pásy. A ten randál…” Zamrká. „Za těch deset měsíců, co jsem tam bydlel, jsem ani na chvíli nezažil naprostou tmu nebo hluboké ticho. Nikdy jsem nezaslechl ptačí zpěv. Nikdy jsem neviděl hvězdy.”

Instinktivně zakloním hlavu a zadívám se na jasnou noční oblohu. Pomalu, jak se mé oči přizpůsobují tmě, začínají na ní vystupovat drobné stříbrné krůpěje sestavené do různých spirál a obrazců, které nedokážu rozluštit. Nataniel má pravdu. Ani já jsem v Londýně žádné hvězdy neviděla.

„No a co ty?” Jeho hlas mě vrátí zase na zem.

„Co jako já?”

„Chtěla jsi mi vyprávět svůj příběh,” připomene mi. „Jak to, že jsi sem přijela.”

„Aha,” ztratím nervy. „Ano, máš pravdu. To jsem chtěla.” I když mě v té tmě sotva může vidět, zadívám se na druhou stranu a mozek mi pracuje tak rychle, jak to jenom po třech sklenkách vína jde.

Musím něco říct. Třeba bych to mohla hodně zkrátit.

Říct pravdu, ale vynechat tu část o právech.

„No,” povzdychnu si nakonec. „Byla jsem v Londýně. V tom… tom…”

„Vztahu,” napovídá mi.

„Ehm… ano,” zamumlám. „No. Moc se to nepovedlo.

Nastoupila jsem do vlaku… a skončila tady.”

Rozhostí se ticho plné očekávání. „No prostě tak,” dodám.

„To je všechno?” zeptá se Nataniel užasle. „To má být ten dlouhý příběh?”

Ach Bože.

„Podívej,” v měsíčním světle se k němu s bušícím srdcem otočím. „Já vím, že jsem ti slibovala, že toho bude víc. Ale jsou podrobnosti skutečně tak důležité? Záleží na tom, co jsem dělala… nebo čím jsem byla? Důležité je, že jsem tady. A že jsem prožila nejkrásnější večer v celém mém životě. To je pravda.”

Vidím, že se chystá protestovat; dokonce otevřel ústa a chtěl něco říct. Pak se jeho výraz uvolní, Nataniel se ode mě odvrátí, aniž vyslovil své námitky.

Zmocní se mě zoufalství. Tak teď jsem asi všechno zničila. Možná jsem mu přece jen měla všechno říct. Nebo jsem si měla něco vymyslet o nějakém příšerném příteli.

Kráčíme beze slova noční tmou. Natanielovo rameno se otře o mé. Pak ucítím jeho ruku. Jeho prsty se dotknou

mých, nejdříve letmo, jakoby náhodou - a pak se pomalu vplétají do mých.

Cítím bouřlivou odezvu svého těla, ale bůhvíjak se přinutím pravidelně dýchat. Žádný z nás nic neříká. Není slyšet nic jiného než naše kroky na cestě a vzdálené houkání sovy. Natanielova ruka pevně svírá mou a nabízí mi bezpečí. Hladí mě palcem a já cítím ztvrdlé mozoly na jeho dlani.

Pořád jdeme mlčky. Ani nevím, jestli bych to dokázala.

Dojdeme k závoře před vstupem na příjezdovou cestu k domu Geigerových. Nataniel se na mě mlčky a téměř smrtelně vážně podívá. Cítím, jak se mi dech zrychluje, jak souzní s každým druhým úderem mého srdce. Co na tom záleží, jestli je na mě vidět, jak moc o něj stojím!

V těchto pravidlech jsem se stejně nikdy pořádně nevyznala.

Pouští mi ruku a obejme mě kolem pasu. Teď mě pomalu přitahuje k sobě. Zavřu oči a chystám se mu podlehnout.

„Ježíšku na křížku!” ozve se najednou nezaměnitelný hlas. „To jí nedáš ani pusu?”

Škubnu sebou a otevřu oči. Nataniel vypadá stejně užasle a automaticky o krok uskočí. Otočím se - a k mé hrůze se z jednoho horního okna domu vyklání Trish s cigaretou v ruce a dívá se přímo na nás.

„Přede mnou se, děti, nemusíte stydět!” uklidňuje nás.

„Líbání je tu povoleno!”

Probodávám ji pohledem ostrým jako dýka. Copak nikdy neslyšela o „soukromí”?

„Nenechte se rušit!” mává na nás zapáleným koncem cigarety. „Jako bych tu nebyla!”

Jako by tu nebyla?Jenomže já se bohužel s tím, že se na nás při líbání dívá Trish, nedokážu smířit. Podívám se nejisté na Nataniela, který vypadá stejně rozpačitě.

„Nemohli bychom…,” zarazím se, protože si nejsem jistá, jak pokračovat.

„Taková nádherná letní noc, viďte?” prohodí Trish konverzačním tónem.

„Nádherná,” přisvědčí Nataniel zdvořile.

Zachytím jeho pohled a najednou mám pocit, že vyprsknu smíchy. Je to příšerné. Nálada je nenávratně pryč.

„Tak tedy… díky za krásný večer,” snažím se zachovat vážný obličej. „Moc se mi to líbilo.”

„Mně taky.” V přítmí má téměř indigově modré oči; ústa se mu chvějí veselím. „Tak co? Dopřejeme paní Geigerové trochu toho vzrušeníčka? Nebo ji odsoudíme k pocitu hluboké marnosti a nenaplněného smyslu života?”

Oba se podíváme na Trish, která se stále dychtivě vyklání z okna. Jako by byla v erotickém klubu a jako by dalším číslem měl být můj lap dance výlučně pro Nataniela.

„No… já si myslím, že si ten pocit hluboké marnosti nejspíš zaslouží,” usměju se.

„Uvidíme se tedy zítra?”

„Budu u tvé mámy v deset.”

„Tak se měj.”

Natáhne ke mně ruku a než odejde, letmo se dotkneme prsty. Dívám se za ním, jak mizí ve tmě, pak se otočím a celá rozechvělá zamířím k domu.

Vypálit Trish rybník je moc prima. Ale co si mám teď počít já s pocitem nenaplněného života?

Šestnáct

DRUHÝ DEN RÁNO MÉ PROBUDÍ TRISH zuřivým

boucháním na dveře. „Samanto! Musím s vámi mluvit! Okamžitě!”

Je sobotní ráno a před osmou. Hoří snad někde?

„Už jdu!” volám rozespale. „Počkejte vteřinu!”

Vyhrabu se z postele s hlavou ještě plnou nádherných vzpomínek na včerejší noc. Natanielova ruka v mé… Natanielova náruč…

„Ano, paní Geigerová?” Přede dveřmi stojí Trish v županu, celá zarudlá a s očima podlitýma krví. Zakryje rukou mikrofon bezdrátového telefonu, který drží v ruce.

„Samanto,” říká mi s očima přimhouřenýma do úzké škvírky a podivně triumfálním tónem. „Vy jste mě chtěla napálit, viďte?”

Zaplaví mě bílé světlo hrůzy a žaludek mi klesne ke kolenům. Jak se to jen… Jak na to mohla…

„Klepla jsem hřebíček na hlavičku, viďte!” pronikavě se na mě zadívá. „Vy jistě víte, o čem mluvím.”

V mysli horečně probírám všechny nesmysly, které jsem Trish napovídala, včetně toho, že jsem „hospodyně”. Ne že

by jich bylo málo. Může to být nějaká bezvýznamná maličkost. Nebo mohla přijít na všechno.

„Nemám zdání, o čem mluvíte,” začínám z nedostatku vzduchu trochu lapat po dechu. „Madam.”

„Tak tedy,” Trish jde ke mně a cestou nadurděně šustí svým hedvábným županem. „Jistě si umíte představit, že mě poměrně zásadně rozčílilo, že jste mi zatajila, že jste připravovala paellu pro španělského velvyslance.”

Cítím, jak mi klesá sanice. Pro jakého velvyslance?

„Onehdy jsem se vás ptala, jestli jste vařila pro nějakou významnou osobnost,” povytáhne na mě Trish vyčítavě obočí. „Ani slůvkem jste se nezmínila o hostině pro tři sta lidí v Mansion House.”

V jakém Mansion House? Že by jí definitivně přeskočilo?

Že by byla po celou dobu schizofrenní? To by mnohé vysvětlovalo.

„Paní Geigerová,” koktám zaraženě. „Nechcete se na chvíli posadit?”

„Co bych si sedala, děkuju pěkně!” odmítne mě rázně.

„Ještě pořád mám na lince lady Edgerlyovou.”

Zem se mi rozhoupá pod nohama. Ona mluví s Freyou?

„Lady Edgerlyová…,” Trish zvedne sluchátko k uchu.

„Měla jste naprostou pravdu, je skutečně neskonale skromná…” Podívá se na mě. „Lady Edgerlyová by vám chtěla něco říct.”

Podává mi sluchátko a já ho s mírnou nedůvěrou přikládám k uchu.

„Samanto?” Přes hučící oceán ke mně dolehne Freyin známý chraplavý hlas. „Jsi v pořádku? Co to krucinál provádíš?”

„Jsem… v pořádku!” Ohlédnu se po Trish, která stojí přibližně dva metry ode mě. „Jenom si tu… někam kousek zajdu…”

Nevšímám si Trishiných laserových očí, utíkám do svého pokoje a zavřu za sebou pečlivě dveře. Pak si zase přiložím telefon k uchu.

„Je mi prima!” pocítím ohromnou radost, že zase mluvím s Freyou. „To je tak skvělé, že tě zase slyším!”

„Co se to tam ksakru děje?” dotírá na mě. „Dostala jsem od tebe vzkaz, ale vůbec mi to nedávalo smysl! Ty děláš hospodyni? Ty ses s někým vsadila?”

„Ne,” podívám se na dveře, pak přejdu do koupelny a pustím ventilátor. „Fakt tu pracuju jako hospodyně na plný úvazek,” zašeptám. „Odešla jsem od Carter Spink.”

„Ty jsi s tím praštila?” žasne Freya. „Co tak najednou?”

„Já jsem s tím nepraštila. Oni mě… vyrazili. Udělala jsem chybu a oni mě vyhodili.”

Vůbec mi to nejde z pusy. A už se mi na to nechce ani myslet.

„Oni tě vykopli za jedinou chybu?” rozhořčí se Freya.

„Kristepane, ti lidi jsou…”

„Nebyla to žádná prkotina,” přeruším ji uprostřed věty.

„Byla to skutečně velká a závažná chyba. No prostě se to stalo. A já jsem se rozhodla zkusit něco trochu jiného. Dělat na chvíli hospodyni.”

„Takže ty ses rozhodla dělat hospodyni,” opakuje po mně Freya pomalu. „Ty jsi snad přišla o rozum, Samanto!”

„No a co?” bráním se. „Neříkalas mi právě ty, že bych potřebovala změnu?”

„No ale hospodyni? Vždyť neumíš vařit!”

„No jo, já vím.”

„Myslím tím, že jsi na vaření vážně levá!” slyším, jak se tiše směje. „Já jsem tvé výtvory zažila na vlastní kůži. I tvůj vřelý vztah k uklízení.”

„Já vím!” Už mě to začíná rozčilovat. „Na začátku to bylo trochu komplikované. Ale už jsem se něco naučila. To by ses divila.”

„A nosíš zástěru?”

„Mám takovou ohavnou nylonovou pracovní zástěru…,” dusím se smíchy. „A oslovuju je madam… a pane… a dělám pukrle…”

„Samanto, ty jsi cvok,” vyráží Freya mezi záchvaty smíchu. „Absolutní cvok. Tam nemůžeš zůstat. Já tě zachráním. Zítra letím domů…”

„Ne!” vykřiknu s větší vervou, než jsem původně zamýšlela. „Ne! Mám… se tu dobře. Nic mi neschází.”

Na telefonu se rozhostí podezíravé ticho. Sakra. Freya mě zná příliš dobře.

„Je v tom nějaký mužský?” zeptá se nakonec poťouchle.

„Možná,” cítím, jak se mi na obličeji mimoděk rozlévá široký úsměv. „Ano.”

„Podrobnosti?”

„Na to je ještě moc brzo. Ale je… však víš. Fešák.” Jako praštěná se sama na sebe culím do zrcadla.

„Ale i tak. Víš, že stačí zavolat a jsem u tebe. Tak si tam tedy zůstaň…”

„Díky, Freyo.” Uvědomím si, jak hrozně ji mám ráda.

„Za málo. Samanto?”

„Ano?” Rozhostí se dlouhé ticho, až si začínám myslet, že nás přerušili.

„A co práva?” zeptá se Freya nakonec. „Co tvé partnerství? Já vím, že jsem měla spoustu námitek. Ale byl to tvůj sen. Copak to chceš jen tak hodit přes palubu?”

Cítím, jak mě zabolelo u srdce, a snažím se to překonat.

„Sen je zkrátka fuč,” odpovím stručně. „Partneři nesmějí udělat chybu za padesát milionů liber.”

„Padesát milionů liber?”

„Už je to tak.”

„Páni,” vydechne Freya šokované. „To jsem nevěděla.

Muselo to být pro tebe strašné…”

„Už je to dobré,” přeruším ji. „Už jsem to překonala.

Opravdu.”

Freya si povzdychne. „Víš, já jsem si hned říkala, že se něco děje. Snažila jsem se ti poslat zprávu elektronickou poštou přes webové stránky Carter Spink. Ale tvá stránka je pryč.”

„Vážně?” bodne mě u srdce.

„A tak jsem si myslela…,” nedokončí větu a já slyším v pozadí nějaký rozruch. „Sakra. Už pro nás přijeli. Poslyš, brzy ti zase zavolám…”

„Počkej!” vykřiknu. „Ještě mi musíš říct, cos to prokristapána napovídala Trish o tom španělském velvyslanci! A o Mansion House?”

„Jo tohle,” chichotá se. „Ona ze mě pořád něco mámila, a tak mě napadlo, že si radši něco vymyslím. Tak jsem jí řekla, že umíš složit ubrousky do scény z Labutího jezera… že děláš nádherné ledové sošky… a že po tobě David Linley jednou loudil recept na sýrovou slámu…”

„Freyo…,” zavřu oči.

„Naplácala jsem toho spoustu, vážně. A ona mi to žrala!

Už musím, holka, jít. Mám tě moc ráda.”

„Já tebe taky.”

Telefon zmlkne a já stojím chvilku bez hnutí; v koupelně je najednou bez Freyina chraplavého hlasu na pozadí vřavy indické ulice strašně ticho.

Podívám se na hodinky. Tři čtvrtě na deset. Ještě mám chviličku času.

O tři minuty později sedím u Eddieho stolu, netrpělivě poklepávám prsty a čekám na připojení k internetu. Zeptala jsem se Trish, jestli bych nemohla poslat e-mail lady Edgerlyové, a ona mi dychtivě utíkala otevřít pracovnu a okouněla za židlí tak dlouho, až jsem ji musela zdvořile požádat, aby odešla.

Otevře se Eddieho home page a já okamžitě naťukám www.carter-spink.com.

Když vyskočí důvěrně známé purpurové logo a opíše na obrazovce kružnici, cítím, jak ve mně stoupá staré napětí jako lístky ze dna rybníku. Zhluboka se nadechnu a rychle přeskočím z Úvodu na Spolupracovníky. Otevře se jejich seznam a - Freya má pravdu. Po jméně Snell následuje bezprostředně Taylor. Žádná Sweetingová tam není.

Prudce vydechnu a sama sebe přemlouvám, abych byla rozumná. Pochopitelně mě vyřadili. Vždyť mě vyhodili, co jiného jsem čekala? Byl to můj starý život a já se o něj už nestarám. Měla bych jejich stránky prostě zavřít, jít do Irisina domu a pustit to všechno z hlavy. To by bylo rozumné.

Místo toho se přistihnu, jak hmatám po myši a nechávám vyhledat heslo „Samanta Sweetingová”.

„Nenalezeno” vyskočí o chvilku později a já na to zaraženě koukám.

Nikde tam nejsem? Na celých jejich webových stránkách? Ani… v mediální části? Nebo v archivu?

Rychle kliknu na okénko „dokončené smlouvy” a hledám „EuroSal, sloučení, DanCo”. Byla to minulý rok velká evropská událost a já jsem tam dohlížela na financování. Na obrazovce se objeví zpráva s titulkem

„Carter Spink informuje o sloučení dvou podniků v hod-notě 20 bilionů Uber.” Očima přejíždím známý text. „Tým

firmy Carter Spink vedl z Londýna Arnold Saville za spolupráce Guye Ashbyho a Jane Smilingtonové.”

Nevěřím svým očím, pak se vrátím na začátek, ještě jednou si text pozorně pročítám a hledám chybějící slova -

„a Samanty Sweetingová”, která tam měla stát. Ale ta slova tam nejsou. Já tam nejsem. Rychle přepnu na další smlouvu, na koupi Conlonu. Vím, že v té zprávě jsem. Vždyť jsem ji prokristapána četla. Byla jsem v tom týmu, to je prostě fakt.

Ale ani tam o mně není jediná zmínka.

S bušícím srdcem přeskakuju v rozpětí posledního roku z jedné smlouvy na druhou. V rozpětí posledních dvou let. Posledních pěti let. Oni mě vymazali! Někdo si dal tu práci, že prošel celou internetovou stránku a vymazával mé jméno. Vymazali mě ze všech smluv, na nichž jsem pracovala. Jako bych nikdy neexistovala.

Zhluboka se nadechnu a snažím se zůstat klidná. Ale zaplavuje mě vztek, horký a prudký. Jak se opovážili měnit minulost? Jak se mě opovážili vymazat? Dala jsem jim sedm let života. Nemůžou přece předstírat, že jsem u nich vůbec nikdy nepracovala…

Pak mě napadne cosi jiného. Proč si vůbec dávali tu práci? I ostatní lidé odešli od firmy a nikdo je tak důsledně nevymazával. Proč se za mě tak stydí? Chvíli tiše civím na obrazovku. Pak pomaloučku píšu adresu www.google.com a nechávám vyhledat heslo „Samanta Sweetingová”. Pro jistotu přidám právnická a stisknu enter.

Vzápětí se obrazovka naplní textem. Při čtení mám pocit, jako by mě někdo praštil do hlavy.

… debakl Samanty Sweetingové…

… zjistili, že se Samanta Sweetingová jednoduše vypařila a nechala své kolegy na holičkách…

… doslechli o Samantě Sweetingové…

… vtipy o Samantě Sweetingové. Víte, jak se říká právníkovi, který…

… se Samantou Sweetingovou vyrazili u Carter Spink dveře…

Jeden za druhým. Od internetových stránek právníků, přes soudního zpravodaje po message board studentů práv. Jako by si celý právní svět za mými zády ze mě dělal legraci. I na další stránce, i na další…

Mám pocit, jako by se mi pod nohama bortil most. Hledím na tu spoušť a poprvé mi dochází celý rozsah katastrofy. Nikdy se nemůžu vrátit. Věděla jsem to.

Ale asi mi to úplně nedošlo. Nedošlo mi to až do konečků mých nervů. Až tam, kde na tom záleží.

Cítím, jak mi na obličeji vyrazily krůpěje potu, a zavřu všechny webové stránky. Pro případ, že by byl Eddie příliš zvědavý, vymažu po sobě všechny stopy. Vypnu počítač a rozhlédnu se ztichlou místností. Jsem zde. Ne tam. Ta část mého života je prostě pryč.

Bez dechu dobíhám ke dveřím Irisina domku, který vypadá stejně idylicky jako předtím. Vlastně ještě idyličtěji, protože teď se opodál prochází husa s housátky.

„Vítám vás,” usmívá se na mě Iris nad hrnkem čaje.

„Kam ten spěch?”

„Jenom jsem chtěla přijít včas.” Vyhlédnu do zahrady, ale Nataniela nikde nevidím.

„Nataniel musel jet do hospody spravit prasklé potrubí,” jako by mi Iris četla myšlenky. „Ale brzy se vrátí. Mezitím upečeme chleba.”

„Už se těším!” Jdu za ní do kuchyně a jako posledně si oblékám tutéž pruhovanou zástěru.

„Já už jsem tak trochu začala,” podotkne Iris a míří k velké starobylé

zadělávací míse, která stojí na stole. „Kvasnice, teplá voda, rozpuštěné máslo a mouka. Když to promícháte, vznikne z toho těsto. Teď to musíte pořádně vypracovat.”

„Dobře,” hledím na těsto bez zájmu.

Iris se na mě zvědavě podívá. „Není vám něco, Samanto? Vypadáte trochu… rozrušeně.”

„Nic mi není,” pokouším se usmát. „Promiňte.”

Má pravdu. Jsem myšlenkami úplně jinde. No tak.

Soustřeď se.

„Já vím, že si lidé na takovou práci kupují roboty,” poznamená Iris a přenáší těsto na stůl. „Ale my to budeme dělat postaru. Lepší chleba jste nikdy nejedla.”

Několikrát těsto prohněte. „Vidíte? Přeložte ho a pootočte o čtvrtkruh. Musíte se do toho pořádně opřít.”

Opatrně zabořím ruce do měkkého těsta a snažím se ji napodobit.

„Správně,” chválí mě Iris, která mě pozorně sleduje.

„Musíte se dostat do rytmu a pořádně se do toho opřít.

Hnětení báječně uvolňuje utřes,” dodá potutelně.

„Představte si, že máte pod rukama své nejhorší nepřátele.”

„To je ono!” prohlásím vesele.

Ale jako by se mi v prsou něco zaseklo, a hnětením těsta se mi vůbec neulevuje. Čím víc se do těsta opírám a čím víc ho otáčím, tím je to vlastně horší. Nedokážu vyhnat z hlavy tu internetovou stránku. Nedokážu překonat vztek na nespravedlnost, který mě pálí.

Firmě jsem mnohokrát prospěla. Získala jsem jí klienty.

Vyjednávala dohody. Nebyla jsem žádná „podržtaška”.

Nebyla jsem žádná nula.

„Čím důkladněji těsto vypracujete, tím chutnější chleba získáte,” radí mi Iris a přichází s úsměvem ke stolu. „Cítíte, jak se vám pod prsty zahřívá a měkne?”

Pozoruju těsto v rukou, ale smysl toho, co říká, nechápu. Její slova se ode mě odrážejí. Mé smysly mě zrazují. Myšlenky mi poskakují bůhvíkde jako pták na ledě.

Pustím se znovu do těsta s ještě větší vervou a snažím se vložit do práce celým srdcem i duší. Chtěla bych zažít stejnou spokojenost jako minule; chtěla bych mít pocit prostého a srdečného života. Ale ztrácím rytmus, prsty se mi lepí na těsto a já frustrovaně zuřím. Paže mě bolí a v obličeji jsem zpocená. Zmocňuje se mě stále větší neklid a zuřivost.

Jak si mě mohli dovolit vymazat? Byla jsem dobrá právnická. Byla jsem setsakra dobrá právnička.

„Nechtěla byste si odpočinout?” Iris přijde za mnou a dotkne se mého ramene. „Je to namáhavá práce, když na to člověk není zvyklý.”

„A má to vůbec smysl?” Slova ze mě vystřelí dřív, než je stačím zarazit. „Jakože, k čemu tohle všechno je? Pečení chleba. Upečete ho a pak sníte. A vůbec nic z toho nezbude.”

Zarazím se a přemýšlím, co se to se mnou děje. Dýchám krátce a trhaně. Přestávám se zcela ovládat.

Iris se na mě zneklidněně podívá. „To se dá říct o veškerém jídle,” upozorní mě jemně. „I o samotném životě.”

„Přesně,” otřu si čelo zástěrou. „Přesně.”

Nechápu, proč to říkám. Proč na Iris útočím? Musím se uklidnit. Ale cítím, jak ve mně bouří neklid a zlost.

„Myslím, že to už bude stačit,” zhodnotí Iris těsto, vezme si ho ode mě a tvaruje rukou do bochánku.

„A co teď?” snažím se mluvit klidně. „Mám to strčit do trouby?”

„Ještě ne,” Iris vrací těsto do mísy, kterou staví na sporák. „Teď počkáme.”

„Počkáme?” podivím se. „Jak počkáme?”

„Prostě počkáme.” Iris přehodí přes mísu utěrku. „Půl hodiny bude stačit. Uvařím čaj.”

„Ale … na co vlastně budeme čekat?”

„Až vykvasí droždí a provede s těstem své kouzlo,” usměje se. „Pod tou utěrkou se právě odehrává takový menší zázrak.”

Zadívám se na mísu a snažím se soustředit na zázraky. Ale moc mi to nejde. Necítím se klidněji ani vyrovnaněji. Ta rána je příliš hluboká a nervy mám napjaté k prasknutí. Do této chvíle jsem se ovládala. Do této vteřiny. A teď mám čekat na nějaké droždí? Teď tu mám trčet v zástěře a čekat… co udělá nějaká houba?

„Promiňte,” slyším svůj hlas. „Tohle nezvládnu.” Mířím ke kuchyňským dveřím a ven na zahradu.

„Co se děje?” Iris běží za mnou a ruce si přitom utírá o zástěru. „Copak se stalo, holčičko?”

„Já to nezvládnu!” otáčím se k ní. „Prostě tu nedokážu… jenom tak klidně sedět a čekat, až nějaké kvasnice provedou to, co mají.”

„Proč ne?”

„Protože je to taková ztráta času!” chytím se zoufale za hlavu. „Je to taková ztráta času. Všechno!”

„A co bychom podle vás měly raději dělat?” ptá se Iris.

„Něco… důležitého. Jasné?” Rozběhnu se k jabloni a zase se vracím, na jednom místě nejsem schopná vydržet. „Něco konstruktivního.”

Kouknu po očku na Iris, ale ta nevypadá nijak uraženě.

Spíš mírně pobaveně.

„Co může být konstruktivnějšího než pečení chleba?”

Proboha! Asi začnu brzy řvát. To je tak dobré pro ni s jejími slepicemi a zástěrou, pro ni, která nic neví o kariéře, kterou mi rozcupovali na internetu.

„Nic prostě nechápete,” polykám slzy. „Promiňte, ale je to tak. Podívejte…, já radši půjdu.”

„Nikam nepůjdete,” prohlásí Iris kupodivu rozhodně. Hned nato stojí přede mnou, klade mi ruce na ramena a upřeně si mě modrýma očima prohlíží.

„Samanto, někdo vám velmi ublížil,” říká vlídným a vyrovnaným hlasem. „A vás to hluboce zasáhlo…”

„Nikdo mi neublížil!“ setřesu ze sebe její ruce. „Já to, Iris, jenom… prostě nedokážu. Nemá cenu si na to hrát. Nejsem žádná pekařka, jasné? Nejsem žádná bohyně v domácnosti.” Zoufale těkám pohledem po zahradě a hledám nějaký záchytný bod. „Já už vlastně ani nevím, kdo sakra jsem. Mám v tom teď strašný zmatek.”

Po tváři mi stéká slza a já ji vztekle setřu. Přece tu nebudu před Iris brečet.

„Nevím, kdo jsem,” vydechnu už klidněji. „Ani jaké mám cíle… ani kam v životě směřuju. Nevím vůbec nic.”

Najednou na mě padne tak hluboká únava, že se složím do suché trávy. Za chvilku si ke mně přisedne Iris.

„To přece nevadí,” konejší mě. „Netrapte se kvůli tomu, že neznáte na všechno odpověď. Člověk vždycky nemusí vědět, kdo je. Vždycky nemusí mít před sebou narýsovanou jasnou a konkrétní cestu. Někdy prostě stačí znát příští krok.”

Chvíli mlčím. Nechávám si její slova protékat hlavou jako chladnou vodu, která tiší bolest.

„A jaký tedy bude ten můj příští krok?” pokrčím nakonec beznadějně rameny.

„Pomůžete mi vyloupat fazole na oběd,” řekne Iris tak praktickým hlasem, že se bezděky malinko usměju.

Pokorně za ní kráčím do domu, vezmu si velkou mísu fazolových lusků a pustím se podle jejího návodu do loupání. Lusky do košíku na podlaze. Fazole do mísy. Zas a znovu.

Zaberu se do svého úkolu a trochu se uklidním. Ani jsem nevěděla, že fazole rostou v takových luscích.

Abych pravdu řekla, má jediná zkušenost s fazolemi vypadá tak, že je koupím nasáčkované ve Waitrose, uložím do lednice, vzpomenu si na ně asi tak týden po uplynutí záruční lhůty a následně je vyhodím do odpadu.

Tak takhle vypadají ve skutečnosti. Vykopané přímo ze země. Nebo… otrhané z keře. Nebo co já vím, odkud se to bere..

Pokaždé, když rozloupnu lusk, jako bych v něm našla řadu světlezelených perel. A když si jednu strčím do pusy, chutná jako -

Sakra. No jasně, to se musí uvařit. Fujtajbl.

Když vyloupeme všechny fazole, vypracujeme ještě jednou těsto. Vytvarujeme z něj bochníčky, položíme na plech a ještě půldruhé hodiny čekáme, než vykynou. Ale tentokrát mi to už bůhvíproč tolik nevadí. Posadím se s Iris ke stolu, odtrháváme stopky z jahod a posloucháme rozhlas do chvíle, než nastane čas zasunout plechy do trouby. Pak Iris rozloží sýr, fazolový salát, sušenky a jahody na podnos, který vyneseme ven na stůl, který stojí ve stínu pod jakýmsi stromem.

„Tak,” nalije trochu ledového čaje do sklenice z bublinkového skla. „Lepší?”

„Ano. Děkuju,” přikývnu rozpačitě. „Omlouvám se za to, jak jsem tu vyváděla. Prostě jsem…”

„Ale Samanto, to je v pořádku,” krátce na mě pohlédne od krájení sýra. „Vůbec se nemusíte omlouvat.”

„Ale já chci,” zhluboka se nadechnu. „Jsem vám skutečně vděčná, Iris. Byla jste na mě tak hodná… i Nataniel…”

„Prý vás vzal do hospody.”

„Tam to bylo prima,” říkám nadšeně. „Jste jistě pyšná, že patří vaší rodině.”

Iris přikývne. „Tyhle hostince patří Blewettovým už několik generací.” Posadí se a oběma nám naloží na talíř fazolový salát s olejovým a bylinkovým dresinkem. Naberu si lžíci - a je úžasně dobrý.

„Muselo to být těžké, když váš manžel umřel,” troufnu si velmi opatrně poznamenat.

„Nastaly nám velké potíže,” poznamená Iris prakticky. K našemu stolu se žene kuře a Iris ho odhání. „Kupříkladu s financemi. Nebylo to dobré. Nebýt Nataniela, byli bychom o hostince přišli. Udělal v nich pořádek. Kvůli otcově památce.” Oči jí mírně ztmavnou a s vidličkou napůl cesty k ústům se zarazí. „Člověk nikdy neví, co bude dál, i kdyby si život sebelíp naplánoval. Ale s tím už máte své zkušenosti.”

„Vždycky jsem si myslela, že mám před sebou jasnou cestu,” klopím oči na talíř. „Každý její úsek jsem znala do nejmenších podrobností.”

„Ale ono se to vyvíjelo úplně jinak, že?”

Několik vteřin nejsem schopná odpovědi. Vzpomínám na chvíli, kdy jsem se dozvěděla, že se stanu partnerem. Na ten okamžik ničím nezkalené bláznivé radosti. Když jsem si myslela, že se můj sen stane konečně skutečností; když jsem si myslela, že je všechno v dokonalém pořádku.

„Přesně,” snažím se zachovat klidný hlas. „Dopadlo to úplně jinak.”

Iris se na mě dívá tak jasnýma a účastnýma očima, až si téměř myslím, že mi musí číst myšlenky.

„Nesmíte být na sebe tak přísná, holčičko,” chlácholí mě. „Všichni občas bloudíme a nevíme, jak dál.”

Nedovedu si představit, že by Iris nevěděla, jak dál.

Vypadá tak klidně a vyrovnaně.

„Ale jistě, také jsem si nevěděla rady,” reaguje na můj udivený pohled. „Když Benjamin odešel. Bylo to tak nečekané. Všechny moje jistoty se najednou přes noc rozplynuly.”

„No a… co jste tedy dělala…,” rozhodím bezradně rukama.

„Našla jsem si jinou cestu,” říká. „Ale nějaký čas to trvalo.” Chvíli na ni upřeně hledím. Pak se Iris podívá na hodinky. „Když už mluvíme o čase, uvařím kávu. A podívám se, jak je na tom náš chleba.”

Vstávám, že půjdu za ní, ale ona mě pohybem ruky zastaví.

„Jenom seďte. Odpočiňte si.”

Sedím mezi zlatými slunečními penízky, které se prodírají listy stromu, popíjím ledový čaj a snažím se uvolnit. Snažím se radovat z pouhé skutečnosti, že sedím v krásné zahradě. Ale vzpomínky do mě narážejí jako nepokojná ryba. Jinou cestu.

Ale já žádnou jinou cestu neznám. Nemám žádnou představu, co udělám. Chybí mi životní plán. Připadám si, jako bych kráčela hustou tmou a opatrně postupovala krok za krokem. Bezpečně vím pouze to, že se k předchozí práci vrátit nemůžu.

Pevně stisknu víčka a snažím se myslet na něco hezkého. Neměla jsem se na ty webové stránky dívat. Nikdy jsem neměla číst ty komentáře. Už je to úplně jiný svět.

„Natáhněte ruce, Samanto,” ozve se najednou za mnou Irisin hlas. „Neotvírejte oči. No tak.”

Nemám sebemenší představu, co mi chce, ale zavřu oči a natáhnu ruce. Hned nato cítím, jak mi do nich klade něco teplého. A voní to kvasnicemi. Otevřu oči a v rukou mi leží bochník chleba.

Nemůžu tomu uvěřit. Vypadá jako docela normální bochník. Skutečný, klasický, jako od pekaře. Kulatý a kyprý a dozlatova vypečený s jemnými rýhami a křupavou, téměř šupinkovatou kůrkou. Voní tak báječně a neodolatelně.

„A že prý to nic není,” stiskne mi Iris ruku. „To je vaše práce, děvenko. A měla byste být na sebe patřičně hrdá.”

Nemám slov. Držím teplý bochníček v rukou a cosi mě šimrá v hrdle. Tenhle bochník jsem upekla já. Já, Samanta Sweetingová, která si nedokázala ani ohřát polévku v mikrovlnce. Která věnovala sedm let svého života komusi, kdo jí bezostyšně všechno vzal a navíc ji zcela vymazal ze svého světa. Která najednou neví, kdo vlastně je.

Upekla jsem bochník chleba. V této chvíli se mi zdá, že je to jediná věc, která mě drží nad vodou.

K mé hrůze se mi najednou hrnou slzy po tvářích. Je to podivné. Měla bych se už pomalu naučit ovládat.

„Vypadá dobře,” ozve se za mnou Natanielův hlas a já se vyjeveně otočím. Stojí vedle Iris a vlasy se mu lesknou ve slunci.

„Ahoj,” zajíkám se zmateně. „Neměl jsi náhodou… někde spravovat potrubí?”

„Taky ho spravuju,” přikývne. „Jenom jsem si na chvíli odskočil domů.”

„Půjdu vytáhnout ostatní bochníky,” poplácá mě Iris po rameni a odchází přes trávník k domu.

Dívám se přes bochník na Nataniela. Už jenom pohled na něj ve mně vyvolává spoustu rozmanitých pocitů. Do těla mi naráží hejno dalších rybek.

Ale vlastně to jsou asi převážně různé odrůdy stejné ryby. „Stalo se ti něco?” hledí na mé slzy.

„Nestalo, je to jen takový divný den,” otírám si v rozpacích tváře. „Obvykle se nedojímám nad… pecnem.”

„Máma říkala, že jsi byla trochu nervózní,” povytáhne obočí. „To tě tak vzalo to hnětení těsta?”

„Spíš to kynutí,” usměju se žalostně. „Všechno to čekání. Nejsem zvyklá na něco čekat.”

„Hmmm,” zadívá se Nataniel klidnýma očima do mých.

„Vůbec to neumím,” zdá se mi, že se k němu, ani nevím jak, pořád přibližuju. „Musím mít všechno hned.”

„No to se podívejme.”

Teď jsme od sebe pouhých pár centimetrů. Dívám se na něj, přerývaně dýchám a jako by se veškerá má zklamání a otřesy z několika posledních týdnů ve mně zkoncentrovaly do jediné kapky. Stoupá ve mně obrovský tlak, který je nad mé síly. Potřebuju se uvolnit. Nedokážu se zastavit, a tak natáhnu ruce a stáhnu si jeho obličej ke svému.

Takhle jsem nelíbala od svých pubertálních let. S rukama zakleslýma kolem jeho krku a bez ohledu na okolní svět. Zcela a hluboce ponořená do sebe. Teď by mě nezajímalo, ani kdyby tu vedle mě stála Trish s videokamerou a radila mi, co mám dělat.

Oči otevírám až, jak se mi zdá, o několik hodin později. Rty mám opuchlé a kolena se mi podlamují. I Nataniel vypadá stejně omámeně. Oči mu potemněly a dech se mu zrychlil.

Až teprve teď si všímám, že jsme mezi sebou úplně rozmáčkli můj skvělý bochníček. Pokouším se mu trochu vrátit původní kulatý tvar, pak ho položím na stůl jako nepovedený keramický exponát a snažím se přitom nabrat dech.

„Nemám moc času,” utrousí Nataniel. „Musím se vrátit do hospody.” Rukama mi lehce přejede po zádech a mé tělo se jako luk vyklene proti jeho.

„Já jsem jako blesk,” hlesnu hlasem ochraptělým touhou. To mě podrž, kdy jsem naposledy byla tak vyzývavá?

„Vážně nemám moc času,” podívá se na hodinky. „Asi tak šest minut.”

„Kdo chce víc,” mumlám se svůdným pohledem a Nataniel se zasměje, jako bych žertovala.

„Myslím to smrtelně vážně,” špitnu a snažím se, aby to znělo skromně, leč sexy. „Jsem rychlík. Šest minut, plus minus.”

Chvíli je ticho. Natanielův obličej nabývá nedůvěřivého výrazu. Bůhvíproč není tak nadšený, jak bych si přála.

„No, jak bych to řekl…, tady u nás jsme kapánek pomalejší,” prohlásí nakonec.

„Co se dá dělat,” snažím se, aby to nevypadalo zklamaně. Co se mi tím snaží naznačit? Že má nějaký problém nebo co? „No… tak… jistěže…,” nevím, jak dál.

Měla jsem držet pusu.

Podívá se opět na hodinky. „Už musím jít. Večer jedu do Gloucesteru.”

Srdce mi při jeho věcném tónu poklesne. Téměř se na mě nepodívá. Neměla jsem se zmiňovat o čase, vyčítám si sklíčeně. Každý ví, že se v posteli člověk nesmí před mužským zmiňovat o žádných číslech. To je elementární pravidlo. A také se nedoporučuje sahat na dálkové

ovládání, pokud nemáte stoprocentní jistotu, že je vypnutý zvuk.

„No… tak ahoj,” loučím se pokud možno nenuceným, přesto povzbudivým hlasem. „Co děláš zítra?”

„Ještě nevím,” neurčitě pokrčí rameny. „Ty tu někde budeš?”

„Asi ano. Možná.”

„No… tak se třeba uvidíme.”

A pak odchází rázně přes trávník a nechá mě tu s pomačkaným bochníkem a se zmatkem v duši.

Sedmnáct

DEJTE NA MĚ, mělo by to být zařízeno úplně jinak. Měla by existovat nějaká univerzální pravidla, která by předešla všem nedorozuměním. Zahrnovala by kupříkladu ruční signály. Nebo drobné a diskrétní různobarevné samolepky na klopě, které by oznamovaly:

Má čas/Nemá čas Zadaný/Nezadaný

Do postele okamžitě!/Do postele nikdy!/Do postele ano, ale moc na mě netlač!

Jak jinak může člověk zjistit, jak na tom je? No řekněte!

Do příštího rána jsem si nad tím lámala hlavu a stejně jsem na nic nepřišla. Buď a) se Nataniela mé narážky na soulož hluboce dotkly a už o mě nestojí, nebo b) mu nevadily a zájem ještě neztratil, ale jako s typickým mužským s ním není na toto téma žádná řeč a já bych měla přestat naléhat.

Nebo něco mezi.

Nebo něco jiného, co mi ani nedošlo. Nebo…

No prostě, podle mého by to mohlo stačit. Ale stejně.

Když na to myslím, vůbec nevím co a jak.

Kolem deváté škobrtám v županu do přízemí a v hale narazím na Eddieho a Trish vyfiknuté do svátečního. Eddie má sako se zlatými knoflíky, které svítí dodaleka, a Trish je v bílém kostýmku ze surového hedvábí. Má na něm připíchnutou největší kytici umělých rudých růží, jakou jsem kdy na kostýmku viděla. Kromě toho se zdá, že má drobné problémy s dopnutím saka. Nakonec se jí podaří zastrčit poslední knoflík do příslušné dírky a bez dechu poodstoupí od zrcadla, aby se mohla prohlédnout.

Tak se mi zdá, že nemůže pohnout rukama. „Co ty na to?” ptá se Eddieho.

„Jo, úžasné,” zavrčí Eddie zabraný do automapy Británie z roku 1994. „Je to na A347, nebo na A367?”

„Hmm… podle mého to vypadá hezky s rozepnutým kabátkem,” troufnu si. „Je to takové… neformálnější.”

Trish na mě zadívá přimhouřenýma očima, jako by mě podezírala, že chci záměrně sabotovat její vzhled.

„Ano,” prohlásí nakonec. „Možná máte pravdu.” Snaží se rozepnout knoflíky, ale je v saku tak sevřená, že na ně nedosáhne rukama. A Eddie navíc odešel do pracovny.

„Mohla bych…,” nabídnu se.

„Ano.” Krk jí zrudne rozčílením. „To by od vás bylo milé.”

Rozepínám knoflíky tak šetrně, jak to jenom jde, a ono to bohužel vzhledem k tuhosti látky moc dobře nejde. S rozepnutým sáčkem, Trish opět o krok ustoupí, trošku rozmrzele se pozoruje a poškubává přitom hedvábnou halenkou.

„Řekněte mi, Samanto,” prohodí nápadně nedbale,

„kdybyste mě

teď viděla poprvé a chtěla mě někomu popsat, jaké slovo by vás napadlo?”

Propánajána. Tohle tedy stoprocentně v popisu práce nemám.

Mozek mi pracuje na plné obrátky a hledá slovo, kterým bych jí nejvíce zalichotila. |

„Ehm… ehm… elegantní,” vypotím ze sebe nakonec a své prohlášením doprovodím přesvědčivým kývnutím.

„Řekla bych, že jste elegantní.”

„Elegantní?” blýskne po mě očima. Něco mi říká, že to nebylo přesně to, co chtěla slyšet.

„Štíhlá přece!” dojde mi najednou.

Jak jsem mohla opominout slovo štíhlá?

„Štíhlá,” chvíli se prohlíží a natřásá se před zrcadlem ze všech stran. „Štíhlá.”

Jako by jí ke štěstí ještě něco scházelo. Co může sakra mít proti štíhlá a elegantní?

A to, podotýkám, není ani jedno.

„Co takhle…,” setřese vlasy dozadu a pečlivě se mi vyhýbá očima. „Co třeba… mladá?”

Na chvíli mě tím tak vyvede z konceptu, že nejsem schopná slova. Mladá?

Mladá jako kupříkladu co?

„Ehm… určitě,” vykoktám nakonec. „To… se rozumí samo sebou.” Ať se mě proboha neptá, kolik bych jí hádala let…

„Kolik byste mi hádala let, Samanto?”

Kroutí hlavou na všechny strany a oprašuje si smítka z kabátku, jako by ji má odpověď vůbec nezajímala. Ale já vím, že má uši nastražené jako dva obrovské mikrofony, které zachytí sebemenší zvuk.

Celý obličej mě pálí. Co jí mám říct? Řeknu jí… třicet pět. Ne. To je zas moc. Tak pitomá zase není. Čtyřicet? Ne. Nemůžu říct čtyřicet. To je už moc blízko pravdě.

„Tak kolem… třiceti sedmi?” troufnu si nakonec. Trish vykrouží před zrcadlem piruetu - a z jejího samolibého a potěšeného úsměvu loudím, že jsem odměřila správnou dávku lichotek.

„Ve skutečnosti je mi třicet devět!” prohlásí a tváře jí zrudnou jako jablíčka.

„Ne!” vykřiknu a snažím se nevnímat vrásky kolem jejích očí. „To bych tedy do vás neřekla!”

Lhářka jedna. Loni v únoru jí bylo pětačtyřicet. Když někdo chce před ostatními utajit svůj věk, nemá nechávat povalovat svůj pas na toaletce.

„Takže!” zjevně se jí spravila nálada. „Budeme celý den na oslavě u mé sestry. Nataniel sem přijde něco dělat na zahradě, ale to pro vás není asi žádná novinka…”

„Nataniel?” tělem mi projede elektrický výboj. „Přijde sem?”

„Dnes ráno mi volal. Hrachory potřebují… uvázat, nebo na něco namotat nebo co já vím.” Vytáhne tužku na rty a začne si obkreslovat už jednou obtažené rty.

„Aha. Asi mi to vypadlo z hlavy.” Snažím se zachovat klid, ale cítím, jak mě ovíjejí chapadla vzrušení. „Takže… on sem chodí pracovat i v neděli?”

„Poměrně často. Je velmi důkladný.” Ustoupí o krok, aby se na sebe ještě jednou podívala do zrcadla, a pak si začne na rty nanášet další vrstvu rtěnky. „Prý vás vzal do té své hospůdky?”

Do té své hospůdky. Co si vůbec myslí?

„Ehm… ano. Vzal.”

„Byla jsem tak ráda, že to tak dopadlo, vážně.” Vytáhne štěteček s maskarou a začne si slepené řasy natírat další

vrstvou. „Málem jsme museli hledat jiného zahradníka, to si dovedete představit! když to na druhé straně byla pro něj strašná rána. Po všech těch plánech, které si dělal.”

Udiveně se na ni podívám. Asi mi něco uniklo. Co to říká? „Co to bylo za ránu?” ptám se.

„No s tou pěstitelskou školkou,” zamračí se Trish do zrcadla a jedním neopatrným pohybem si rozmázne trochu maskary pod okem. „Něco ekologického nebo tak nějak. Ukazoval nám podnikatelský plán. Vlastně jsme uvažovali o tom, že ho finančně podpoříme. Jsme velmi chápaví zaměstnavatelé, Samanto.” Upře na mě významně modré oči, jako by mě podezírala z toho, že jí budu odporovat.

„To já vím!”

„Jdeme?” ptá se Eddie, který vyšel z pracovny s panamákem na hlavě. „Je ti doufám jasné, že bude horko jako blázen.”

„Eddie, nezačínej zase,” odsekne Trish a schová kartáček s maskarou. „Na tu oslavu jedeme a hotovo. Máš ten dárek?”

„A co se stalo?” pokouším se vrátit konverzaci k původnímu tématu. „S Natanielovými plány.”

Trish udělá na sebe do zrcadla trochu lítostivou grimasu.

„Když on ten jeho otec umřel tak najednou, a pak tu byla ta hrůza s těmi hospodami. A tak změnil názor. Ten pozemek nakonec nekoupil.” Znovu se na sebe nespokojeně zašklebí. „Neměla bych si přece jen vzít ten růžový kostýmek?”

„Ne,” vykřikneme s Eddiem současně. Kouknu se na Eddieho podrážděný obličej a potlačím smích.

„Vypadáte moc hezky, paní Geigerová,” utěšuju ji.

„Opravdu.”

Spojenými silami ji s Eddiem odtáhneme od zrcadla a po štěrkové cestě dostrkáme do Eddieho porsche. Eddie má

pravdu, dneska bude parno. Obloha je už teď průzračně modrá a sluníčko začíná pořádně připalovat.

„Kdy se vrátíte?” ptám se, když nastupují do auta.

„Až někdy pozdě večer,” říká Trish. „Eddie, kde je ten

dárek? Vida, Natanieli, tady jste.”

Podívám se přes střechu automobilu a trochu ve mně hrkne. V džínách, ve starém šedivém triku, v teniskách, s ruksakem přes rameno přichází k domu. A já tu stojím v županu a ještě jsem se ani neučesala.

Navíc vlastně nevím, jak na tom spolu jsme.

Ovšem jisté části mého těla na jeho pohled spontánně reagují. Těm je to rozhodně jedno.

„Ahoj,” pozdravím, když přijde blíž.

„Ahoj,” kolem Natanielových očí se sice objeví přátelské vrásky, ale pusu mi nedá a ani se na mě neusměje. Místo toho se zarazí a dlouze se na mě dívá. Pod tak soustředěným a cílevědomým pohledem se mi rozklepou kolena.

Buďto to mezi námi zůstalo od včerejšího líbání s bochníkem na stejném bodě, nebo je to prostě v háji a zoufale mě přitahuje bez ohledu na to, jaké vibrace ke mně vysílá.

„Takže,” uhnu očima před jeho pohledem a upřeně se zahledím na štěrk. „Takže ty… tu máš dnes práci.”

„Pomoc by se mi hodila,” prohodí nenucené. „Pokud nemáš nic naléhavého.”

Dostanu úžasnou radost, kterou se snažím zamaskovat záchvatem kašle.

„No jo,” pokrčím blazeované rameny. „Klidně.”

„Tak fajn,” kývne Geigerovým na pozdrav a odloudá se do zahrady.

Trish sledovala naši výměnu názorů s rostoucím znechucením.

„Teda nedá se říct, že byste po sobě přímo šíleli,” obrátí oči v sloup. „Víte, já na vašem místě…”

„Dej jim pokoj, proboha,” zavrčí Eddie a nastartuje motor. „Ať už máme ten mumraj za sebou.”

„Eddie Geigere!” zaječí Trish a otočí se na sedadle. „To mluvíš o sestřině oslavě! Uvědomuješ si vůbec…“

Eddie šlápne na plyn, řev motoru přehluší Trishin hlas, kola porsche začnou kolem sebe rozhazovat štěrk a já zůstanu na ztichlé cestě pod pražícím sluncem úplně sama.

Tak to bychom měli.

Takže… jsme tu zůstali s Natanielem sami. Do osmi večer. Situace jako z románu.

Hluboko ve mně začíná něco tepat. Jako když dirigent udává takt. Jako předehra.

Jako by nic se otočím a vykročím k domu. Cestou kolem květinového záhonu se dokonce letmo zastavím a prohlížím si u jakési kytky lístky.

Měla bych se ho jít zeptat, s čím potřebuje pomoct. Z čiré zdvořilosti.

Přinutím se nespěchat. Osprchuju se, udělám si snídani, která se skládá z poloviny šálku čaje a jednoho jablka. Pak jdu nahoru a trošku se nalíčím. Ne příliš. Ale zas ne málo.

Volím nenápadné oblečení. Tričko, bavlněnou sukni a sandálky. Podívám se do zrcadla a zdá se mi, že se téměř viditelně třesu nedočkavostí. Ale jinak mám v hlavě podivně prázdno. Nejspíš mě intelekt zcela opustil. Kdo by teď o něj také stál.

Po chladném domě zahrada skoro žhne. Vzduch se téměř chvěje. Snažím se držet pokud možno ve stínu a kráčím postranní cestičkou nazdařbůh do zahrady. A pak ho spatřím. Stojí uprostřed levandulově a šeříkově

zbarvených květin a s očima přimhouřenýma proti slunci omotává kolem čehosi kousek špagátku.

„Ahoj,” pozdravím.

„Ahoj.” Zvedne ke mně obličej a otře si obočí. Tak trochu čekám, že okamžitě se vším praští a začne mě líbat. Ale bohužel. Váže si dál své provázky a dlouhý konec odřízne nožem.

„Přišla jsem ti pomoct,” připomenu se po chvíli. „Co to děláš?”

„Uvazuju tyhle hrachory,” ukáže na rostliny, které se plazí po jakémsi rákosovém vigvamu. „Potřebují podporu, jinak spadnou na zem.” Hodí mi klubko špagátu. „Tak to zkus. Ale chovej se k nim šetrně.”

Takže to nebyl vtip! Skutečně mu mám pomáhat. Opatrně odmotávám kousek provázku a snažím se řídit jeho příkladem. Něžné lístečky u květinky mě při práci šimrají po těle a plní vzduch kolem sebe nádhernou sladkou vůní. „Je to tak dobře?”

„Já se podívám.” Nataniel jde ke mně. „Jo. Akorát bys to mohla vázat trochu pevněji.” Při odchodu se rukou krátce dotkne mé. „Přijdu SE podívat na tu další.”

Ruka se mi při jeho doteku rozechvěje. Udělal to schválně? Nejsem si jistá. Příští kytičku uvazuju pevněji.

„Jo, tak je to dobře,” ozve se najednou Natanielův hlas přímo za mnou a jeho prsty cítím vzadu na krku u ušního lalůčku. „Musíš udělat celou řadu.”

Tak tohle už určitě bylo schválně. O tom není pochyb. Otočím se, abych mu to vrátila, ale on už jakoby nic na opačném konci řady soustředěně uvazuje další hrachor.

Pohrává si se mnou, dojde mi najednou.

S každým dalším hrachorem se třesu stále víc. Všude je ticho vyjma šustění lístků a padání odřezávaného provázku. Uvážu další tři hrachory a jsem na konci řady.

„Už to je,” oznámím bez pohledu dozadu.

„Prima, hned to zkontroluju.” Přichází se podívat na uvázané provázky. Cítím, jak se mi druhou rukou dotkne stehna, vyhrne mi sukni a přejíždí prsty po kůži. Nedokážu se ani pohnout. Stojím jako přikovaná. Pak se zas odtáhne a prakticky a věcně sebere pár košíků.

„Co…,” nesestavím dohromady ani holou větu.

Krátce a tvrdě mě políbí na ústa. „Pohni sebou. Musíme otrhat maliny.”

Malinové loubí roste ještě o kousek dál a vypadá jako pokoje s hliněnou podlahou a zelenými síťovými stěnami porostlými malinovými šlahouny. Uvnitř je hluboké ticho rušené pouze bzučením hmyzu a třepotáním křídel lapených ptáků, které Nataniel vyhání ven.

První řadu otrháváme mlčky a soustředíme se jen na práci. Na konci řady mám po malinách v ústech kyselo, ruce poškrábané od trnů a bolavé od trhání a od hlavy k patě jsem zpocená. V malinovém loubí je ještě větší horko než venku.

Sejdeme se na konci řady a Natanielovi stéká po tvářích pot. Jednu nehybnou vteřinu se na mě dívá.

„Je tu vedro,” prohlásí. Postaví košík na zem a svlékne si triko.

„Ano.” Mezi námi to tiše pulzuje. Pak téměř vzpurně udělám totéž. Stojím pár centimetrů od něj jenom v podprsence a oproti němu mám pleť bílou jako mléko.

„Už jsme natrhali dost?” ukážu na košík s malinama, ale Nataniel ani nesklopí zrak.

„Kdepak.”

Pod jeho pohledem mě zabrní v kolení jamce. Podívám se mu do očí a jako bychom hráli na fanty.

„Na tyhle nedosáhnu,” ukážu na vysoký šlahoun obsypaný ovocem, který je příliš vysoko.

„Pomůžu ti.” Při trhání malin se nakloní nade mnou, kůže na kůži, cítím jeho ústa na ušním lalůčku. Celé mé tělo na něj reaguje. Je to k nesnesení, musí to skončit. A nesmí to skončit.

Ale pokračuje to. Obcházíme řady šlahounů jako dva tanečníci v podivném galantním tanci. Navenek se soustřeďujeme pouze na své pohyby, ale jinak vnímáme jen toho druhého. Na konci každé řady se mě letmo dotkne ústy nebo rukou. Jednou mi vloží do úst malinu a já mu stisknu prsty mezi zuby. Chci se k němu přiblížit, chci se ho dotknout, ale pokaždé mi uteče.

Touhou se rozechvěju po celém těle. Před dvěma řadami mi rozepnul podprsenku. Já jsem si svlékla kalhotky. Rozepnul si pásek. Ale pořád, pořád sbíráme maliny.

Košíky jsou plné a těžké a ruce bolí, ale já to téměř nevnímám. Vím jenom to, že mi celé tělo pulzuje, že bušení stále sílí a že to už moc dlouho nevydržím. Na konci poslední řady postavím košík na zem a neschopná dále skrývat svou touhu se otočím k němu.

„Hotovo?”

Dýchám přerývaně a horce. Musím ho mít. Musí si to uvědomit. Nevím, co ještě bych mohla udělat.

„Opravdu jsme se činili,” přejíždí očima košíky naplněné ovocem. „Ale práce je ještě spousta…”

„Ne,” slyším se říkat. „Už ne.”

Stojím tu na rozpálené a prašné zemi, celé tělo mě bolí a zalykám se touhou. A když už si myslím, že nejspíš exploduju, přijde ke mně, skloní se k mým prsům a vezme mou bradavku do úst a já téměř omdlívám. A tentokrát už neuteče. Tentokrát je to doopravdy. Jeho ruce bloudí po mém těle, sukně mi padá k zemi zároveň s jeho džínami. A

já se chvěju, tisknu se k němu a křičím. Zapomeneme na maliny, které se sypou mezi nás a my je svými těly drtíme.

Jako bychom tu leželi už hodiny. Jsem v takové extázi, že se téměř nedokážu pohnout. Záda, ruce a kolena mám pokryty prachem a kamínky a po celém těle mám skvrny od malin. Je mi to jedno. Nedokážu ani zvednout ruku a smést mravence, který mi leze po břiše a šimrá mě.

Hlavou spočívám na Natanielově hrudi a jeho srdce mi připomíná přátelské a hluboké tikání hodin. Slunce mi spaluje kůži. Nemám zdání, kolik je hodin. Ani mě to nezajímá. Ztratila jsem pojem o čase.

Nakonec Nataniel lehce pohne hlavou. Políbí mě na rameno a usměje se. „Chutnáš po malinách.”

„To bylo…,” příliš omámená na závažné prohlášení zmlknu. „Víš… normálně…,” najednou mě přemůže mohutné zívnutí a chci teď spát, nejspíš několik dnů.

Nataniel zvedne ruku a maluje mi na záda líné kruhy.

„Šest minut není žádné milování,” slyším ho říkat ve chvíli, kdy se mi klíží oči. „Šest minut je uvařené vejce.”

Než se probudím, stojí už maliní v částečném stínu. Nataniel mi místo sebe podstrčil pod hlavu polštář z mé pomačkané sukně pokryté skvrnami od malin, natáhl si džíny a přinesl si z lednice pivo. Hlava se mi pořád točí, a když se zvednu, sedí Nataniel v trávě u stromu a přihýbá si z láhve.

„Tady se někdo ulejvá,” prohodím. „Geigerovi žijí v domnění, že tu uvazuješ hrachory.”

Otočí se ke mně a obličejem mu přeletí pobavený výraz.

„Vyspaná dorůžova?”

„Jak dlouho jsem spala?” rukou si z obličeje smetu kamínek. Cítím se naprosto dezorientovaná.

„Pár hodin. Dáš si taky?” ukáže na láhev. „Vychlazené.”

Vstanu, opráším se, obléknu si, abych to příliš nepřeháněla, jenom sukni a podprsenku a přisednu si k němu na trávník. Podá mi láhev a já opatrně ochutnám. Pivo jsem ještě nepila. Ale takhle studené a zpěněné z láhve je velmi osvěžující.

Opřu se o kmen a bosé nohy položím na studenou trávu.

„Páni, cítím se tak…,” zvednu ruku a nechám ji s žuchnutím spadnout.

„Už nejsi tak strašně nervózní,” podotkne Nataniel.

„Když jsem na tebe předtím promluvil, málem jsi vyletěla z kůže.”

„To tedy rozhodně ne!”

„To víš, že ano,” nechce ustoupit. „Jako králík.”

„Já myslela, že ve mně vidíš jezevce.“

„Jsi něco mezi králíkem a jezevcem. Velmi vzácný kříženec,” zazubí se na mě a napije se piva. Chvíli mlčíme. Pozoruju malinké letadélko, nad našimi hlavami, které čmárá po obloze bílou čáru.

„I podle mámy ses změnila.” Nataniel po mě bleskne rychlým tázavým pohledem. „Podle ní prý už ti, od nichž jsi utekla… nehledě na to, co se stalo… nad tebou ztrácejí svou moc.”

V hlase má otázku, ale já na ni neodpovím. Myslím na Iris a na včerejšek. Jak mi dovolila vybít si na ní frustraci. A přitom to sama nemá také lehké.

„Tvá máma je úžasná,” prohlásím nakonec.

„To jo.”

Položím láhev do trávy, skutálím se na zem a hledím na modrou oblohu. Cítím hlínu pod hlavou, stébla trávy se mi kolébají kolem uši a v dálce slyším vrzat luční kobylku.

Změnila jsem se. Cítím to sama. Cítím se… vyrovnanější.

„Kým bys chtěl být?” ptám se a otáčím si stéblo trávy kolem prstu. „Kdybys odtud mohl utéct. A stát se někým jiným.”

Nataniel chvíli mlčí a přes láhev se zadívá do zahrady.

„Tím, kým jsem,” pokrčí nakonec rameny. „Jsem šťastný, tak jak jsem. Rád žiju tam, kde žiju. A rád dělám to, co dělám.”

Otočím se v trávě, přimhouřím oči proti sluníčku a zadívám se na něj. „Přece tu musí něco být, co bys dělal rád. Něco, o čem jsi snil.”

S úsměvem zavrtí hlavou. „Dělám to, co chci dělat.”

Náhle si vzpomenu na debatu s Trish a posadím se zpříma.

„Ale co ta školka, kterou jsi chtěl založit?” Nataniel vypadá překvapeně. „Jak víš…?”

„Prozradila mi to dnes ráno Trish. Prý jsi měl podnikatelský záměr a všechno ostatní. Co se stalo?”

Chvilku mlčí a dívá se stranou. Nedokážu vůbec odhadnout, co se v něm děje.

„To byl jen takový nápad,” odpoví nakonec.

„Vzdal ses ho kvůli mámě. Abys mohl vést hostince.”

„Možná,” přitáhne si nízkou větev a začne z ní otrhávat listy. „Všechno se změnilo.”

„Ale chceš se doopravdy starat o hostince?” přisouvám se k němu po trávě, abych mu viděla do očí. „Sám jsi mi řekl, že nejsi žádný hospodský. Že jsi zahradník.”

„Tady nejde o to, co já chci.” V Natanielově hlase najednou zazní zklamání. „Je to rodinný podnik. Někdo ho musí řídit.”

„A proč zrovna ty?” nedám se odbýt. „Proč ne tvůj bratr?”

„Ten… je jiný. Ten si žije po svém.”

„To ty můžeš také!”

„Mám své závazky,” mračí se čím dál víc. „Máma…”

„Ta by jistě chtěla, abys šel za svým snem,” naléhám.

„Jsem si tím jistá. Chtěla by, abys byl v životě šťastný, ne aby ses pro ni obětoval.”

„Já jsem šťastný. Jak můžeš tvrdit takovou hloupost…”

„Ale nemohl bys být šťastnější?”

Zahrada ztichne. Nataniel se ke mně natočí ramenem, jako by se chtěl obrnit před mými slovy, a dívá se jinam.

„Nechtěl jsi někdy před svou odpovědností utéct?” rozhodím s náhlým elánem ruce. „Prostě… vyrazit do světa, abys viděl, co bude dál?”

„Tak tohle je tvůj styl?” otočí se ke mně s náhlou útočností v hlase.

Dívám se na něj rozpačitě.

„Já… ale teď nemluvíme o mně,” namítnu. „Teď mluvíme o tobě.”

„Samanto,” povzdechne si a promne si obočí. „Já vím, že nechceš mluvit o své minulosti. Ale jedno mi říct musíš. A po pravdě.”

Trochu se vyděsím. Nač se mě chce zeptat?

„Pokusím se,” souhlasím nakonec. „O co jde?”

Nataniel se mi zadívá přímo do očí a zhluboka se nadechne. „Máš děti?”

Jeho otázka mě tak zaskočí, že chvíli nejsem schopná slova. Myslí si, že mám děti ? Úlevou ze mě vytryskne proud smíchu.

„Ne, žádné děti nemám! Tak ty si myslíš, že jsem opustila pět hladových krků?”

„Jak to můžu vědět!” Rozpačitě se zamračí a pak se zeptá: „Proč by to tak vlastně nemohlo být?”

„Protože… chci říct… vypadám jako pětinásobná matka?” prohlásím bezděky rozhořčeně a on se také rozesměje.

„Třeba ne rovnou pětinásobná…”

„Jaks to myslel?” právě ho chci plácnout jeho košilí, když vzduch rozčísne hlas. „Samanto!”

Je to Trish. A hlas vychází z domu. Jsou už doma?

Vyjeveně se podívám na Nataniela.

„Samanto!” zavřískne hlas znovu. „Jste venku?” Krucinál. Podívám se na nás nervózním pohledem.

Vyjma sukně a podprsenky jsem nahá a celá od hlíny a rozmačkaných malin. Nataniel je na tom až na džíny stejně.

„Rychle! Musíme se obléknout!” zašeptám a vyskočím.

„Kde jsou?” rozhlíží se Nataniel.

„Co já vím!” podívám se na něj a málem se rozesměju.

„Dostaneme nejspíš padáka.”

„Samanto!” slyším klapnutí dveří zimní zahrady.

„Sakra!” vyjeknu. „Jde sem!”

„Nic se neboj,” chlácholí mě Nataniel a vytahuje si přitom z maliní tričko. Přetáhne si ho přes hlavu a hned vypadá docela normálně. „Já odvedu její pozornost. Ty se proplížíš za křovisky do kuchyňských dveří, vyběhneš nahoru a dáš se do pořádku. Platí?”

„Platí,” přitakám udýchaně. „A co jim povíme?”

„Povíme jim…,” chvíli přemýšlí, „že jsme se v zahradě rozhodně nemilovali a ani jim nevypili pivo z lednice.”

„Správně,” neubráním se zahihňání. „To je fakt dobrý plán.”

„Utíkej, Hnědý králíčku,” políbí mě a já vyrazím přes trávník k rododendronovému houští.

Protáhnu se kolem plotu, celou cestu se schovávám za keři a snažím ic nedělat příliš velký rámus. Ve stínu mě vlhká hlína studí do nohou. Šlápnu na ostrý kamínek a mlčky sebou trhnu. Prožívám stejnou směs strachu a rozjaření jako desetiletá holka při hře na schovávanou.

Přibližně deset metrů od domu se přikrčím za keř a čekám. Za chvilku vidím, že Nataniel vede Geigerovy přes trávník k jezírku s lekníny.

„Zdá se mi, že se nám tu objevilo travní padlí,” vysvětluje jim právě. „Myslel jsem, že byste se na to měli podívat.”

Čekám, až mi zmizí z dohledu, pak potichu proběhnu do zimní zahrady a po schodech nahoru. V pokoji za sebou pevně zavřu dveře, zhroutím se na posteli a chce se mi úlevou a z čiré rozpustilosti chechtat tomu, v jak stupidní situaci jsme se octli. Pak vstanu a vyhlédnu z okna. Vidím je všechny stát kolem rybníčku. Nataniel jim právě cosi ukazuje klacíkem.

Pospíchám do koupelny, pustím na sebe plným proudem sprchu a půl minuty pod ní jen tak relaxuju. Pak si obleču čisté spodní prádlo, čisté džíny a staropanensky cudné tričko s dlouhými rukávy. Dokonce li trochu namaluju rty. Obuju si tenisky, seběhnu dolů a běžím do zahrady.

Nataniel s Geigerovými se právě vracejí. Trishiny podpatky se boří do trávníku a oba s Eddiem vypadají umořeně a otráveně.

„Dobrý den,” prohodím nenucené, když přijdou blíž.

„Tak tady jsi,” spráskne ruce Nataniel. „Kde jsi byla celé odpoledne?”

„Studovala jsem recepty na nová jídla,” zatvářím se svatouškovsky a obrátím se se zdvořilým úsměvem na Trish. „Jaká byla oslava, paní Geigerová?”

Příliš pozdě postřehnu, že si Nataniel za jejich zády přejíždí výmluvně prstem přes krk.

„Díky za optání, Samanto,” zhluboka se nadechne Trish.

„Ale o té bych raději pomlčela.”

Eddie jenom rozzuřeně odfrkne. „Ty s tím krucinál jaktěživo nepřestaneš, co? Neřekl jsem nic jiného než…”

„Jenže šlo o to, jakým tónem jsi to řekl!” vyvřískne Trish.

„Někdy si myslím, že ti nejde o nic jiného, než mi neustále komplikovat život!”

Eddie zuřivě zachrčí a s panamákem sesmeklým k jednomu uchu odcválá do domu.

A jéje. Povytáhnu na Nataniela obočí a ten se na mě nad Trishiným poskakujícím účesem zakření.

„Nedala byste si šálek dobrého čaje, paní Geigerová?” snažím se ji uklidnit. „Nebo… případně BloodyMary?”

„Díky, Samanto,” vztyčí Trish důstojně hlavu. „Bloody Mary by mi opravdu sedla.”

Cestou k zimní zahradě se Trish trochu uklidní. Dokonce si odpustí to potěšení, aby mě u přípravy koktejlu sekýrovala, a namíchá si sama jeden pro sebe a další dva pro mě a pro Nataniela.

„Takže,“prohlásí, když usedneme mezi palmy a zhluboka se napijeme, „musím vám něco říct, Samanto. Budeme mít návštěvu.”

„Jistě,” prohlásím a snažím se u toho nevyprsknout smíchy. Nataniel sedí vedle mě a pod konferenčním stolkem mi nohou přejíždí po teniskách.

„Zítra sem přijede má neteř a pár týdnů tu bude bydlet. Potřebuje trochu klidu a harmonického venkovského prostředí. Má spoustu práce a je nesmírně důležité, aby ji nikdo nerušil, takže jsme jí s panem Geigerem nabídli, aby zůstala u nás. Chtěla bych, abyste jí připravila pokoj pro hosty.”

„S radostí,” přikývnu jako správná hospodyně.

„Je třeba, abyste jí převlékla postel a uklidila stůl… nejspíš si s sebou přiveze laptop.”

„Ano, paní Geigerová.”

„Melissa je ohromně chytrá holka,” Trish si zapalovačem od Tiffanyho zapaluje cigaretu. „Nesmírně významná osobnost. Pracuje v City.”

„Aha,” snažím se nevyprsknout, protože se Natanielovi právě podařilo skopnout mi tenisku z nohy. „A co dělá?”

„Je právnička,” odpoví Trish - a mně se zastaví srdce. Právnička?

V tomto domě bude bydlet právnička?

Nataniel mě šimrá na chodidle, ale já už se jenom mdle usmívám. To nemusí skončit dobře. Vlastně by to mohlo skončit katastrofálně. Co když tu právničku osobně znám?

Zatímco Trish míchá další koktejl, usilovně pátrám v paměti. Melissa. Mohla by to být Melissa Davisová z kanceláře Freshwater. Nebo Melissa Christieová z Clark Forrester. Případně Melissa Taylorová z fuze DeltaCo. Strávily jsme spolu v jedné místnosti spoustu času. Ta by mě poznala okamžitě.

„No a… je to neteř z vaší strany, paní Geigerová?” sonduju nenápadně, když se Trish zase vrátí. „Jmenuje se tak jako vy Geigerová?”

„Ne, jmenuje se Hurstová.” Melissa Hurstová. To mi nic neříká.

„A kde pracuje?” Ať je to prosím na druhém konci světa…

„Na nějaké velmi významné pozici v Londýně,” rozmáchne se Trish sklenicí v gestu, které může znamenat cokoli.

Aha, takže ji neznám. Ale dobře to nevypadá. Významná londýnská právnička. Jestli pracuje v nějaké velké právnické kanceláři, určitě o mně slyšela. Jistě jí neunikly drby o právničce z Carter Spink, která přišla o padesát milionů babek a pak vzala do zaječích. Bude znát každý nejostudnější detail.

Už jen při tom pomyšlení mnou roztřese zimnice. Postačí, když pozná mé jméno a dá si dvě a dvě dohromady… a celá ta ostuda praskne. Bude to stejně velký trapas jako v Londýně. Všichni se dozvědí, co jsem provedla. Všichni se dozvědí, že jsem lhala. Kouknu se na Nataniela a bodne mě u srdce.

Teď se to nesmí pokazit. Nesmí.

Nataniel na mě mrkne a já si zhluboka přihnu Bloody Mary. Řešení je nasnadě. Prostě se budu muset maximálně snažit zachovat své tajemství.

Osmnáct

VLASTNĚ NENÍ ŽÁDNY DŮVOD, proč by ta

právnička měla můj obličej poznat. Ale pro každý případ se chci proti tomu pojistit. Když druhý den odpoledne všechno připravím na její příjezd, utíkám do svého pokoje a vyčešu si vlasy nahoru kromě pramínků, které si vpředu nahrnu do obličeje. Nasadím si jakési staré sluneční brýle, které jsem našla v zásuvce toaletního stolku. Pocházejí z osmdesátých let a mají velké zelené obroučky, které mi napůl zakrývají obličej. Vypadám v nich trochu jako Elton John, ale s tím se už nějak vyrovnám. Hlavní je, že by mě v nich nepoznala ani vlastní matka.

V přízemí potkám naštvaného Nataniela. Když mě uvidí, zarazí se a vyvalí oči.

„Samanto… jak to vypadáš?”

„Myslíš mé vlasy?” nenucené se jich dotknu. „Jenom jsem chtěla trochu změnit styl.”

„To jsou tvé brýle?” Vyjeveně na mě zírá.

„Trochu mě bolí hlava. Co se stalo?” snažím se rychle změnit téma.

„To Trish,” zakaboní se. „Udělala mi přednášku, že nesmím dělat žádný hluk. Mezi desátou a druhou nesmím používat sekačku. A strunovou sekačku smím používat výhradně s jejím svolením. A na příjezdové cestě mám kvůli štěrku našlapovat zlehka. Zlehka.”

„Proč?”

„Kvůli té zatracené návštěvě. Všichni budeme kolem ní tancovat po špičkách.” Rozzlobeně kroutí hlavou. „Prý má důležitou práci. Já mám důležitou práci!”

„Už jede!” vyvřískne Trish v kuchyni a vzápětí se rozlehnou její spěšné kroky. „Jste všichni připraveni?” Otevře dokořán vstupní dveře u už slyším po cestě přijíždět auto.

Srdce se mi rozbuší. A je to tady. Nahrnu si ještě pár pramínků do obličeje a zatnu ruce v pěst. Jestli tu ženskou budu znát, sklopím prostě oči k zemi, budu huhňat a hrát svou roli. Jsem hospodyně. Nikdy jsem nic jiného nedělala.

„Tady si užiješ spoustu klidu, Melisso,” slyším Trishino švitoření. „Poučila jsem všechen personál, aby se k tobě choval s mimořádnými ohledy…”

Podíváme se s Natanielem na sebe a on obrátí oči v sloup.

„Už jsme tady! Přidržte mi dveře…”

Zatajím dech. Zanedlouho vchází Trish do domu a za ní kráčí s kufrem v ruce dívka v džínách a ve vypasovaném bílém topu. Tohle má být ta supervýznamná právnička?

Udiveně se na ni dívám. Má dlouhé tmavé vlasy, hezký drzý obličej, a jistě jí není ani dvacet.

„Melisso, to je naše báječná hospodyně Samanta…,” Trish se překvapeně zarazí. „Samanto, co to máte za brýle? Vypadáte jako Elton John!”

To se mi tedy povedlo. Jenom jsem na sebe upoutala pozornost.

„Dobrý den,” sundám si rozpačitě brýle, ale hlavu klopím stále k zemi. „Ráda vás poznávám.”

„To je tak skvělé, že jsem zde,” Melissa si osvojila hantýrku internátní školy a v jejím stylu také pohazuje hlavou. „Londýn mě naprosto ubíjel.”

„Paní Geigerová říkala, že jste právnickou v jakési… významné londýnské firmě.”

„No, víte,” samolibě se na mě usměje, „chodím na Chelsea Law School.”

Kamže?

Vždyť ještě ani nedostudovala! Chodí teprve do školy. Je to pulec. Opatrně zvednu hlavu a podívám se jí do očí - ani vzdálený záblesk poznání. Páni. Tohohle písklete jsem se bála úplně zbytečně. Málem se dám do smíchu.

„A kdopak je tohle?” zamrká Melissa načerněnými řasami neodolatelně na Nataniela, který se ještě víc zamračí.

„To je Nataniel, náš zahradník,” představuje ho Trish.

„Ale nic se neboj, dostal přísné pokyny, aby tě nerušil. Vysvětlila jsem mu, potřebuješ na práci absolutní klid.”

„Mám tuny opakování,” hekne Melissa, jako by byla v posledním tažení, a prohrábne si rukou vlasy. „Nevěřila bys, tetičko Trish, kolik nám toho ukládají. Někdy mám pocit, že se z toho zblááázním.”

„Nechápu, jak to všechno můžeš zvládnout!” obejme ji Trish kolem ramen a přitiskne ji k sobě. „A co bys chtěla nejdříve? Všichni jsme k službám.”

„Mohla byste mi vybalit věci?” otočí se ke mně Melissa.

„Všechno je pomačkané, tak to bude třeba vyžehlit.” Trochu sebou škubnu. Ona si nebude vybalovat sama?

Stala jsem snad její komornou?

„Mohla bych si třeba vynést knihy do zahrady,” švitoří Melissa vesele. „Mohl by mi tam ten váš zahradník postavit někam do stínu stůl?“

V posvátné hrůze sleduje Trish dívčinu, jak se přehrabuje v batohu nacpaném učebnicemi.|

„Podívejte se, Samanto, na to množství učebnic!” vykřikuje, když Melissa vytáhne Základy soudních sporů pro začátečníky. „Podívejte na ta dlouhatánská slova!”

„Ehm… i propána,” podotknu zdvořile.

„Neudělala byste nám nejdřív trochu kávy?” požádá mě Trish. „Vypijeme si ji na terase. A přineste k ní pár sušenek.”

„Jistěže, paní Geigerová,” vyseknu před ní automaticky poklonu.

„Mohla byste mi udělat kávu napůl s kofeinem a napůl bez kofeinu?” utrousí ke mně Melissa přes rameno. „Víte, nechci, aby to se mnou švihlo.”

To si piš, že bych nemohla, ty nafoukaná husičko.

„Jistěže,” usměju se přes zaťaté zuby. „S radostí.” Něco mi říká, že s tím děvčetem nebudu vycházet nejlíp.

Když za pět minut nesu Trish a Melisse pod slunečník kávu, sedí s nimi i Eddie.

„Už jste se s Melissou seznámily?” prohodí, když pokládám podnos na zahradní stolek z tepaného železa. „S naší malou superhvězdou? S naší budoucí právničkou, před níž nikdo neobstojí?”

„Ano. Tady máte tu kávu,” podám šálek Melisse. „Tak, jak jste ji chtěla.”

„Melissa je pod ohromným tlakem,” vysvětluje nám Eddie. „Je na nás, abychom jí to ulehčili.”

„Neumíte si ani představit, jaké je to vypětí,” prohlašuje Melissa s vážnou tváří. „Člověk se tam musí učit až do večera a tak. Veškerý můj společenský život musel jít stranou.” Napije se kávy a pak se otočí ke mně.

„Mimochodem, chtěla jsem vám říct…,” zamračí se. „Jakže se to jmenujete?”

„Samanta.”

„Ano, Samanto. Věnujte zvláštní péči mému červenému topu i korálky, ano?” Pohybem hlavy odhodí vlasy dozadu a vrátí se ke kávě.

„Vynasnažím se,” odpovím zdvořile. „Je to všechno, paní Geigerová?”

„Počkat!” Eddie odloží šálek s kávou na stůl. „Něco jsem vám přivezl. Nezapomněl jsem, co jsme si onehdy povídali!” Sáhne pod židli u vytáhne hnědou papírovou tašku. Nahoře z ní vykukují lesklé obaly knih. „Teď už se z toho nevykroutíte, Samanto. Tohle bude takový náš malý projekt!”

Zmocní se mě neblahé tušení. Prokristapána. Doufám, že to není to, co si myslím.

„Pane Geigere,” vpadnu mu do řeči, „je to od vás skutečně strašně hezké, ale…”

„Nechci slyšet ani slovo!” zarazí mě zvednutou rukou.

„Jednoho dne mi poděkujete!”

„O čem to mluvíte?” Melissa zvědavě svraští nosík

„Samanta si chce zvýšit kvalifikaci!” Gestem kouzelníka, vytahujícího králíky z klobouku, vytáhne Eddie z papírové tašky dvě knížky. Pestrobarevné, s nápadnými písmeny a křiklavými ilustracemi. Zahlédnu slova „Matematika”,

„Angličtina” a „Vzdělávání dospělých”.

Jednu učebnici otevře u obrázku s nakreslenou bujnou krávou. Od huby jí vede bublina s nápisem: „Co je to zájmeno?”

To tedy koukám.

„To koukáte, co!” nafoukne se Eddie. „Bude to taková škola hrou! A tady si můžete nalepovat za správnou odpověď zlaté hvězdičky!”

„Melissa vám určitě ráda pomůže, když si s něčím nebudete vědět, rady,” vloží se Trish. „Že jo, zlatíčko?”

„Jistěže,” přikývne Melissa s blahosklonným úsměvem.

„To jste dobře udělala, Samanto! Nikdy není pozdě.” Pak mi strčí pod nos šálek nedopité kávy. „Udělejte mi ještě jedno kafe, ano? Tohle byla strašná brynda.”

Po návratu do kuchyně praštím učebnicemi na kuchyňský stůl. Naleju do varné konvice čerstvou vodu a kávovou konvici hodím do dřezu.

„Jak to jde?” od kuchyňských dveří mě pobaveně pozoruje Nataniel. „Jaká je ta holka?”

„Nesnesitelná!” soptím. „Nevycválaný spratek! Chová se ke mně jako k nějaké holce pro všechno. Mám jí prý vybalit zavazadla… a udělat kafe napůl s a napůl bez…”

„Můžu ti poradit jedinou věc,” říká Nataniel. „Abys jí do toho plivla.”

„Fůůůj!” otřesu se. „Takové věci nedělám.” Nasypu do kávové konvice jednu lžíci kávy s kofeinem a jednu bez kofeinu. Nechápu, proč si nechám od takového písklete poroučet.

„Nesmíš si to tak brát,” Nataniel mě obejme a políbí.

„Nic si z ní nedělej!”

„Já vím,” položím kávu na stůl, s úsměvem se uvelebím v jeho náručí a všechno napětí ze mě najednou spadne.

„Mmm. Stýskalo se mi.”

Přejede mi rukou po zádech a já se záchvějů rozkoší. Včera večer jsem zůstala s Natanielem v hospodě a ke Geigerovým jsem se připlížila ráno v šest. Něco mi říká, že bych si mohla tento model oblíbit.

„Taky se mi stýskalo,” cvrnkne mi prstem do nosu. „A mimochodem, Samanto, nemysli si, že to nevím.”

Ztuhnu mu v náručí. „Že nevíš co?” snažím se, aby to vypadalo, že o nic nejde.

„Vím, že máš svá malá tajemství,” dívá se mi zkoumavě do očí. „Ale jedno už prasklo. A už s tím nic nenaděláš.”

Jedno už prasklo? Na co to proboha naráží?

„Co tím myslíš, Natanieli?” pokouším se zeptat nenucené, ale cítím, že je celý můj poplašný systém v pohotovosti.

„Ale jdi,” posmívá se mi. „Však ty jistě víš, co tím myslím. Klidně si hraj na nechápavou, ale už je to venku. My to víme.”

„Víte co?”

Nataniel zavrtí hlavou, jako by se chtěl zasmát. „Trochu ti napovím. Zítra.” Znovu mě políbí a zamíří ke dveřím.

Nemám sebemenší ponětí, o čem mluví. Co zítra? Čím by měl být zítřek významný?

Ještě v poledne druhého dne je to pro mě záhadou. Což by se možná také dalo vysvětlit tím, že jsem zatím neměla jedinou volnou chvilku, abych se nad tím mohla zamyslet. Protože jsem neustále musela obskakovat tu pitomou Melissu.

Uvařila jsem nejméně padesát šálků kávy, z nichž polovinu se slečna neobtěžovala vypít. Pak musela mít ledovou vodu. Pak jsem jí musela narychlo udělat pár sendvičů. Vyprala jsem jí celý kufr špinavého prádla, protože se ukázalo, že čistého tam neměla nic. Vyžehlila jsem jí bílou halenku na večer. Pokaždé, když se pustím do nějaké normální činnosti, už se mě dovolává Melissin pronikavý hlas.

A navíc Trish chodí kolem ní po špičkách, jako by nám na zahradě neděl přinejmenším T. S. Eliot a pracoval právě na svém posledním velkém eposu. Zrovna když utírám prach v obývacím pokoji, dívá se Trish z okna na Melissu, která se učí venku u stolu.

„Tolik se učí,” nasaje cigaretový kouř až do nejzazších plicních sklípků. „Takové inteligentní děvče.”

„Hmmm,” zabručím nezávazně.

„To víte, Samanto, dostat se na právnickou fakultu není žádná hračka. Ani pro ty nejlepší!” Významně se na mě podívá. „Aby se tam Melissa dostala, musela předstihnout stovky dalších!”

„I toto!” Nevrle otírám prach z televizoru. „Kdopak by to řekl!”

A ta její fakulta stojí za starou belu. Jenom pro úplnost.

„Jak dlouho tu bude?” snažím se, aby to vyznělo přirozeně.

„Přijde na to.” Trish vyfoukne oblak dýmu. „Za pár týdnů jde ke zkouškám a já jsem jí řekla, že tu může zůstat tak dlouho, jak bude chtít!”

Za pár týdnů? Je tu teprve den a já z ní už začínám šílet.

Odpoledne jsem strávila v kuchyni a předstírala, že jsem hluchá. Kdykoli mě Melissa volala, zapnula jsem mixér nebo rádio, nebo jsem začala rachotit s plechy. Jestli po mně něco chce, bude si mě muset najít.

Nakonec se objevila v kuchyňských dveřích brunátná vzteky.

„Samanto, volala jsem vás!”

„Opravdu?” Nevinně se na ni podívám a dál krájím máslo na těsto. „Neslyšela jsem vás.”

„Musíme tu zavést nějaký zvonek nebo něco,” vybuchne netrpělivě. „Přece nebudu pokaždé vstávat od učení!”

„A co jste chtěla?”

„Nemám ve džbánku už žádnou vodu. A chci sendvič, abych si dobila energii.”

„Ten džbánek jste mohla přinést do kuchyně s sebou,” upozorním ji mírně. „A ten sendvič si také můžete udělat sama.”

„Co si myslíte! Já se s nějakými sendviči nemůžu zdržovat, jasný?” oboří se na mě Melissa. „Mám strašně málo času a musím se toho ještě fůru naučit. Jdu na poslední termín… nemáte nejmenší zdání, jak na tom jsem.”

Nic na to neříkám, zhluboka dýchám a snažím se překonat nával zlosti.

„Tak já vám ten sendvič přinesu,” přislíbím nakonec.

„Děkuju nastotisíckrát,” prohlásí sarkasticky a pak tam stojí s rukama založenýma, jako by ještě na něco čekala.

„Ještě něco?” ptám se.

„No tak honem,” pohodí ke mně hlavou. „Poklonu.”

Cože? To nemůže myslet vážně. „Vám se tedy uklánět rozhodně nebudu!” málem vyprsknu smíchy.

„Tetě a strýci se vždycky ukloníte.”

„To jsou mí zaměstnavatelé,” odpovím ostře. „To je něco jiného.” A to mi věř, že kdybych mohla vrátit čas, klanění by z mého i z tvého života docela jistě zmizelo.

„Bydlím v tomto domě,” pohybem hlavy odhodí vlasy dozadu. „Takže jsem také vaším zaměstnavatelem. Měla byste mi prokazovat stejnou úctu.”

Mám chuť jí nafackovat. Kdyby byla u Carter Spink mou podřízenou, tak by… u mě měla vojnu jako řemen.

„Tak dobře,” odložím nůž. „Půjdu se na to zeptat paní Geigerové, ano?” A než na to stačí něco říct, vyběhnu z kuchyně. Tohle už je vážně trochu moc. Jestli se Trish postaví na její stranu, tak odtud mizím.

Nemůžu Trish nikde najít, a tak utíkám rozzlobeně nahoru. Dojdu k jejímu pokoji a zaklepám. „Paní Geigerová? Musíme si promluvit.”

Za okamžik se dveře na škvíru pootevřou a vyjeveně z nich vykoukne mírně pomuchlaná Trish.

„Samanto! Co chcete?”

„Nelíbí se mi současná situace,” snažím se mluvit klidným a civilizovaným hlasem. „Chtěla bych si o ní promluvit.”

„Jaká situace?” svraští obočí.

„Týká se to Melissy. A jejích neustálých požadavků. Vůbec se nedostanu ke své normální práci. Jestli ji budu muset neustále obskakovat, tak tím utrpí vaše domácnost.”

Jako by Trish najednou ohluchla.

„Hele, Samanto…, tohle probereme někdy jindy.” Odhání mě roztržitě a bez zájmu rukou. „Promluvíme si o tom někdy později.” Uvnitř slyším cosi mumlat Eddieho.

Prokristapána. Zřejmě už jsou zase v posteli. Nejspíš se vrátili k tureckému stylu.

„Tak dobře,” snažím se spolknout zklamání. „Takže mám tedy… pokračovat jako předtím?”

„Moment,” Trish nejspíš teprve teď došlo, že tu stojím.

„Samanto, asi tak za půl hodiny budeme podávat na terase šampaňské s pár… ehm… přáteli. Ocenila bych, kdybyste si oblékla něco slušivějšího.” Mírně znechuceně mě přejede očima. „Máte přece na sebe něco trochu hezčího, ne?”

A kdo mě do toho navlékl? mám chuť na ni zařvat. Ale místo toho vyseknu pukrle, otočím se na podpatku a dopáleně kráčím do svého pokoje.

Zatracená Trish. Zatracená Melissa. Tedy, jestli čeká, že jí udělám ten sendvič, tak to se načeká.

Zavřu dveře, zhroutím se na postel a zadívám se na ruce, rozedřené od praní Melissina jemného osobního prádélka.

Co tu vlastně dělám?

Cítím, jak se mě zmocňuje zklamání. Byla jsem možná příliš naivní, ale vážně jsem si představovala, že si mě Trish s Eddiem budou jednou vážit. Ne jenom jako své hospodyně, ale jako člověka. Ale vzhledem k tomu, jak se

mnou Trish teď jednala…, je mi jasné, že pro ní nejsem víc než služka. Jakýsi užitečný objekt, ne o moc lepší než vysavač. Mám sto chutí sbalit si věci a zvednout kotvu.

Představuju si, jak scházím ze schodů, rozrážím dveře a přes rameno

na Melissu zařvu: „Abys, ty náno, věděla, tak já jsem práva vystudovala na mnohem lepší škole než ty.” I

Ale to bych se chovala jako netýkavka. Ještě hůř. Jako patetická husa.

Namasíruju si spánky, cítím pod rukama srdeční tep a postupně začínám vidět věci z nadhledu. í

Byla to má vlastní volba. Nikdo mě k tomu nenutil. I když to třeba i nebylo to nejrozumnější, co jsem mohla udělat, i když tu třeba nezůstanu navěky. Ale jenom na mně záleží, jestli svého zdejšího pobytu využiju co nejlépe. Jenom na mně záleží, jestli se tu naučím všechno, co má správná hospodyně umět.

Nebo alespoň tolik, co bude v mých silách, když si vzpomenu, že stále ještě nemám ponětí, k čemu slouží taková savarinová forma.

Nakonec seberu veškerou zbylou energii a vstanu z postele. Obléknu si pěkné šaty a vykartáčuju si vlasy. A aby neřekli, namaluju si i rty. Pak pošlu Natanielovi esemesku:

Ahoj! Jsi tam? Sam

Čekám na odpověď, ale žádná nepřichází. Najednou si uvědomím, že jsem ho tu nezahlédla celé odpoledne. A navíc jsem zatím nepochopila, na co včera narážel. Jaké mé tajemství se mělo prozradit? Podívám se na sebe do zrcadla a cítím lehké znepokojení. Přece snad…

Jakože, nemohl přece…

Ne. Jak by mohl? To je vyloučeno. To se jistě nějak vysvětlí. Jako vždycky.

Scházím po schodech do haly a v celém domě panuje ticho a klid. Nevím sice, kdy mají ti Trishini přátelé dorazit, ale zatím tu očividně nejsou. Možná ještě stačím rychle upéct ten koláč. Třeba dokonce stihnu očistit zeleninu.

Cestou do kuchyně narazím na Nataniela.

„Tak tady jsi,” obejme mě, políbí a táhne mě pod schody, kam, jak jsme zjistili, se můžeme v případě potřeby na chvíli ztratit. „Mmm. Stýskalo se mi.”

„Natanieli…,” bráním se, ale jeho objetí nepovoluje. Po chvilce se mi podaří z něj vykroutit.

„Natanieli, musím ještě udělat těsto na koláč. Už teď mám zpoždění, a ještě k tomu budu asi muset obsluhovat u stolu nějaké lidi…”

„Počkej,” Nataniel mě přitáhne k sobě a mrkne se přitom na hodinky. „Vydrž chvíli. A pak půjdeme.”

Nechápavě ho pozoruju a začínám mít mírné obavy.

„Natanieli… o čem to mluvíš?”

„Pořád si hraješ na nechápavou.” Zavrtí pobaveně hlavou. „To si vážně myslíš, že nás můžeš vodit za nos? Má milá, my nejsme takoví jelimani! Vždyť jsem ti říkal, že jsme na to kápli.”

Začínám dostávat strach. Takže už to vědí. A co vlastně? A jak na to krucinál mohli přijít?

Najednou mám v ústech sucho a začnu koktat: „Na co jste vlastně…”

„Ne, ne, ne,” položí mi Nataniel prst na rty. „Na to už je pozdě. Teď se musíš nechat překvapit, ať se ti to líbí nebo ne.”

„Překvapit?”

„Tak jdeme. Už na tebe všichni čekají. Zavři oči…” Jednu ruku mi položí kolem pasu a druhou mi zakryje oči.

„Tak pojď…, já tě povedu…”

Se zavřenýma očima kráčím za Natanielem a strachy se mi dělá mdlo. Hlavou se mi honí myšlenky, co na mě za mými zády nachystali. Kdo asi tam venku na mě čeká?

Pevně doufám, že je nenapadlo plést se mi nějak do života. Pevně doufám, že se tam venku nemám setkat s někým z mého předchozího života. Najednou na trávníku vidím Kettermana s jeho kovovými obroučkami, které se lesknou na slunci. Nebo Arnolda. Nebo matku!

„Tak tu ji máme!” Nataniel mě vede francouzským oknem a po schodech dále do zahrady. Cítím, jak se mi sluníčko opírá do obličeje, slyším jakési plácání a… hudbu?

„Tak už! Otevři oči!”

Nedokážu je otevřít. Ať je to, co je to, já to nechci vidět.

„Ale jdi!” směje se Nataniel. „Nikdo tě tu neukousne!

Otevři oči!“

S bušícím srdcem je otevřu. Několikrát zamrkám a přemýšlím, jestli

jsem se náhodou nezbláznila.

Co… to má být?

Mezi dvěma stromy visí obrovský plakát s nápisem

„Mnoho štěstí k narozeninám, Samanto!” Tak to bylo to plácání, které jsem slyšela. Na bíle prostřeném zahradním stole stojí kytice květů a několik lahví šampaňského. K jedné židli je přivázaný trs barevných balónků s nápisem

„Samanta”. Z CD přehrávače se line džez. Na trávníku stojí? Eddie, Trish, Iris, Eamonn a Melissa a všichni se slavnostně usmívají, tedy vyjma Melissy, která se spíš šklebí.

Jako bych se ocitla v nějakém paralelním vesmíru.

„Překvapení!” křičí všichni najednou. „Mnoho štěstí!”

Otevřu pusu, ale nedokážu vydat ani hlásek. Jsem tak zaskočená, že nemám slov. Jak přišli Geigerovi na to, že mám narozeniny?

„Vidíte ji,” volá Trish. „Ta je z toho úplně paf! Že jo, Samanto?”

„Ehm… no to jo,” koktám.

„Vůbec jí to nedošlo,” přizvukuje jí pobaveně Nataniel.

„Tak hodně štěstí, holčičko,” přeje mi Iris, sevře mě do náruče a dá mi pusu.

„Eddie, otevři to šampáňo!” nemůže se za mnou dočkat Trish. „Nespi tam!”

Jsem jako ve snách. Co mám dělat? Co mám říct? Jak vysvětlit lidem, kteří mi připravili takové překvapení k narozeninám…, že je dneska vůbec nemám?

Jak vlastně na něco takového přišli? Vymyslela jsem si při pohovoru nějaké falešné datum narození? Na nic takového si nevzpomínám…

„Šampaňské pro oslavenkyni!” Eddie s bouchnutím otevře láhev a rozlévá šumivé víno do sklenic.

„Ať žijete do sta let!” culí se na mě Eamonn. „Kdybyste se teď tak mohla vidět!”

„To je pohled k nezaplacení!” přizvukuje Trish. „A teď přípitek!” Nemůžu to nechat jen tak.

„Ehm… pane a paní Geigerovi… a všichni přítomní… je to od vás moc hezké a já jsem skutečně velmi dojatá.” Několikrát nervózně polknu a sbírám odvahu k následujícímu prohlášení: „Jde… já dnes narozeniny nemám.”

K mému překvapení se všichni hlasitě rozesmějí.

„Já vám říkala, že to řekne!” zalyká se smíchem Trish.

„Ona říkala, že bude zapírat.”

„To není žádná katastrofa, že jsi o rok starší,” dobírá si mě Nataniel s úsměvem. „Smiř se s tím, že to víme. Vezmi si tady šampaňské a užij si to.”

Už vůbec nic nechápu. „Kdo že říkal, že to budu popírat?”

„No kdo by, lady Edgerlyová přece!” rozesměje se Trish.

„Kdo jiný by nám prozradil vaše malé tajemství!” Freya?

Tak v tomhle má prsty Freya?

„Co… co vám vlastně napovídala?” snažím se nenápadně vyzvědět. „Myslím lady Edgerlyová.”

„No, že zanedlouho budete mít narozeniny,” vysvětluje s očividným potěšením Trish. „A varovala mě, že se to pokusíte utajit. I vy jedna! I vy jedna!”

Neměla jsem Freye nic říkat. Neměla jsem sejí svěřovat.

„Taky mi říkala…,” ztlumí Trish účastně hlas, „že prý vaše minulé narozeniny dopadly nevalně. Prý vám to musíme aspoň trochu vynahradit. Vlastně to ona původně navrhla, abychom vám připravili překvapení!” Trish zvedne sklenku:

„Na Samantu! Ať žije!”

„Ať žije!” opakují po ní všichni a zvedají sklenice.

Ani nevím, jestli se mám smát, nebo brečet. Nebo obojí zároveň. Podívám se na plakát a stříbrné balónky, které se pohupují ve větru, na láhve šampaňského a na rozzářené obličeje. Nedá se nic dělat. Musím se přidat.

„Takže… vám moc děkuju. Opravdu si toho vážím.”

„Musím se vám omluvit, že jsem vás dnes odpoledne tak trochu odbyla,” brebentí Trish vesele mezi dvěma doušky.

„Právě jsme trochu bojovali s těmi balónky. Jeden svazek nám totiž dnes odpoledne uletěl.” Vrhne jedovatý pohled na Eddieho.

„Už jsi někdy zkoušela nacpat chumel balónků do kufru u auta?” naježí se Eddie. „Rád bych tě u toho viděl! Prostě nemám tři ruce, no!”

Představím si Eddieho, jak se snaží nacpat trs balónků do porsche, a musím se silně kousnout do rtů.

„Nenapsali jsme na balónky váš věk, Samanto,” špitne mi Trish udýchaně do ucha. „Myslela jsem, že jako žena tohle gesto oceníte,” pozvedne ke mně sklenici a šibalsky na mě mrkne.

Přejíždím očima z jejího temperamentního a silně nalíčeného obličeje na Eddieho růžové naducané tváře a jsem najednou tak dojatá, že nevím, co říct. Připravovali to potají. Malovali plakát. Kupovali balónky.

„Pane Geigere, paní Geigerová, já jsem… z toho všeho tak…”

„Kdepak, to ještě vůbec není všechno!” kývá Trish na někoho za mým ramenem.

„Happy birthday to you…,” zanotuje za mnou čísi hlas a hned se k němu přidají i ostatní. Ohromeně se otočím a vidím, jak ke mně přes trávník přichází Iris s obrovským dvoupatrovým narozeninovým dortem. Nahoře má světlounce růžovou cukrovou polevu, je ozdobený cukrovými růžičkami a malinami a uprostřed má elegantní bílou svíčku a nápis Mnoho štěstí k narozeninám, drahá Samanto, od nás všech.

Je to nejkrásnější dort, jaký jsem v životě viděla. Se zadrhnutým hrdlem od něj nemůžu odtrhnout oči. Ještě nikdo pro mě za celý můj život žádný dort neupekl.

„Sfouknout svíčku!” haleká Eamonn, když dozpívají blahopřání.

Zmůžu se jenom na chabé fouknutí do plamene a všichni mi provolávají slávu.

„Líbí se vám?” usmívá se na mě Iris.

„Je nádherný,” zalykám se nadšením. „Ještě nikdy jsem nic takového neviděla.”

„Tak hodně štěstí, zlatíčko,” poplácá mě po ruce Iris.

„Jestli si ho někdo zaslouží, pak jste to jistě vy.”

Když Iris postaví dort na stůl a začne ho krájet, Eddie zacinká koncem pera o skleničku.

„Smím požádat o pozornost?” Vystoupí o krok před ostatní a odkašle si. „Jsme velmi rádi, Samanto, že jste přišla do naší rodiny. Odvádíte velký kus práce a my si to všichni uvědomujeme.” Pak pozvedne ke mně skleničku.

„Ehm… bravo!”

„Děkuju, pane Geigere,” zajíkám se. Rozhlížím se po všech těch přátelských obličejích na pozadí modré oblohy a letní zahrady. „Já jsem… já jsem také ráda, že jsem sem přišla. Všichni jste tu ke mně moc milí.” Ach Bože, už mám zase na krajíčku. „Nemohla bych si přát lepší zaměstnavatele…”

„Už dost!” zatřepotá Trish rukama a poklepává si oko ubrouskem.

„For she’s a jolly good fellow,” zanotuje Eddie chraplavým hlasem. „For she’s a jolly good fellow…”

„Eddie! Samanta nestojí o tvé přihlouplé odrhovačky!” zavřískne do jeho prozpěvování Trish, která si ještě pořád ťuká ubrouskem u oka. „Jdi otevřít další šampaňské, prokristapána!”

Je to jeden z nejteplejších večerů roku. Sluníčko se pomalu kutálí k západu a všichni poleháváme v trávě, popíjíme šampaňské a povídáme si. Eamonn mi vypráví o své přítelkyni Anně, která pracuje v jednom gloucesterském hotelu. Iris všem nabízí nadýchané taštičky K náplní z kuřecího masa kořeněného bylinkami. Nataniel narychlo zavěšuje na strom barevné osvětlení. Melissa několikrát hlasitě prohlásí, že už bude muset jít, že se musí strašně moc učit - ale pak si ještě nechá dolít šampaňské.

Modř oblohy se s večerem prohlubuje a vzduchem voní zimolez.

V dálce tiše zní hudba a na stehně mi nenuceně spočívá Natanielova ruka. V životě jsem se necítila tak šťastná.

„Dárky!” vykřikne Trish najednou. „Nedali jsme jí dárky!”

Očividně z nás šampaňského vypila nejvíc. Nejisté klopýtá ke stolu, chvíli se prohrabuje v kabelce a vytáhne obálku. „Je to taková menší prémie, Samanto,” podává mi ji.

„Abyste si mohla něco hezkého koupit.”

„Děkuju vám!” říkám dojatě. „To je od vás velmi milé!”

„Nehodláme vám zvyšovat plat,” dodává, abych si to náhodou nevysvětlila špatně. „Je vám doufám jasné, že to není žádné zvýšení nebo něco podobného. Je to jenom pro dnešní příležitost!”

„Já to naprosto chápu,” koušu se do rtu, abych se nesmála nahlas. „Je to od vás, paní Geigerová, nesmírně velkorysé.”

„Já jsem vám také něco přinesla,” sáhne Iris do košíku a vytáhne balík v hnědém papíru. Uvnitř najdu čtyři zbrusu nové pečicí plechy na chleba a zástěru s růžičkovým vzorem zdobenou volánkem. Podívám se na Iris a bezděky se hlasitě zasměju.

„Děkuju a slibuju, že je nenechám ležet ladem.” Trish se na plechy na chleba dívá trochu udiveně.

„Ale… Samanta má jistě podobných věcí spoustu, ne?” uchopí jeden plech do pěstěné ruky. „A zástěr jakbysmet!”

„Nic jiného mě prostě nenapadlo,” omlouvá se Iris a mrkne na mě.

„To je pro vás, Samanto,” podává mi Melissa šampon, který Trish dostala někde v akci zdarma a který se povaloval v Trishině koupelně od mého příchodu do domu.

„Děkuju,” říkám zdvořile. „To jste nemusela.”

„A Melisso,” vloží se Trish, která náhle ztratila zájem o plechy, „přestaň Samantu zavalovat svými požadavky! Nemůže celou dobu skákat jenom kolem tebe! Nemůžeme si dovolit o ni přijít, to víš.”

Vidím, jak se na Melissině obličeji rozlévá naprosté ohromení. Vypadá tak rozhořčeně, jako by jí Trish právě vlepila facku.

„A to je ode mě,” vloží se rychle Nataniel. Podává mi malinkou krabičku zabalenou do hedvábného papíru a všichni zvědavě natáhnou krk, aby jim nic neuniklo.

Otevřu krabičku a do rukou mi vyklouzne hezounký stříbrný náramek s přívěskem. Přívěsek je jenom jeden: malá dřevěná vařečka. Znovu vyprsknu smíchy. Zástěra s volánky, a teď ještě dřevěná vařečka.

„Připomnělo mi to první den, kdy jsme se potkali,” vysvětluje Nataniel a koutky úst se mu zvedají do úsměvu.

„Je to… nádherné,” obejmu ho a políbím. „Mockrát ti děkuju,” zašeptám mu do ucha.

„Z toho je jasně vidět, co vás na Samante přitahovalo,” prohodí Trish k Natanielovi. „Bylo to její kuchařské umění, nemám pravdu?”

„Konkrétně její cizrna,” přitaká Nataniel smrtelně vážně. Eamonn, který byl předtím na terase, sestupuje nyní dolů a podává mi láhev vína. „A to je ode mě,” říká. „Není

to nic světoborného, ale…”

„Ale to je senzační!” děkuju mu dojatě. „Mockrát děkuju, Eamonne.”

„A chtěl jsem se zeptat, jestli byste u nás nechtěla pracovat jako číšnice?”

„V té vaší hospodě?” ptám se překvapeně.

„Na soukromých oslavách. Ve vesnici jsme založili takovou firmičku. Není to žádný velký podnik, přihráváme

práci především přátelům. Člověk si prostě trochu přivydělá, o nic jiného nejde.”

Přihráváme práci především přátelům. Najednou mě cosi uvnitř zahřeje.

„Moc ráda,” usměju se na něj. „Jste moc hodný, že jste si na mě vzpomněl.”

Eamonn se na mě zazubí. „A za pultem na vás čeká jeden, případně dva půllitry, jestli se ke mně přidáte.”

„Totiž… ehm…,” kouknu nejisté na Trish. „Možná později…”

„Ale jděte!” mávne rukou Trish. „Užijte si to! A na práci nemyslete! Špinavé sklo odneseme do kuchyně,” dodá, „a uklidíte to zítra.”

„Děkuju, paní Geigerová,” snažím se nevyprsknout smíchy. „To je od vás ohromně hezké.”

„Já už musím jít,” vstává Iris. „Dobrou noc a díky.”

„Nepřemluvíme vás, Iris, abyste s námi šla do hospody?” ptá se Eamonn.

„Dneska ne,” usmívá se ve světle barevného osvětlení.

„Dobrou noc, Samanto. Dobrou, Natanieli.”

„Dobrou noc, mami.”

„Dobrou, Eamonne.”

„Dobrou noc, Iris.”

„Dobrou, dědečku,” prohlásím.

Vyletí to ze mě, než tomu stačím zabránit. Topím se v rozpacích a ze srdce si přeju, aby si toho nikdo nevšiml. Ale Nataniel se ke mně pootočí s pobaveným úsměvem. Ten to stoprocentně zaslechl.

„Dobrou noc, Mary Ellen,” povytáhne obočí.

„Dobrou noc, Jime Bobe,” nevyvede mě tím z míry.

„Já jsem se vždycky považoval spíš za malého Johna.”

„Hmmm,” přejedu ho pohledem odshora dolů. „Proč ne, buď si klidně malým Johnem.”

Jako malá holka jsem byla do malého Johna k zbláznění zamilovaná. Ale s tímhle se Natanielovi svěřovat nebudu.

„Pospěš si,” podává mi Nataniel ruku. „Musíme rychle do hospody U Ikea.”

„Ike měl obchod,” obrátím oči v sloup. „Taková neznalost!”

Cestou projdeme kolem Melissy a Eddieho, kteří sedí na terase u zahradního stolku, pokrytého různými skripty a učebnicemi.

„Je to nesmírně obtížné,” vypráví právě Melissa. „Jakože, je to rozhodnutí, které ovlivní celý můj život. Jakože, jak se v tom má člověk vyznat?”

„Pane Geigere!” přeruším je nesměle. „Jenom jsem vám chtěla poděkovat za nádherný večer. Bylo to úžasné.”

„Rádo se stalo!” odpoví Eddie.

„Příjemný večer,” vzdychne Melissa zhluboka. „Já mám před sebou ještě takovou spoustu práce.”

„Zase se ti to vyplatí, holčičko,” poplácává ji Eddie konejšivě po ruce. „Až budeš u…,” zvedne ze stolu jakýsi prospekt a zahledí se na něj přes dioptrické brýle. „U Carter Spink.”

Chvíli nejsem schopná pohybu. Melissa chce pracovat u Carter Spink?

„Tak se…,” snažím se, aby mi nebylo na hlase nic poznat. „Tak se jmenuje kancelář, u níž se chcete ucházet o práci?”

„Já ještě nevím,” odpoví Melissa mrzutě. „Taje nejlepší.

Jenomže je tam příšerný nával. Hrozně si vybírají.”

„Koukám, že to tam mají děsně nóbl!” Eddie listuje brožurkou s bohatou fotografickou přílohou vytištěnou na luxusním papíře. „Podívejte na ty kanceláře!”

Stojím jako přimražená. Tady je fotografie vstupní haly. Tady je poschodí, na němž jsem pracovala. Nedokážu od

toho odtrhnout oči - a současně se na to nechci dívat. Je to můj starý život. Který tu nemá co dělat. Ale když najednou Eddie obrátí další list, překvapeně sebou škubnu.

Na fotografii jsem já. Já.

Sedím tam s vlasy vyčesanými do uzlu a v černém kostýmku s Kettermanem, Davidem Elldridgem a jakousi návštěvou ze Států. Ted si dokonce vzpomínám, jak nás tam tehdy fotili. Ketterman neskutečně zuřil, že si ho dovoluje někdo rušit.

Vypadám tam tak bledá. Vypadám tam tak seriózně.

„A tak si říkám…, jestli se opravdu chci vzdát veškerého svého času?” ukáže Melissa prstíkem na fotografii. „Tihle lidé pracují každý den dlouho do noci! A co můj společenský život?”

Můj obličej je tam jasně vidět. Čekám, že každou chvíli někdo svraští obočí a prohlásí: „Počkat…”

Ale zbytečně se obávám. Melissa stále cosi mele a ukazuje něco v brožuře. Eddie jí přikyvuje. Nataniel se dívá očividně znuděně nahoru.

„I když je jasné, že peníze nejsou na škodu…,” povzdychne si Melissa a otočí další list.

Fotografie je pryč. Já jsem pryč.

„Nepůjdeme?” škubne sebou Natanielova teplá ruka a já ji pevně sevřu.

„Ano,” usměju se na něj. „Půjdeme.”

Devatenáct

BÉŽÍM DO KUCHYNĚ UVAŘIT OBĚD; brožurku

kanceláře Carter Spink jsem už celých čtrnáct dní neviděla.

Něco moc divného se přihodilo s časem. Už se o něj téměř nestarám. Minuty a hodiny mi už přestaly plynout v nekompromisních úsecích, prostě si jenom tak tikají a ubíhají. Už ani nenosím náramkové hodinky. Včera jsem celé odpoledne ležela na louce s Natanielem a pozorovala pampeliškové chmýří, které všude kolem nás poletovalo, a poslouchala jsem cvrkot cvrčků.

Jako bych to ani nebyla já. Od ležení na sluníčku v polední přestávce jsem opálená jako indián. Z konečků vlasů mi sluníčko vypilo barvu. Tváře mi zčervenaly a zaoblily se. Od uklízení, hnětení těsta a přenášení těžkých pánví se mi na rukou zpevňují svaly.

Léto je v plném proudu a den ode dne je větší teplo. Každé ráno mě před snídaní Nataniel vyprovází přes vesnici do domu Geigerových - a už tak časně bývá vzduch prohřátý. Všechno nese v těchto dnech punc neuspěchanosti a lenosti. Jako by na ničem nezáleželo. Všichni mají prázdninovou náladu - vyjma Trish, která je téměř nepříčetná. V nějakém časopise se totiž dočetla, že dámy z vyšších společenských kruhů pořádají charitativní

obědy, a tak tu příští týden jeden takový budeme mít. Z poprasku, který kolem toho tropí, by člověk řekl, že se přinejmenším jedná o svatbu královského páru.

Uklízím po Melisse věci na stole a pod jakousi složkou objevím brožurku Carter Spink. Neodolám, abych ji neotevřela a ještě jednou se nepodívala na fotografie ze známého prostředí. Tady je schodiště, po němž jsem sedm let chodívala den co den. Tady je Guy a sluší mu to stejně báječně jako vždy. Tady je Sara z oddělení soudních sporů, která se také ucházela o partnerství. Ani nevím, jestli ho dostala.

„Co to vyvádíte?” Melissa vstoupila neslyšně do kuchyně. Podezíravě mě pozoruje. „To jsou moje věci.”

No vážně. Jako bych jí to chtěla ukrást.

„Někdo to po vás uklidit musí,” podotknu kousavě a položím brožurku na stůl. „Občas tenhle stůl potřebuju.”

„Aha, tak děkuju.” Melissa si přejede rukou po tváři. Vypadá v těchto dnech vyčerpaně. Pod očima má kruhy a vlasy úplně bez lesku.

„Hodně se učíte,” prohodím o něco vlídněji.

„To ano,” zvedne hlavu. „Nakonec se to vyplatí. Zpočátku je to hrozná zabíračka, ale po absolvování se to změní k lepšímu.”

Hledím na její unavený, ztrhaný a arogantní obličejík. I kdybych jí tu na rovinu vyložila všechny své zkušenosti, stejně by mi nevěřila.

„Asi máte pravdu,” odpovím po chvíli. „Jistě to tak bude.” Brožurce kanceláře Carter Spink věnuju poslední pohled. Je otevřená na straně s Arnoldovou fotografií. Arnold na ní má jasně modrou puntíkovanou vázanku, v kapsičce zastrčený kapesník téhož vzoru a bujaře se usmívá na svět. Už jenom při pohledu na něj se mi chce smát.

„Takže vy byste ráda pracovala u této kanceláře?” prohodím nenucené.

„No jo. Jsou nejlepší.” Melissa vytahuje dietní kolu z lednice. „U tohoto člověka jsem dělala pohovor.” Pohodí hlavou k Arnoldovi. „Ale ten odchází.”

Překvapeně sebou trhnu. Arnold odchází z Carter Spink?

„Jste si tím jistá?” vyhrknu bezděky.

„Pochopitelně,” Melissa se na mě udiveně podívá. „Vy s ním máte snad něco společného?”

„To jistě ne,” odložím chvatně brožuru. „Jenom mě tak napadlo…, že prostě na odchod do důchodu vypadá nějak moc mladě.”

„Každopádně je to tak.” Melissa pokrčí rameny a odejde z kuchyně a já tu stojím s hlavou plnou otázek.

Arnold odchází z Carter Spink? Vždyť se odjakživa vytahoval, že do důchodu nikdy nepůjde. Každému na potkání vyprávěl, že tam bude sedět ještě přinejmenším dvacet let. Tak proč najednou takový spěch?

Naprosto jsem ztratila kontakt. Posledních pár týdnů jsem žila v úplně jiném světě. Nečetla jsem Právníka a téměř ani běžné noviny. Neslyšela jsem poslední klepy a ani jsem se o ně nestarala. Ale teď, při pohledu na Arnoldův důvěrně známý obličej, se neubráním zvědavosti.

Je mi jasné, že do toho světa už nepatřím, ale pořád mě to zajímá. Proč vlastně ten Arnold odchází? Co ještě se stalo, o čem nevím?

A tak odpoledne, když mám uklizeno po obědě, vklouznu do Eddieho pracovny, zapnu počítač a kliknu na Google. Vyhledám si stránky Arnolda Savillea - a pochopitelně hned na druhé straně narazím na zmínku o jeho předčasném odchodu do důchodu. Pročítám oněch

padesát slov zas a znovu a snažím se objevit nějaký důvod. Proč tak brzy? Je snad nemocný?

Hledám další zprávy k tomuto tématu, ale tahle je jediná, kterou se mi podaří vypátrat. Po jistém zaváhání zadám heslo „Samanta Sweetingová”. Okamžitě se na obrazovce objeví záplava historek. Tentokrát mě to už tolik nezaskočí. Jako by to se mnou nemělo nic společného.

Prohlížím si heslo za heslem a zjišťuju, že se v nich opakují stejné podrobnosti. Po pročtení přibližně pěti stránek zadám heslo „Third Union Bank” a prohlížím si, co je tu o nich napsáno. Pak vyťukám „Third Union Bank, BLLC Holdings” a pak „Third Union Bank, Glazerbrooks”. Potom s podivným mrazením v zádech zadám „Samanta Sweetingová, 50 milionů liber, zničená kariéra” a čekám, až se přede mnou zobrazí všechny hnusné komentáře. Jako bych sledovala havárii vlastního automobilu a donekonečna si ji přehrávala.

Páni, ten Google je ale návyková věc. Dokáže to člověka úplně vtáhnout. Sedím tu, klikám, píšu a čtu, hltám nekonečné množství webových stránek a automaticky si v případě potřeby pomáhám heslem Carter Spink. Po hodině jsem na Eddieho židli zhroucená jako zombie. Záda mě bolí, krk mám ztuhlý a slova se na mě valí jako lavina. Už jsem zapomněla, jaké to bylo sedět u počítače. Vážně jsem to kdysi dělala celý den?

Promnu si unavené oči, civím na webovou stránku, která se přede mnou otvírá, a sama sobě se divím. Je to jakýsi záhadný seznam lidí pozvaných začátkem tohoto roku na oběd, který se podával v Painters Hall. Asi tak v polovině stránky se vynoří název BLLC Holdings, kvůli němuž se asi tyto stránky objevily. Automaticky přejíždím kurzorem po stránce - a narazím na jméno Nicholas Hanford Jones, ředitel.

Toto jméno udeří v mém popleteném mozku na jakousi známou strunu. Nicholas Hanford Jones. Proč tohle jméno znám? Proč ho spojuju s Kettermanem?

Je BLLC Holdings Kettermanovým klientem? Ne. To jistě ne. O tom bych přece musela něco slyšet.

Zaostřím pohled a snažím se maximálně soustředit. Nicholas Hanford Jones. Naplno zapnu své asociační schopnosti. Snažím se vyhmátnout ono spojení… dojem… No tak, holka, snaž se…

To je ta potíž s fotografickou pamětí. Lidé si myslí, že je to bůhvíjak úžasná pomoc, jenomže vás to prakticky přivádí k šílenství.

Vtom mi to dojde. Ozdobné písmo na svatebním oznámení. Bylo připíchnuté na nástěnce v Kettermanově kanceláři přibližně před třemi roky. A viselo to tam několik týdnů. Kdykoli jsem přišla do jeho kanceláře, přečetla jsem si ho.

Pan Arnold Saville s pani se těší, že společně s vámi oslaví svatbu své dcery Fiony

s panem Nicholasem Hanfordem Jonesem.

Je tedy Nicholas Hanford Jones Arnoldův zeť? A má Arnold tím pádem příslušníka vlastní rodiny u BLLC Holdings?

Naprosto vyvedená z míry se na židli ještě víc schoulím.

Jak to, že se o tom vůbec nikdy nezmínil?

A pak mě najednou napadne další věc. Před chvílí jsem si prohlížela stránky BLLC Holdings Companies. Proč tam nefiguroval Nicholas Hanford Jones jako ředitel? Vždyť je to vlastně protizákonné.

Promnu si obočí a pak z čiré zvědavosti vyťukám

„Nicholas Hanford Jones”. Za chviličku je obrazovka plná záznamů a já se k ní nedočkavě nakloním.

Ale do háje. Ten internet je děsný krám. Dívám se na všechny možné Nicholasy, Hanfordy a Jonese, o nichž se bůhvíkdo zmínil v nejrůznějších souvislostech. Jak to, že ten Google nechápe, že o tohle se vůbec nezajímám! Proč bych si měla číst o nějakém kanadském veslařském týmu složeném z Grega Hanforda, Davea Jonese a Chipa Nicholase?

Tady prostě nemám žádnou šanci něco najít.

Přesto procházím stránku za stránkou a očima zběžně kloužu po textu. A ve chvíli, kdy to už hodlám vzdát, si všimnu záznamu úplně dole na stránce. William Hanford Jones, finanční ředitel Glazerbrooks, poděkoval Nicholasovi Jenkinsovi za jeho projev…

Civím na to a přemýšlím, jestli se mi to nezdá. Takže i finanční ředitel u Glazerbrooks se jmenuje Hanford Jones? Jsou snad příbuzní? S pocitem, že se vydávám na nějakou tajnou misi, si otevřu Friends Reunited a za dvě minuty mám odpověď. Jsou to bratři.

No to mě podrž! Tohle je pěkně vypečený spolek! Finanční ředitel Glazerbrooks, který přišel na buben tím, že dlužil Third Union Bank padesát milionů liber. Ředitel BLLC Holdings, který si tři dny předtím padesát milionů liber vypůjčil. A Arnold, který Third Union Bank zastupoval. A přitom je to sakumprásk jedna vykutálená rodinka. A největší bomba na tom je, že vím úplně jistě, že nikdo jiný o tom nemá ani zdání.

Arnold se nikdy o ničem takovém nezmínil. Ani nikdo jiný u Carter Spink A neobjevilo se to ani v jediném článku o té události. Arnold to držel pěkně v tichu pod pokličkou.

Promnu si oči a snažím se urovnat si myšlenky. Není to možný konflikt zájmů? Neměl náhodou podobnou věc oznámit? A proč vlastně tyhle příbuzenské vztahy tak pečlivě tajil? Ledaže by…

Ale to ne…

Ne. To jistě není…

To přece nemůže být…

Otevřu oči a trochu se mi točí hlava, jako bych se znenadání přehoupla přes skalní převis a visela nad bezednou hlubinou. Myšlenky se řítí vpřed jako stádo divokých koní, poskakují z jedné možnosti na druhou a znovu se zděšeně vracejí.

Odhalil snad Arnold něco? Nebo naopak něco skrývá? Je to ten pravý důvod, kvůli němuž odchází?

Vstanu a projedu si vlasy rukama. Ty jsi přišla o rozum, nech toho… a hned. To mluvíš přece o Arnoldovi. O Arnoldovi. A přitom se chovám jako cvok, který ve všem vidí samé spiknutí. Za chvíli zadám heslo „mimozemšťané, Roswell a žijí mezi námi”.

V náhlém odhodlání vytáhnu mobil. Zavolám Arnoldovi. Popřeju mu, aby se mu v důchodu líbilo. Pak se snad těch bláznivých myšlenek, které se mi honí hlavou, zbavím.

Až téměř po šesti nedokončených pokusech seberu všechnu svou kuráž, navolím jeho číslo do konce a čekám na odpověď. Už jenom při pomyšlení, že budu mluvit s někým z Carter Spink - natož s Arnoldem -, se mi dělá lehce nevolno. Než dostanu spojení, přepadne mě takový strach, že praštím telefonem s pocitem, že jsem unikla o vlásek

Ale nakonec se donutím vyťukat číslo a počkat, až to někdo vezme. Když to nezkusím, nikdy se to nedozvím. S Arnoldem přece mluvit dokážu. S hlavou vztyčenou.

Po třech zvoněních vezme telefon Lara. „Kancelář Arnolda Savillea.”

Představím si ji, jak sedí za stolem ze světlého dřeva v oblíbeném vínovém sáčku a jak přitom ťuká prsty do stolu. Jako by to bylo milion kilometrů daleko.

„Ahoj, Laro,” ohlásím se. „Tady je… Samanta. Samanta Sweetingová.”

„Samanta?” Lařin hlas zní šokované. „No to je věc! Jak se máte? A co děláte?”

„Mám se dobře, díky. Opravdu dobře.” Snažím se překonat nervozitu. „Volám kvůli tomu, že jsem slyšela, že odchází Arnold. Je to pravda?”

„Čistá pravda!” vychutnává Lara novinku. „Já sama jsem z toho byla celá pryč! Ketterman ho pozval na večeři a snažil se ho přemluvit, aby tu zůstal, ale s ním se nedalo hnout. Považte, stěhuje se na Bahamy!”

„Na Bahamy?” divím se.

„Koupil si tam dům! Opravdu pěkný. Příští týden tu pořádáme večírek na rozloučenou,” pokračuje Lara. „Já přecházím do kanceláře Dereka Greena, pamatujete přece? Partner z daní? Velký fešák, ale tak trochu mouchy snězte si mě…”

„Ehm… to je skvělé!” skočím jí do řeči, když si vzpomenu na její schopnost klábosit donekonečna. „Laro, jenom jsem chtěla Arnoldovi popřát všechno nejlepší. Mohla byste mě na něj přepojit?”

„To myslíte vážně užasne Lara. „To je od vás velmi

šlechetné, po tom všem.”

„No víte,” trochu znejistím. „Arnold za to nemůže.

Udělal pro mě, co mohl.”

Nastane podivné ticho.

„No když myslíte,” prohlásí Lara nakonec. „Tak já vás spojím.” Hned nato mi do ucha zaburácí Arnoldův známý hlas. „Samanto, holka drahá! Jsi to skutečně ty?”

„Jsem to já.” Silou vůle se přinutím k úsměvu. „Tak

úplně jsem ze světa nezmizela.”

„To jsem taky doufal. No a co, máš se dobře, viď?”

„Mám se… dobře,” říkám v rozpacích. „Děkuju. Trochu mě překvapilo, že odcházíš do důchodu.”

„Já jsem nikdy nehoroval pro galeje!” uchechtne se.

„Třiatřicet let jsem dřel na právu jako otrok na plantážích. To by strhalo každou lidskou bytost. Natož právníka!”

Už jen jeho bodrý hlas mě usvědčuje z toho, že jsem se musela zbláznit. Arnold nemůže být zapletený do žádného podrazu. Nedokázal by nic skrývat. Arnold ne.

Nakousnu to, rozhodnu se, jenom pro všechny případy.

„Takže… doufám, že se budeš mít v důchodu mít dobře,” říkám. „Asi… se teď budeš víc vídat se svou rodinou?”

„No to víš, teď budu mít ty všiváky na krku od rána do večera!” zachechtá se znovu.

„Ani jsem nevěděla, že byl tvůj zeť ředitelem BLLC Holdings!” prohodím nenucené. „Taková náhoda!”

Chvíli je ticho.

„Kdeže?” ptá se Arnold. Stále je to ten starý známý okouzlující hlas, ale veškeré teplo z něj najednou vyprchalo.

„V BLLC Holdings,” nadechnu se zhluboka. „Však víš, to je ta společnost, která se angažovala na půjčce z Third Union Bank? Ta, která se za tu půjčku zaručila. Náhodou jsem si všimla…”

„Už musím jít, Samanto!” přeruší mě Arnold. „Moc rád jsem si s tebou popovídal, ale v pátek odjíždím ze země a

ještě mě čeká práce nad hlavu. A celkově tu nevíme, kam skočit dřív, takže bych už být tebou nevolal.”

Přeruší spojení, než na to stihnu něco říct. Pomalu vypnu mobil a pozoruju motýla, který poletuje před oknem.

To nebylo normální. To nebyla přirozená reakce. Praštil telefonem už po první zmínce o jeho zeti.

Něco v tom bude. Něco v tom určitě bude.

Co by to ale mohlo být? Dnes odpoledne jsem úplně vynechala úklid a teď sedím na posteli s blokem a tužkou a snažím se přijít na to, co se mohlo stát.

Kdo na tom mohl získat? Znovu si prohlížím sepsaná fakta a šipky. Dva bratři. Miliony liber převáděných mezi bankami a společnostmi. Uvažuj. Uvažuj…

Rozzuřeně vytrhnu popsanou stránku a zmačkám ji. Začneme znovu. Teď všechno seřadíme logicky. Glazerbrooks udělala bankrot. Third Union Bank přišla o peníze. BLLC Holdings si namastila kapsu…

Netrpělivě zaťukám tužkou o papír. V tom to není! Jenom dostali zpátky peníze, které půjčili. Nezískali z toho žádnou výhodu, nic jim to nevyneslo, to je marné.

Pokud - pokud se ovšem kupříkladu nestalo to, že vůbec žádné peníze nikomu nevyplatili!

Tahle myšlenka mě zasáhne jako blesk. Narovnám se jako pravítko a lapám po dechu. Co když to bylo takhle? Co když to byl podraz?

Myšlenky mi pádí jako splašené. Takže tu máme dva bratry. Vědí, že má Glazerbrooks vážné finanční problémy. Vědí, že banka právě vyplatila padesát milionů liber, ale tato půjčka nemá zástavní jištění. To znamená padesát milionů liber nekryté půjčky, které se v této společnosti přelévají z místa na místo, dokud po nich neskočí někdo, kdo tento dluh připíše zmíněné společnosti na vrub.

Nevydržím už sedět, přecházím sem a tam, nervózně ohryzávám tužku a mozek mi jiskří jako elektrický proud. Sedí to. Sedí to! Ze-švindlovali čísla. BLLC Holdings dostala peníze od Third Union Bank a všechno zacvakly pojišťovny Carter Spink…

Uprostřed kroku se zarazím. Ne. Tak to není. Jsem to ale husa. Pojišťovny to přece zaplatí jenom v případě zanedbání povinností. To je veledůležitý moment. Celý ten plán závisel na tom, abych já, Samanta Sweetingová, udělala konkrétní chybu.

Ale jak to… do háje mohli naplánovat? To je přece pitomost. To přece nejde. Nemůžete dopředu naplánovat, že někdo udělá chybu. Nemůžete určitého člověka donutit, aby na něco zapomněl, nemůžete někoho donutit, aby zpackal…

Najednou se zarazím. Vyrazí na mě studený pot. Ta instrukce.

Neviděla jsem ji na svém stole, dokud nebylo už příliš pozdě. Určitě jsem ji tam neviděla. Co když…

Prokrista!

Zhroutím se na sedátko u okna a nohy mám jako z vosku. Co když mi tu zprávu někdo na můj stůl podstrčil? Zasunul ji pod hromadu lejster až poté, co vypršela lhůta?

Srdce se mi divoce rozbuší a já se chytím záclony, abych neupadla.

Co když jsem žádnou chybu neudělala?

Celý svět se se mnou rozhoupá. Co když Arnold tuto půjčku nezaprotokoloval záměrně a přitom šikovně vyvolal zdání, že to byla má chyba?

Jako když se zasekne jehla gramofonu, přehrávám si v hlavě do omrzení svůj rozhovor s Arnoldem. Jak jsem mu říkala, že si nemůžu vzpomenout, že bych tu zprávu na svém stole někdy viděla. A jak okamžitě změnil námět.

Celou dobu jsem vůbec nepochybovala o tom, že tam ta zpráva byla. Myslela jsem si, že to byla má chyba. Má špatná práce. Ale co když to tak nebylo? Všichni u firmy věděli, že mám na stole strašný nepořádek. Jak snadné bylo podstrčit list papíru pod hromadu lejster. Aby se zdálo, že tam ležel už řadu týdnů.

Dýchám stále rychleji. Dva měsíce jsem žila s touto chybou. Byla se mnou každé ráno při vstávání i každý večer, když jsem uléhala do postele. Jako neutišitelná bolest, jako by mi nějaký chór v hlavě neustále zpíval: Samanta Sweetingová si zničila život. Samanta to vážně podělala.

Ale… co když mě někdo jenom zneužil? Co když to má chyba vůbec nebyla? Co když jsem nakonec vůbec žádnou chybu neudělala?

Tohle musím zjistit. Musím vědět pravdu. A to hned.

Třesoucí se rukou vezmu mobil a navolím stejné číslo.

„Laro, musím ještě jednou mluvit s Arnoldem,” vypálím hned, jak se mi ozve.

„Samanto…,” říká Lara nešťastně. „On už Arnold s vámi bohužel nechce mluvit. Požádal mě, abych vám vyřídila, že ho nemáte pořád obtěžovat, že vám žádné zaměstnání shánět nebude.”

To mi vyrazí dech. Co jí to o mně napovídal?

„Já po něm přece vůbec žádnou práci nechci, Laro,” snažím se zachovat klidný hlas. „Jenom s ním musím mluvit o jisté záležitosti… Jestli se mnou nechce mluvit, tak za ním přijdu do kanceláře. Můžete mi, prosím vás, dohodnout schůzku?”

„Samanto…,” říká Lara ještě rozpačitěji než předtím.

„Arnold mi řekl, abych vám oznámila, že… jestli se sem budete snažit vetřít, nechá vás vyhodit ochrankou.”

„Nechá mě vyhodit?” zírám nevěřícně na telefon.

„Je mi to líto. Skutečně je. A vůbec vám to nemám za zlé!” dodá rozhořčeně. „Podle mě se k vám Arnold choval skutečně hnusně! A rozhodně to není jenom můj názor.”

Ani tomu příliš nerozumím. Co mi vlastně udělal? Ví Lara něco o té zprávě?

„Co… tím chcete říct?” koktám.

„No jak vás nechal vyhodit!” vysvětluje Lara.

„Cože?” mám pocit, že se mi nedostává vzduchu. „Co říkáte?”

„No, já jsem měla jisté pochybnosti, jestli to víte,” ztlumí hlas. „Když už teď odchází, tak vám to můžu prozradit. Jak jste tehdy utekla, dělala jsem na té schůzi zápis. A Arnold tam hučel do všech partnerů, dokud je nepřemluvil. Že prý jste za moc nestála a že by si pod sebou podřezali větev, kdyby vám to odpustili, a tak dál. Víte, většina z nich vám chtěla dát druhou příležitost.” Mlaskne jazykem. „To mě vážně naštvalo. Já jsem pochopitelně nemohla Arnoldovi nic říct…”

„Pochopitelně,” vytlačím ze sebe. „Jste moc hodná, že jste mi to řekla, Laro. O tom… jsem neměla ani tušení.”

Točí se mi z toho hlava. Najednou je všechno jinak. Arnold mě vůbec nehájil. Naopak prosadil, aby mě vyhodili. Katastrofálně jsem se v něm spletla. Celé to žoviální a přátelské chování - je jenom divadýlko. Odporná přetvářka.

Dělá se mi špatně, když si najednou vzpomenu, jak jsem mu den po průšvihu volala a jak mě přemlouval, abych zůstala, kde jsem, a rozhodně se nevracela. Chtěl mě mít z cesty, aby mi to mohl všechno hodit na hlavu.

A já jsem mu věřila. Zcela a bezvýhradně. Jako pitomá,

pitomá, naivní nána.

Bolestně a namáhavě dýchám. Všechny mé pochybnosti se rozplynuly. Arnold jede v nějaké všivárně. Vím to.

Podrazil mě. Tu zprávu mi podstrčil, protože věděl, že tím mou kariéru definitivně zničí.

A za tři dny mi zmizí někde na Bahamách. Zmocní se mě panika. Musím s tím okamžitě něco udělat.

„Laro,” požádám ji tak klidným hlasem, na jaký se v této chvíli zmůžu, „mohla byste mě přepojit na Guye Ashbyho?”

Sice jsme se s Guyem nerozešli v nejlepším, ale v téhle chvíli si na nikoho jiného, kdo by mi mohl pomoct, nevzpomenu.

„Guy je v Hongkongu,” říká Lara překvapeně. „To jste nevěděla?”

„Aha,” srdce mi poklesne. „Ne. To jsem… nevěděla.”

„Ale svůj BlackBerry má s sebou,” dodá ochotně.

„Mohla byste mu poslat zprávu elektronickou poštou.”

„Ano,” zhluboka se nadechnu. „Ano, to bude asi nejlepší.”

Dvacet

NEMŮŽU TO UDĚLAT. Prostě nemůžu. Nedokážu ten e-mail napsat tak, abych přitom nevypadala jako paranoidní blázen. Beznadějně hledím na svůj desátý pokus:

Milý Guyi,

potřebuju, abys mi pomohl. Myslím, že mě Arnold podtrhl. Myslím, že mi tu zprávu na stůl nastražil. Něco se děje. Má totiž jak v BLLC Holdings, tak v Glazerbrooks příbuzné. Věděl jsi to? Proč to nikdy nikomu neřekl? A nyní mi zakázal přístup do budovy, což je samo o sobě podezřelé…

Moc přesvědčivě to nezní. Vypadá to zahořkle, zaujatě a pomstychtivě. No vždyť to taky tak je!

Když po sobě čtu napsaný text, vzpomenu si mimovolně na jednu starou paní, která stávala na rohu naší ulice a s vytřeštěnýma očima si pořád pro sebe brumlala

„oni po mně JDOU”.

Teď už ji naprosto chápu. Klidně je možné, že po ní

vážně šli.

Guy se mi jenom vysměje. Přímo ho vidím před sebou. Arnold Saville - a zloděj a podvodník? Třeba jsem vážně cvok. Je to pouhá teorie. A nemám ji čím podepřít. Ničím

podstatným. Položím si v zoufalství hlavu do rukou. Tohle mi nikdo neuvěří. Nikdo mě nebude poslouchat.

Kdybych tak měla alespoň malinký důkaz. Ale kde ho vzít?

Při pípnutí mobilu sebou trhnu a zmateně se rozhlížím. Málem jsem zapomněla, kde vlastně jsem. Přečtu si na mobilu zprávu.

Jsem dole. Mám pro tebe překvapení. Nat.

S myšlenkami úplně jinde scházím dolů. Dusím se zlostí, když si vzpomenu na Arnoldův rozverný smích, na to, jak mi chválil nepořádek na stole, jak mě přesvědčoval, že pro mě udělá, co bude moct, jak mě poslouchal, když jsem se obviňovala a trapně se před ním omlouvala…

Nejhorší na tom je, že jsem se vůbec nepokusila hájit. Nikdy jsem si nepoložila otázku, jak je možné, že si na tu zprávu vůbec nemůžu vzpomenout. Okamžitě jsem připustila, že za všechno můžu sama. Připustila jsem, že za to určitě může můj nepořádek.

Měl mě dokonale přečtenou. Možná právě na tom založil celý svůj plán.

Mizera. Grázl.

„Ahoj,” Nataniel mi zatřepe rukou před očima. „Vrať se na zem, Samanto!”

„Jé… Promiň. Ahoj!” usměju se na něj nuceně. „Copak je to za překvapení?”

„Račte, madam,” zubí se a vede mě ke svému autu, což je stařičký kabriolet Beetle. Na zadním sedadle leží jako vždy plata plná sazeniček a ze zadních dveří vyčuhuje násada od rýče.

„Prosím,” otvírá mi galantně dveře.

„A co mi chceš ukázat?” ptám se, když nastupuju do auta.

„Chci tě pozvat na kouzelný a tajuplný výlet,” záhadně se na mě usměje a nastartuje.

Projedeme na konec Lower Ebury a dále pokračujeme trasou, kterou neznám, malými přilehlými osadami stoupáme nahoru do kopců. Nataniel má zjevně dobrou náladu a vypráví mi o každé farmě a hospodě, kolem kterých jedeme. Ale já ho téměř nevnímám. Mé rozbouřené myšlenky se neustále točí kolem mého problému.

Vůbec nevím, co mám dělat. Vždyť se teď nedostanu ani do budovy. Nikdo mi neuvěří. Jsem zcela bezmocná. A zbývají mi jenom tři dny. Jakmile se Arnold ztratí někde na Bahamách, bude po všem.

„Už jsme tady!” Nataniel uhýbá ze silnice na polní cestu. Zajede autem k nízké cihlové zídce a vypne motor. „Tak co tomu říkáš?”

S námahou se vracím do skutečnosti. „Hm…,” rozhlédnu se nechápavě kolem. „No jo. Pěkné.”

A co tu mám jako vidět?

„Samanto, nestalo se ti něco?” podívá se na mě Nataniel zvědavě. „Vypadáš trochu roztěkaně.”

„Nic mi není,” pokusím se o úsměv. „To je únavou.” Otevřu dveře auta a před jeho pohledem uteču ven.

Přibouchnu dveře, kousek popojdu a rozhlédnu se.

Stojíme na jakémsi dvorku zalitém zapadajícím sluncem. Napravo vidím polorozpadlou barabiznu s nápisem NA PRODEJ. Vpředu je několik řad skleníků, od nichž se odráží sluneční světlo. Na zeleninových záhoncích vyráží v dlouhých šňůrách drobné lístky a na boudě je nápis ZAHRADNICTVÍ…

No počkat.

Vyjeveně se otočím a vidím, že i Nataniel vystupuje z auta. Rozjařeně se na mě usmívá a v ruce drží nějaké papíry.

„Báječná příležitost pro založení zahradnictví,” deklamuje nahlas. „Přes půldruhého hektaru půdy s možností přikoupit další čtyři, cena dohodou. 930 m2 skleníků. Čtyřpokojový dům, nutné úpravy…”

„Ty to tady kupuješ?” ptám se už plně soustředěná.

„Uvažuju o tom. Chtěl jsem, aby ses na to nejdřív podívala.” Rozhodí široce rukama. „Je to velmi dobrá příležitost. Práce tu sice bude jako na kostele, ale je tu ten pozemek. Museli bychom si pořídit nějaké polyetylenové skleníky, rozšířit kanceláře…”

Zřejmě mi to ani trochu nedochází. Odkdy posedla Nataniela taková podnikavost?

„A co tvé hostince? Proč ses tak najednou…”

„Kvůli tobě. Jak jsme spolu onehdy na zahradě mluvili.” Odmlčí se a vánek mu rozcuchá vlasy. „Máš, Samanto, pravdu. Já nejsem hostinský, jsem zahradník. Budu mnohem šťastnější při práci, která mě skutečně baví. A tak… jsem měl dlouhý hovor s mámou a ona mě chápe. Oba si myslíme, že by ty hospody mohl odkoupit Eamonn. Ne že by to už věděl.”

„No páni!” Ještě jednou se rozhlédnu; támhle leží hromada dřevěných bedniček, tady je řada květináčků a otrhaný plakát vyzývá ke koupi vánočních stromečků.

„Takže ty ses už vážně rozhodl?”

Nataniel pokrčí rameny, ale oči mu svítí nadšením.

„Takovou šanci máš jednou za život.”

„Já myslím, že je to báječné,” usmívám se s upřímným nadšením.

„A támhle je dům,” pohodí hlavou k barabizně. „Nebo lépe řečeno tam jednou bude stát dům. Teď je to taková pastouška.”

„Ano,” přisvědčím s úsměvem. „Tady bude opravdu co dělat.”

„Chtěl jsem, aby ses na to nejdřív podívala,” opakuje Nataniel. „Jestli s tím souhlasíš. Jakože, třeba bys tu mohla jednou…” zarazí se.

Chvíli je hrobové ticho. Najednou se mé snímače souvislostí splašeně roztočí, jako když Hubbleův dalekohled zahlédne nepřátelskou loď. Co to zachytily? Co mi to Nataniel naznačuje?

„Myslíš jako… bydlet?” koktám trochu nejisté.

„Přesně.” Nataniel se podrbe na nose. „Nepodíváme se tam?”

Dům z jednoduchých dřevěných prken je větší, než jak vypadá zvenku, jsou tu staré krby a vrzavé dřevěné schodiště. V jedné místnosti je prakticky opadaná omítka a kuchyň s kredencí z třicátých let minulého století je absolutně zastaralá.

„Špičková kuchyně,” mrknu na Nataniela poťouchle.

„Určitě z ní dokážu vybudovat kuchyň pro špičkovou šéfkuchařku,” vrátí mi to.

Vyjdeme do patra a vstoupíme do velkého pokoje, z něhož je výhled za dům. Z této výšky vypadají zeleninové záhonky jako deka pečlivě sešitá z různobarevných políček a rozprostřená až k zelené louce. Pod sebou vidím nevelkou terásku a malou květinovou zahrádku s clema-tisem a houštinou růžových šlahounů.

„Je to nádherné místo,” opřu se o okenní parapet. „Moc se mi tu líbí.”

Stojím u okna, dívám se ven a Londýn mi v tuto chvíli připadá jako na nějaké jiné planetě. Najednou se mi zdá, že Carter Spink, Arnold a všichni ostatní patří do života někoho jiného. Ještě mi nejsou tak úplně cizí, ale už s nimi nemám nic společného.

Ale při pohledu na poklidnou krajinu cítím, že chci porozumět tomu, co se stalo. Nemůžu to prostě nechat být. Nedalo by mi to pokoj. Stačí pouze zatelefonovat té správné osobě…

Kdybych měla nějaký důkaz… Jakýkoli…

V duchu se začnu znovu probírat všemi fakty, jako když pták donekonečna otáčí prázdné šnečí ulity. Za chvíli se z toho určitě zblázním. „Chtěl bych jenom vědět, jestli…”

Najednou si uvědomím, že mi Nataniel cosi říká. Nejspíš už nějakou dobu mluví - a já jsem z toho neslyšela ani slovo. Rychle se k němu otočím a vidím, že se na mě upřeně dívá. Tváře mu hoří a celý tone v rozpacích. Jako by se mu to, co říkal, neříkalo nijak lehce.

„… cítíš totéž co já, Samanto?”

Odkašle si, odmlčí se a čeká na odpověď. Němě na něj zírám. Čeho se ten pocit měl týkat?

Sakra. Do háje. Nebyl to doufám nějaký zásadní citový výlev? Kupříkladu vyznání lásky? A já že bych to prošvihla?

Patří mi to. Mám dávat pozor. Člověk, do nějž jsem se tajně zamilovala, mi právě romanticky vyznal lásku - což se mi patrně už nikdy nestane - a já jsem byla právě myšlenkami jinde?

Za něco takového bych zasloužila napráskat.

A teď čeká, co mu odpovím. Co mám dělat? Právě mi otevřel srdce. Nemůžu mu říct: „Promiň, ale právě jsem byla myšlenkami jinde.”

„Ehm…,” ve snaze získat čas si shrnu vlasy z čela. „No… dal jsi mi spoustu námětů na přemýšlení.”

„Ale souhlasíš se mnou?”

S čím mám jako souhlasit? S trestem smrti pro zloděje?

Třikrát a dost?

Ale co, je to přece Nataniel. Určitě s ním budu ve všem souhlasit.

„Ano,” snažím se ze sebe vyždímat co nejupřímnější pohled. „Ano. Souhlasím. Z celého srdce. Vlastně… mě to už také často napadlo.”

Nataniel se najednou tváří nějak divně. „Takže ty tedy souhlasíš,” opakuje, jako by se chtěl ujistit. „Se vším?”

„Ehm… ano!” začínám už trochu nervóznět. Co všechno jsem mu asi teď odkývala?

„I s těmi šimpanzi?”

„Se šimpanzi?” najednou vidím, jak sebou Natanielova ústa škubají. On mě prokoukl.

„Ty jsi z mého proslovu neslyšela ani slovo, že?” zeptá se věcně.

„Netušila jsem, že říkáš něco důležitého!” omlouvám se se svěšenou hlavou. „Měl jsi mě varovat!”

Nataniel se na mě podívá trochu vyčítavě: „Víš, neříkalo se mi to vůbec lehce.”

„Tak to zopakuj,” prosím. „Řekni to ještě jednou! Teď už jsem jedno ucho!”

„To víš!” zasměje se a zavrtí hlavou. „Možná jindy.”

„Je mi to líto, Natanieli. Opravdu,” otočím se od něj k oknu a opřu si hlavu o sklo. „Prostě se dneska nedokážu… soustředit.”

„Vidím,” přijde ke mně a sevře mě do objetí. Cítím, jak jeho srdce klidně bije na mém, a to mi dodává jistotu. „Co se děje, Samanto? Zas ten tvůj starý vztah, že?”

„Ano,” přiznávám po chvíli.

„Proč mi o tom nechceš nic říct? Mohl bych ti třeba pomoct.”

Otočím se k němu. Slunce se mu třpytí v očích a poskakuje mu po obličeji. Ještě nikdy mu to tak neslušelo.

Najednou v duchu vidím, jak dobře mířenou ranou posílá Arnolda k zemi.

Ale nemůžu mu všechno vyklopit. Je toho příliš moc. Je to příliš důležité. Je to příliš… nechutné.

„Nechci sem zatahovat svou minulost,” řeknu nakonec.

„Prostě to nechci.”

Nataniel znovu otevře ústa, ale než stačí něco říct, otočím se na druhou stranu. S rozbouřenými myšlenkami se opět zadívám na idylickou krajinku a mhouřím oči proti slunci.

Nebylo by nakonec moudřejší celou tu záležitost pustit z hlavy? Zapomenout. Vykašlat se na všechno. Stejně se zdá, že se mi to nepodaří nikdy dokázat. Jaký má vliv Arnold, a jaký já? Když celou tu záležitost znovu rozvířím, dostane se mi nejspíš jenom dalšího ponížení a ostudy.

Bylo by tak snadné složit ruce v klín. Prostě bych na to přestala myslet. Zavřela bych dveře za starým životem a všechno bych nechala za nimi. Mám práci. Mám Nataniela. Mám tu naději na novou budoucnost.

Ale zároveň - je mi jasné, že to rozhodně neudělám.

Nemůžu na to zapomenout. Nemůžu se na to vykašlat.

Dvacet jedna

TAK TEDY. Drobný zádrhel bude pravděpodobně v tom, že nezjistím Arnoldovo heslo. A když ho nezjistím, nedostanu se do jeho počítače a nic v něm neobjevím. A dalším problémem budou zamčené dveře do jeho kanceláře. To by mohl být tvrdý oříšek. Máme tu tedy dvě možné překážky.

Kromě toho musím pochopitelně proniknout do budovy. Tak, aby mě nikdo nepoznal…

A až budu sedět u Arnoldova počítače, nesmí mě tam přistihnout žádná uklízečka…

Sakra. Jak na to půjdu?

Zhluboka se napiju latte, které má s kávou jenom málo společného, a snažím se zachovat klid. Ale moc mi to nejde.

Dokonce ani návrat do Londýna mi neudělal žádnou radost. Už to není to město, jaké si pamatuju. Překvapuje mě, jak je špinavé. Jak je uspěchané. Když jsem dnes odpoledne přijela na Paddingtonské nádraží, ze zástupů lidí dojíždějících za prací, které se draly jako invaze mravenců halou, jsem dostala málem strach. Najednou jsem všude cítila kouř. Viděla jsem nepořádek. Toho jsem si nikdy

předtím nevšimla. Nebo jsem se to pouze snažila přehlížet? Byla jsem na to tak zvyklá, že mi to už připadalo normální?

Ale současně jsem ve chvíli, kdy jsem se nohou dotkla země, pocítila vzrušení. Než jsem došla do metra, nabyla jsem téměř své bývalé rychlosti: dařilo se mi držet krok s ostatními, vložit jízdenku do turniketu ve správném úhlu a vytáhnout ji bez vteřiny zdržení.

A teď sedím u rohového stolku v kavárně nedaleko Carter Spink a sleduju, jak za oknem procházejí lidé, podle oblečení úředníci, jak spolu mluví, gestikulují a jak si vyřizují telefonáty. Adrenalin mi stoupá. Srdce mi tluče o něco rychleji - a to jsem ještě nevstoupila do firemní budovy.

Při této myšlence se mi sevře žaludek. Už vím, proč kriminálníci chodí do akce ve skupině. Právě teď by se mi menší morální podpora Dannyho parťáků docela hodila.

Ještě jednou se podívám na hodinky. Čím méně času tady strávím, tím lépe.

Právě když dopíjím kávu, pípne mi mobil, ale já ho ignoruju. Stejně to bude zase jenom další zpráva od Trish. Když jsem jí oznámila, že musím na pár dnů odjet, vyváděla jako blázen. Vlastně se mi v tom snažila zabránit. A tak jsem jí namluvila, že mám něco s nohou a že musím jet neodkladně za svým londýnským lékařem.

Teď už vím, že to byla chyba, protože se ze mě snažila vymámit co možná nejpříšernější podrobnosti. Dokonce po mně chtěla, abych si zula botu a abych jí to ukázala. A tak jsem musela celých deset minut improvizovat na téma špatně srostlých kostí, ale ona mi civěla na nohu jako revizor a velmi podezíravě prohlásila, že si nemůže pomoct, ale že jí má noha připadá neuvěřitelně normální.

Až do večera po mně vrhala záhadné pohledy, a pak mi v kuchyni nechala na stole časopis Marie Claire jakoby

náhodou otevřený na stránce s inzerátem „Těhotná? Potřebujete důvěrnou radu?” Musím jí to nějak rychle vymluvit, jinak to roznese po celé vesnici a Iris začne háčkovat bačkůrky pro miminka.

Ještě jednou zkontroluju čas a uvnitř se svíjím strachy. Už musím jít. Zamířím na Dámy a v zrcadle zkoumám svůj vzhled. Plavé vlasy, jaké jsem nikdy nenosila: mám. Brýle s tmavými skly: mám. Sytě červená rtěnka: mám.

Teď by mě nepoznala ani vlastní matka.

Až na ten obličej, ten je mi ještě dost podobný. Když se zadíváte opravdu zblízka.

Vtip je v tom, že to nikoho nenapadne. Alespoň na to sázím.

„Ahoj,” zachrčím rádoby hlubokým hlasem. „Jak se máte?”

Zní to, jako bych mutovala. Ale co na tom. Hlavně aby to neznělo jako bývalá právnička.

S bradou přitisknutou na prsa odcházím z kavárny, jdu po chodníku už na roh, zahnu a už vidím typické žulové schody a skleněné dveře do Carter Spink. Dívám se na známé průčelí a něco se mi sevře v prsou. Připadá mi to jako ve snu, že tam stojím. Když jsem těmito dveřmi naposledy utíkala ven, třásla jsem se hrůzou z představy, že je to konec mé kariéry, že je to konec mého života.

Zase to ve mně začne vřít a já krátce zavřu oči, abych trochu zkrotila své pocity. Nemám ještě žádný důkaz. Musím se plně soustředit na svůj úkol. No tak! To bude hračka!

Přejdu přes ulici a odhodlaně vyběhnu po schodech nahoru. Téměř se vidím, jak odtud utíkám, spíš přízrak než člověk, jak zmatená a otřesená sbíhám na chodník. Jako by to bylo před miliony let. Nejenže úplně jinak vypadám, já se také jinak cítím. Jako by mě někdo zcela předělal.

Zhluboka se nadechnu, zachumlám se do pršipláště a otevřu skleněné dveře. Ve vstupní hale se mi najednou zatočí hlava. Nejsou to jenom mé bujné představy? Hodlám skutečně proniknout inkognito do kanceláří Carter Spink?

Je to skutečnost. Kolena se pode mnou podlamují a ruce se mi potí, ale s očima zabodnutýma do země kráčím sebejistě po vyleštěné mramorové podlaze. Zamířím k recepční Melanii, která nastoupila jenom několik týdnů před mým odchodem.

„Dobrý den,” pozdravím svým drsoňským hlasem.

„Mohu vám pomoci?” usmívá se na mě Melanie. V očích jí neprobleskne ani jiskřička poznání. Nemůžu uvěřit, že je to tak snadné.

Vlastně se mě to tak trochu dotklo. To jsem byla tak

bezvýznamná, že jsem jí úplně vypadla z paměti?

„Jsem tu dobře na tu oslavu?” huhňám s hlavou sklopenou. „Jsem číšnice od Bertram’s Caterers,” dodám pro každý případ.

„Ale jistě. Koná se to na čtrnáctém poschodí.” Začne cosi vyťukávat na klávesnici počítače. „Jakže se jmenujete?”

„Jmenuju se… Trish,” vykoktám. „Trish Geigerová.” Melanie civí na obrazovku počítače a ťuká si perem do zubů.

„Já vás nemám na seznamu,” řekne nakonec zaraženě.

„Ale měla bych tam být,” mumlám s hlavou stále co nejvíc sklopenou. „To musí být nějaká chyba!”

„Tak já jim prostě zavolám…,” Melanie vyťuká číslo na telefonu, prohodí několik slov s kýmsi, kdo se jmenuje Jan, a pak se obrátí ke mně.

„Prý se sem přijde na vás podívat,” ukáže mi s úsměvem na kožená křesla a pohovky. „Sedněte si prosím.”

Vykročím ke křeslům a hned udělám prudké čelem vzad, protože si všimnu, že na jedné pohovce sedí David

Spellman z korporačního oddělení s klientem. Ne že by se zdálo, že si mě všiml. Zamířím k poličce s nádhernými reprezentativními katalogy vytištěnými na lesklém křídovém papíře, které vysvětlují firemní filozofii, a zabořím hlavu do jednoho rozboru soudní pře.

Vlastně jsem dosud žádný nečetla. Páni, taková spousta bezcenných blábolu.

„Trish?”

„Ehm… prosím?” Otočím se k silně našminkované ženě ve smokingu. V ruce drží pár popsaných listů a nedůvěřivě si mě měří.

„Jan Martinová, vedoucí oddělení číšníků a servírek. Na seznamu vás nemám. Pracovala jste už pro nás?”

„Jsem tu nová,” říkám svým drsoňským hlasem. „Ale pracovala jsem pro Ebury Catering. Tam u nás v Gloucestershire.”

„To neznám,” ještě jednou si prohlíží seznam, a když zkontroluje i druhou stranu, netrpělivě se zamračí.

„Děvenko, na seznamu vás nemám. Vážně nevím, co tu děláte.”

„Mluvila jsem s jedním pánem,” tvrdím bez uzardění.

„Prý se vám pár rukou navíc bude hodit.”

„S nějakým pánem?” vypadá zmateně. „S kým? S Tonym?”

„Já si už nepamatuju, jak se jmenoval. Ale řekl mi, že sem mám přijít.”

„Nic takového nemohl…”

„Jsem přece u Carter Spink, nebo ne?” rozhlížím se kolem. „Cheapside 95? Velká oslava odchodu do důchodu?”

„Ano,” vidím, jak na Janině obličeji začínají vyrůstat pochybnosti.

„No prostě, měla jsem sem přijít,” dovolím si v hlase náznak agresivity. Jenom jako varování: Nečekejte, že se tak rychle vzdám.

Vidím, jak žena v duchu uvažuje: jestli mě odmítne, mohla bych tu způsobit scénu, ona se musí věnovat naléhavějším věcem, takže jedna číšnice navíc…

„No tak dobře!” řekne nakonec trochu naštvaně. „Ale musíte se převléknout. Můžete mně ještě zopakovat, jak se jmenujete?”

„Trish Geigerová.”

„Dobře.” Zapíše si to. „Tak tedy pojďte nahoru, Trish.”

Páni, už jsem tam. Očividně by ze mě byl prvotřídní zločinec! Příště si vyberu něco výnosnějšího! Kupříkladu vybílit nějaké lasvegaské kasino.

Jedu s Jan nahoru služebním výtahem, označená umělohmotnou jmenovkou TRISH GEIGEROVÁ, a je mi téměř do zpěvu. Teď už musím jenom počkat na vhodnou příležitost, nikomu příliš nelézt na oči a při prvním vhodném okamžiku proklouznout do jedenáctého poschodí. Kam se elegantně dostanu uvolněným panelem ve stropu a dál kolem teplovodního potrubí. Nebo tam sjedu výtahem.

Vstoupíme do kuchyní, které se nacházejí v sousedství zasedacích sálů, a já se překvapeně rozhlížím. Neměla jsem ani tušení, že tu něco podobného existuje. Jako když člověk vstoupí do divadelního zákulisí. Kuchaři se činí kolem sporáků a obsluhující personál v nápadných zelenobíle pruhovaných uniformách pobíhá sem a tam.

„Oblečení je támhle,” ukáže Jan na objemný proutěný koš plný složených uniforem. „Budete se muset převléknout.”

„Dobře.” Přehrabuju se oblečením, než najdu svou velikost, a odcházím se převléknout na toalety. Přejedu si ještě jednou rty červenou rtěnkou, sčešu si vlasy co nejvíc do obličeje a pak se podívám na hodinky.

Teď je tři čtvrtě na šest. Oslava začíná v šest. Asi tak deset minut po šesté se začne jedenácté patro vyprazdňovat. Arnold je velmi oblíbený partner. Nikdo nebude chtít, pokud to jenom trochu půjde, propásnout jeho projev na rozloučenou. A navíc u této firmy přicházejí na oslavách projevy na řadu obvykle poměrně brzy, takže sem může na chvíli zaskočit i ten, kdo se musí zanedlouho vrátit k nějaké opravdu nutné záležitosti.

A zatímco budou všichni poslouchat, já vklouznu do Arnoldovy kanceláře. To půjde. Musí to jít. Dívám se na svůj nezvyklý odraz v zrcadle a cítím, jak se v duchu zatvrzuju. S pověstí veselého dobromyslného medvídka odsud neodejde. To si pište, ze ne!

Za deset minut šest se všichni shromáždíme v jedné z kuchyní a posloucháme instrukce. Teplé předkrmy… studené předkrmy… z pokynů nevnímám téměř ani slovo. Také nemám v úmyslu zařadit se mezi ostatní servírky. Po Janině přednášce vycházím s ostatním personálem z kuchyně. Obdržím tác se šampaňským, které mám roznést, ale při první příležitosti ho někam odložím. Uháním do kuchyně, popadnu tam otevřenou láhev a ubrousek. Pak, když jsem si jistá, že se nikdo nedívá, prchám na toalety.

Uf. Tohle bude trochu nepříjemné. Zamknu se v jedné kóji a nehnuté čekám patnáct minut. Podaří se mi do ničeho nebouchnout, nekýchnout, ani nevyprsknout smíchy, když si tam jakási dívčina nacvičuje proslov, kterým chce dát jakémusi Mikeovi kopačky. Je to nejdelší čtvrthodina v mém životě.

Nakonec opatrně otevřu dveře, vyjdu ze záchodu a pozorně se rozhlédnu. Z místa, kde teď stojím, vidím celou chodbu i dveře k velkému zasedacímu sálu. Lidé už jsou uvnitř, slyším smích a spoustu bujarého pokřikování. Číšníci a servírky pobíhají sem a tam a chodbou se trousí další návštěvníci. Poznávám děvčata z oddělení PR… pár praktikantů… staršího partnera Olivera Swana… a všichni chvátají s nevyhnutelnou sklenkou v ruce na oslavu.

Chodba je prázdná. Jde se.

S roztřesenými koleny proběhnu kolem vchodu do sálu k výtahům a ke dveřím na schodiště. Během třiceti vteřin jsem v bezpečí za nimi a co nejtišeji sestupuju dolů. U Carter Spink sice rozhodně není zvykem chodit po schodech, ale člověk nikdy neví.

Sejdu do jedenáctého patra a skleněnou výplní ve dveřích nahlížím dovnitř. Nikoho nevidím. Ale to ještě nemusí znamenat, že tam nikdo není. Může tam být moře lidí, jenže mimo můj zorný úhel.

Prostě je to riziko, které musím podstoupit. Několikrát se zhluboka nadechnu a sbírám kuráž. Stejně by mě nikdo takhle zelenobíle pruhovanou nepoznal. A kdyby mě tu někdo přistihl, mám už připravenou výmluvu: Nesu do kanceláře pana Savillea jako překvapení láhev šampaňského.

Hni sebou. Nemůžeš tu zůstat navěky.

Pomalu otvírám dveře, vstoupím na modrý koberec a vydechnu zhluboka úlevou. Je tu prázdno. Celé poschodí vypadá naprosto opuštěně. Slyším, jak několik metrů ode mě někdo telefonuje - ale když nervózně vykročím k Arnoldově kanceláři, nikoho v ostatních kancelářích nezahlédnu. Všechny smysly mám v nejvyšší pohotovosti. V životě jsem nebyla tak napjatá.

Hlavní je, abych svůj čas využila co nejefektivněji. Začnu počítačem a budu pokračovat dál. Nebo možná začnu kartotékou. Než počítač nastartuje, mohla bych do ní krátce nahlédnout. Nebo mu prohledám zásuvky ve stole. Mohl by tam mít i notebook. Vida, tohle mě předtím nenapadlo.

Abych pravdu řekla, prohledávání kanceláře jsem zase tak důkladně nepromýšlela. Tak napůl jsem předpokládala, že se do budovy, natož do Arnoldovy kanceláře, stejně nedostanu. Navíc vlastně ani nevím, co tam hledám. Třeba nějaký dopis. Nebo čísla. Disk s nápisem „Inkriminující informace” by mi nesmírně přišel vhod…

Najednou se zarazím. Od výtahu zaslechnu nějaké hlasy. Sakra. Musím zapadnout do Arnoldovy kanceláře, než mě někdo uvidí.

Vyděšeně zrychlím krok. Rozrazím dveře Arnoldovy kanceláře, zabouchnu za sebou a přikrčím se pod skleněnou výplní. Hlasy se blíží. David Elldridge a Keith Thompson a kdosi neznámý. Projdou kolem dveří a já nehnu ani svalem. Míří jinam. Díky Bohu.

Vydechnu veškerý zadržovaný vzduch, postavím se a opatrně vykouknu přes sklo. Nikoho nevidím. Jsem tu v bezpečí. Teprve potom se otočím a rozhlédnu kanceláří.

Je prázdná. Vystěhovaná.

Zmateně popojdu pár kroků. Stůl je prázdný. Police jsou prázdné. Na stěnách zůstaly světlé obdélníky po zarámovaných fotografiích.

Jinak v kanceláři vyjma kousku lepicí pásky na podlaze a několika napínáčků na nástěnce vůbec nic není.

Nemůžu tomu uvěřit. Po tom všem, čím jsem kvůli tomu musela projít. Po tom, co jsem se dostala až sem. A nemám tu ani co prohledat?

Musí tu být nějaké krabice, dostanu náhlé vnuknutí. Ano. Muselo se to naskládat do krabic a ty budou uloženy někde venku… Vyběhnu z kanceláře a rozčíleně pátrám kolem. Ale žádné krabice nevidím. Žádné bedny. Nic. Musím se s tím smířit, přišla jsem moc pozdě. Zatraceně pozdě. Mám chuť vzteky do něčeho praštit.

Vracím se do kanceláře a znovu se rozhlížím. A měla bych se porozhlédnout i venku. Pro každý případ.

Zamířím ke stolu a začnu metodicky prohlížet každou zásuvku, každou vysunu nadoraz, nakouknu dovnitř a šátrám rukou, jestli tam náhodou něco nezbylo. Otočím odpadkový koš vzhůru nohama a zatřesu jím. Hmatám rukou za nástěnkou. Ale není tam nic. Nic není ani v kartotéce… ani ve vestavěné skříni…

„Promiňte?”

S rukou zasunutou v Arnoldově skříni strnu. Sakra.

Sakra.

„Cože?” rychle se otočím, setřesu si vlasy do obličeje a zarputile koukám do země.

„Co tady sakra děláte?”

Je to praktikant Bili… jak se jen jmenuje? Občas pro mě dělal nějaké drobnosti.

Zachovej klid. Nepoznal mě.

„Přinesla jsem sem láhev šampaňského, pane,” zahuhlám svým drsoňským hlasem a pohodím hlavou k láhvi, kterou jsem nechala na podlaze. „Překvapení pro pána. Právě jsem uvažovala, kam ji schovat.”

„Do skříně rozhodně ne,” pronese Bili kousavě. „Co ji tak postavit obyčejně na stůl? Kromě toho nemáte tady nahoře co pohledávat.”

„Nehodlám se tu zdržovat, pane,” skloním hlavu a odcupitám. Doprčic. Tohle bylo o fous.

Zamířím ke schodišti a nervózně vybíhám po schodech nahoru. Měla bych odtud vypadnout dřív, než mě ještě někdo nachytá. Stejně tu nemůžu nic najít. Bůhví, co s tím Arnoldem udělám, ale to si promyslím později. V této chvíli je nejdůležitější se odtud vypařit.

Oslava je stále v plném proudu a já zamířím k místnosti, v níž jsem nechala oblečení. Rozhodně se musím převléknout. Tu uniformu můžu nakonec vždycky poslat poštou…

„Trish!” narazí mi do týlu Janin hlas. „Jste to vy?”

Sakra. Neochotně se k ní otočím. Vypadá značně rozzuřeně. „Kde jste u všech všudy byla?”

„Ehm… obsluhovala jsem.”

„To tedy rozhodně ne. Ani jednou jsem vás nezahlédla!” vyštěkne. „Pro mě tedy už dělat nebudete, to si pište. Teď si vezmete tohle a hleďte sebou hodit.” Vrazí mi do rukou tác s malými zákusky a strká mě nemilosrdně ke dveřím do sálu.

Téměř omdlím strachy.

Ne. Tam jít nemůžu! V žádném případě!

„Počkat! Musím ještě doběhnout pro pár koktejlových ubrousků…,” snažím se z toho vybruslit, ale Jan mě popadne za rameno.

„To tak! Chtěla jste tu práci! Tak ji hleďte dělat!”

Nesmlouvavě mě postrčí dopředu a já vklopýtám do nabité místnosti. Tak nějak se asi musel cítit gladiátor, kterého vyhnali do arény. Ve dveřích stojí výhružně Jan, a tak mi nic jiného nezbývá. Musím se s tím nějak vypořádat. Sevřu pevněji tác v rukou, skloním hlavu - a pomalu procházím sálem.

Nohy mě neposlouchají. Jako bych na nich měla železné koule. Vlasy se mi v zátylku ježí hrůzou; v uších mi hučí.

Prosmykávám se mezi luxusními obleky a neodvažuju se zvednout oči; obávám se zastavit, abych nevzbudila pozornost. To jsem tedy dopadla. Svým bývalým kolegům nabízím v zelenobíle pruhované uniformě zákusky.

A nejpodivnější na tom je, že si toho patrně nikdo nevšiml.

Několik rukou sebralo zákusek z tácu, aniž mi někdo věnoval pozornost. Všichni jsou samý smích a vtipná replika a na nic jiného jim nezbývá čas. Je tu neuvěřitelný rámus.

Arnolda nikde nevidím. Ale někde tu přece musí být. Při té myšlence se mi žaludek sevře úzkostným napětím. Zoufale bych ho chtěla najít, zvednout hlavu a vypátrat ho. Ale to by bylo příliš velké riziko. Místo toho zvolna postupuju místností. Všude vidím známé obličeje. Zachytím útržky konverzace a bezděky zpozorním.

„Kde je Ketterman?” ptá se člověk, kolem nějž procházím.

„Jednodenní cesta do Dublinu,” odpoví Oliver Swan a já vydechnu úlevou. Jeho laserovým očím bych dozajista neunikla.

„Dortíky! Sláva!”

Asi osm rukou se natáhne k mému tácu a já se zastavím. Je to skupina praktikantů, kteří se sem přišli hlavně najíst.

„Jůůů. Já si vezmu ještě jeden.”

„Já taky.”

Začínají mi lézt na nervy. Čím déle tu budu stát, tím víc lidí si mě může všimnout. Ale utéct jim nemůžu. Jejich nenechavé ruce nemají stále dost.

„Nevíte, jestli jsou ještě jahodové zákusky?” ptá se mě mládenec v brýlích bez obrouček.

„Ehm… to já nevím,” zamumlám s pohledem zabodnutým do země.

Sakra. Zdá se, že jsem ho zaujala. Skloní hlavu, aby se mi podíval do obličeje. A já si ani nemůžu nahrnout do obličeje vlasy, protože držím v obou rukou podnos…

„Nejste vy náhodou… Samanta Sweetingová?” ptá se užasle. „Jste to vy?“

„Samanta Sweetingová?” Jedné z děvčat upadne dortík od úst. Další zalapá, po dechu a zakryje si rukou otevřenou pusu.

„Ehm… no jo,” špitnu nakonec s rozpáleným obličejem.

„Jsem to já. Ale neříkejte to, prosím, nikomu. Nechtěla bych, aby o tom každý věděl.”

„Takže vy teďka děláte tohle?” vyděsí se hoch s brýlemi bez obrouček. „Vy pracujete jako číšnice?”

Praktikanti na mě svorně vyvalují oči, jako bych byla přízrak budoucnosti všech neúspěšných právníků.

„Není to zas tak špatné,” pokřiveně se usměju. „Nacpete se tu dosytosti jednohubek!”

„Takže stačí jedna chyba a - tohle?” lapá po dechu děvče, kterému předtím upadl dortík na zem. „A sbohem kariéro?”

„Ehm… v podstatě.” Kývnu. „Nedáte si zákusek?” Ale je už přešla chuť. Všichni mírně zezelenali.

„Měl bych se ještě vrátit… do kanceláře,” koktá mládenec s brýličkami. „A podívat se, jestli mi tam nezůstalo něco nevyřízeného…”

„Já taky,” špitne dívčina a sundává si brýle.

„Je tady Samanta Sweetingová!” zaslechnu najednou jiného praktikanta hlasitě šeptat skupině mladších pracovníků. „Hele! A dělá číšnici!”

„Ne!” zalapám po dechu. „Neříkejte to nikomu…”

Už je pozdě. Otáčí se ke mně velká skupina lidí a s výrazem rozpačitého zděšení na mě vyvaluje oči.

Chvíli se tak strašně stydím, že si přeju, abych na místě umřela. Jsou to lidé, s nimiž jsem tu pracovala. Jsou to lidé, kteří si mě vážili. A teď mě tu vidí celou pruhovanou nosit dortíky.

Ale pak se ve mě najednou zvedne vzdor.

Vlezte mi všichni na záda, řeknu si najednou. Proč bych nemohla pracovat jako servírka?

„Dobrý večer vinšuju!” pohodím hlavou tak, až mi odletí vlasy dozadu. „Je panstvu libo dortíček?”

Stále víc lidí se otáčí a civí na mě s otevřenou pusou. Slyším, jak se místností nese hlasitý šepot. Ostatní číšníci a číšnice se seběhli do hloučku a udiveně na mě hledí. Všechny hlavy se otáčejí jedním směrem jako železné piliny v magnetickém poli. Ani jediný obličej není laskavý.

„Kristepane!” slyším někoho mumlat. „Koukněte na ni!”

„A má tu vůbec co dělat?” vykřikne kdosi.

„Ne,” snažím se zachovat zdání klidu. „Máte pravdu.

Nemám tu co dělat.”

Obracím se k odchodu, ale najednou je kolem mě taková tlačenice, že se nemůžu dostat ven. A pak se mi žaludek prudce zhoupne. Průzorem v tlačenici spatřím důvěrně známou huňatou čupřinu. Důvěrně známé ruměné tváře. Důvěrně známý bodrý úsměv.

Arnold Saville.

Naše oči se přes místnost setkají a v jeho se najednou objeví tvrdost, kterou jsem tam dříve neviděla. Zvláštní vztek, vyhrazený speciálně pro mou osobu.

Při pohledu na něj se mi udělá špatně. Téměř se vyděsím. Ani ne tak kvůli jeho vzteku - ale kvůli jeho pokrytectví. Kvůli tomu, jak všechny v této místnosti obelhal. Všichni ostatní považují Arnolda Savillea za takového dobrotivého svatého Mikuláše. Zástup se roze-stoupil a on přichází se sklenkou šampaňského v ruce ke mně.

„Samanto,” slyším jeho příjemný hlas, „je to slušné?”

„Zakázal jsi mi přístup do budovy,” slyším svou odpověď. „Takže jsem neměla příliš na výběr.”

Ach jo. To nebylo moc dobré. Takové nemastné neslané.

Musím se rychle sebrat, jinak tenhle duel prohraju. Už tak jsem v nevýhodě, když tu stojím v zelenobílých pruzích a celá místnost na mě čumí jako na nějaké nezvedené psisko. Musím zachovat klid, musím sebrat všechnu odvahu a dostat nějaký nápad.

Jenomže když teď po tak dlouhé době stojí Arnold přede mnou, vyvede mě to z míry. Přes veškerou snahu zachovat klid se mi to příliš nedaří. V obličeji hořím a hruď se mi bolestně zvedá. Všechny mé pocity a traumata posledních týdnů se ve mně najednou vzedmou v přívalu nenávisti.

„Nechal jsi mě vyhodit,” vyrazí ze mě, než se mi podaří ovládnout se. „Lhal jsi mi.”

„Samanto, je mi jasné, že to musí být pro tebe složité období,” pronáší Arnold hlasem ředitele školy kárajícího neposlušného žáčka. „Ale opravdu…,” otočí se k člověku, kterého neznám, a obrátí oči v sloup. „Bývalá zaměstnankyně,” utrousí polohlasem. „Psychicky labilní.”

Cože? Cože?

„Já nejsem psychicky labilní,” ječím zděšeně. „Jenom se tě chci zeptat na takovou maličkost. Není to nic tak složitého. Kdy přesně jsi mi položil ten pokyn na stůl?”

Arnold se shovívavě zasměje.

„Samanto, já odtud odcházím. Je to skutečně vhodná chvíle? Nemohl by ji někdo odtud odvést?” ucedí do davu.

„Proto jsi nechtěl, abych se sem vracela, že jo?” hlas se mi třese rozhořčením. „Protože bych mohla začít klást nepříjemné otázky. Protože by to mohlo na tebe prasknout.”

Místností to zašumí, ale nejdu na to dobře. Slyším, jak si lidé šeptají „proboha” a „jak se sem vůbec dostala?” Jestli si tu chci vydobýt nějaké důstojné či důvěryhodné postavení, musím s tím obviňováním přestat. Jenomže já přestat nedokážu.

„Já jsem žádnou chybu neudělala, že ne?” dojdu těsně k němu. „To ty jsi mě zneužil. Zničil jsi mi kariéru a díval ses, jak se mi celý život hroutí…”

„No poslyšte,” otáčí se Arnold k ostatním. „Tohle už přestává být legrace.”

„No tak mi odpověz na mou otázku!” ječím k jeho zádům. „Kdy jsi mi tu zprávu položil na stůl, Arnolde? Protože já nevěřím, že to bylo před vypršením termínu.”

„Jistěže to bylo před vypršením termínu,” prohodí ke mně Arnold stručně a znechuceně přes rameno. „Přinesl jsem to do tvé kanceláře 28. května.”

28. května?

Proč právě 28. května? Proč mi na tom něco nesedí?

„Já ti nevěřím,” dusím se bezmocným hněvem. „Já ti to prostě nevěřím. Já si myslím, že mi lžeš. Já si myslím…”

„Samanto?” kdosi mě chytí za rameno, a když se otočím, vidím Ernesta z ochranky. Jeho důvěrně známý obličej tone v rozpacích. „Musím vás požádat, abyste opustila budovu.” Takové strašné ponížení. Oni mě vážně odtud chtějí vyhodit? Poté, co jsem tu prakticky prožila sedm let svého života? Cítím, jak mě opouštějí poslední zbytky sebevlády.

Do očí se mi tlačí horké zlostné slzy.

„Tak už jděte, Samanto,” říká Oliver Swan soucitně.

„Přestaňte se tu chovat jako blázen.”

Několik vteřin na něj upírám zrak a pak se postupně podívám na všechny partnery.

„Byla jsem dobrá právnička,” prohlásím roztřeseným hlasem. „Pracovala jsem dobře. Vy všichni to víte. Ale klidně jste mě vymazali ze světa, jako bych nikdy neexistovala.” Spolknu velký knedlík, který mi vyrostl v krku. „No co, vaše škoda.”

Když odložím podnos s dortíky na nejbližší stolek a vycházím ze dveří, bylo by v sále slyšet špendlík upadnout. Hned za dveřmi zaslechnu, jak se okamžitě rozproudila živá debata.

V Ernestově doprovodu sjíždím výtahem do přízemí a žádný z nás nemluví. Při prvním pokusu bych se nejspíš hned rozbrečela. Nechápu, jak jsem to mohla tak strašně zbabrat. Nic nového jsem nezjistila. Poznali mě. Ztrapnila jsem se před všemi kolegy. Teď se mi budou teprve pošklebovat.

Po odchodu z budovy se podívám na mobil. Mám tam zprávu od Nata, chce vědět, jak to dopadlo. Několikrát si ji přečtu, ale nejsem schopná na ni odpovědět. Ani ke Geigerovým se mi teď nechce. I když bych ještě asi stihla vlak, nechci je dnes večer vidět.

Nohy mě samy vedou do stanice metra a do vagonu. V okně se odráží můj obličej, bledý a bezvýrazný. Celou cestu mě pronásleduje jediná myšlenka. 28. května. 28. května.

Nedaří se mi to rozlousknout, dokud nedorazím k domu, kde bydlím. 28. května. Květinová výstava v Chelsea. 28. května jsme byli s Arnoldem, Kettermanem a Guyem celý den v Chelsea na jakési společenské oslavě. Arnold tam přijel přímo z Paříže a odtud jel rovnou domů. V kanceláři vůbec nebyl.

Lhal. Jasně že lhal. Cítím, jak ve mně roste můj starý známý vztek. Ale teď už se s tím nedá nic dělat. Nikdo mi neuvěří. Po celý zbytek života mě bude provázet pověst, že jsem to byla já, kdo udělal chybu.

Vystoupím na svém poschodí, už téměř sahám po klíči od bytu, jako vždy marně doufám, že mě paní Farleyová neuslyší, a těším se, že si napustím vanu horké vody a dlouho si v ní poležím. A když pak už téměř stojím u dveří, zarazím se. Několik vteřin stojím nehnutě a usilovně přemýšlím.

Pomalu se otočím a vracím do výtahu. Jedna možnost by tu ještě byla. Nemám co ztratit.

Vyjedu o dvě patra výš a vystoupím z výtahu, vypadá to tady skoro stejně jako na mém poschodí - stejný koberec, stejné tapety, stejné osvětlení. Jenom jiná čísla bytů. 31 a

32. Nedokážu si vzpomenout na správné číslo a nakonec se rozhodnu pro 31. Mají tam měkčí rohožku. Posadím se na podlahu, položím kabelku na zem, opřu se o zeď a začnu čekat.

Než Ketterman vystoupí z výtahu, jsem vyprahlá jako Sahara. Sedím tu bez jídla a pití už přinejmenším tři hodiny. Cítím se malátná a bez špetky energie. Ale při pohledu na něj vyskočím a chytím se zdi, protože se mi trochu zatočí hlava.

Na chvíli vypadá Ketterman ohromeně. Ale brzy se mu vrátí jeho obvyklý kamenný výraz.

„Samanto, co tu děláte?”

Stojím tu a přemýšlím, jestli se doslechl o mé výpravě do firmy. Nepochybně. Určitě mu z té příšerné historky nezůstalo nic utajeno. Ale nikdo by to na něm nepoznal.

„Co tu děláte?” opakuje. V ruce drží velký příruční kufřík a umělé osvětlení mu vrhá na obličej stín.

Popojdu o krůček k němu. „Já vím, že jsem poslední člověk, kterého byste chtěl vidět.” Promnu si bolavé obočí.

„Můžete mi věřit, že ani mě to zvlášť netěší. Ze všech lidí na celém světě byste byl ten poslední, ke komu bych se obracela… o pomoc. Vlastně jste poslední.”

Na chvíli se zarazím. Ketterman zatím ani nehnul brvou.

„To je snad jasné z toho…, že tu jsem.” Podívám se na něj zoufale. „Myslím to vážně. Musím vám něco říct a musíte mě vyslechnout. Musíte.”

Pak oba dlouho mlčíme. Slyším, jak na ulici ječí brzdy a jak se kdosi chraplavě směje. Kettermanův kožený obličej se ani nepohnul. Kdo může vědět, co si myslí? Ale nakonec sáhne do kapsy a vytáhne klíč. Projde kolem mě, odemkne dveře s číslem 32 - a pak se konečně obrátí.

„Tak pojďte dál.”

Dvacet dva

PROBUDÍM SE POD OPRÝSKANÝM ŠPINAVÝM STROPEM.

Oči mi zabloudí k obrovské pavučině v koutě, pak sklouznou po stěně na rozviklanou poličku nacpanou knihami, kazetami, dopisy, starými vánočními ozdobami a pohozeným spodním prádlem.

Jak jsem mohla sedm let žít v takovém nepořádku? Jak je možné, že jsem to neviděla?

Odhodím přikrývku, vylezu z postele a rozespale se rozhlédnu kolem. Koberec je posetý drobky, a když na něj stoupnu bosou nohou, trhnu sebou. Potřebovalo by to vyluxovat. Uklízečka nejspíš přestala docházet, jakmile jsem jí přestala platit.

Všude po podlaze jsou rozházené šaty a já chodím po bytě a hledám župan. Pak zamířím do kuchyně. Už jsem zapomněla, jakou tu mám spartánskou kuchyní, prázdnou a studenou. V lednici není nic, to je jasné. Ale najdu sáček heřmánkového čaje, dám vařit vodu, posadím se na barovou židličku a dívám se na protější cihlovou stěnu.

Je čtvrt na deset a Ketterman je už jistě v kanceláři. To, co chtěl udělat, už nepochybně dělá. Tak trochu čekám, že

zase znervózním…, ale nic takového se neděje. Kupodivu jsem klidná. Teď už vše probíhá mimo mě; už s tím nemůžu nic udělat.

Naslouchal mi. Doopravdy mi naslouchal, kladl mi otázky, a dokonce mi uvařil šálek čaje. Byla jsem u něj přes hodinu. Neřekl mi, co si o tom myslí, ani jak hodlá dál postupovat. Dokonce ani to, jestli mi věří, nebo ne. Ale něco mi říkalo, že ano.

Voda v konvici právě začíná vřít, když zazvoní zvonek u dveří. Trochu mě to překvapí - ale pak si zapnu župan a šourám se ke dveřím. Špehýrkou vidím paní Farleyovou s náručí plnou balíčků.

No jistě. Kdo jiný?

Otevřu dveře. „Dobrý den, paní Farleyová.”

„Samanto, já jsem si hned říkala, že to budete vy!” vykřikne paní Farleyová. „To byla doba! Vůbec jsem netušila… nevěděla jsem, co si myslet…”

„Byla jsem pryč,” usměju se. „Promiňte, měla jsem vám říct, že odjíždím. Ale vlastně jsem to nevěděla dopředu.”

„Aha,” říká paní Farleyová a očima mě přejíždí od hlavy k patě, mé blond vlasy, můj obličej, nakoukne do bytu, jako by tam hledala nějaké vysvětlení.

„Děkuju, že jste mi brala poštu,” natáhnu ruce. „Mohla bych si to…”

„Ano! Jistě,” podává mi několik vypolštářovaných obálek a kartónovou krabici a očividně s ní lomcuje zvědavost. „Já jsem si hned říkala, že vás asi poslali do ciziny, když máte tak náročné povolání.“

„Nebyla jsem v cizině,” položím krabice na podlahu.

„Mockrát vám děkuju.”

„Za málo! Já vím, že je to těžké, když má člověk… problémy v rodině?” zkouší to z jiné strany.

„Neměla jsem problémy v rodině,” odmítnu ji zdvořile.

„Jistěže ne!” odkašle si. „No tak v každém případě. Už jste zase zpátky. Z… toho místa, kde jste byla.”

„Paní Farleyová,” snažím se zachovat vážný obličej.

„Chtěla byste vědět, kde jsem byla?”

Paní Farleyová se zhrožené ohradí: „Jak vás to mohlo napadnout! Ne! Do toho mi vůbec nic není! Věřte mi, že ani ve snu… já už musím…” A začne couvat ke svému bytu.

„Mockrát vám děkuju!” volám za ní.

Telefon zazvoní ve chvíli, kdy zavírám dveře. Zvednu sluchátko a najednou mě napadne, kolik lidí sem asi v posledních několika týdnech telefonovalo. Záznamník je plný zpráv, ale když jsem si poslechla první tři, všechny od mámy a jedna vzteklejší než druhá, tak jsem toho nechala.

„Prosím?”

„Samanto,” ozve se věcný hlas. „Tady John Ketterman.”

„Aha,” mimoděk zase znervózním. „Dobrý den.”

„Chtěl jsem vás požádat, abyste byla dnes k dispozici.

Bude možná třeba, abyste si promluvila s několika lidmi.”

„Jakými lidmi?”

Ketterman se na chvíli odmlčí a pak upřesní: „S vyšetřovateli.” Pane Bože. Pane Bože! Mám chuť vítězně bouchnout pěstí do vzduchu, případně začít brečet nebo tak něco. Ale nakonec se ovládnu. „Takže jste na něco přišli?”

„V této chvíli se k tomu nemůžu vyjadřovat,” prohlásí Ketterman stejně neosobním a úředním hlasem jako vždy,

„ale potřebuju se ujistit, že budete kdykoli k mám.”

„Jistěže. Kam mám přijít?”

„Rádi bychom, abyste přišla sem, do Carter Spink,” upřesní bez známky ironie.

Podívám se na telefon a málem vyprsknu smíchy. Jakože do stejné Carter Spink, z níž mě včera vyhodili? mám chuť

se zeptat. Do stejných prostor stejné firmy, do nichž mi byl vstup zakázán?

„Ještě vám zavolám,” dodá Ketterman. „Mějte u sebe mobil. Mohlo by k tomu dojít během několika hodin.”

„Dobře, budu čekat,” zhluboka se nadechnu. „Jenom mi prosím naznačte, nemusíte zacházet do podrobností, ale… byla má teorie správná?”

V telefonu se rozhostí ticho přerušované jenom praskáním.

„Ne do všech detailů,” řekne Ketterman nakonec a já cítím nával tak vítězného vzrušení, až mě to téměř zabolí. To znamená, že v něčem jsem pravdu měla.

Telefon oněmí. Položím sluchátko a dívám se na svůj odraz v zrcadle. Tváře mám zardělé a oči mi září štěstím.

Měla jsem pravdu. A oni to vědí.

Najednou mě napadne, že mi asi vrátí práci. A že mi nabídnou partnerství. Tahle myšlenka mě naplní nadšením

- a současně dostanu podivný strach. To budu řešit, až k tomu dojde.

Napjatá a nedočkavá mířím do kuchyně a nedokážu vydržet na jednom místě. Co tu krucinál budu těch několik hodin dělat? Heřmánkový sáček si zaliju horkou vodou, míchám lžičkou a chvíli se na něj jen tak dívám. Pak dostanu nápad.

*

Za dvacet minut mám doma všechno, co potřebuju. Máslo, vajíčka, mouku, vanilku, moučkový cukr. Formu na pečení. Mixér. Kuchyňské váhy. Vlastně jsem musela koupit všechno. Žasnu, jak špatně mám vybavenou kuchyň. Jak jsem tu mohla vůbec vařit? Vždyť jsem tu také nic nevařila.

Nemám ani zástěru, a tak si provizorně uvážu kolem pasu starou košili. Nemám ani mísu, ve které bych mohla

umíchat těsto, a tak použiju umělohmotné umyvadýlko, které jsem dostala jako součást vybavení na aromaterapii.

Pak strávím snad celou hodinu mícháním těsta a později pečením - a dort je na světě. Tři vrstvy těsta provoněného vanilkou, spojené máslovým krémem, polité citrónovou polevou a ozdobené cukrovými kytičkami.

Chvíli si ho pyšně prohlížím. Je to teprve můj pátý dort a vůbec první se třemi vrstvami. Odvážu si starou košili, zkontroluju mobil v kapse, popadnu dort a vyběhnu z bytu.

Paní Farleyová mi otevře a překvapeně se na mě dívá.

„Dobrý den!” pozdravím. „Něco jsem vám přinesla. Na oplátku za to, že jste mi brala poštu.”

„Páni! Samanto! To muselo stát fůru peněz!”

„Já jsem to nekupovala,” hlásím hrdě. „To jsem upekla sama!”

Paní Farleyová vypadá ohromeně.

„To je vaše práce?”

„Hmmm,” nadšeně se usmívám. „Můžu vám to zanést dovnitř a uvařit vám k tomu kávu?”

Paní Farleyová oněmí údivem, a tak kolem ní proklouznu do bytu. Zahanbeně si uvědomím, že jsem tu vlastně nikdy nebyla. Znám ji už tři roky, ale práh jejího bytu jsem ani jednou nepřekročila. V pečlivě uklizeném bytě je spousta stolečků a starožitností a na konferenčním stolku leží miska s růžovými lístky.

„Teď se pěkně posadíte,” zavelím, „a já si všechno, co budu potřebovat, najdu sama v kuchyni.” Paní Farleyová omámeně klesne do čalouněného ušáku.

„Když myslíte,” hlesne. „Hlavně nic nerozbijte.”

„Copak vypadám na to, že bych vám něco rozbila? Dala byste si našlehané mléko? S muškátovým oříškem?”

Za deset minut vycházím z kuchyně se dvěma kávami a dortem.

„Prosím,” ukrojím paní Farleyové kousek „To jsem zvědavá, co na to řeknete.”

Paní Farleyová si vezme kousek dortu a chvíli ho nedůvěřivě zkoumá.

„To jste vážně pekla sama?” ujišťuje se nakonec.

„Ano!”

Paní Farleyová zvedá kousek k ústům. Pak se zarazí. Je čím dál nervóznější.

„Nemusíte se bát!“ začnu jíst sama. „Podívejte! Já umím péct dorty! Na mou duši!”

Velmi opatrně se paní Farleyová do dortu zakousne. A pak se na mě překvapeně zadívá. „To je… dobré! A tak nadýchané! To jste vážně pekla sama?”

„Ušlehala jsem bílky zvlášť,” chlubím se. „To těsto báječně nadlehčí. Můžu vám dát recept, jestli chcete. Zkuste tu kávu.” Podám jí šálek „Našlehala jsem mléko vaším elektrickým šlehačem, doufám, že vám to nevadí. Když mléko nahřejete na správnou teplotu, dokáže to divy.”

Paní Farleyová na mě třeští oči, jako bych mluvila turecky.

„Samanto,” prohlásí nakonec. „Kde jste tedy těch posledních pár týdnů byla?”

„Byla jsem… prostě pryč,” oči mi padnou na prachovku a plechovku Pledge na postranním stolku. Musela právě utírat prach, když jsem zazvonila. „Být vámi,” prohlásím zdvořile, „tuto prachovku bych nepoužívala. Vím o lepší.”

Paní Farleyová odloží kávu na stůl a předkloní se v křesle. Obličej se jí úlekem zkrabatí. „Nevstoupila jste náhodou do nějaké náboženské sekty, že ne?”

„Ne!” bezděky se zasměju. „Jenom jsem se… prostě teď věnovala něčemu jinému. Ještě trochu kávy?”

Jdu do kuchyně našlehat ještě trochu mléka. Když se vrátím do pokoje, jí paní Farleyová druhý kousek dortu.

„Je vážně moc dobrý,” huhňá s plnou pusou. „Děkuju.”

„No… víte,” pokrčím trochu rozpačitě rameny, „chtěla jsem vám poděkovat, že jste na mě celou dobu tak trochu dohlížela.”

Paní Farleyová dojí dortík, položí talířek na stůl a chvíli mě s hlavou nakloněnou ke straně pozoruje.

„Holčičko zlatá,” prohlásí nakonec, „sice nevím, kde jste byla, ani co jste tam dělala. Ale ať to bylo, co to bylo, jste teď úplně jiný člověk”

„No ano, nechala jsem si obarvit vlasy…,” začnu, ale paní Farleyová zavrtí hlavou.

„Vídávala jsem vás, jak se úprkem ženete z domu, jak se stejným úprkem vracíte pozdě v noci domů a jak pokaždé vypadáte úplně vyždímaná. Úplně umořená. A pokaždé mě napadlo, že vypadáte jako… jako tělo bez duše. Jako uschlý list. Jako prázdná skořápka.”

Uschlý list? To mě trochu nadzvedne. Skořápka?

„Ale teď jste celá rozkvetla! Vypadáte odpočinutě a zdravě…, taky šťastně…,” položí šálek na stůl a znovu se ke mně nakloní. „Nevím, co jste to dělala, ale ohromně vám to, holčičko, jde k duhu.”

„Vážně? No tak děkuju,” ostýchavě se na ni usměju.

„Taky se jinak cítím. Jsem teď taková uvolněnější,” napiju se kávy, opřu se zády o opěradlo a přemítám o tom, co mi paní Farleyová řekla. „Taky se trochu víc těším ze života… a všímám si víc věcí než dřív…”

„Tak si taky všimněte, že vám v kapse drnčí mobil,” upozorní mě paní Farleyová mile.

„Vida,” podivím se a vytáhnu mobil. „Tohle bych si měla vzít. Nezlobte se.”

Příjmu hovor a okamžitě uslyším Kettermanův hlas.

„Samanto!”

V prostorách Carter Spink jsem strávila tři hodiny a mluvila postupně se zástupcem Sdružení solicitorů, dvěma staršími partnery a nějakým chlápkem z Third Union Bank V poledne jsem už byla naprosto vyčerpaná neustálým opakováním stejných věcí lidem, kteří si dávali nesmírný pozor, abych jim z obličeje pokud možno vůbec nic nevy-četla. Z umělého osvětlení mě rozbolela hlava. Už jsem zapomněla, jak je tu vydýchaný a strašně suchý vzduch.

Zatím se mi nepodařilo zjistit, jak se to všechno přesně odehrálo. Právníci jsou rození tajnůstkáři. Vím, že někdo šel za Arnoldem domů, a to je hlavní. A i když mi to zřejmě nikdo otevřeně neřekne, vím, že jsem měla pravdu. A že jsem se očistila.

Po posledním rozhovoru mi přinesou do místnosti, v níž čekám, talíř sendvičů, láhev minerálky a vdoleček. Vstanu, protáhnu si ruce a jdu k oknu. Cítím se tu jako vězeň. Pak kdosi zaklepe na dveře a do místnosti vstoupí Ketterman.

„Ještě není konec? Už tu trčím tak dlouho.”

„Možná si s vámi budeme chtít ještě jednou promluvit,” ukáže mi na sendviče. „Trochu se mezitím najezte.”

Už v této místnosti nevydržím ani vteřinu. Musím si alespoň protáhnout nohy.

„Musím se dát trochu do pořádku,” prohlásím, a než stačí něco namítnout, jsem pryč.

Vejdu na toalety a všechny ženy tam po mém vstupu okamžitě zmlknou. Jen co zmizím v kabince, ozve se ze všech koutů vzrušené špitání a tlumený hovor. Když vyjdu, nechybí ani jedna. Jejich oči mě propalují jako ledampy.

„Tak jste se nám, Samanto, zase vrátila?” ptá se kolegyně Lucy.

„A to snad ne,” obrátím se v rozpacích k umyvadlu.

„Vypadáte úplně jinak,” podotkne jiná dívka.

„Ty ruce,” žasne Lucy, když se umývám u umyvadla.

„Tak opálené. A pevné. Byla jste v lázních?”

„Ehm… nebyla,” usmívám se záhadně. „Ale díky. Takže, jak se vám tu daří?”

„Dobře,” pokyvuje Lucy hlavou. „Velmi pracovně. Za poslední týden jsem odpracovala šedesát šest hodin. Dvě čtyřiadvacítky.”

„Já tři,” hlásí se jiná dívčina. Říká to, jako by o nic nešlo, ale je na ní jasně vidět, jak je na to pyšná. Ale také vidím, že má pod očima temně zelené kruhy. Stojím o takový život? Chci být bledá a vynervovaná, chci přijít o klid?

„To je skvělé!” projevím zdvořile obdiv a utřu si ruce.

„No, já se musím vrátit. Tak se mějte.”

Zabraná do vlastních úvah se vracím ke svým sendvičům a najednou uslyším za sebou hlas: „Panebože! Samanto?“

„Guyi?” překvapeně vidím, jak se ke mně žene chodbou. Vypadá odpočinutě, opáleně a má ještě oslnivější úsměv než předtím.

Nečekala jsem, že se tu s ním setkám. Vlastně mi to není příliš příjemné.

„Podívejme!” Chytí mě pevně za ramena a dívá se mi upřeně do obličeje. „Vypadáš fantasticky.”

„Já myslela, že jsi v Hongkongu.”

„Dneska ráno jsem se vrátil. Právě mě zasvětili do situace. To ti povím, Samanto, ani se mi tomu nechce věřit!” Ztlumí hlas. „Takovou věc jsi mohla rozlousknout jenom ty. A že něco takového právě Arnold… To mi tedy vyrazilo dech. A nejsem určitě sám. Tedy z těch, kdo to vědí,”

dodává pořád polohlasem. „Oni to ještě zřejmě všichni nevědí.”

„Ani já sama nevím všechny podrobnosti,” podotknu trochu rozmrzele. „Nikdo mi ještě nic neřekl.”

„Však se dočkáš,” Guy sáhne do kapsy, vytáhne BlackBerry a zkontroluje si došlé zprávy. „Jsi naprostá hvězda. Já to vždycky říkal,” podívá se na mě významně.

„Já vždycky říkal, že jsi žádnou chybu neudělala.” Vyvalím na něj oči. Cože vždycky říkal?

„To jsi tedy neříkal,” opravím ho, jen co se mi zase vrátí řeč. „To jsi tedy neříkal. Jen si vzpomeň, ty jsi říkal, že dělám chyby. A že jsem nespolehlivá’.”

Cítím, jak se ve mně ozývá stará rána a staré ponížení a uhnu očima.

„Já jsem říkal, že jiní říkali, že děláš chyby,” ohradí se Guy a píše přitom odpovědi na došlou poštu. „Snad jsi, Samanto, nezapomněla, že jsem vždycky stál na tvé straně. Já jsem se tě zastával. To ti řeknou tady všichni!”

Zlatý voči! Jenom si vzpomeň, jaks mě nechtěl nechat u sebe ani přespat.

Ale nahlas nic neřeknu. Už se o tom vážně nechci bavit. Je to pryč. „No dobře,” ustoupím nakonec. „Vždyť je to jedno.”

Jdeme společně chodbou, Guy se stále zabývá svým mobilem. Bože, ten se od něj nemůže vůbec odpoutat, pomyslím si trochu podrážděně.

„Tak kam ses tedy vlastně zašila?” Konečně dopíše zprávu. „Co jsi celou dobu dělala? Snad doopravdy nepracuješ jako číšnice?”

„Ne,” mimovolně se usměju jeho výrazu. „Číšnice nejsem. Prostě jsem si našla zaměstnání.”

„Já věděl, že se neztratíš,” kývne samolibě hlavou. „U koho děláš?”

„No… toho bys neznal,” odpovím po chvíli.

„Ale děláš v branži, ne?” zastrčí BlackBerry do kapsy.

„Děláš stejnou práci?”

Najednou se vidím, jak v modré nylonové pracovní zástěře vytírám u Trish podlahu v koupelně.

„No totiž… ani moc ne,” bůhvíjak se mi podaří udržet vážný obličej.

Guy vypadá překvapeně. „Ale děláš pořád v bankovním právu, ne? Neříkej, že jsi dezertovala někam jinam?” zneklidní najednou. „Tak hluboko bys přece neklesla, že bys dělala obchodní právo, že ne?”

„Ehm…, obchodní právo nedělám. Už bych měla jít.” Otevřu dveře do předpokoje. „Tak se zatím měj.”

Dojím sendviče a vypiju minerálku. Celou půlhodinu tu sedím sama. Jako by mě strčili do karantény kvůli nějaké smrtelné chorobě. Taky mi sem mohli dát nějaké časopisy. Docela jsem si u Trish s jejím neustálým přísunem časopisů Heat a Hello zvykla na klepy ze společnosti.

Nakonec se ozvou u dveří kroky a vejde Ketterman.

„Samanto, rádi bychom s vámi mluvili v zasedací síni.” V zasedací síni? No nazdar!

Jdu za Kettermanem chodbou a všímám si, jak do sebe všichni, kdo nás míjejí, vzájemně dloubají a jak si něco špitají. Ketterman otevře mohutné dvojité dveře do zasedacího sálu a když tam vstoupím, očekává mě tam přibližně polovina partnerů. Za hrobového ticha zavře Ketterman dveře. Po očku kouknu na Guye, ale ten se na mě jenom mlčky kření.

Čekají snad ode mě nějaký proslov? Neuniklo mi něco?

Ketterman se připojí ke skupině partnerů. Teď se otáčí ke mně.

„Jak jistě víte, Samanto, vyšetřování… nedávných událostí právě probíhá. Ještě nemáme kompletní výsledky.” S napjatým výrazem se odmlčí a já vidím, jak na sebe ostatní nenápadně a významně mrkají. „Nicméně k jednomu závěru jsme už došli. Stala se tu křivda.”

To mě teda podrž! On to připouští? Právníci se přiznávají k vlastní chybě přibližně stejně rádi jako filmové hvězdy k liposukci.

„Co jste říkal?” ptám se jenom proto, aby to musel ještě jednou zopakovat.

Ketterman se zamračí; tato část konverzace očividně nepatří k jeho nejmilejším: „Stala se tu křivda.”

Mám téměř chuť si zavýsknout. „Jako že jsem… vám ukřivdila?” hraju si na hloupou.

„Ne! My jsme vám ukřivdili!” ztrácí trpělivost. „My!”

„Aha, takže vy jste mi ukřivdili. No, děkuju vám,” usměju se zdvořile. „Vážím si toho.”

Možná mi nabídnou nějakou náplast, napadne mě.

Luxusní dárkový koš. Nebo třeba dovolenou.

„A proto,” odmlčí se Ketterman, „bychom vám rádi nabídli plnoprávné partnerství u naší firmy. S okamžitou platností.”

Jsem tak ohromena, že se málem posadím na zem.

Plnoprávné partnerství?

Otevřu pusu, ale nevyjde ani hlásek. To mi vyrazilo dech. Bezmocně se rozhlížím jako ryba na konci vlasce. Plnoprávné partnerství je nejvyšší možná meta. Je to nejvyšší příčka žebříčku, na kterou lze v právnickém světě vyšplhat. Tohle jsem vůbec, vůbec, vůbec nikdy nečekala.

„Vítejte zpátky, Samanto,” řekne Greg Parker.

„Vítejte zpátky,” připojí se i druzí. David Elldridge přidá přátelský úsměv. Guy zatne pěst a ukáže mi palcem nahoru.

„Nechali jsme si přinést trochu šampaňského,” kývne Ketterman na Guye, který otevře dvojité dveře. Hned nato z jídelny partnerů vejdou dvě číšnice s podnosy, na nichž stojí sklenky se šampaňským. Někdo mi jednu podá.

Tohle je na mě trochu moc rychlý vývoj. Musím se ozvat.

„Ehm… promiňte,” zavolám vzápětí. „Vždyť jsem ještě ani neřekla, že to beru!”

Všichni v místnosti ztuhnou uprostřed pohybu, jako když se zastaví video.

„Asi jsem dobře neslyšel?” obrátí se ke mně Ketterman s nedůvěřivě svraštělým obličejem.

A jéje! Vážně nevím, jak tohle vydýchají.

„Vtip je v tom…,” pro větší odvahu vyzunknu trochu šampaňského a snažím se vymyslet, jak jim to šetrně sdělit.

Přemýšlela jsem o tom celý den, pořád dokola. Stát se partnerem u Carter Spinkje můj celoživotní sen. Zářivá meta. Nic jiného jsem si nikdy nepřála.

Jenomže to jsem tehdy nic nevěděla… o tom ostatním. Co jsem objevila teprve před několika týdny. Jako je čerstvý vzduch. Nebo volné večery. Víkendy, během nichž si můžete dělat, nač máte chuť. Třeba vyrazit si někam s přáteli. Případně si sednout po práci do hospody, popíjet cider, hodit starosti za hlavu a nemuset myslet na žádné problémy, které máte před sebou.

Ani nabídka plného partnerství na tom nic nezmění. Mě už nezmění. Paní Farleyová měla pravdu: dozrála jsem. Už nejsem tělo bez duše.

A proč bych se k tomu měla zase vracet? Odkašlu si a rozhlédnu se kolem.

„Je to pro mě nesmírná pocta, že jste mi nabídli takovou možnost,” děkuju jim upřímně. „A jsem vám velmi vděčná. Skutečně. Ovšem… já jsem se nevrátila proto, abych získala

zpátky svou práci. Chtěla jsem prostě očistit své jméno. Chtěla jsem dokázat, že na mé straně žádná chyba nebyla.” Bezděky se podívám na Guye. „Ale poté, co jsem odešla od vaší firmy, jsem se… jak bych to řekla… dost změnila. Mám práci. Kterou dělám velmi ráda. Takže vaši nabídku nepřijmu.”

Všichni na mě zírají jako na zjevení.

„Takže vám děkuju,” dodám zdvořile. Jo a… taky za to šampaňské.”

„To myslí vážně?” špitne někdo vzadu. Ketterman si s Elldridgem vymění zachmuřené pohledy.

„Samanto,” Ketterman ke mně postoupí o několik kroků, „nepochybuju, že se dobře uplatníte i jinde. Ale vy jste právník této firmy. Tady jsme vás vyškolili a patříte sem.”

„Jestli je to otázka platu,” dodá Elldridge, „jistě bychom se na vašich současných požadavcích mohli…,” pohodí hlavou ke Guyovi. „Ke které firmě odešla?”

„Nehledě na to, u které firmy teď pracujete, promluvím si s hlavním partnerem,” vloží se do toho věcně Ketterman.

„S personálním ředitelem…, s kýmkoli, kdo to má na starosti. Jistě to nějak vyřešíme. Když mi dáte jejich číslo.” A vytahuje si BlackBerry z kapsy.

Cuká mi ústy. Mám neskutečnou chuť se smát na celé kolo.

„Tam žádného personálního ředitele nemají,” vysvětluju.

„Ba ani hlavního partnera.”

„Tam není hlavní partner?” Kettermanovi začíná docházet trpělivost. „Jak to, že tam nikoho takového nemají?”

„Já jsem přece netvrdila, že pracuju jako právnička.”

Jako bych jim řekla, že je země placatá. Ještě nikdy jsem neviděla takovou spoustu vytřeštěných pohledů.

„Vy… nepracujete jako právnička?” vykoktá nakonec Elldridge. „A co tedy děláte?”

Tak trochu jsem doufala, že to nepřijde na přetřes. Ale koneckonců, proč by to neměli vědět?

„Já teď pracuju jako hospodyně,” usmívám se.

„Hospodyně?” Elldridge se na mě upřeně zadívá. „Je to snad nějaká nová hantýrka? Něco jako poradce na urovnávání sporů? Těch podivných nových funkcí je tolik, že se mi to všechno plete.”

„Dohlížíte na dodržování zákonů?” ptá se Ketterman.

„Něco takového?”

„Ne, o nic takového nejde,” vysvětluju jim trpělivě.

„Jsem skutečná hospodyně. Stelu postele. Vařím. Dělám domácí práce.”

Přibližně šedesát vteřin se nikdo nehne. Páni, kdybych tu tak teď měla fotoaparát. Ty jejich obličeje!

„Vy jste obyčejná… hospodyně?” vypraví ze sebe Elldridge nakonec.

„Hmmm,” podívám se na hodinky. „A baví mě to a nejsem tak přetažená a jsem šťastná. A jak tak koukám, už bych se pomalu měla vrátit. Moc vám děkuju,” obrátím se na Kettermana, „že jste mě vyslechl. Nikdo jiný to pro mě neudělal.”

„Takže vy naši nabídku odmítáte?” žasne Oliver Swan.

„Takže já vaši nabídku odmítám,” omluvně pokrčím rameny. „Promiňte. Na shledanou, pánové.”

Cestou z místnosti se mi trochu podlamují kolena. Ale na druhou stranu je mi do tance. Odmítla jsem to. Odmítla jsem nabídku stát se starším partnerem u Carter Spink.

Co na to asi tak řekne má matka?

Při té představě mám chuť řvát smíchy.

Mám příliš dobrou náladu, abych čekala na výtah.

Utíkám ke schodišti a poskakuju po schodech dolů.

„Samanto!” ozve se za mnou najednou Guyův hlas. No to mi ještě… Co mi zas chce?

„Nemám čas! Běž se vycpat!” zavolám na něj.

„Nikam nechoď!”

Slyším, jak za mnou uhání po schodech, a tak trochu zrychlím. Své jsem už řekla - co ještě dodat? Podpatky mi rachotí po schodech, přidržuju se zábradlí, abych si nesrazila vaz. Ale Guy mě přesto doběhne.

„Samanto, to je absolutní hloupost!”

„Není!”

„Nedovolím ti, aby sis zničila kariéru… jenom z uražené pýchy!” křičí na mě.

Dopáleně se k němu otočím a málem přitom spadnu ze schodů. „Ale já to z žádné uražené pýchy nedělám!”

„Já chápu, že se na nás zlobíš!” říká Guy zadýchaně a snaží se mi jít po boku. „Je mi jasné, že jsi cítila ohromné zadostiučinění, když jsi nám dala košem pod záminkou, že pracuješ jako hospodyně…”

„Jenomže já skutečně pracuju jako hospodyně!” opravdu mě začíná už štvát. „A neodmítla jsem vás z uražené pýchy. Odmítla jsem vás proto, že o tu práci nestojím.”

„Ale vždyť jsi po ničem jiném nikdy netoužila!” Guy mě popadne za ruku. „To dobře vím! Kvůli tomu jsi přece všechna ta léta dřela do úmoru. Nemůžeš to teď odhodit! Má to příliš vysokou cenu.”

„A co když už to pro mě tu cenu nemá?”

„Je to přece jen pár týdnů! Všechno se nemohlo změnit!”

„Ale mohlo. Hlavně já jsem se změnila.”

Guy nevěřícně vrtí hlavou. „S tou hospodyní je to tedy skutečně pravda?”

„Je to skutečně pravda,” odseknu. „Je snad na tom něco špatného, být hospodyní?”

„Mě z tebe asi trefí…,” zarazí se. „Poslyš, Samanto, vrať se nahoru. Promluvíme si o tom. Obrátíme se na firemního psychologa. Přišla jsi o práci… zažila jsi těžké chvíle… není divu, že nedokážeš myslet rozumně. Psycholog tě dá do pořádku.”

„Já nepotřebuju žádného psychologa!” obrátím se k němu zády a scházím ze schodů. „Pro tebe jsem šílená jenom proto, že nechci být právničkou?”

Dojdu do přízemí a proběhnu vstupní halou s Guyem těsně v patách. Hilary Grantová, vedoucí PR oddělení, sedí na kožené pohovce s jakousi ženou v červeném, kterou neznám, a obě se na mě překvapeně zadívají.

„Samanto, to nemůžeš udělat!” křičí za mnou Guy, který se objevil v hale. „Patříš k nejtalentovanějším právničkám, jaké znám. Nemůžeš jenom tak odmítnout partnerství a dělat nějakou debilní… hospodyni.”

„Co by ne, když chci?” zastavím se na mramorové podlaze a otočím se ke Guyovi. „Podívej, trochu jsem ochutnala normální život. Zjistila jsem, jaké to je, když nemusíš pracovat celý víkend. Když ti neustále nad hlavou nevisí Damoklův meč. A věř nevěř, mně se to prostě zalíbilo!”

Všechno, co říkám, se od Guye odráží jako hrách od stěny. Ani se mi nesnaží porozumět.

„Takže ty mi vážně chceš tvrdit, že tě umývání nějakých hajzlíků baví víc, než být partnerem u Carter Spink?” Zlostí je celý zardělý.

„Jasně!” odseknu. „Přesně to si myslím!”

„Kdo to je?” zajímá se žena v červeném.

„Děláš fatální chybu!” Guyův hlas ke mně dolehne až u skleněných dveří. „Jestli teď odejdeš, tak…”

Zbytek už neslyším. Jsem za dveřmi. Pod schodištěm.

Pryč.

*

Co když jsem opravdu udělala největší chybu svého života? Sedím ve vlaku do Gloucestershiru, nervozitu léčím vínem a Guyova slova mi bzučí v hlavě jako roj podrážděných včel.

Kdysi, před dávnými a dávnými lety, by jednu mladou právničku podobná myšlenka dohnala k šílenství. Ale teď jsem už jiná. Je mi téměř do smíchu. Guy vůbec nic nechápe.

Jestli jsem se z nedávných událostí něco naučila, pak to, že nic takového jako největší životní chyba neexistuje. Život si nemůžete jen tak zničit. Život je totiž velmi odolný a hned tak něco ho nezruinuje.

Po příjezdu do Lower Ebury zamířím okamžitě do hospody. Nataniel stojí za výčepním pultem v letní košili, kterou jsem na něm ještě neviděla, a mluví s Eamonnem. Chvíli ho ode dveří tiše pozoruju. Jeho silné ruce, sklon krku, pokrčené obočí při řeči. I na tu dálku jasně vidím, že se s Eamonnem o něco pře. Ale dává si načas, aby mohl svůj názor vyjádřit ohleduplně.

Možná mám lepší telepatické schopnosti, než jsem si myslela.

A jako by i on dokázal přijímat myšlenky na dálku, podívá se na mě a úplně se mu změní výraz obličeje. Usměje se na mě na uvítanou - ale pozoruju na něm jisté napětí. Možná těch několik minulých dnů pro něj nebylo snadných. Možná měl obavy, že se nevrátím.

Od terče se šipkami se ozve hurónský řev, když se jeden z hráčů obrátí a zahlédne mě u baru.

„Samanto!” řičí nadšeně. „No sláva! Potřebujeme tě do týmu!”

„Hned tam budu!” křiknu na něj přes rameno. „Ahoj,” zdravím Nataniela. „Pěkná košile.”

„Ahoj,” odpoví nenuceně. „Jak to dopadlo?”

„Docela dobře,” přikývnu. Nataniel zvedá přepážku, pouští mě za pult a zkoumavě si mě prohlíží.

„Už je to tedy… definitivně za tebou?”

„Jo.” Obejmu ho a pevně se k němu přitisknu.

„Definitivně.”

A v té chvíli jsem o tom také skálopevně přesvědčena.

Dvacet tři

DO OBĚDA JE VŠUDE KLID.

Jako obvykle připravím Trish a Eddiemu snídani. Jako obvykle vyluxuju a utřu prach. Pak si uvážu Irisinu zástěru, vytáhnu dřevěné kráječi prkénko a začnu vymačkávat šťávu z pomerančů. Připravím na zítřejší charitativní oběd pomerančovou pěnu s hořkou čokoládou. A naservíruju ji na vrstvu kandovaných pomerančů a každý talíř ozdobím stříbrným andělíčkem z katalogu s vánočními dekoracemi.

Tohle je tedy Trishin nápad. Stejně jako pověsit andělíčky na strop.

„Tak jako to jde?” Trish nervózně přiklape do kuchyně.

„Už máte tu pěnu?“

„Ještě ne,” energicky mačkám pomeranč. „Nebojte se, paní Geigerová. Všechno mám pod kontrolou.”

„Ani nevíte, čím jsem poslední dny procházela,” chytá se Trish za hlavu. „Hlásili se mi stále noví a noví hosté… a já jsem pořád musela měnit zasedací pořádek…”

„Ale to bude dobré,” snažím seji uklidnit. „Nedělejte si s tím starosti.”

„Ano,” zhluboka si vzdychne a tiskne si hlavu dvěma nalakovanými nehty. „Máte pravdu. Raději se podívám na ty dárkové balíčky…”

Žasnu, kolik peněz hodlá Trish za tento oběd utratit. Když jsem se jí ptala, jestli skutečně musíme potáhnout strop jídelny bílým hedvábím a dát každé návštěvnici do

knoflíkové dírky orchideu, pustila se do mě, že je to „pro dobrou věc”!

Což mi hned připomíná, že se už jistou dobu chystám Trish na něco zeptat.

„Ehm… paní Geigerová,” prohodím nenucené, „budete u vchodu své hosty nějak prověřovat?”

„Co vás to napadlo?” zděsí se. „Nemyslíte, že by to bylo poněkud nevkusné?”

„Budete mít tombolu?”

„Asi ne,” svraští nos. „Lidi tombolu nenávidí.”

Téměř se bojím položit další otázku. „No a… ehm… jak tedy hodláte získat peníze na charitu?” V kuchyni nastane hrobové ticho. Trish s rozšířenýma očima strnula uprostřed pohybu.

„Doprčic,“ vyletí z ní nakonec.

Jestli jsem to nevěděla! Pustila to naprosto z hlavy. Bůhvíjak se mi podaří zachovat výraz uctivé a zdvořilé hospodyně. „Možná bychom mohla požádat o dobrovolné finanční dary?” navrhnu. „Co kdybychom nechali s kávou a mátovými bonbony kolovat i malý váček?”

„Ano, ano.” Trish se na mě dívá, jako bych byla génius.

„Tak to uděláme.” Prudce vydechne. „Je to tak nesmírně náročné, Samanto, že se divím, jak můžete být tak klidná.”

„No… to víte,” usměju se a najednou vím, že ji mám doopravdy ráda. Když jsem se včera večer vrátila z Londýna, měla jsem pocit, jako bych přišla domů. I když mi Trish na uvítanou nechala v kuchyni horu nádobí a lístek s instrukcí: „Samanto, vyleštěte prosím zítra všechno stříbro.”

Trish někam z kuchyně odběhne a já začnu šlehat vaječné bílky na pěnu. Najednou si všimnu, jak se po příjezdové cestě plíží nějaký muž. Má na sobě džíny a starou polokošili a na krku pověšený fotoaparát. Pak mi

kamsi zmizí a já se udiveně zamračím. Možná patří k nějaké dodavatelské službě. Odvažuju moučkový cukr, napůl čekám, kdy se ozve zvonek u dveří, a začnu podle Irisina návodu přimíchávat do bílků cukr. Najednou stojí ten člověk u kuchyňských dveří a nahlíží oknem dovnitř.

Přece si nepokazím pěnu kvůli kdejakému pošťákovi. Může chvíli počkat. Vmíchám veškerý cukr a pak jdu ke dveřím. „Potřebujete něco?” ptám se zdvořile.

Muž na mě několik vteřin tiše civí a jedním okem pokukuje do nějakých bulvárních novin, které drží v ruce.

„Jste Samanta Sweetingová?” vyhrkne nakonec. Podezíravě se na něj zadívám: „A proč jako?”

„Já jsem z Cheltenham Gazette.” Švihne mi před očima jakousi průkazkou. „Chtěl bych s vámi udělat interview na téma ,Proč jsem se uchýlila do Cotswolds’ - nebo něco v tom smyslu.”

Chvíli na něj nechápavě hledím.

„Co to blábolíte?”

„Copak jste to nečetla?” diví se. „Jste to přece vy!” Rozprostře přede mnou noviny a nad tím, co tam vidím, se mi sevře žaludek.

Je to má fotografie. V novinách. Má fotografie.

Je to má oficiální fotografie pro Carter Spink. Jsem na ní v černém kostýmku s vlasy staženými do gumičky. Nad fotografií je tučným písmem titulek: RADĚJI BUDU UKLÍZET ZÁCHODY, NEŽ BÝT PARTNEREM u CARTER SPINK.

Co se to krucinál děje?

Třesoucí se rukou si vezmu od chlápka noviny a rychle přeběhnu text.

Jsou to bohové na Olympu, jejich kolegové jim závidí. Špičková právnická kancelář Carter Spink je v naší zemi nejlepší. Ale včera jedna mladá žena odmítla nabídku stát se partnerem

této společnosti a prohlásila, že bude raději obyčejnou hospodyní.

MÍT VÍCE ZE ŽIVOTA!

Samanta Sweetingová, špičková právnička s platem 500 liber za hodinu, dala partnerům zmíněné firmy košem a odmítla jejich nabídku spojenou se záviděníhodným šestimístním platem. Tato ctižádostivá právnička, kterou nedávno tatáž firma propustila, odhalila zde velký finanční skandál. Když však jí firma nabídla plnoprávné partnerství, Sweetingová ho odmítla s odůvodněním, že nestojí o práci, která jí nenechá žádný volný čas a ničí jí život.

„Naučila jsem se užívat si života,” prohlásila, když ji partneři přemlouvali, aby zůstala.

Jeden bývalý zaměstnanec kanceláře Carter Spink, který si nepřeje být jmenován, potvrdil, že pracovat u této firmy není žádný med. „Automaticky tam od vás čekají, že jim prodáte i vlastní duši,” konstatoval. „Nemohl jsem ten neustálý stres vydržet. Vůbec se jí nedivím, že chce raději pracovat manuálně.” Mluvčí firmy Carter Spink firemní pracovní metody hájí. Jsme flexibilní a moderní firma a v práci máme pro své zaměstnance porozumění. Rádi bychom si se Samantou o jejích názorech promluvili, a rozhodně po svých zaměstnancích nežádáme, aby nám ‚prodali duši’.”

ZMIZELA

Mluvčí prohlásila, že nabídka slečně Sweetingové stále platí a že by si s ní partneři zmíněné kanceláře rádi promluvili. Ale podivným řízením osudu nikdo tuto moderní Popelku od chvíle, kdy vyběhla z budovy společnosti, neviděl.

KDE MŮŽE BÝT?

Viz komentář na str. 34.

Zírám na článek jako omráčená. Jaký komentář? Ono je tam snad ještě něco?

Rozechvělou rukou listuju na stranu 34.

CENA ZA ÚSPĚCH - PŘÍLIŠ VYSOKÁ?

Ambiciózní právnička s báječnými vyhlídkami se vzdává šestimístného platu a volí místo toho úmorné domácí práce. Co tento příběh vypovídá o dnešní společnosti, která klade na člověka nepřiměřené nároky? Jsou dnešní pracující ženy příliš přetěžovány? Berou jim pracovní nároky veškerou radost ze života? Znamená tento nevšední příběh první vlaštovku v novém vývoji? Jisté je jedno. Odpověď zná pouze Samanta Sweetingová.

Bez hlesu zírám na noviny. Jak se to - co se to - co se to sakra stalo? Něco mi blikne do očí a s úlekem vidím, jak na mě ten chlápek míří fotoaparátem.

„Dejte to pryč!” vykřiknu zděšeně a zakryju si rukama obličej. „Nemohla byste mi, beruško, zapózovat se záchodovou štětkou v ruce?” snaží se na mě zaostřit.

„Támhle v té knajpě mi na vás dali tip. Teď všem vytřu zrak!” Fotoaparát znovu zableskne a já sebou trhnu.

„Ne! Vy… jste se určitě spletl.” Vracím mu narychlo složené noviny. „Tohle… nejsem já. Já se jmenuju Martine. A nejsem žádná právnička.”

Novinář podezíravě přeskakuje očima ze mě na fotografii uveřejněnou v novinách. Vidím v jeho obličeji počínající pochybnosti. S mými blond vlasy a vším ostatním vypadám úplně jinak než předtím.

„Ale nemáte francouzský přízvuk,” namítá.

Má pravdu. Přízvuky jsem nikdy neuměla napodobit.

„Já jsem… napůl Belgičanka,” sklopím oči k zemi.

„Prosím, odejděte. Nebo zavolám policii.”

„Ale jděte, milunko. Vy přece žádná Belgičanka nejste!”

„Vy jít. To být neoprávněné vniknutí! To být soudně stíháno!”

Vystrčím ho za dveře, přibouchnu za ním a otočím v zámku klíčem. Pak zatáhnu závěsy a s bušícím srdcem se opřu o dveře. Sakra. Co teď?

Jasně. Hlavně nepropadnout panice. Hlavní je zachovat si chladnou hlavu a rozvážně zhodnotit situaci.

Máme tu tedy nespornou skutečnost, že celou mou minulost propírají v celostátním bulváru. Na druhé straně zase Trish a Eddie naštěstí tento plátek nečtou. Ani Cheltenham Gazette. V jednom slabomyslném plátku prostě zveřejnili nějakou blbost a zítra už po tom ani pes neštěkne. Není důvod se Geigerovým zpovídat. Není důvod dělat vlny. Budu dál pracovat na své čokoládovopomerančové pěně, jako by se nic nestalo. Ano. Prostě to pustím z hlavy.

S o něco lepším pocitem vezmu tabulku čokolády a začnu ji lámat do skleněné mísy.

„Samanto? Kdopak to byl?” strčí Trish hlavu do dveří.

„Ale nikdo,” usměju se na ni strnule. „O nic nešlo.

Nechtěla byste přinést na zahradu šálek kávy?” Jenom klid. O ničem nevím. To bude dobré.

Ouvej. Očividně to nebyl nejlepší nápad, protože se na příjezdové cestě objevili další tři novináři.

A to uplynulo pouhých dvacet minut. Čokoládovou pěnu jsem ponechala jejímu osudu a se stoupajícím zděšením vyhlížím z okna haly. Zničehonic se tu objevili dva chlápci s jakousi dívčinou. Jsou ověšeni fotoaparáty a debatují s mládencem v polokošili, který mává rukou ke

kuchyni. Najednou se jeden z nich obrátí a udělá si snímek domu. Brzy jistě některý z nich zazvoní u dveří.

Takhle to nemůže jít dál. Potřebuju jiný plán.

Potřebuju…

Odvést pozornost. To je ono. Každopádně mi to poskytne nějaký čas.

Zamířím ke vstupním dveřím, nasadím si na hlavu jeden z Trishiných slamáků se širokou krempou. Pak se opatrně protáhnu ven, zamířím k bráně vedoucí na ulici a hned jsem obklopená všemi čtyřmi novináři.

„Jste Samanta Sweetingová?” ptá se jeden z nich a strčí mi magnetofon pod nos.

„Nemrzí vás, že jste odmítla nabídku na partnerství?” zajímá se druhý.

„Já jmenovat se Martine,” opakuju s bradou přitisknutou na prsa. „Vy přijít do špatný dům. Já znát Samanta Sweetingová a ona zmizet, … támhle pryč.” Mávnu rukou k opačnému konci vesnice.

Čekám, že se ozlomkrk poženou naznačeným směrem, ale nikdo se ani nehne.

„Vy být ve špatný dům! Prosím opustit areál!”

„Tohle má být jakýže akcent?” utrousí sarkasticky mládenec v černých brýlích.

„Belgický,” zavrčím po chvíli.

„Belgický?” nakoukne pod okraj Trishina klobouku. „Je to ona,” procedí mezi zuby opovržlivě. „Nede, je to ona! Pojď sem!”

„Je támhle! Vyšla ven!”

„Je to ona!”

Na druhé straně ulice se ozývají jakési hlasy - a k mému vrcholnému zděšení se najednou vynoří další várka novinářů s fotoaparáty a diktafony a žene se k bráně.

Odkud se tu vzali?

„Slečno Sweetingová, Angus Watts, Daily Express.” Mládenec v černých brýlích vytáhne mikrofon. „Nechcete něco vzkázat dnešním ženám?”

„Fakt vás tak baví umývat záchody?” skočí mu do řeči jiný a nastaví mi před obličej fotoaparát. „Jakému prostředku na čištění klozetů dáváte přednost?”

„Nechte toho!” vykřiknu popleteně. „Dejte mi pokoj!” Zatlačím na železnou bránu, dokud se nezavře, pak se otočím, utíkám k domu a vběhnu do kuchyně.

Co mám dělat?

Spatřím svůj odraz na dveřích lednice. Vypadám vztekle a celá hořím. Ještě ke všemu mám pořád na hlavě Trishin slamák.

Strhnu si ho z hlavy a hodím na stůl těsně předtím, než se jeho majitelka přihrne do kuchyně. V ruce drží knihu Jak uspořádat elegantní hostinu pro společnost a v druhé prázdný hrnek od kávy.

„Nevíte, co se to děje, Samanto?” ptá se. „Venku je nějaký poprask.”

„Vážně?” předstírám, že nerozumím. „Ani… ani jsem si nevšimla.”

„Vypadá to na nějakou demonstraci,” svraští obočí.

„Pevně doufám, že to tady zítra nebude. Plakáty jsou tak úzkoprsé…” Očima zatéká na pracovní desku. „Vy jste ještě nedodělala tu pěnu, Samanto? Jak je to možné? Co tu vlastně děláte?”

„Hmm… nic!” polknu. „Vždyť na tom dělám, paní Geigerová.” Vezmu mísu a začnu rozdělovat pěnu do pohárů.

Jako bych se pohybovala v nějakém paralelním světě. Všechno to praskne. Je to jenom otázka času. Co si počnu?

„Viděl jsi tu demonstraci?” ptá se Trish Eddieho, který se šourá do kuchyně. „Před našimi vraty! Asi bychom jim měli říct, ať si jdou demonstrovat jinam!”

„To není demonstrace,” říká Eddie a otevírá dveře lednice. „To jsou novináři.”

„Novináři?” vytřeští na něj Trish oči. „A co tu prokristapána chtějí?”

„Třeba se někam poblíž nastěhovala nějaká celebrita,” nadhodí Eddie a nalévá si pivo do sklenice.

Trish si okamžitě přitiskne ruku na ústa. „Joanna Lumleyová! Slyšela jsem jakési klepy, že nakupovala ve vesnici! Nevíte o tom něco, Samanto?”

„Já… ehm… ne,” mumlám s rozpálenými tvářemi.

Měla bych jim něco říct. No tak! Řekni něco. Ale co?

Odkud začít?

„Samanto, potřebuju na dnešní večer vyžehlit tuhle košili,” do kuchyně přichází Melissa s pestrobarevnou halenkou bez rukávů. „A dejte si záležet na tom límci, ano?” dodá mrzutě. „Při posledním žehlení jste mi tam udělala několik záhybů.”

„Aha. Dobře. Hm, omlouvám se,” řeknu. „Kdybyste ji odnesla do prádelny…”

„A potřebuju vyluxovat v pokoji,” pokračuje, „rozsypala jsem tam na podlahu trochu pudru.”

„Nejsem si jistá, jestli to stihnu…,” začnu.

„No tak sebou mrskněte,” odsekne Melissa a vezme si jablko. „Co se to tam venku děje?”

„To právě nevíme,” říká Trish rozčíleně. „Ale myslíme si, že se to týká Joanny Lumleyové!”

Najednou se rozdrnčí zvonek u dveří.

Žaludek mi udělá dvojité salto. Chvíli mám chuť utéct zadními dveřmi.

„To budou nejspíš oni!” vykřikne Trish. „Eddie, jdi jim otevřít. Samanto, postavte na kafe.” Netrpělivě se na mě podívá a houkne: „No tak!”

Ruce ani nohy mě neposlouchají. Musím jim něco říct. Musím jim vyložit, oč tu běží. Ale nedokážu ze sebe vydat ani hlásek. Je to nad mé síly.

„Samanto?” zadívá se na mě Trish. „Není vám něco?” Seberu všechny síly a otočím se k ní. „Ehm… paní

Geigerová…,” začnu hlasem ochraptělým nervozitou. „Je tu… je tu něco… co bych vám měla…”

„Melisso!” přeruší mě Eddieho hlas. S nadšeným úsměvem přiběhne do kuchyně. „Melisso, holčičko! Oni se zajímají o tebe!”

„O mě?” žasne Melissa. „Co tím myslíš, strýčku?”

„Je to Daily Mail. Chtějí s tebou udělat rozhovor!” Eddie se nadýmá pýchou a otočí se k Trish. „Jestlipak víš, že naše Melissa má jeden z nejlepších právnických mozků v celé zemi?”

Achich ouvej. Achich ouvej.

„Cože?” Trish málem vypadne kniha s návodem na elegantní hostinu z rukou.

„Na mou duši!” zapřísahá se Eddie. „Prý jsem nejspíš ani netušil, jakého génia máme v domě. A já jim řekl, to si pište, že jsem to tušil,” položí Melisse ruku kolem ramen.

„My tu všichni dávno víme, že jsi naše šikulka!”

„Paní Geigerová,” snažím se upoutat Trishinu pozornost. Ale teď už mě nikdo neposlouchá.

„To bude kvůli té ceně, kterou jsem získala na fakultě! Nějak se toho museli domáknout!” Melissa nábožně vzdychne. „Ach Bože! Daily Mail?“

„Kromě toho tě chtějí vyfotografovat,” vloží se Eddie.

„A chtějí to exkluzivně!”

„Musím se trochu nalíčit!” Melissa neví, co dřív. „Jak vypadám?”

„Počkej!” Trish otevře rychle kabelku. „Tady máme maskaru… a rtěnku…”

Musím to zastavit. Musím jim to vysvětlit.

„Pane Geigere…,” odkašlu si. „Jste si jistý…, jakože, chtěli Melissu přímo… jménem?”

„To ani nemuseli!” raduje se bezelstně. „Jediný právník v domě!”

„Uvařte kávu, Samanto,” přikáže mi Trish odměřeně. „A vytáhněte ty růžové šálky. Švihem! Umyjte je.”

„Já totiž… musím… musím vám něco říct.”

„Ale ne teď, Samanto! Běžte umýt ty hrnečky!” vrazí mi do ruky gumové rukavice. „Opravdu nevím, co to dnes s vámi je!”

„Já si totiž tak nějak nemyslím, že přišli za Melissou,” koktám bezradně. „Je tu asi něco… asi bych vám měla něco…”

Geigerovi mi nevěnují pozornost. Oba se točí jenom kolem Melissy.

„Jak vypadám?” uhlazuje si Melissa rozechvěle vlasy.

„Skvěle, kočičko!” Trish se k ní nakloní. „Jenom ještě trošku rtěnky… a jsi jako ze žurnálu!”

„Bude ochotná nám poskytnout rozhovor?” ozve se od kuchyňských dveří neznámý ženský hlas a všichni rozčílením strnou.

„Tady!” Eddie rozrazí dveře dokořán před tmavovláskou středního věku v kalhotovém kostýmku, jejíž oči bleskově a kriticky přejedou celou kuchyň.

„Tak tady je ta naše právnická hvězda!” ukáže Eddie nadýmající se pýchou na Melissu.

„Dobrý den,” Melissa si odhodí pohybem hlavy vlasy dozadu a s napřaženou rukou popojde o pár kroků dopředu. „Jsem Melissa Hurstová.”

Žena si chvíli Melissu prohlíží a řekne: „Tuhle nechceme, támhletu!“ A ukáže na mě.

V nastalém tichu se všichni ohromeně otočí ke mně. Melissa podezíravě zúží oči. Vidím, jak se po sobě Geigerovi podívají.

„To je přece naše Samanta,” říká Trish nechápavě.

„Naše hospodyně.”

„Vy jste jistě Samanta Sweetingová, viďte?” vytáhne žena novinářský blok. „Mohla bych vám položit několik otázek?”

„Vy chcete dělat rozhovor s hospodyní?” zasměje se Melissa jízlivě.

Novinářka si jí nevšímá. „Vy jste Samanta Sweetingová, že jo?” naléhá na mě.

„Já… ano,” připustím nakonec s rozpáleným obličejem.

„Ale já žádný rozhovor nechci. Nemám, co bych k tomu dodala.”

„K tomu?” Trish nejisté těká očima od jednoho k druhému. „A k čemu vlastně?”

„Co se děje, Samanto, holčičko?” Zdá se, že si Eddie dělá o mě starosti. „Dostala jste se do nějakých problémů?”

„Takže vy jste jim to neřekla?” ušklíbne se na mě novinářka z Daily Mail od svého bloku. „Oni o ničem nevědí?”

„Co nám měla jako říct?” zneklidní Trish. „O co jde?”

„Nejspíš je to ilegální imigrantka!” prohlásí Melissa triumfálně. „Já to věděla! Že s ní něco není…”

„Vaše hospodyně je významná právnička v City,” novinářka hodí na kuchyňský stůl bulvární časopis. „A před několika dny odmítla kvůli práci u vás známou právnickou

kancelář, která jí nabízela místo partnera za šesticiferný plat.”

Jako by někdo hodil do kuchyně granát. Eddie zalapá po dechu a Trish se na vysokých kramflíčcích podlomí nohy. Chytí se židle, aby nespadla. Melissin obličej připomíná prasklý balónek.

„Já jsem vám to chtěla říct…,” kousám se rozpačitě do rtů. „Ale nějak jsem nevěděla…, jak do toho…”

Trish si čte nadpis článku a vypadá čím dál zmateněji.

Mlčky otevírá a zavírá pusu jako kapr.

„Takže vy jste… právnička?” zeptá se nakonec.

„To musí být nějaký omyl!” vpadne jí do řeči Melissa se zrůžovělými tvářičkami. „To já jsem právnička. Já jsem dostala cenu na právnické fakultě! Tahle tu jen uklízí.”

„Ona dostala na právnické fakultě rovnou tři ceny,” pohodí novinářka hlavou ke mně. „A byla vyhlášena za nejlepší studentku svého ročníku.”

„Ale…,” Melissa začíná v obličeji ošklivě brunátnět. „To není možné.”

„A stala se vůbec nejmladším partnerem u Carter Spink…,” nahlíží novinářka do svých záznamů. „Mám pravdu, slečno Sweetingová?”

„Ne!” vykřiknu. „Totiž… no… trochu. Nechtěl by někdo šálek čaje?” dodám nešťastně.

Ale na šálek čaje očividně nikdo nemá chuť. Zato Melissa vypadá, jako by se jí chtělo zvracet.

„Věděli jste vůbec, že má vaše hospodyně IQ 158?” Novinářka se v této situaci očividně vyžívá. „To je na hranici geniality.”

„My jsme si všimli, že není úplně hloupá!” prohlásí Eddie na svou obranu. „Sami! Slíbili jsme jí, že jí pomůžeme…,” komicky se zarazí, „… složit maturitu.”

„To bylo od vás opravdu laskavé!” vložím se rychle.

„Moc vám za to děkuju.”

Eddie si otře čelo utěrkou. Trish stále ještě pevně svírá opěradlo židle, jako by se mohla každou chvíli zhroutit.

„Mně to pořád nejde na rozum,” Eddie najednou pustí utěrku a obrátí se ke mně. „Jak jste mohla být najednou právničkou i hospodyní?”

„Jasně!” vykřikne Trish a jde ke mně. „To by mě taky zajímalo. Jak jste dokázala pracovat v City jako právnička a ještě se stačila vyučit u Michela de la Roux de la Blanc?”

Panebože. Ještě jim to pořád nedošlo?

„Já nejsem ve skutečnosti žádná hospodyně,” vysvětluju jim nešťastně. „A taky nejsem žádná šéfkuchařka. Michel de la Roux de la Blanc vůbec neexistuje. A k čemu může být taková věc,” zvednu šlehač lanýžů, který leží opodál,

„to opravdu nevím. Já jsem… vás obelhala.”

Nemůžu se jim podívat do očí. Najednou se cítím mizerně. „Nebudu vám mít za zlé, když mě vyhodíte,” špitnu. „Tohle místo jsem získala na základě falešné záminky.”

„Vyhodit vás?” poleká se Trish. „Tady vás nikdo nevyhazuje, že ne, Eddie?”

„To se ví, že ne,” Eddie, snad s ještě brunátnějším obličejem, vrtí vehementně hlavou. „Odváděla jste dobrou práci, Samanto. Za to přece nemůžete, že jste právnička.”

„Já jsem vás obelhala,” opakuje si pro sebe novinářka, která si všechno pečlivě zapisuje do bloku. „Máte výčitky svědomí, slečno Sweetingová?”

„Nechte toho,” okřiknu ji. „Já nebudu dělat žádné interview!”

„Slečna Sweetingová prohlásila, že bude raději čistit u vás záchody než pracovat jako partner u Carter Spink,”

obrací se novinářka k Trish. „Mohla byste mi vaše záchody ukázat?”

„Naše záchody?” Na Trishině obličeji začínají vyskakovat růžové skvrny, nejisté se na mě zadívá. „Ale my jsme je nechali nedávno renovovat, komplet všechno zařízení je od firmy Royal Doulton…”

„Kolik jich máte?” Novinářka k ní zvedne od bloku oči.

„Nechte toho,” chytím se za hlavu. „No tak dobře, já … já vám teda to prohlášení pro tisk dám. A pak chci, abyste se odtud všichni pakovali a dali mým zaměstnavatelům pokoj.”

Vyjdu rychle z kuchyně s novinářkou z Daily Mail v patách a rozrazím dveře dokořán. Houf novinářů čeká stále na stejném místě. Zdá se mi to, nebo je jich skutečně zase víc?

,A hele, Martine,” ušklíbne se na mě cynicky mládenec v černých brýlích.

Vůbec si ho nevšímám. „Dámy a pánové od tisku,” začnu. „Byla bych vám velmi vděčná, kdybyste mi dali pokoj. Tady není o čem psát.”

„Hodláte být hospodyní do konce života?” zavolá na mě bumbrlíček v džínách.

„Ano, hodlám,” zvednu bradu. „Je to moje osobní rozhodnutí z osobních důvodů a jsem tu šťastná.”

„A co feminismus?” nadhodí jakási dívčina. „Ženy tak dlouho bojovaly, aby získaly stejné možnosti. Neříkáte jim tím, že se mají vrátit zpátky do kuchyně?”

Tím mě vyvede trochu z konceptu: „Já jim tím vůbec nic neříkám. Já si prostě žiju podle svého.”

„Ale považujete za správné uvázat ženu ke kuchyňskému dřezu?” upře na mě pohled šedovlasá novinářka.

„To ne!” polekám se. „Totiž to ano! Já si myslím…” Má odpověď zanikne v přívalu otázek a cvakání fotoaparátů.

„Bylo Carter Spink sexistické doupě?”

„Chcete z nich tímto vyrazit víc peněz?”

„Myslíte si, že by měly mít ženy vlastní profesi?”

„Chtěli bychom vám nabídnout pravidelnou rubriku s radami pro domácnost!” volá rozjívená blondýnka v modrém pršiplášti. „Nazvali bychom to ‚Samantiny rady‘.”

„Cože?” otevřu překvapeně pusu. „Copak já můžu někomu něco radit?”

„Co tedy recepty?” věnuje mi oslnivý úsměv. „Vaše oblíbená jídla?”

„Nemohla byste nám zapózovat v zástěře?” zamrká na mě chlípně bumbrlíček.

„Ne!” vyděsím se. „A už vám nemám co říct! No comment! Tak už jděte!”

Otočím se k nim zády, ignoruju volání a výkřiky

„Samanto!” a s chvějícími se koleny se vracím do domu. Nejspíš všem muselo přeskočit.

Vrazím do kuchyně, kde právě Trish, Eddie a Melissa fascinovaně čtou článek na titulní straně.

„Ale ne,” protestuju zkroušeně, „nečtěte to. Vážně. Je to jenom… pitomý… bulvár…”

Všichni tři zvednou hlavu a hledí na mě, jako bych přiletěla z vesmíru.

„Vy dostáváte na hodinu… 500 liber?” zdá se, že Trish přestala ovládat svůj hlas.

„Oni vám nabídli plnoprávné partnerství?” Melissa v obličeji mírně zezelenala. ,A vy jste je odmítla? Nezbláznila jste se náhodou?”

„Nečtěte takové bláboly!” snažím se jim vytrhnout noviny. „Paní Geigerová, chtěla bych se věnovat své práci jako obvykle. Pořád jsem vaše hospodyně…”

„Jste jeden z největších právnických talentů v zemi!” bodá Trish hystericky do novin. „Tady je to černé na bílém!”

„Samanto?” Někdo zaklepe na dveře a do kuchyně vejde Nataniel s košíkem čerstvě nakopaných brambor. „Bude to na oběd stačit?”

Mlčky na něj hledím a bodne mě při tom u srdce. On to neví. Neví vůbec nic. Ach Bože.

Měla jsem mu to říct. Proč jsem mu to neřekla? Proč jsem mu to neřekla?

„Přiznejte se, kdo jste?” otočí se k němu Trish rozčíleně.

„Špičkový raketový konstruktér? Nebo snad tajný vládní agent?”

„Co prosím?” Nataniel se na mě užasle podívá, ale mně vůbec není do smíchu.

„Natanieli….”

Na nic jiného se nezmůžu. Nataniel se dívá z jednoho obličeje na druhý.

„Tak co se děje?” zeptá se nakonec.

Ještě nikdy jsem nic nevysvětlovala tak zmateně. Koktám, blábolím, zajíkám se, opakuju se a točím se v jednom kruhu.

Nataniel mě mlčky poslouchá. Opírá se o starý kamenný sloupek před lavičkou, na níž sedím. Vidím ho z profilu, odpolední slunce na něj vrhá stíny, a tak na něm není vidět, co si myslí.

Nakonec to všechno ze sebe vychrlím a on pomalu zvedne hlavu. Jestli jsem doufala, že to snadno překoná, pak jsem se mýlila. Ještě nikdy jsem ho neviděla tak skleslého.

„Takže ty jsi právnička,” prohlásí.

„Ano,” přikývnu zahanbeně.

„A já myslel, že utíkáš před někým, kdo se k tobě choval špatně.” Rukou si projede vlasy. „A myslel jsem si, že proto nechceš o své minulosti hovořit. A tys mě v tom klidně nechala. Když jsi jela do Londýna, trápil jsem se, jestli se ti něco nestalo. Kristepane.”

„Promiň,” trhnu sebou provinile. „Moc se omlouvám.

Prostě jsem… nechtěla, abys to věděl.”

„Proč?” zeptá se ostře a já slyším v jeho hlase bolest.

„Ty jsi mi nevěřila?”

„To ne!” vyděsím se. „Já jsem ti naprosto věřila! Bylo v tom něco jiného…,” zarazím se. „Musíš mě pochopit, Natanieli. Jak jsem ti to mohla říct tehdy, když jsme se o sebe začali zajímat? Všichni přece věděli, že právníky nenávidíš! Dokonce sis v hospodě pověsil tabulku Právníkům vstup zakázán!”

„Ale to nemyslím vážně,” mávne netrpělivě rukou.

„Podle mě tak trochu ano,” podívám se mu přímo do očí. „Přiznej to, Natanieli, že kdybych ti rovnou vyklopila, že jsem právnička ze City, že by ses ke mně rozhodně nechoval stejně.”

Nataniel mlčí. Vím, že je příliš poctivý na to, aby se z toho nějak vylhal. Je mu stejně jako mně jasné, že pravdivá odpověď by zněla ne.

„Jsem pořád stejná,” předkloním se a vezmu ho za ruku.

„I když jsem bývala právničkou… jsem to pořád já!”

Chvíli neříká Nataniel nic, jen se dívá na zem. Zadržuju dech a zoufale si přeju, aby to vyšlo. Pak se ke mně otočí a malinko se pousměje.

„Tak kolik mi naúčtuješ za tenhle rozhovor?”

V návalu úlevy prudce vydechnu. Bude to snad v pořádku. Už se s tím vyrovnal.

„No, takových tisíc liber,” plácnu naslepo. „Pošlu ti účet.”

„Samanta Sweetingová, právnička.” Chvíli se na mě upřeně dívá a pak řekne. „Nic. Fakt to není na tobě vidět.”

„Už je to pryč! Tahle část mého života je minulost,” stisknu mu pevně ruku. „Natanieli, promiň mi to. Kdyby to všechno bylo na mně, udělala bych to úplně jinak.”

„Já vím,” stiskne mi ruku a mně spadne těžký kámen ze srdce. Z větve nad mou hlavou se mi snese do klína hnědočervený list a já ho bezmyšlenkovitě rozemnu v rukou, aby se rozvoněl.

„A co bude dál?” zajímá se Nataniel.

„Co by. Zájem médií vyprchá. Přestane je to bavit.” Nakloním se k němu, opřu mu hlavu o rameno a cítím, jak mě jeho ruce objímají. „Tahle práce mě baví. Ve vesnici se mi líbí. Jsem s tebou šťastná. Kéž by to tak zůstalo navždy!”

Dvacet čtyři

PROROCTVÍM BYCH SI NEVYDĚLALA ani na

slanou vodu. Zájem médií nevyprchal. Druhý den ráno hned po probuzení spatřím před domem dvakrát tolik novinářů co včera, a navíc dva televizní vozy. Nesu po schodech do přízemí tác špinavých hrnečků od kávy a na okenním parapetu sedí Melissa a dívá se se zájmem ven.

„Ahoj,” pozdraví. „Viděla jste, kolik je tam novinářů?”

„Ano,” bezděky se u ní zastavím a znovu se podívám z okna. „Z toho by člověk přišel o rozum.”

„Jistě to pro vás není lehké,” pohodí Melissa hlavou dozadu a chvíli pečlivě zkoumá vlastní nehty. „Ale víte… jsem tu pro vás.”

Chvíli si myslím, že jsem se musela přeslechnout.

„Ehm… co jste to říkala?”

„Jsem tu pro vás,” zvedne ke mně Melissa oči. „Jsem vaše kamarádka. Já vám s tím pomůžu.”

V první chvíli jsem tak ohromená, že mi to ani nepřipadá směšné. „Ale Melisso, vy nejste moje kamarádka,” namítnu co nejzdvořileji.

„Ale ano, jsem!” Ta holka nemá kouska studu v těle.

„Vždycky jsem vás obdivovala, Samanto. Od prvního pohledu jsem věděla, že nejste žádná obyčejná hospodyně. Poznala jsem, že je ve vás mnohem víc.”

Nevěřím vlastním uším. Jak mi může tak drze lhát do očí?

„Trochu náhlé kamarádství,” nedokážu skrýt skepsi v hlase. „A nemá to určitě nic společného s tím, že jste zjistila, že jsem právnička? Ani s vaší právnickou kariérou?”

„Vždycky jsem vás měla ráda,” pokračuje Melissa umíněně.

„Ale no tak, Melisso,” podívám se na ni co nejpřísněji a ke své velké radosti zahlédnu kolem jejích uší malinké zapýření. Ale na jejím výraze se nezmění nic.

Neříká se mi to snadno - ale tahle holka je pro právnickou kariéru přímo zrozená.

„Takže… vy mi chcete opravdu pomoct?” svraštím čelo a předstírám, že jsem se hluboce zamyslela.

„Jistě!” rozzářeně přikývne a zatváří se nadšeně. „Mohla bych třeba být styčným důstojníkem mezi vámi a Carter Spink… nebo byste si mě mohla najmout jako mluvčí…”

„A co třeba tohle?” s cukrkandlovým úsměvem jí vrazím tác, který držím, do ruky. „A vím o jedné košili, která potřebuje vyžehlit. A pozor na límec, aby tam nebyly žádné záhyby!”

Její našpulená hubička je k nezaplaceni. Snažím se nesmát nahlas a pokračuju do kuchyně. U stolu sedí nad hromadou novin Eddie, a když otevřu dveře, zvedne ke mně hlavu.

„Jste naprosto ve všech novinách,” podává mi hlášení.

„Podívejte se na tohle.” Ukazuje mi koláž, na níž stojím u záchodu se štětkou na čištění mísy, kterou mi někdo přimaloval do ruky. „Raději budu čistit záchody!” stojí velkými písmeny hned u mého obličeje.

„Ach Bože,” sesunu se na židli a zírám na fotografii. „Co to do nich krucinál vjelo?”

„Jo, holka, je srpen,” povzdechne si Eddie a listuje

Telegraphem. „Nic jiného v novinách není. Prý jste ,obětí

dnešní společnosti posedlé prací’.” Otočí noviny ke mně tak, abych si mohla přečíst tučný nadpis nad článečkem: JEDNA Z NEJLEPŠÍCH PRÁVNIČEK CARTER SPINK VOLÍ PO NESPRAVEDLIVÉM OBVINĚNÍ MANUÁLNÍ PRÁCI.

„Prý jste zradila ,všechny ženy na celém světě’.” Melissa mi za zády třískne podnosem na pracovní desku a mává mi před nosem Heraldem. „Mindy Maloneová vás v tom fejetonu trhá na cucky.”

„Trhá mě na cucky?” žasnu. „Nechápu proč?”

„Ovšem pro Daily Mail jste naopak ochránkyně tradičních hodnot.” Eddie vybírá zmíněné noviny a otevírá je. „Samanta Sweetingová zastává názor, že by se ženy měly vrátit ke sporáku, protože to prospěje jak jejich zdraví, tak i společnosti.’”

„No tohle! Nic takového jsem nevypustila z úst!” Chytnu noviny a nevěřícíma očima projedu text. „To se snad všichni zbláznili?”

„Okurková sezona,” zavrčí Eddie a začte se do Expressu.

„Je to pravda, že jste sama odhalila ve své firmě mafiánské intriky?”

„Není!” naježím se. „Kdo si zas vymyslel tohle?”

„Kdopak by si to všechno pamatoval,” listuje stránkami.

„Tady je fotografie vaší matky. Páni, to je štramanda!”

„Mé matky?” vytřeštím na něj oči.

„Úspěšná dcera veleúspěšné matky,” deklamuje Eddie.

„Byla cesta k úspěchu příliš trnitá?” Achich ouvej. Máma mě roztrhne.

„Hele, tady je průzkum veřejného mínění,” otevírá Eddie další noviny. „.Samanta Sweetingová: Hrdinka, nebo husa? Svůj hlas pošlete telefonicky nebo textovou zprávou. A mají tu i telefonní číslo.” Natahuje se k telefonu a zachmuřeně uvažuje. „Pro co mám hlasovat?”

„Pro husu,” Melissa má v tom okamžitě jasno a zvedá sluchátko. „Já tak aspoň hlasovat budu.”

„Samanto! Tak už jste vzhůru!”

Zvednu hlavu od novin a vidím, jak do kuchyně přibíhá Trish s balíkem novin v podpaždí. Dívá se na mě se stejnou posvátnou úctou, s jakou se na mě dívala včera, jako bych byla nějaké umělecké dílo nevyčíslitelné hodnoty, které jí zčistajasna spadlo rovnou do kuchyně. „Právě jsem si o vás četla!”

„Dobrý den, paní Geigerová,” odložím Daily Mail a rychle vyskočím ze židle. „Co byste chtěla ke snídani? Určitě kávu, viďte?”

„Vy žádnou kávu nevařte, Samanto!” upadne Trish do rozpaků. „To kafe uvaříš ty, Eddie!”

„Já žádné kafe nevařím!” protestuje Eddie.

„No tak teda… Melissa!” zkouší to Trish. „Uvař nám kafíčko. A vy si pro jednou sedněte, Samanto! Vy jste náš host!” afektovaně se zasměje.

„Já přece nejsem žádný host,” bráním se. „Já jsem vaše hospodyně!” Vidím, jak se na sebe Eddie s Trish podívají pohledem plným pochybností. Nač asi myslí? Že bych měla odejít?

„Nic se přece nezměnilo!” nevzdávám se. „Jsem pořád vaše hospodyně! A chci dělat svou práci.”

„Vám fakt muselo přeskočit,” Melissa obrátí znechuceně oči v sloup. „Viděla jste, kolik vám v Carter Spink nabízejí?”

„To byste nikdy nepochopila,” odpálkuju ji. „Ale vy se o to, paní a pane Geigerovi, prosím vás pokuste. Hodně jsem se toho tady u vás naučila. Velmi jsem se změnila. Našla jsem způsob života, který mi vyhovuje. Jistě, jako právnička bych si v Londýně vydělala mnohem víc. Jistě, mohla bych mít nesmírně náročnou kariéru špičkové právničky.

Jenomže já o ni nestojím.” Rozhodím rukama do stran. „Já chci dělat tohle. A chci tady zůstat.”

Tak trochu čekám, že Trish s Eddiem po mém krátkém projevu uroní alespoň malinkou slzičku. Místo toho na mě nechápavě zírají a pak se na sebe podívají.

„Podle mě byste měla tu nabídku zvážit,” domlouvá mi Eddie. „V novinách tvrdí, že o vás opravdu hodně stojí.”

„My se nebudeme rozhodně zlobit, když odejdete,” důrazně k tomu přikyvuje Trish. „My vás naprosto pochopíme.”

Nic jiného mi k tomu neřeknou? Copak nejsou rádi, že tu chci zůstat? Copak mě nechtějí za hospodyni?

„Ale já nikam nechci!” začínám se už trochu zlobit. „Já chci zůstat tady a žít prostě úplně jiný život.”

„No když jinak nedáte,” pokrčí Eddie rameny a potají protáhne na Trish obličej: „Tak co ty na to?” Zazvoní telefon a Trish ho zvedne.

„Prosím?” ohlásí se a chvíli naslouchá. „Ano, jistě. Mavis. A Trudy. Tak zatím!” Položí sluchátko. „Další dvě dámy na charitativní oběd!”

„Dobře,” podívám se na hodinky. „Měla bych se asi pustit do předkrmů.” Právě válím listové těsto, když znovu zadrnčí telefon, a Trish si povzdychne. „Jestli si na poslední chvíli zase někdo usmyslel… Prosím?” Chvíli poslouchá a s podivným výrazem zakryje mikrofon rukou.

„Samanto,” šeptá hlasitě, „to je reklamní společnost. Jestli byste prý nechtěla vystupovat v jejich televizní reklamě na čistič WC Duck? Měla byste na sobě paruku a talár, jako u soudu, a říkala byste…”

„Ne!” vyděsím se. „To tedy ne!”

„Televize se nemá odmítat,” napomíná mě Eddie.

„Mohla by to být velká příležitost.”

„V žádném případě! Nehodlám vystupovat v žádných reklamách!” Vidím, jak Eddie otevírá nesouhlasně ústa. „A taky nemám zájem o žádné interview,” dodám rychle. „A důrazně protestuju proti tomu, aby si ze mě někdo bral příklad. Já pouze chci, aby bylo všechno jako dřív.”

Před polednem je naopak všechno úplně jinak. A je to čím dál horší.

Dostala jsem další tři nabídky na vystoupení v televizi a jednu na „vkusnou” fotku do Sunu ve stejnokroji francouzské služky. Trish poskytla exkluzivní rozhovor Mailu. Rozhlasoví posluchači volali do pořadu, který poslouchala Melissa, a vyjadřovali se o mně jako o „anti-feministické náně”, „zparchantělé verzi Marthy Stewartové” a „parazitovi, který si peníze daňových poplatníků klidně probendí na studiích”. Popadl mě takový vztek, že jsem tam málem volala sama.

Ale pak jsem raději vypnula rádio a třikrát jsem se zhluboka nadechla. Nesmím se tomu poddávat. Mám na starosti důležitější věci. Na charitativní oběd dorazilo čtrnáct dam a už se procházejí venku po trávníku. Musím upéct pastičky s houbovou náplní, dokončit chřestovou omáčku a opéct lososové filety.

Strašně bych si přála, aby tu byl se mnou Nataniel, ale Trish si najednou usmyslela, že chce mít v rybníčku jakési japonské dekorativní kapříky, a tak pro ně musel až do Buckinghamu. Jeden kapřík přijde na několik set liber a zdá se, že se bez nich žádná celebrita neobejde. Taková pitomost. Nikdo se jaktěživo do rybníku nedívá.

Právě když otvírám troubu, ozve se zvonek a já si povzdychnu. Jenom aby to nebyli další hosté. Dnes dopoledne se přihlásili na poslední chvíli čtyři a mně to naprosto rozvrátilo připravený jídelníček. A to už

nemluvím o novinářce z Mirroru, která se oblékla do růžových květovaných šatů a pokoušela se Eddiemu namluvit, že se právě nastěhovala do vesnice.

Strčím plech s pastičkami do trouby, seberu zbytky těsta a pustím se do umývání válečku.

„Samanto!” zaťuká Trish na dveře. „Máme dalšího hosta!”

„Dalšího? Ale já jsem už dala předkrm do trouby…”

„Je to nějaký váš známý. Prý s vámi musí naléhavě mluvit. Že by pracovně?” povytáhne na mě Trish významně obočí - a pak ustoupí stranou. Údivem otevřu pusu.

Je to Guy. Přímo v Trishině kuchyni. Ve svém jako vždy supernóbl obleku z Jermyn Street a v košili s naškrobenými manžetami.

Vyvalím oči, toho jsem tedy nečekala.

Soudě podle jeho výrazu, také to pro něj není nic lehkého.

„Propánaboha,” říká pomalu a očima přejíždí po mé pracovní zástěře, po válečku a zamoučených rukou. „Tak ty fakticky pracuješ jako hospodyně.”

„Jistěže,” vztyčím hlavu. „Fakticky.”

„Samanto…,” vloží se Trish od dveří. „Ne že bych vás chtěla nějak honit, ale můžu čekat… předkrm za deset minut?”

„Ale ovšem, paní Geigerová,” automaticky předvedu Trish pukrle a s Guyem to málem sekne.

„Ty se jí klaníš?”

„To klanem byla tak trochu mladická nerozvážnost,” připouštím. Zatváří se tak vyjeveně, že se málem rozesměju. „Co tu vůbec, Guyi, chceš?”

„Přijel jsem tě přesvědčit, aby ses vrátila.” Jak jinak. Co jiného by tu dělal.

„Ale já se nevrátím. Promiň.” Vezmu si smetáček a lopatku a začnu zametat mouku a kousky těsta z podlahy.

„Pozor na nohy!”

„Aha. Jistě,” nešikovně mi uskakuje z cesty.

Vysypu smetí do odpadkového koše, vytáhnu z lednice chřestovou omáčku, přeleju ji do kastrolku a opatrně ohřívám.

Guy mě vyjeveně sleduje. „Samanto,” řekne, když se k němu otočím. „Musíme si promluvit.”

„Mám teď fofr.” Kuchyňský budík krátce zařinčí a já otevírám troubu a vytahuju rolády s rozmarýnem a česnekem. Dívám se na jejich zlatohnědou barvu, vdechuju jejich lahodnou bylinkovou vůni a dmu se pýchou. Neodolám, abych jednu nevytáhla a nenabídla Guyovi.

„To jsi dělala sama?” ptá se nedůvěřivě. „Nevěděl jsem, že umíš vařit.”

„Taky jsem neuměla. Všechno jsem se naučila.” V lednici ukrojím kus neslaného másla a hodím ho do zpěněné chřestové omáčky. Guye, který stojí u police s kuchyňskými potřebami, požádám: „Mohl bys mi podat metlu?”

Guy se bezradně zadívá na náčiní. „Rád…, ale která to

…”

„Nech to být,” ohrnu nad ním nos. „Já si pro ni dojdu

sama.”

„Mám pro tebe pracovní nabídku,” prohodí Guy, když metlou vmíchávám máslo do omáčky. „Podle mě bys ji měla zvážit.”

„Nezájem,” ani nezvednu hlavu.

„Vždyť jsi ji ještě ani neviděla.” Sáhne do náprsní kapsy a vytáhne bílou obálku. „Tady. Podívej.”

„Dej mi s tím pokoj!” opakuju podrážděně. „Sedíš si snad na uších? Já se k vám nikdy nevrátím. Nechci být právničkou.”

„Jasně, ty chceš být hospodyní,” řekne tak pohrdavým tónem, že mě to naštve.

„Ano!” mrsknu vztekle metlou na pracovní desku.

„Chci! Já jsem tu šťastná. Nic mě tu netrápí. Něco takového jsem jaktěživa nezažila. Je to naprosto jiný život!”

„To ti rád věřím,” říká Guy s pohledem na koště.

„Samanto, musíš se uklidnit.” Vytáhne z kapsy mobil.

„Mám tu někoho, s kým by sis měla vážně promluvit.” Zvolí číslo a pak se na mě podívá. „Rozebíral jsem tvou situaci s tvou matkou.”

„Cože jsi udělal?” vyvalím na něj zděšeně oči. „Jak jsi

mohl…”

„Ale Samanto, já to s tebou myslím dobře. A ona taky. Dobrý den, Jane,” řekne do telefonu. „Jsem teď s ní. Já vám ji předám.”

Nemůžu tomu uvěřit. Chvíli mám chuť vyhodit mobil z okna. Ale ne. Tohle přece zvládnu.

„Ahoj, mami,” vezmu si mobil od Guye. „Dlouho jsme se neslyšely.”

„Samanto,” má stejně ledový hlas, jako když jsme spolu mluvily naposled. „Jak se to prosím tě chováš? Ty pracuješ jako pomocnice v domácnosti?”

„Správně. Jako hospodyně. A pro tvou informaci, kdybys náhodou ze mě zase chtěla mít právničku, jsem tady šťastná a nehodlám na tom nic měnit.” Ochutnám chřestovou omáčku a trochu ji přisolím.

„Považuješ prostořekost za roztomilou vlastnost?” zeptá se máma odměřeně. „Je to tvůj život, Samanto. Tvá kariéra. Nejspíš nechápeš…”

„To spíš ty nechápeš! Nikdo to nechápe!” podívám se na Guye, pak snížím teplotu plotýnky a opřu se o pracovní desku. „Mami, objevila jsem tu prostě jiný život. Každý den odvedu svou práci a konec… šmytec. A jsem volná. Nemusím si s sebou nosit práci domů. Nemusím si BlackBerry nastavovat na příjem 24/7. Můžu si zajít do hospody, můžu si o víkendu dělat, co mě napadne, můžu se na půl hodiny posadit na zahradě a hodit si nohy na stoličku… a ono to propánakrále nikomu nevadí! Nevisí mi neustále nad hlavou Damoklův meč. A neničí mi to nervy. A mně se to líbí.” Vezmu sklenku, natočím do ní vodu a zhluboka se napiju. Pak si otřu ústa. „Je mi líto, ale už jsem prostě jiná. Našla jsem si tu přátele. Skamarádila jsem se tu s místními lidmi. Připadám si tu jako… u Waltonů.”

„U Waltonů?“ poleká se máma. „Jsou tam snad nějaká děcka?”

„Ne!” vysvětluju s pocitem marnosti. „Ty mi nerozumíš! Prostě… mě mají rádi. Jakože, před čtrnácti dny mi uspořádali báječnou oslavu k narozeninám.”

Mámě došla řeč. Že bych ji přece jen zasáhla na citlivém místě? Možná se trochu zastyděla… možná mě pochopí…

„Ale jdi,” utrousí máma. „A tys přitom měla narozeniny před dvěma měsíci…”

„Tak to vidíš,” povzdechnu si. „Hele, mami, já jsem se už rozhodla.” Zacinká mi trouba a já si natahuju dlouhé rukavice. „Už musím končit.”

„Samanto, ještě jsme nedomluvily!” vykřikne zuřivě.

„Ještě jsme neskončily.”

„Naopak. Skončily jsme!“ Vypnu telefon, hodím ho na stůl a z plných plic si odfouknu. Nerada to říkám, ale přece jenom se trochu třesu.

„Do smrti vděčná, Guyi,” řeknu stručně. „Ještě máš pro mě v rukávu nějaké milé překvapení?”

„Samanto…,” rozhodí omluvně rukama. „Snažil jsem se s tebou spojit…”

„A já jsem o to nestála,” otočím se k němu zády. „A teď tu mám práci. Tohle je teď mé zaměstnání.”

Otevřu spodní troubu, vytáhnu plech s pastičkami a začnu je přesouvat na nahřáté talířky.

„Já ti pomůžu,” nabídne se Guy.

„Copak to umíš?” obrátím oči v sloup.

„To by ses divila!” K mému údivu si svlékne sako, vyhrne rukávy a uváže si kolem pasu zástěru s třešničkovým vzorem. „Co mám dělat?”

Bezděky se uchechtnu. Vypadá tak legračně.

„No dobře,” podám mu tác. „Můžeš mi pomoct odnést tyhle předkrmy.”

Odnášíme do jídelny houbové pastičky a chlebové veky. Po našem příchodu do místnosti se stropem potaženým bílým hedvábím se všechna ústa jako na povel zavřou a čtrnáct nabarvených a nalakovaných hlav se otočí přímo k nám. Dámy, které přišly Trish navštívit, sedí kolem stolu v pastelových kostýmcích jako ztělesněný vzorník barev a popíjejí šampaňské.

„A to je Samanta!” představí mě Trish s jasně růžovými tvářemi. „Znáte přece Samantu, naši hospodyni…, a kromě toho také špičkovou právničku!”

K mému překvapení začnou dámy tleskat.

„Viděly jsme vás v novinách!” prohlásí žena v krémovém kostýmku.

„Musím si s vámi promluvit,” nakloní se ke mně žena v modrém kostýmku a zdá se, že má velké starosti. „O mém rozvodovém vyrovnání.”

Nejlépe udělám, když budu předstírat absolutní hluchotu.

„Dnes mi tu pomáhá Guy,” začnu servírovat houbové pastičky.

„Další partner z kanceláře Carter Spink,” představí ho Trish hrdě.

Na dámy to očividně udělalo dojem. Starší dáma na konci stolu se užasle obrátí na Trish. „To u vás pracují jenom samí právníci?”

„A to bych přeháněla,” prohodí Trish ležérně a zhluboka se napije šampaňského. „Ale to víte, jakmile si jednou člověk zvykne na personál s diplomem z Cambridge, tak mu prostě ostatní tak nějak nevyhovují.”

„Jak jste k nim přišla?” zajímá se živě jedna rusovláska.

„Na to je nějaká speciální agentura?”

„Jmenuje se Oxbridge pomocníci v domácnosti,” vloží se Guy do debaty a položí před ni houbovou pastičku. „Je velmi náročná. Berou tam pouze absolventy s červeným diplomem.”

„Propánakrále!” Rusovláska se přestane zajímat o pastičku a zamyšleně se na něj zadívá.

„Já jsem ovšem studoval na Harvardu,” pokračuje Guy,

„takže mě vedou u Harvardských pomocníků. Naše motto zní: ,Toť pravá meta Ivy League’. Nemám pravdu, Samanto?”

„Zavři zobák,” ucedím. „A pořádně servíruj.”

Nakonec jsou všechny dámy obslouženy a my se vracíme do prázdné kuchyně.

„Vtipálku,” prohodím, když třísknu podnosem na stůl.

„Když rozdávali vtipnou kaši, tak jsi ji celou vyjedl sám, viď?”

„Propánaboha, Samanto, snad nečekáš, že to budu brát

vážně? Prokristapána!” Odváže si zástěru a hodí ji na stůl.

„Obsluhuješ tu bandu omezenců. A dovolíš jim, aby se k tobě chovali tak povýšeně.”

„Mám tu ještě nějakou práci,” nedám se zviklat a otevřu troubu, abych se podívala, jak vypadá ten losos. „Takže jestli mi nehodláš pomoct…”

„Tohle přece není práce pro tebe!” vybuchne najednou.

„Samanto, já si připadám jako v blázinci! Máš toho v hlavě víc než celá ta sebranka dohromady, a ty je obskakuješ? Ty se jim klaníš? Ty po nich uklízíš záchody?”

Mluví tak zaníceně a rozzlobeně, že se překvapeně otočím. Tváře mu hoří a z obličeje mu zmizela veškerá rozvernost.

„Samanto, jsi jedna z nejchytřejších lidí, které znám,” hlas mu přeskakuje rozhořčením. „Máš ten nejlepší právnický mozek, jaký kdo z nás viděl. Nemůžu připustit, abys svůj život tak… bláhově a hloupě promrhala.”

Rozzlobeně se na něj podívám „Však já svůj život taky bláhově ani hloupě nepromrhávám! Rozhodně nepovažuju skutečnost, že nepracuju v oboru a nesedím v něčí kanceláři, za promarněný život! Guyi, já jsem tu šťastná. Naučila jsem se tu užívat si života. Já ráda vařím. Já ráda uklízím. Já ráda trhám na zahradě jahody…”

„Je to jenom krásný sen!” křičí na mě Guy. „Samanto, to je tím, že je to pro tebe nové! Ale jednou ti to všechno zevšední! Copak to nechápeš?“

Cítím, že si tak úplně jistá nejsem, ale rozhodnu se tomu nevěnovat pozornost. „Ne, to se nestane.” Zamíchám chřestovou omáčku. „Tenhle způsob života se mi ohromně líbí.”

„A budeš se tak cítit i po deseti letech čištění záchodů? Prober se!” Přijde za mnou ke sporáku a já se k němu otočím zády. „Prostě jsi potřebovala vypnout. Potřebovala sis odpočinout. Proč ne? Ale teď už se musíš vrátit do skutečného života.”

„Tohle pro mě je skutečný život,” odseknu. „Je mnohem skutečnější než život, který jsem žila předtím.”

Guy zavrtí hlavou. „Minulý rok jsme s Charlottou jeli do Toskánska a učili jsme se tam malovat akvarely. Ohromně mě to nadchlo. Olivový olej… západy slunce… všechno to dohromady.” Chvíli se mi upřeně dívá do očí a pak se ke mně nakloní. „Ale to krucinál neznamená, že odjedu do Toskánska a budu tam do smrti vodovkami malovat obrázky.”

„To je něco jiného!” Otočím se na druhou stranu.

„Guyi, já se na ty galeje už nevrátím. Nechci pracovat pod takovým tlakem. Dřela jsem tam sedm dní v týdnu sedm prokletých let…”

„No právě. No právě! A ve chvíli, kdy by ti to mělo něco přinést, to vzdáš?” Chytí se za hlavu. „Já vážně nevím, Samanto, jestli jsi správně pochopila situaci. Nabídli ti plnoprávné partnerství. V podstatě si můžeš nadiktovat plat, jaký chceš. Teď jsi na koni ty!”

„Cože?” podívám se na něj překvapeně. „Co tím myslíš?”

Guy si mocně odfoukne a vzhlédne úpěnlivě k nebesům, jako by prosil celý právnický Olymp o vydatnou pomoc.

„Copak nechápeš,” téměř mi slabikuje, „jakou bouři jsi způsobila? Copak nechápeš, jak špatně teď Carter Spink vypadá? Tohle je nejhorší týden od skandálu v osmdesátých letech s firmou Storesons.”

„Ale za to přece já nemůžu,” bráním se. „Já jsem nevolala tisk, aby sem přijel…”

„Já vím. Ale stalo se. A Carter Spink z toho vyšel dost bledě. Personální oddělení z toho leze po stropě. Po všech těch jejich exaltovaných programech pro zvyšování duševní a tělesné pohody, po rafinovaném vábení absolventů do našich řad ty prohlásíš na celé kolo, že budeš raději čistit

záchody.” Najednou vyprskne. „To firemní personální politice nedělá rozhodně žádnou čest.”

„Ale to je pravda. Já budu raději čistit záchody.”

„Nebuď perverzní!” Guy bouchne v zoufalství do stolu.

„Teď máš Carter Spink na lopatkách! Potřebují, aby svět viděl, jak se k nim zase vracíš. Dají ti, oč si řekneš! Takovou nabídku by odmítl jenom absolutní cvok!”

„Já o peníze nestojím,” odseknu mu. „Já mám peněz dost…”

„Copak jsi tak natvrdlá? Když se, Samanto, vrátíš, vyděláš si za deset let tolik, že pak nebudeš muset do smrti hnout ani prstem. A rozhodně neumřeš hlady! Pak si můžeš nasbírat jahod, kolik budeš chtít, nebo zametat podlahy od rána do večera.”

Automaticky otevřu ústa, abych mu odpověděla…, ale najednou se mi všechna slova vykouřila z hlavy. Myšlenky se mi rozutekly jako houf zajíců. Poskakují chaoticky sem a tam.

„Ty sis své partnerství zasloužila,” domlouvá mi Guy už o něco tišším hlasem. „Zasloužila sis ho, Samanto. Tak ať z něj taky něco máš.”

K této věci už Guy nedodá ani slovo. Vždycky uměl přesně odhadnout, kdy přestat s přemlouváním; advokát by z něj byl výtečný. Pomáhá mi naservírovat lososa, pak mě obejme a řekne mi, abych mu zavolala, hned jak budu mít trochu času na rozmyšlenou. A pak odejde a nechá mě v kuchyni samotnou s řadou otazníků.

Tolik jsem si byla jistá. Myslela jsem si, že v tom mám naprosto jasno. Jenomže teď…

Jeho důvody mi nepřestávají znít v uších. Zřejmě uhodil na správnou strunu. Možná jsem vážně bláhová. Možná jsem skutečně oslněná jenom tou novotou. Co když mě

několik let takového obyčejného života otráví, zklame a co když se ze mě stane zahořklá ženská. Najednou se vidím, jak drhnu s nylonovým šátkem na hlavě podlahu a utrhuju se na ostatní: „Hele, já jsem pracovala v právnické kanceláři.”

Nejsem hloupá. Mám celý život před sebou. A Guy má pravdu. To partnerství jsem si poctivě vydřela. Zasloužím si ho.

Opřu se lokty o stůl, sevřu si hlavu do dlaní a naslouchám tlukotu svého srdce, které bubnuje stále stejnou otázku: Co teď? Co teď?

A neustále mě postrkuje k jediné odpovědi. K logické odpovědi. K odpovědi ženské, která přišla k rozumu.

Vím, jak zní, ale zatím ještě nevím, jak si s ní poradím.

Tak to šlo až do šesti hodin. Je už dávno po obědě a já mám uklizeno. Trishini hosté si vyšli na zahradu vypít čaj a postupně odešli. Vyjdu do večerní zahrady, kterou provívá mírný vánek, a u rybníčka spatřím Nataniela s Trish. Nataniel má u nohou umělohmotnou nádržku. Zamířím k němu a bodne mě u srdce.

„Tak tohle je ten kapřík,” říká právě Nataniel a vytahuje ve velké zelené síti cosi z nádržky. „Chcete se na něj podívat?” V síti sebou hlasitě plácá velká, zajímavě zbarvená ryba. Nataniel ji strčí Trish pod nos, ale ta vyjekne a ucouvne.

„Jděte s tím pryč! Hoďte ji do rybníka!”

„Přišel vás na dvě stě liber,” pokrčí Nataniel rameny.

„Myslel jsem, že byste se s ním chtěla pozdravit.” Pobaveně se na mě přes Trishino rameno usměje, ale mě můj úsměv stojí všechny mé síly.

„Hoďte je tam všechny,” otřese se Trish. „Já se na ně přijdu podívat, až budou ve vodě.”

Otočí se na podpatku a odkráčí rychle k domu.

„Tak co?” podívá se na mě Nataniel. „Jak ten slavný oběd dopadl?”

„Dobře.”

„Víš, co je nového?” Hodí další rybu do rybníku.

„Eamonn se právě zasnoubil! Příští víkend to oslavíme v hospodě!”

„No to je… báječné.”

V ústech mám sucho. No tak! Prostě mu to řekni.

„Možná bychom si v tom zahradnictví mohli také pořídit rybník s ozdobnými rybičkami,” prohlásí Nataniel a hodí zbytek rybiček do rybníka. „Dá se na nich docela slušně vydělat…”

„Natanieli, já se vracím,” zavřu oči a snažím se ignorovat bolest, kterou to vyvolalo. „Vracím se do Londýna.”

Na chvíli strne. Pak se pomaloučku se sítí v ruce a s naprosto bezvýrazným pohledem ke mně otočí.

„Tak dobře,” řekne.

„Budu zase pracovat jako právnička, jako předtím,” trochu se mi chvěje hlas. „Přijel za mnou Guy z mé bývalé firmy a přesvědčil mě - vysvětlil mi… Prostě jsem si uvědomila…,” nevím, jak dál, a tak bezmocně mávnu rukou.

„Co sis uvědomila?” svraští Nataniel mírně čelo.

Ani trochu se neusmál. Neřekl nic takového jako: „No konečně, přesně to jsem ti chtěl právě navrhnout.” Proč mi to alespoň trochu neusnadní?

„Nedokážu celý život pracovat jako hospodyně!” vysvětluju. „Vystudovala jsem práva! Nejsem blbá!”

„Já vím, že nejsi blbá,” brání se teď zase on. Ach Bože.

Nezačala jsem nejlíp.

„Léta jsem se dřela, abych se stala partnerem. Plnoprávným partnerem u Carter Spink.” Snažím se mu sdělit očima, jak velký význam to pro mě má. „Je to

nesmírně prestižní… lukrativní… úžasné… za pár let si můžu vydělat na celý zbytek života!”

Nezdá se, že by to Nataniela patřičně oslnilo.

Nevzrušeně na mě hledí. „A za jakou cenu?”

„Co tím myslíš?” uhnu očima.

„No, když ses tu objevila, bylas uzlíček nervů. Vypadalas jako vyplašený králík. Bílá jako stěna. Ztuhlá jako prkno. Vypadalas, jako bys nikdy neviděla slunce, jako bys nikdy nepoznala žádnou radost…”

„Přeháníš.”

„Vůbec ne. Copak nevidíš, jak moc ses změnila? Už nejsi nervózní jako dřív. Nejsi tak vyděšená.” Zvedne mí ruku a nechá ji klesnout. „Ta ruka by tam předtím zůstala trčet!”

„No dobře, tak jsem se trochu uvolnila!” Rozhodím rukama. „Já vím, že jsem se změnila. Jsem klidnější, naučila jsem se vařit a žehlit a čepovat pivo… a měla jsem se tu báječně. Ale je to jako prázdniny. Taky netrvají věčně.”

Nataniel zavrtí nešťastně hlavou. „Takže ty se nakonec přece jen vrátíš zpátky, nasadíš si chomout a necháš sebou orat, jako by se nic nestalo?”

„Teď už to bude jiné! Já to změním! Nenechám sebou cloumat!”

„Komu to chceš namluvit?” Nataniel mě popadne za ramena. „Bude to zase stejný stres, Samanto, stejný život jako předtím…”

Najednou mě popadne vztek, že mi nerozumí, že mě v tom nepodporuje.

„Ale aspoň jsem zkusila něco nového!” Slova se ze mě hrnou opřekot. „Alespoň jsem na chvíli zkusila žít jinak!”

„Co tím chceš říct?” Ohromeně mi pustí ramena.

„Chci tím říct, že ty ses na nic takového vůbec nezmohl, Natameli!” Vím, že to zní nepříjemně a agresivně, ale nemůžu si pomoct. „Jsi tak omezený! Nevystrčil jsi téměř

nos z vesnice, ve které jsi vyrostl, vedeš rodinný podnik, chceš si koupit zahradnictví kousek za humny…, prakticky jsi ještě nevylezl z dělohy. Takže mi neraď, jak mám žít, pokud ty sám svůj vlastní život taky žít nezkusíš!”

Udýchaně se odmlčím. Nataniel vypadá, jako bych mu vrazila facku.

Téměř ihned toho lituju. „Já… jsem to tak nemyslela,” špitnu.

Ustoupím o pár kroků a je mi do pláče. Takhle to nemělo skončit. Nataniel měl se mnou bouřlivě souhlasit, vzít mě do náruče a ujistit mě, že jsem se rozhodla správně. A zatím stojíme několik metrů od sebe a ani se na sebe nemůžeme podívat.

„Taky jsem si říkal, že bych měl se svým životem něco udělat,” prohlásí najednou Nataniel přiškrceným hlasem.

„V Cornwallu prodávali jedno zahradnictví, o které bych býval hodně stál. Fantastický kus půdy, fantastický podnik…, ale podívat jsem se tam nejel. Nechtěl jsem být od tebe šest hodin autem.” Pokrčí rameny. „Nejspíš máš pravdu. Jsem strašně omezený.”

Nevím, co na to říct. Chvíli není slyšet nic vyjma vrkání holoubků na konci zahrady. Najednou si uvědomím, jak nádherný je to večer. Slunce se za vrbou kutálí k západu a pod nohama mi voní tráva.

„Natanieli… já se musím vrátit.” Znenadání mám klidný a vyrovnaný hlas. „Nemůžu jinak. Ale i tak můžeme být spolu. My dva. Vždyť se to dá zařídit. Budeme spolu o dovolené… o víkendech… Přijedu na Eamonnovu oslavu… Ani si nevšimneš, že jsem byla chvíli pryč!”

Chvíli nic neříká a pohrává si s držadlem kbelíku. Pak zvedne oči a nad jeho výrazem se mi sevře srdce.

„To si teda piš,” zašeptá, „že si toho všimnu.”

Dvacet pět

ZPRÁVU VYTISKNOU DAILY MAIL na titulní

stránce. Stala jsem se opravdovou celebritou. U SAMANTY VYHRÁLO PRÁVO NAD ZÁCHODEM.

Když přijdu druhý den ráno do kuchyně, Trish je zabraná do jedněch novin a Eddie do druhých.

„Vytiskli tu rozhovor s Trish,” vychloubá se Eddie.

„Podívejte!”

„Vždycky jsem věděla, že je výrazně lepší než průměrná hospodyně, říká Trish Geigerová, 37 let,’” čte hrdě Trish.

„,Často jsme spolu při luxování debatovaly o filozofických a etických problémech.’”

Podívá se na mě a poleká se. „Není vám něco, Samanto?

Vypadáte na umření!”

„Moc jsem se nevyspala,” přiznávám a zapnu varnou konvici.

Strávila jsem noc u Nataniela. O mém odchodu jsme už nemluvili. Ale když jsem se ve tři ráno k němu otočila, byl také vzhůru a civěl do stropu.

„Potřebujete nabrat energii!” domlouvá mi Trish. „Dnes je váš velký den! Musíte vypadat co nejlépe!”

„To bude dobré,” pokusím se usmát. „Jenom potřebuju šálek kávy.”

Tohle bude náročný den. PR oddělení kanceláře Carter Spink vyrazilo po mém rozhodnutí okamžitě do akce a udělalo z mého návratu mediální show. V poledne se před domem Geigerových bude konat velká tisková konference, na níž jasně a přesvědčivě vysvětlím, jak nesmírně ráda se

vracím do Carter Spink. Před fotografy mi potřese rukou několik partnerů a poskytnu několik krátkých rozhovorů. A pak všichni odjedeme do Londýna vlakem.

„Takže,” prohodí Eddie, když odměřuju kávu do konvice. „Máte sbaleno?”

„V podstatě ano. A paní Geigerová… prosím,” podávám Trish složenou modrou pracovní zástěru, kterou jsem přinesla s sebou. „Je vypraná a vyžehlená. Připravená pro vaši další hospodyni.”

Trish si ji ode mě vezme a najednou vypadá dojatě.

„Jistě,” zajíkne se. „Děkuju, Samanto,” přitiskne si ubrousek k očím.

„Ale jdi,” konejší ji Eddie a poplácávají po zádech. I on má trochu vlhko kolem očí. Proboha, i mně je do pláče.

„Mockrát vám za všechno děkuju,” polknu slzy. ,A nezlobte se, že vás nechávám na holičkách.”

„My víme, že jste se rozhodla správně. To není kvůli

tomu,” Trish si jemně ťuká kolem očí.

„Jsme na vás velmi pyšní,” vloží se Eddie chraptivě.

„No prostě!” Trish se pomalu uklidní a napije se kávy.

„Rozhodla jsem se, že budu mít na té tiskové konferenci

projev. Jsem si jistá, že to tisk ode mě očekává.”

„No určitě,” koktám vyjeveně. „Dobrý nápad.”

„Konec konců se teď stáváme mediálními osobnostmi…”

„Mediálními osobnostmi?” opakuje Eddie skepticky.

„Žádnými mediálními osobnostmi nejsme!”

„Jakpak ne! Vždyť jsem v Daily Mail! Na Trishiných tvářích vyrazí jemný ruměnec. „To by, Eddie, mohl být pro nás dobrý odrazový můstek. Kdybychom si najali schopného reklamního agenta, mohli bychom se dostat do reality TV! Nebo… do reklamy na campari!”

„Na campari?” vyjeví se Eddie. „Ale Trish, vždyť ty přece campari nepiješ!“

„Trochu bych určitě do sebe dostala!” odporuje Trish, když zadrnčí zvonek u dveří. „Nebo by mi mohli dát jenom obarvenou vodu…”

S úsměvem jdu do haly a zabalím se pevně do županu.

Třeba mi přišel Nataniel popřát trochu štěstí.

Ale na prahu stojí kompletní PR tým z Carter Spink, jednotně oblečený do kalhotového kostýmku.

„Dobrý den, Samanto,” zdraví Hilary Grantová, vedoucí oddělení, a přejede mě očima od hlavy k patě.

„Připravená?”

*

Ve dvanáct hodin už mám na sobě černý kostým, černé punčochy, černé lodičky na vysokém podpatku a tu nejnažehlenější bílou halenku, jakou jsem kdy viděla. Jsem perfektně nalíčená a vlasy mám pevně staženy do drdolu.

Hilary s sebou přinesla šaty a přivezla kadeřnici a vizážistku. Teď sedím v obývacím pokoji a Hilary mi dává přesné instrukce, co mám říct tisku. Po stomilionté.

„Co je to nejdůležitější, co si máte zapamatovat?” zkouší mě. „Především?”

„Nezmiňovat se o žádných záchodech,” odpovím unaveně. „Máte na to mé čestné slovo.”

„A když budou po vás chtít nějaké recepty?” otočí ke mně hlavu, ale na svém pochodu kolem pokoje se nezastaví.

„Odpovím ‚Jsem právnička a mým jediným receptem je recept na úspěch.’” Kupodivu se mi podaří pronést tato slova s vážnou tváří.

Už jsem zapomněla, jak vážně takové věci PR oddělení bere. Ale je to asi jejich práce. A nejspíš jim tahle záležitost trochu zamotala hlavu. Hilary se ke mně od svého příjezdu

chová okázale přátelsky. Ale ve skutečnosti asi na jejím stole leží vosková panenka, vymodelovaná do mé podoby a propíchaná skrznaskrz špendlíky.

„Chceme se jenom ujistit, že neřeknete nic nevhodného.”

Usměje se na mě, ale z očí jí přitom šlehají blesky.

„Ani nápad! Neřeknu ani slovo navíc.”

„A pak s vámi do Londýna pojede tým z News Today.” Podívá se na BlackBerry. „Umožnili jsme jim věnovat se vám po zbytek dne. Nemáte nic proti?”

„No… tak asi ne.”

Nestačím se divit, kam až to došlo. Z mého návratu do Carter Spink chce jakýsi zpravodajský program doopravdy natočit dokumentární pořad. Copak se na celém světě neděje nic důležitějšího?

„A nedívejte se do kamery,” přikazuje mi Hilary. „Měla byste působit spokojeně a radostně. Mohla byste prohodit pár slov o tom, jaké pracovní příležitosti vám kancelář Carter Spink nabídla a jak se těšíte na návrat. Ani slovo o platu…”

Dveře se rozletí a z chodby ke mně dolehne Melissin hlas.

„Můžu vám tedy zavolat do firmy ohledně mého zaměstnání? Nebo že bychom si někam zašli na skleničku?”

„Jistěže. Ano… to je dobrý nápad.” Do místnosti vpadne Guy a podaří se mu prásknout dveřmi Melisse přímo před nosem. „Kdo to ksakru je?“

„Melissa,” obrátím oči v sloup. „Škoda slov.”

„Prý je to tvá chráněnka. Že prý jsi ji naučila všechno, co víš.” Guy se na mě sarkasticky usměje. „A to z oblasti práva

- nebo pečení buchet?”

„Ha, ha,” řeknu zdvořile.

„Venku nastal drobný problém,” obrací se Guy k Hilary.

„Nějaký maník od televize tam začíná trochu zlobit.”

„Sakra.” Hilary se na mě podívá. „Můžu vás tu nechat chvíli samotnou, Samanto?”

„Ovšem!” snažím se zakrýt, jak se mi ulevilo. „Jen klidně jděte!” Po jejím odchodu si zhluboka oddechnu.

„Tak co,” povytáhne Guy obočí. „Jak jsi na tom? Těšíš se?”

„Ano!” usmívám se.

Ale ve skutečnosti se v tom černém kostýmku a uprostřed lidí z Carter Spink cítím trochu jako ve snu. Ani Trish, ani Eddieho jsem už řadu hodin neviděla. Naše právní kancelář zcela ovládla jejich dům.

„Rozhodla ses správně, to jistě víš,” podotkne Guy.

„Jo, vím,” seberu smítko ze sukně.

„Vypadáš fantasticky. Všichni z tebe budou úplně paf.” Přisedne si ke mně na opěradlo pohovky a povzdechne si.

„Páni, jak jsi mi chyběla, Samanto. Bez tebe to tam nebylo ono.”

Chvíli si ho mlčky prohlížím. Copak necítí, jak to zní falešně? Nebo na Harvardu učí i to, jak se povznést nad vlastní lži?

„Takže jsi už zase můj nejlepší přítel,” neubráním se lehce kousavému tónu. „Zvláštní pocit.”

Guy se na mě podívá trochu dotčeně. „Co tím chceš říct?”

„Ale jdi, Guyi,” málem se rozesměju. „Když jsem tě nejvíc potřebovala, tak ses ke mně nechtěl znát. A najednou jsme zase velcí kamarádi?”

„To není od tebe spravedlivé,” brání se Guy vášnivě.

„Udělal jsem pro tebe, co jsem mohl, Samanto. Na té schůzi jsem za tebe bojoval jak lev. To Arnold tě nechtěl zpátky. Ale tehdy jsme neměli tušení, proč..“

„Nepustil jsi mě ani přes práh svého domu, pamatuješ?” pousměju se. „Tak daleko tvé přátelství přece jen nesahalo.”

Guye to očividně zasáhlo. Shrne si vlasy oběma rukama dozadu.

„Bylo mi z toho hrozně,” povzdechne si. „Ale já za to nemůžu. To Charlotte. Byl jsem na ni vážně naštvaný…”

„To ti tak věřím.”

„Opravdu!”

„To víš, že jo,” utrousím sarkasticky. „Určitě jste se kvůli mně na smrt pohádali a rozešli se.”

„Jo, máš pravdu,” přikývne Guy. Čímž mě naprosto odzbrojí.

„Cože?” vykoktám nakonec.

„Rozešli jsme se,” pohodí rameny. „To jsi nevěděla?”

„Ne! Neměla jsem o tom ani tušení! To je mi líto. Vážně jsem nechtěla…,” zmateně se odmlčím. „Ale nebylo to… nebylo to doufám kvůli mně?”

Guy neodpovídá. Upřeně se na mě zadívá. Začínám se v duchu svíjet.

„Samanto,” zadívá se mi upřeně do očí. „Vždycky jsem cítil…,” vrazí ruce do kapes. „Vždycky jsem měl pocit, že jsme tak nějak… propásli příležitost.”

Ne. Ne. To se mi snad jen zdá.

My jsme propásli příležitost?

A přišel na to právě teď?

„Vždycky jsem tě nesmírně obdivoval. Vždycky jsem cítil, že to mezi námi jiskří.” Zaváhá. „Nevěděl jsem, jestli cítíš… totéž.”

To se mi snad jen zdá! Kolikrát jsem si představovala, že mi Guy něco takového řekne! Kolikrát jsem snila o tom, že se mi zahledí svýma průzračnýma očima hluboko do mých?

Jenomže teď, když k tomu skutečně došlo, je zase pozdě. Nějak se to nepovedlo.

„Samanto?”

Najednou si uvědomím, že na něj tupě zírám jako zombie.

„Aha,” snažím se vzpamatovat. „No… ano. Asi jsem kdysi cítila něco podobného.” Žmoulám sukni v prstech. Jenomže… někoho jsem tu potkala. Když jsem byla tady.”

„Zahradníka,” odfrkne si Guy.

„Ano!” podívám se na něj překvapeně. „Jak to, že to…” Jeden novinář se toho nějak domákl.”

„Aha. Takže, je to pravda. Jmenuje se Nataniel.” Malinko zčervenám. „Je… moc fajn.”

Guy se mračí, jako by mi zase tak moc nevěřil. „Ale to je jenom prázdninový románek,” prohodí.

„To není žádný románek!” ohradím se. „To je vážný vztah. Myslíme to doopravdy.”

„Stěhuje se do Londýna?”

„To… ne. Londýn nemá rád. Ale my to dokážeme.”

Guy na mě chvíli skepticky zírá, pak zakloní hlavu a rozesměje se. „Ty jsi skutečně snílek. Žiješ v oblacích.”

„Co tím jako myslíš?” ptám se dopáleně. „My to překonáme. Když se budeme oba hodně snažit…”

„Tak se mi, holka, zdá, že jsi ještě pořád trochu mimo,” zavrtí Guy hlavou. „Ty odtud odjíždíš, Samanto. Vracíš se do Londýna, do reality, do práce. Na to můžeš vzít jed, že na žádné prázdninové rozmary nebudeš mít volnou ani chvilku.”

„To nebyly žádné prázdninové rozmary!” ohradím se ostře. Dveře se otevřou a Hilary těká podezíravě očima ze mě na Guye.

„Stalo se něco?”

„Ne,” otočím se ke Guyovi zády. „Co by se mělo stát?”

„To je dobře,” poklepe si na hodinky. „Protože za chvilinku začínáme!”

Jako by se o dům Geigerových zajímal celý svět. Když otevřu s Hilary a jejími dvěma podřízenými domovní dveře, zdá se mi, že jsou na příjezdové cestě stovky lidí. V první řadě sledují každý můj pohyb televizní kamery, v druhé stojí fotografové a novináři a za nimi pobíhají pracovnice PR oddělení kanceláře Carter Spink, udržují pořádek a roznášejí kávu ze stánku s občerstvením, který se tu bůhví odkud vzal. V bráně se zájmem přihlíží skupinka hospodských štamgastů a já se na ně plaše usměju.

„Musíme ještě pár minut počkat,” prohodí Hilary s mobilem u ucha. „Jede sem Daily Telegraph?“

U kávovaru na kapucino stojí David Elldridge s Gregem Parkerem a oba něco píšou do svých mobilů.

PR oddělení původně chtělo, aby se k fotografování dostavilo co nejvíc partnerů, ale ostatní prostě neměli čas. Vlastně je div, že tihle dva ho měli. Znechuceně přihlížím, jak si k nim vykračuje Melissa v elegantním bezovém kostýmku a v ruce drží… není to náhodou životopis?

„Dobrý den!” zaslechnu. „Jsem velmi dobrá přítelkyně Samanty Sweetingové a Guye Ashbyho. A oba mi doporučili, abych se ucházela o místo u Carter Spink.”

Neubráním se úsměvu. Ta holka má drzost!

„Samanto,” otočím se a vidím, že ke mně přichází Nataniel. Vypadá nešťastně a dívá se na mě zaraženě modrýma očima. „Jak to zvládáš?”

„No… dobře. To víš. Je to trochu blázinec.”

Cítím, že mě vzal za ruku a co nejpevněji vpletu své prsty do jeho.

Guy se mýlí. Nějak to dokážeme. Vydrží nám to. Určitě.

Cítím, jak mi mne palec svým, přesně jako v náš první večer. Je to jako naše tajná řeč, jako by ke mně promlouval svou kůží.

„Nechceš mě představit, Samanto?” odkudsi se přiloudá Guy.

„To je Guy,” řeknu rozmrzele. „Kolega z Carter Spink.

Guyi…, to je Nataniel.”

„Moc rád vás poznávám!” napřáhne k němu Guy ruku, a když ji chce Nataniel stisknout, musí pustit mou. „Děkuju vám, že jste se nám tak dobře o naši Samantu postaral.”

Musí mluvit tak povýšeně? A o jakou „naši” Samantu?

„Bylo mi potěšením,” nasupí se trochu Nataniel.

„Takže vy se tu staráte o zahradu,” Guy se zadívá na příjezdovou cestu. „Moc hezké. Výborně!”

Vidím, jak se Natanielovi zatíná ruka v pěst.

Hlavně mu nerozbij nos, modlím se v duchu. Nerozbij mu nos…

Ke své úlevě si všimnu, že branou přichází Iris, která si se zájmem prohlíží novináře.

„Podívej,” řeknu rychle Natanielovi. „Tvoje máma.”

Zdravím Iris zamáváním. Má na sobě bavlněné kalhoty a tenisky a kolem hlavy má omotané copy. Když dojde ke mně, chvíli se na mě beze slova dívá. Na můj drdol, černý kostým, lodičky na podpatku.

„No teda!” prohlásí nakonec.

„Já vím,” rozpačitě se na ni usměju. „Trochu jsem se změnila.”

„Takže, Samanto,” podívá se na mě vlídně. „Takže jste našla svou cestu.”

„Ano,” polknu. „Ano, našla. Pro mě to je ta pravá, Iris, já jsem právnička. Vždycky jsem byla. Je to velká příležitost. Byla bych blázen…, kdybych jí nevyužila.”

Iris s rezervovaným výrazem přikývne.

„Nataniel mi všechno vyprávěl. Určitě jste se rozhodla správně.” Odmlčí se. „Takže… se mějte pěkně, holčičko. A mnoho štěstí. Budete nám chybět.”

Nakloním se, abych ji objala, a najednou cítím, jak se mi do očí dači slzy. „Iris… nevím, jak vám poděkovat,” zašeptám. „Za všechno, co jste pro mě udělala.”

„To byla přece vaše zásluha,” přitiskne mě pevně k sobě.

„Jsem na vás moc pyšná.”

„Ale vždyť my se doopravdy neloučíme,” utírám si oči papírovým kapesníkem a modlím se, abych si úplně nerozmazala nalíčení. „Ani se nenadějete, a budu zase tady. Budu sem jezdit na víkendy tak často, jak to jen půjde…”

„Počkejte, já vám to otřu,” Iris si vezme můj papírový kapesník a jemně jím ťuká kolem mých očí.

„Díky,” rozechvěle se na ni usměju. „To nalíčení mělo původně vydržet celý den.”

„Samanto!” zavolá na mě Hilary od stánku s občerstvením, kde se bavila s Davidem Elldridgem a Gregem Parkerem. „Šla byste sem?”

„Hned tam budu!” zavolám na ni.

„Ještě než odejdete, Samanto…,” stiskne mi Iris obě ruce a trochu úzkostlivě se na mě zadívá. „Holčičko, jistě jste si vybrala dobře. Jenom nezapomeňte, že mladá jste jenom jednou.” Podívá se na mou ruku, která má oproti její hladkou pleť. „Ta vzácná léta se vám už nikdy nevrátí.”

„Budu si to pamatovat,” kousnu se do rtů. „Slibuju.”

„Dobře,” poplácá mě po ruce. „Tak už jděte.”

Cestou ke stánku s občerstvením pevně držím Nataniela za ruku a prsty mám propletené s jeho. Za několik hodin se budeme muset rozloučit.

Ne. To si nesmím připomínat.

Hilary mě pozoruje s jistým neklidem.

„Máte své prohlášení?” ujišťuje se. „Jste připravená?”

„Mám všechno,” vytáhnu složený papír. „Hilary, tohle je Nataniel.”

Hilary po něm bez zájmu sklouzne pohledem a řekne jenom: „Dobrý den. Takže, Samanto, ještě jednou si to projdeme. Přečtete prohlášení, pak budou otázky, pak fotografování. Asi tak za tři minuty začínáme. Právě rozdáváme materiál novinářům…,” najednou se na mě pozorněji zadívá. „Co se stalo s vaším nalíčením?”

„No… jenom jsem se s někým loučila,” omlouvám se.

„Ale není to snad moc vidět, ne?”

„Musíme to opravit,” hlas jí podrážděně zaskřípe. „To mi byl vážně čert dlužen,” vykročí rázně odsud a volá své asistentce.

Ještě tři minuty. Ještě tři minuty, než začne můj starý život.

„Takže… na Eamonnovu oslavu přijedu,” opakuju a svírám přitom Natanielovu ruku. „To je jen za pár dnů. V pátek večer nasednu na vlak, budu tu přes víkend…”

„No přes tento víkend určitě ne,” usmívá se Guy a sype si mletou čokoládu na kapucino. Otočí ke mně hlavu.

„Tento víkend budeš v Hongkongu.”

„Cože?” ptám se vyjeveně.

„Samatron vyjádřil radost z tvého návratu a hned si tě taky vyžádal pro následující fúzi. Zítra odlétáme do Hongkongu. Oni ti to neřekli?”

„Ne,” vyvalím na něj leknutím oči. „Neřekli.”

Guy pokrčí rameny. „Myslel jsem, že to víš. Pět dní v Hongkongu a pak tradá do Singapuru. Na nábor nových klientů.” Napije se kávy.

„Nastal čas vyhrnout si rukávy, Samanto Sweetingová, plnoprávný partnere. Nemůžeš donekonečna odpočívat na vavřínech.”

Ještě jsem ani nenastoupila do práce a už tu mluví o odpočívání na vavřínech?

„A kdy se tedy vrátíme?”

Guy pokrčí rameny: „Za pár týdnů?”

„Samanto!” míří sem Elldridge. „Už se Guy zmínil, že vás zveme na konec září na hon do Skotska? Mohla by to být zábava.”

„Vida. Ehm, ano, zní to skvěle.” Podrbu se na nose.

„Vtip je v tom, že bych si chtěla uchovat pár víkendů volných…, abych taky měla něco ze života…”

Elldridge vypadá překvapeně. „Už jste si přece užila, Samanto,” prohodí žoviálně. „Teď nás čeká fůra práce. A musíme si promluvit o tom New Yorku.” Poplácá mě po zádech a obrátí se k obsluze. „Ještě jedno espreso, prosím.”

„Nechci být špatný prorok, ale být tebou, do Vánoc bych s žádným volným víkendem nepočítal,” vloží se Guy.

„Neříkej, že jsem tě nevaroval.” Významně povytáhne obočí a jde si pohovořit s Hilary.

Rozhostí se hluboké ticho. Nevím, co říct. Nabralo to závratnou rychlost. Myslela jsem si, že to bude tentokrát jiné, že si budu moct o trochu víc diktovat.

„Do Vánoc,” řekne Nataniel nakonec a vypadá, jako by do něj uhodil blesk.

„Ne,” namítnu okamžitě. „On přehání. Tak zlé to určitě nebude. Nějak si to už zařídím,” promnu si obočí. „Poslyš, Natanieli… do Vánoc určitě přijedu, to ti slibuju. V každém případě.”

Zatváří se trochu divně. „Neber to jako závazek.”

„Jako závazek?” zahledím se na něj upřeně. „Tak jsem to přece nemyslela. Ty víš, že jsem to tak nemyslela.”

„Dvě minuty!” utíká ke mně Hilary s vizážistkou, ale já si jí nevšímám.

„Natanieli…”

„Samanto!” oboří se na mě Hilary a snaží se mě odtáhnout. „Na takové věci teď opravdu není čas!”

„Měla bys jít,” pohodí Nataniel hlavou. „Máš přece spoustu práce.”

Je to strašné. Jako bychom se od sebe nenávratně vzdalovali. Musím něco udělat. Musím ho chytit.

„Řekni mi něco, Natanieli,” prosím rozechvěle. „Řekni mi to, než budu muset jít. Onehdy v tom zahradnictví… cos mi to tehdy říkal?”

Nataniel se na mě dlouze zadívá a najednou jako by za něčím v jeho očích zapadla těžká závora. „Jenom takový nezajímavý blábol.” Pohodí rameny a napůl se ode mě odvrátí.

„Udělejte, prosím, něco s těmi šmouhami!” přikazuje Hilary a na Nataniela se osopí: „Nemohl byste kousek uhnout?”

„Nebudu ti překážet,” Nataniel pustí mou ruku a zmizí dřív, než stačím něco říct.

„Ty mi přece nepřekážíš!” volám za ním, ale ani nevím, jestli mě slyšel.

Zatímco se vizážistka dává do práce, myšlenky mi víří hlavou tak divoce, že je mi téměř na omdlení. Najednou se veškerá má jistota někam vytratila.

Opravdu jsem se rozhodla správně? Ach Bože, opravdu jsem se rozhodla správně?

„Zavřete oči, prosím.” Vizážistka mi přejíždí víčka štětečkem. „Teď je otevřete…”

Když je otevřu, vidím nedaleko Nataniela s Guyem. Guy něco povídá a Nataniel s napjatým výrazem poslouchá. Najednou mě bodne úzkostně u srdce. Co mu to Guy říká?

„Zase zavřít,” nařizuje vizážistka. Neochotně zavřu oči a cítím, jak mi víčka přetírá další vrstvou. Proboha! Copak to nikdy neskončí? Copak záleží na tom, jak vypadám?

Nakonec poslední tah štětečkem. „Otevřít.”

Otvírám oči a Guy stojí tam jak předtím, ale Nataniel zmizel. Kam mohl jít?

„Stiskněte rty…,” vizážistka vytahuje štěteček na rtěnku.

Nemůžu říct ani slovo. Nemůžu se pohnout. Očima zděšeně těkám po davu shromážděném na příjezdové cestě a pátrám po Natanielovi. Potřebuju ho. Musím s ním nutně mluvit ještě před tou tiskovkou.

Mám jenom jeden život. Opravdu s ním chci naložit takhle? Skutečně jsem si to důkladně promyslela?

„Připravená na svou velkou chvíli? Máte své prohlášení?” Hilary, čerstvě navoněná parfémem, už zase stojí u mě. „Teď je to o mnoho lepší! Hlavu vzhůru!” Nadzvedne mi hlavu tak prudce, až sebou trhnu. „Nějaké dotazy na poslední chvíli?”

„Totiž… ano,” řeknu zoufale. „Chtěla jsem vás požádat…, jestli byste to nemohla na chvíli odložit? Jenom na pár minut.”

Její výraz prudce ochladne.

„Cože?” řekne nakonec. Tak se mi zdá, že to v ní vře.

„Jsem trochu… zmatená,” koktám. „Já teď nevím, jestli jsem se rozhodla správně. Musím si to ještě promyslet…” Při pohledu na ni mi dojde řeč.

Hilary přistoupí ke mně a podívá se mi zblízka do očí. Na rtech má přilepený úsměv, ale z očí jí šlehají blesky a zbělalé nozdry se jí prudce rozšiřují. Vylekaně před ní o krok ustoupím, ale ona mě popadne za rameno a cítím, jak se mi její nehty zarývají do masa.

„Samanto,” zasyčí mi do obličeje, „vy tam pěkně půjdete, přečtete své prohlášení a řeknete, že Carter Spink

je vůbec nejlepší právní kancelář na světě. Jestli ne… tak vám na místě zakroutím krkem.”

Nejspíš to myslí vážně.

„Všichni jsme tu a tam zmateni, Samanto. Všichni bychom občas měli rádi víc času na to, abychom si mohli něco ještě jednou promyslet. To už tak na světě bývá,” a trochu se mnou zatřese. „Tak se přece seberte.” Prudce si odfoukne a uhladí si kostýmek. „Dobře! Jdu vás ohlásit.”

Vyrazí na trávník. A já tu stojím a jenom se třesu. Mám třicet vteřin. Třicet vteřin na rozhodnutí, co provedu se svým životem.

„Dámy a pánové od tisku!” vykřikne Hilary do mikrofonu. „Je mi potěšením všechny vás tu dnes odpoledne uvítat.”

Najednou zahlédnu Guye, jak pije minerálku. „Guyi!” vykřiknu zoufale. „Guyi! Kde je Nataniel?”

„Co já vím,” pokrčí bez zájmu rameny.

„Co jsi mu to říkal? Když jsi s ním před chvílí mluvil?”

„Ale coby,” odvětí Guy. „Sám pochopil, jak se věci mají.”

„Co tím myslíš? Jak se podle tebe věci mají?”

„Ale, Samanto, nehraj si na hloupou,” Guy se napije vody. „Nataniel je už velký kluk a nemusí se mu nic dvakrát vysvětlovat.”

„… nejnovější partner kanceláře Carter Spink - Samanta Sweetingová!” Hilařin hlas a následný potlesk ke mně doléhají jakoby z veliké dálky.

„Co se mu nemusí vysvětlovat?” ptám se zhrožené. „Co jsi mu řekl?”

„Samanto!” Hilary na mě cení pod maskou úsměvu všechny zuby. „Nesmíte nás nechat čekat. Je tu spousta velice zaměstnaných lidí!” Železným stiskem mi sevře

rameno a překvapivou silou mě vleče doprostřed trávníku.

„Hybaj! A úsměv!” ostře mě dloubne do zad a ustoupí.

Ach Bože. Třicet vteřin nestačilo. Zarazím se před davem novinářů a vůbec nevím, jak dál. Nevím, co bych měla udělat. Ještě nikdy jsem se necítila tak zmatená.

„Hybaj!” Hilařin rozzuřený šepot mě postrčí dopředu. Cítím se jako na běžícím pásu. Jiná cesta než vpřed odtud nevede.

S roztřesenými koleny dojdu doprostřed trávníku k řečnickému pultu s mikrofonem. Slunce se odráží od čoček kamer a téměř mě oslepuje. Snažím se v davu najít Nataniela, ale nikde ho nevidím. Několik metrů ode mě stojí Trish ve fuchsiově růžovém kostýmku a nadšeně na mě mává. Vedle ní stojí Eddie s fotoaparátem.

Pomalu rozložím papír s prohlášením a uhladím ho rukou.

„Dobrý den,” řeknu do mikrofonu nepřirozeným hlasem. „Je mi velkou radostí, že mohu prožívat tyto úžasné okamžiky s vámi. Poté, co mi Carter Spink učinila báječnou nabídku, vracím se dnešního dne do firmy jako partner. Nemusím ani dodat, jak… moc jsem nadšená.”

Nějak se mi nedaří propašovat do svého hlasu patřičné nadšení. Slova, která čtu, mi připadají děsivě prázdná.

„Byla jsem dojata vřelým přátelstvím a velkorysostí, s jakou mě Cárter Spink přijala,” prokoktávám se dál textem,

„a jsem poctěna tím, že mě přijala mezi své…”

Nedokážu se na text plně soustředit, protože očima neustále pátrám po Natanielovi.

„… věhlasné, vážené a ctěné partnery!” zasyčí na mě na dálku Hilary.

„No… ano,” najdu místo v textu, kde jsem skončila.

„Věhlasné, vážené a ctěné. Partnery.”

Mezi novináři zašumí tlumené hihňání. Moc dobře si tedy nevedu.

„Co do kvality své práce předčí firma… ehm… všechny ostatní,” pokračuju a snažím se do svých slov vložit co nejvíc přesvědčivosti.

„I vaše vyblejskané hajzlíky?” zavolá na mě novinář s brunátnými tvářemi.

„V této fázi žádné otázky!” vykluše rozčílená Hilary na trávník. ,A na žádné dotazy ohledně záchodů, koupelen, ani jiného sanitárního zařízení neodpovídáme. Pokračujte, Samanto.”

„To byly snad tak strašné, že se o nich nedá mluvit?” vykřikne novinář s brunátným obličejem a následuje výbuch smíchu.

„Dělejte, Samanto,” procedí mezi zuby Hilary rozžhavená doběla.

„O našich záchodech můžete kliďánko mluvit i v nejlepší společnosti!” vyběhne rozhořčeně na trávník Trish a fuchsiové podpatky se jí boří do hlíny. „Naše koupelny tedy pomlouvat nebudete! Jsou kompletně vybaveny od firmy Royal Doulton. Opakuju, Royal Doulton,” durdí se do mikrofonu. „Špičková kvalita. Nevšímejte si jich, Samanto!” poplácá mě po rameni.

Teď už se všichni novináři málem válejí smíchy. Hilary v obličeji hraje všemi barvami.

„Jestli vám to nevadí,” zasyčí na Trish s potlačovaným vztekem, „jsme právě uprostřed tiskové konference. Mohla byste laskavě vodprejsknout?”

„Ale ten trávník je můj!” nafoukne se Trish. „A novináři chtějí mluvit i se mnou! Kde mám ten projev, Eddie?”

„Žádný váš projev teď nebude!” vyděsí se Hilary při pohledu na Eddieho, který jako šipka vyrazí na trávník s papírovou roličkou v ruce.

„Děkuju svému manželovi Eddiemu za pomoc,” spustí Trish a toho, co jí říká Hilary, si nevšímá. „Ráda bych poděkovala Daily Mailu…”

„Tady se krucinál nepředávají žádní oscarové!” Hilary vypadá na mrtvici.

„Neotvírejte si tu na mě hubu!” ohradí se Trish ostře.

„Tento dům a zahrada jsou moje, to si laskavě uvědomte.”

„Paní Geigerová, neviděla jste tu Nataniela?” rozhlížím se zoufale pomilionté po shromážděných lidech. „Někam se ztratil.”

„Kdopak je ten Nataniel?” zeptá se jeden z novinářů.

„To je přece ten zahradník,” vysvětluje mu rudolící mládenec. „Přítel. Takže to skončilo?” prohodí ke mně.

„Ne!” dopálím se. „My chceme, aby to pokračovalo.”

„A jakpak to chcete zařídit?”

Zástup novinářů rozčeří čerstvý zájem.

„Prostě to nějak uděláme - a bude to!” najednou je mi zničehonic do pláče.

„Samanto,” vloží se zuřivě Hilary a odstrkuje Trish od mikrofonu. „Vraťte se prosím k oficiálnímu prohlášení!”

„Nesahejte na mě,” zaječí Trish. „Nebo vás dám k soudu. Samanta mě bude zastupovat, abyste věděla!”

„Hej, Samanto! Co říká Nataniel na to, že se vracíte do Londýna?” zavolá kdosi.

„Dala jste přednost kariéře před láskou?” skočí mu do řeči dívčina s rozpustilým výrazem v obličeji.

„Ne!” bráním se zoufale. „Já s ním jenom… potřebuju mluvit. Kde je Guyi!” Najednou zahlédnu na okraji trávníku Guye. „Kam vlastně šel? A cos mu říkal?” Téměř se k němu rozběhnu přes trávník. „Musíš mi to povědět. Cos mu vlastně říkal?”

„Navrhl jsem mu, aby se choval jako chlap,” pokrčí Guy arogantně rameny. „Abych pravdu řekl, vysvětlil jsem mu na rovinu, že už se nikdy nevrátíš.”

„Jak jsi mohl?” zalapám v návalu vzteku po dechu. „Jak ses opovážil? Já se vrátím! A on zase může přijet do Londýna…”

„Ale prosím tě,” podívá se mi Guy do očí. „To si vážně myslíš, že chce být za chudinku, která ti je na obtíž, která tě bude jenom otravovat…”

„Která je mi na obtíž?” podívám se zděšeně na Guye.

„Tohle jsi mu řekl? A kvůli tomu odešel?”

„Propánaboha, Samanto, už s tím dej pokoj,” utrhne se na mě netrpělivě Guy. „Vždyť je to zahradník.”

Ruka mi předběhne mozek. Vrazím Guyovi takovou facku, až se mu hlava zatřese.

Následují projevy údivu a výkřiky a všude začnou vrčet kamery, ale mně je to jedno. Je to nejlepší věc, kterou jsem kdy udělala.

„Jauvajs! Sakra!” Guy si tře tvář. „To mám za všechno?”

Novináři se k nám sbíhají a bombardují nás dotazy, ale já je nevnímám.

„To ty mě otravuješ,” vyhrknu. „Ty se mu vůbec nemůžeš rovnat. Vůbec.“ Ke své hrůze cítím, jak se mi slzy hrnou z očí. Musím najít Nataniela. Hned.

„Nic se neděje! Nic se neděje!” křičí Hilary a utíká sem přes trávník, šmouha jemně proužkovaného kalhotového kostýmu. „Samanta je dnes mírně přepracovaná!” Její stisk je jako svěrák a ve strnulém úsměvu cení všechny zuby.

„Jenom přátelská neshoda mezi partnery! Ve skutečnosti se Samanta strašně těší na všechny úkoly, které ji budou jako vedoucí právního oddělení světoznámé firmy čekat. „Že je to tak, Samanto?” Její stisk ještě zesílí. „Že je to tak, Samanto?”

„No… já nevím,” netuším, co na to říct. „Já prostě nevím. Promiňte, Hilary,” a vykroutím se jí z rukou.

Hilary po mě zuřivě chňapne, ale já kolem ní proklouznu a utíkám přes trávník k bráně.

„Chyťte ji!” ječí Hilary na zaměstnankyně PR oddělení.

„Nenechte ji utéct!”

Děvčata v kalhotových kostýmcích se ke mně odevšad sbíhají jako jednotka rychlého nasazení. Nějak se mi podaří mezi nimi proklouznout. Jedna mě popadne za sako a já jí ho nechám v rukou. Odhodím lodičky na vysokém podpatku, zvýším tempo a téměř necítím štěrk pod chodidly.

U brány se mi rozbuší srdce. Stojí tam jako rojnice tři dívčiny z PR oddělení a brání mi v cestě.

„No tak, Samanto,” říká jedna hlasem dobráckého policajta. „Nedělejte hlouposti.”

„Teď se pěkně vraťte na tiskovou konferenci.” Jedna z nich se ke mně opatrně přibližuje a natahuje po mně ruce.

„Okamžitě ji pusťte!” ozve se za mnou hlas jako zvučná polnice. Překvapeně se otočím a vidím, jak ke mně uhání Trish, co jí její vysoké fuchsiové podpatky dovolí.

„Pomozte mi, vy nemehla!” houkne na skupinu novinářů, kteří stojí opodál.

Za okamžik děvčata z PR pohltí skupina novinářů, kteří mi otvírají bránu a prorážejí cestu ven. A už jsem tam a pádím ulicí a všechny nechávám za zády.

Než doběhnu do hospody, mám punčocháče roztrhané, drdol se mi téměř rozsypal a polovina vlasů mi padá na záda, nalíčení se roztěká v potu a příšerně mě pálí na prsou. Ale to nevadí. Musím najít Nataniela. Musím mu říct, že je to nejdůležitější v mém životě, mnohem důležitější než

kariéra.

Musím mu říct, že ho miluju.

Jak se mohlo stát, že jsem si to neuvědomila dřív, že jsem mu to neřekla už dávno? Je to tak jasné. Nad slunce jasnější.

„Eamonne!” vykřiknu tak zoufale, že se ke mně poplašeně otočí. „Musím hned mluvit s Natanielem. Je tady?”

„Tady?” Jako by Eamonn na chvíli ztratil řeč. „O chvilku jste se s ním minula. Už odjel.”

„Odjel?” oddychuju těžce. „Kam?”

„Podívat se na ten podnik, který chce koupit. Před chviličkou.”

„To zahradnictví v Bingley?” Sice ještě nemůžu popadnout dech, ale hrozně se mi uleví. „Mohl byste mě tam prosím zavézt? Potřebovala bych s ním mluvit.”

„Ne v Bingley…,” Eamonn si v rozpacích promne zrudlý obličej. Dívám se na něj s neblahou předtuchou.

„Samanto…, on jel do Cornwallu.”

Je to rána, jako by do mě čelně narazil náklaďák.

Nemůžu mluvit. Nemůžu se pohnout.

„Já myslel, že to víte,” Eamonn ke mně o pár kroků popojde a zastíní si oči proti slunci. „Prý tam možná pár týdnů zůstane. Já myslel, že vám to řekl.”

„To mi… neřekl,” odpovím téměř neslyšně. „Neřekl mi to.”

Najednou se pode mnou podlomí nohy a já se sesunu na jeden sud. V hlavě mi hučí. Odjel do Cornwallu, a je to. Ani se se mnou nerozloučil. Ani se o tom nezmínil.

„Nechal vám tu vzkaz pro případ, že byste se zastavila,” zašátrá Eamonn v kapse a vytáhne obálku. S nešťastným výrazem mi ji podává. „Moc mě to mrzí, Samanto.”

„To nic,” usměju se na něj strnule. „Díky, Eamonne.” Vezmu si od něj obálku a vytáhnu z ní papír.

S

Oběma nám je myslím jasné, že je po všem. V nejlepším se má přestat.

Jenom jsem ti chtěl říct, že to bylo nádherné léto. N

Čtu to pořád dokola a obličej mám celý mokrý. Nemůžu uvěřit, že odjel. Jak to mohl vzdát? Nehledě na to, co mu Guy řekl, nehledě na to, co si myslel. Jak mohl jen tak zmizet?

Mohlo nám to vyjít. Copak to nevěděl? Necítil to v hloubi srdce?

Zaslechnu nějaký zvuk a spatřím kolem sebe Guye s novináři. Ani jsem si toho nevšimla.

„Vypadněte,” řeknu přidušeným hlasem. „Dejte mi všichni pokoj.”

„Samanto,” zašeptá Guy smířlivě. „Já vím, že je ti to líto.

Promiň, jestli jsem tě naštval.”

„Já tě zase praštím,” otřu si oči hřbetem ruky. „Myslím to vážně.”

„Teď to možná nevypadá nejlíp,” nakoukne mi Guy přes rameno a přečte si dopis, „ale máš před sebou fantastickou kariéru.”

Nic na to neříkám. Ramena mi poklesla, z nosu mi teče a vlasy mi v nalakovaných pramenech padají do obličeje.

„Vzpamatuj se. Přece tu nebudeš čistit záchody. Teď už tě tu přece nic nedrží.” Guy popojde ke mně a položí přede mě na stůl vyleštěné lodičky na vysokých kramflíčcích. „No tak partnere, všichni už čekají.”

Dvacet šest

MÁM V SOBĚ STRAŠLIVÉ PRÁZDNO. Už je to tak,

je po všem. S ostatními partnery sedím ve vlaku do Londýna v kupé první třídy. Je to rychlík. V Londýně budeme za dvě hodiny. Na nohou mám nové punčochy. A jsem také čerstvě nalíčená. Dokonce mi dali nové prohlášení pro tisk, které mi rychle napsala Hilary: „I když na své přátele v Lower Ebury nikdy nezapomenu a uchovám si je v srdci, v této chvíli je pro mě nejdůležitější má kariéra u Carter Spink, na kterou se velmi těším.”

Řekla jsem to docela přesvědčivě. Dokonce se mi ve chvíli, kdy jsem si tiskla ruku s Davidem Elldridgem, podařilo vyloudit na obličeji úsměv. Je docela možné, že tisk dá přednost tomuto záběru před tím, na němž fackuju Guye. Člověk nikdy neví.

Když vlak vyjíždí z nádraží, zabolí mě u srdce, a tak na chvíli zavřu oči a snažím se bolest překonat. Dělám správnou věc. Všichni to říkají. Napiju se kapucína, a ještě jednou. Když do sebe vpravím dostatečné množství kofeinu, snad se proberu. Snad si konečně přestanu připadat jako ve snu.

V protějším koutě je vmáčknutý televizní kameraman z oddělení dokumentaristiky s režisérem Dominikem v denimovém saku a s moderními brýlemi. Cítím, jak kamera sleduje každý můj pohyb, jak zaostřuje na detail, jak sleduje každý můj výraz. Klidně bych se bez toho obešla.

„A tak právnická Samanta Sweetingová odjíždí z vesnice, kde ji všichni znali pouze jako pomocnici v domácnosti,” říká právě Dominik tlumeným hlasem televizního komentátora do mikrofonu. „Otázkou je… nenechává tam kus svého srdce?” podívá se na mě tázavě.

„Vzhledem k tomu, že jste byli přímo u toho, tak byste si to snad mohli domyslet,” podívám se na něj otráveně.

„Tady to máš!” Guy mi hodí do klína balík smluv.

„Materiály na smlouvu se Samatronem. Zakousni se do nich.”

Civím na horu materiálů. Kdysi, za dávných a dávných časů, mě při pohledu na zbrusu novou smlouvu vždycky ovládlo obrovské vzrušení. Vždycky jsem chtěla být první, kdo si všimne nějaké nesrovnalosti, chtěla jsem jako první označit něco otazníkem. Ale teď v sobě cítím jenom prázdno.

Všichni ve vagoně jsou už plně zabraní do práce, ale já zvolna listuju smlouvou a snažím se v sobě vydolovat alespoň špetku nadšení. No tak! Teď je to můj život. Jen co se dostanu do tempa, bude mě to zase bavit.

„Od kuchařských knih k obchodním smlouvám,” žvaní Dominik dál do mikrofonu. „Od vařeček ke klauzulím.”

Ten člověk mi vážně začíná lézt na nervy.

Vracím se ke svému kontraktu. Ale slova mi skáčou před očima. Nemůžu se soustředit. Dokážu myslet jenom na Nataniela. Pokoušela jsem se mu zavolat, ale on to nebere. Ani neodpovídá na esemesky. Jako by už se mnou nechtěl mít nic společného.

Copak to mohlo všechno skončit? Jak si mohl jen tak odjeti Oči se mi zase zalejí slzami a já seje snažím zuřivým mrkáním rozehnat. Nesmím tu brečet. Jsem přece partner. Partneři nebrečí. Dívám se z okna a snažím se uklidnit. Zdá se mi, že zpomalujeme, což je trochu divné.

„Upozornění pro cestující…,” zapraská z reproduktorů.

„Tento rychlík pojede dočasně podle jízdního řádu osobního vlaku. Další zastávky budou v Hithertonu, Marston Bridge, Bridbury…”

„Cože?” Guy se rozhlíží na všechny strany. „To pojedeme jako courák?“

„Kristepane,” David Elldridge udělá otrávený obličej.

„O kolik se to protáhne?”

„… a na Paddingtonské nádraží dorazíme s půlhodinovým zpožděním,” upřesňuje hlas. „Promiňte prosím…”

„S půlhodinovým zpožděním?” David Elldridge, sinalý vzteky, zuřivě vytahuje z kapsy mobil. „Musím odložit schůzku.”

„Já musím přeložit schůzku s lidmi od Pattison Lobb,” Guy vypadá stejně otráveně a už rychle vyťukává na mobilu číslo. „Ahoj, Mary. Guy. Hele, s tím vlakem se tu něco podělalo. Přijedu o půl hodiny později…”

„Přesuňte Dereka Tomlinsona…,” nařizuje David.

„Budeme muset posunout Pattison Lobb, toho chlapa z

Lawyera poslat do háje…”

„Davino,” říká právě Greg Parker do telefonu. „Ten zatracený pacifik teď bude stavět u každé psí boudy. Řekněte ostatním, že přijedu o půl hodiny později. Posílám jim e-mail…,” položí telefon a okamžitě začne cosi vyťukávat na svém BlackBerry. Téměř vzápětí ho následuje Guy.

Dívám se, jak všichni najednou vyvádějí, jako by je postihla nějaká pohroma. Vypadají úplně nepříčetně. No tak se vlak o chvíli zpozdí. Je to jenom půlhodina. Pouhých třicet minut. To je třicet minut dokáže tak vyvést z míry?

A já mám být taky taková? Protože tomuhle jsem už odvykla. Možná jsem už také odvykla být právnickou.

Vlak nevzrušeně dokodrcá na hithertonské nádraží a zvolna zastaví. Vyhlédnu z okna - a zalapám po dechu. Pouhých několik metrů nad nádražní budovou se vznáší

horkovzdušný balon. Je žlutočervený a z koše mávají lidé. Jako by sem přiletěl rovnou z pohádky.

„Hele, podívejte!” vykřiknu. „Koukejte!”

Nikdo ani nezvedne hlavu. Všichni cosi zavile vyťukávají na klávesnicích.

„Hele!” zkusím to ještě jednou. „To je nádhera!”

Nikoho to nezajímá. Zajímají je jenom jejich chytré mobily. A balon už stoupá. Za chviličku odletí a bude po všem. A oni to propásli.

Dívám se na ně, na smetánku právnického stavu v nejdražších oblecích a s nejnovějšími modely počítačů na kolenou. Které život protéká mezi prsty. A je to navíc vůbec nezajímá. Žijí si ve vlastním světě.

Ale do něj já už nepatřím. Můj svět to už není. Já k nim nepatřím.

Najednou v tom mám jasno a jsem si tím naprosto jistá. Nejsem jako oni, nemám s nimi nic společného. To bylo možná kdysi, ale teď už je to jiné. Nechci prožít život v zasedacích sálech. Nechci šílet kvůli každé minutě. Nechci takhle promarnit život.

Sedím ve vlaku s balíkem dokumentů na klíně a cítím, jak se mě zmocňuje nedočkavost. Zmýlila jsem se. Strašně jsem se zmýlila. Tady nemám co dělat. Takhle nechci svůj život prožít. Takovou práci nechci dělat. A nechci být takový člověk.

Musím odtud. Hned.

Lidé vystupují a nastupují, práskají dveřmi a zvedají zavazadla na police.

„Promiňte,” prohlásím. „Byl to omyl. Uvědomila jsem si to až teď.”

„Cože?” Guy ke mně obrátí hlavu.

„Promiň, ztratil jsi se mnou spoustu času.” Hlas se mi lehce zachvěje. „Ale… nezůstanu. Je to nad mé síly.”

„Kristepane,” chytí se okamžitě za hlavu. „Už s tím konečně přestaň, Samanto…”

„Nemá to cenu,” skočím mu do řeči. „Už jsem se rozhodla. Nedokážu být jako vy. To pro mě vážně není. Omlouvám se. Neměla jsem to nechat dojít tak daleko.”

„Má to něco společného s tím zahradníkem?” ptá se nešťastně. „Protože, abych pravdu řekl…”

„Ne. Tohle se týká pouze mě. Prostě…,” zaváhám, protože nemůžu najít správná slova. „Guyi… nechci skončit tak, že nebudu mít ani čas podívat se z okna.”

Z Guyova výrazu vidím, že z toho, co jsem řekla, nerozumí ani slovu. Ani jsem to od něj nečekala.

„Na shledanou,” otevřu dveře vagonu a chystám se vystoupit, ale Guy mě popadne za rameno.

„Samanto, naposledy tě prosím, přestaň blbnout! Já tě

znám. Ty jsi právník tělem i duší.”

To mě vážně naštve. Vztekle ze mě vyletí: „Vůbec nic o mně nevíš, Guyi! A přestaň mi říkat, co jsem! Já především nejsem právník, ale člověk?“

Vytrhnu se mu, zabouchnu za sebou dveře a třesu se na celém těle. Dveře se vzápětí otevřou a vyhrne se z nich Dominik s kameramanem.

„A máme tu nečekaný obrat!” komentuje Dominik nadšeně další vývoj událostí. „Samanta Sweetingová dává definitivní vale své zářné kariéře!”

Mám vážně chuť mu vyrazit zuby.

Vlak vyjíždí ze stanice a Guy s oběma partnery na mě vyjeveně zírá z okna. Teď už jsem za sebou definitivně spálila všechny mosty.

Ostatní cestující pomalu mizí z nástupiště. Stojím tu sama s kufrem na hithertonském nádraží a vlastně ani nevím, kde to je. Televizní kamera mě stále snímá a kolemjdoucí po mně zvědavě pokukují.

Co teď?

„Samanta cítí, že je to nejhorší okamžik jejího života, a dívá se na koleje,” oznamuje Dominik truchlivým hlasem.

„Nic takového to není,” zavrčím na něj.

„Dnešní den jí uštědřil osudovou ránu, když přišla o svou lásku. A teď přišla navíc o zaměstnání.” Odmlčí se a pak ponurým hlasem dodá. „Kdož ví, jaké temné myšlenky se jí teď honí hlavou!”

Co to tu krucinál blábolí? Že hodlám skočit pod vlak? To by se mu tak hodilo! Za to by možná dostal i cenu Emmy!

„Mně vůbec nic není,” zvednu vzdorně hlavu. „A bude mi ještě lip. Rozhodla jsem se… správně.”

Ale když se rozhlédnu po prázdném nádraží a zvážím svou současnou situaci, trochu přece jen znejistím. Nevím, kdy pojede další vlak. A navíc ani nevím, kam chci jet.

„Máte nějaký plán, Samanto?” ptá se Dominik a nastavuje mi mikrofon před ústa. „Cíl?”

Proč mi nedá pokoj?

„Někdy prostě nepotřebujete mít cíl na celý život,” prohlásím a snažím se tomu sama uvěřit. „Nemusíte mít podrobný scénář. Musíte jenom vědět, jaký bude váš další krok.”

„No a jaký bude ten váš další krok?”

„To… se právě… snažím zjistit.” Otočím se k němu zády a zamířím do čekárny. Cestou zahlédnu průvodčího.

„Haló, pane!” zavolám na něj. „Neporadil byste mi, jak se dostat do…,” rozpačitě se zarazím. Kam to vlastně chci?

„Do… ehm…”

„Do…” pobízí mě průvodčí.

„Do… Cornwallu,” vypadne ze mě nakonec.

„Do Corniuallu?“ ptá se průvodčí zaraženě. „Ale kam do Cornwallu?”

„To já vlastně nevím,” koktám. „Tedy, nevím to přesně.

Ale potřebuju se tam dostat co nejrychleji.”

Kolik asi může být v Cornwallu zahradnictví na prodej? Však já to pravé najdu. Stoprocentně. Prostě to nějak dokážu.

„Aha,” průvodčí se trochu zamračí. „Musím se podívat do jízdního řádu,” a zmizí v kanceláři. Slyším Dominikovo vzrušené brebentění do mikrofonu, ale mě to už vůbec nezajímá.

„Tak už to mám,” průvodčí se vynoří s papírem popsaným tužkou. „Spojení do Penzance, ale bohužel se šesti přestupy. Za sto dvacet liber. Vlak přijede za chvíli,” dodá. „Na druhé nástupiště.”

„Díky.” Zvednu kufr a přejdu po lávce pro pěší. Za sebou slyším Dominikovo a kameramanovo supění.

„Zdá se, že se Samanta chystá provést nějakou nepředloženost,” Dominik těžce oddychuje do mikrofonu.

„Napětí posledních dnů ji vystavilo těžké zkoušce. Kdo ví, jakou zbrklost provede teď?”

Jemu by vážně udělalo radost, kdybych skočila pod vlak, že? Začíná mi lézt na nervy. Stojím odhodlaně na nástupišti a snažím se nevnímat kameru.

„Bez adresy a samotinká,” žvaní Dominik nezadržitelně dál, „se Samanta vydává na dlouhou a nejistou pouť za mužem, který ji dnes dopoledne pustil k vodě. A ani jí nezamával na rozloučenou. Je to opravdu prozíravé?”

Krucinál, už ho mám fakticky dost.

„Možná to není bůhvíjak prozíravé,” otočím se rozzuřeně k němu, „a možná ho nenajdu. Možná ani nechce, abych ho našla. Ale zkusit to musím.”

Dominik zase otevře ústa k dalšímu proslovu.

„Sklapni,” usadím ho. „Přestaň si konečně cintat pentli.”

Než uslyším v dálce rachot vlaku, čas se mi příšerně vleče. Vlak přijíždí na jinou kolej. Jede do Londýna. Zastavuje, lidé otevírají dveře a vystupují a nastupují.

„Vlak do Londýna!” vykřikuje průvodčí. „Vlak do Londýna, první nástupiště.”

Tam v tom vlaku bych správně měla sedět. Kdybych měla rozum.

Kdybych ho neztratila. Nakukuju letmo do oken a prohlížím si lidi, kteří tam sedí, mluví, spí, čtou, poslouchají iPod… A najednou zpozorním. Mám snad fatu morgánu? To je přece Nataniel! Tam, ve vlaku do Londýna! Sedí tři metry ode mě u okna a zírá nehnuté před sebe. Jak… proč je…

„Natanieli!” snažím se zavolat z plných plic, ale dokážu jenom zasípat. „Natanieli!” mávám zuřivě rukama a snažím se upoutat jeho pozornost.

„Ježíši, to je on!” vykřikne Dominik. „Natanieli!” zařve hlasem jako polnice. „Hej, kámo!”

„Natanieli!” konečně se mi vrátí hlas a já v zoufalství křičím, co nejvíc můžu. „Na-ta-nieli!”

Konečně zvedne hlavu a při pohledu na mě sebou trhne. Chvíli se na mě dívá, jako by nevěřil svým očím. Pak se rozzáří.

Dveře se už s boucháním zavírají. Vlak se připravuje k odjezdu.

„Dělej!” křičím a mávám zuřivě rukama.

Vidím, jak vstává, bere si batoh, proklouzne kolem ženy na sousedním sedadle. Pak ho právě ve chvíli, kdy se vlak rozjíždí, ztratím z očí.

„Moc pozdě,” podotkne lítostivě kameraman. „Teď už nemá šanci.”

Strachem se mi sevře hrdlo. Dívám se, jak vlak odjíždí, vagon za vagonem mě míjí, vlak nabírá rychlost… až je pryč.

A na nástupišti stojí Nataniel. Je tam!

S očima upřenýma na něj kráčím po nástupišti a čím blíž jsem k lávce pro pěší, tím víc zrychluju. Na protějším nástupišti dělá Nataniel totéž. Vyběhneme po schodech, jdeme dál a zastavíme se několik metrů od sebe. Dech se mi zrychluje, krev se mi hrne do obličeje. Zaplavuje mě úžas, nesmírná radost a současně nevím, co mám udělat.

„Myslela jsem, že jedeš do Cornwallu,” řeknu nakonec.

„Koupit to zahradnictví.”

„Já jsem si to rozmyslel,” Nataniel vypadá, jako by se nemohl vzpamatovat. „Cestou mě napadlo, abych zajel do Londýna… za jedním přítelem.” Podívá se na můj kufr.

„Kam jedeš?”

Odkašlu si. „Původně… do Cornwallu.”

„Do Cornwallu?” podiví se.

„Hmmm, hmmm.” Ukážu mu odjezdy vlaků vypsané na papíře a najednou je mi z toho do smíchu.

Nataniel se opře o zábradlí, palce zastrčené v kapse, a prohlíží si dřevěné laťky mostu. „No a… kde máš své přátele?”

„Nikde. Jsou pryč. A nejsou to mí přátelé. Guyovi jsem vrazila pár facek,” chlubím se.

Nataniel zakloní hlavu a rozesměje se. „A oni ti dali padáka.”

„Padáka jsem dala spíš já jim,” opravím ho.

„Fakticky?” podiví se Nataniel. Chce mě vzít za ruku, ale já mu ji nechci dát. Přes veškerou radost se cítím trochu zraněná. Bolest z dnešního dopoledne ještě nepřešla. Nemůžu předstírat, že se nic nestalo.

„Dostala jsem tvůj dopis,” podívám se mu do očí a Nataniel zamrká.

„Samanto… ve vlaku jsem ti napsal jiný. Kdybychom se v Londýně třeba nesetkali.”

Rozpačitě sáhne do kapsy a vytáhne několik stránek hustě popsaných z obou stran. Chvíli ho držím v ruce a pak se zeptám: „Co… tam stojí?”

„Je to dlouhé a nezajímavé,” zadívá se mi do očí. „A děsně komplikované.”

Pomalu si v tom listuju. Tu a tam zahlédnu slova, která mi vhánějí slzy do očí.

„Takže,” koktám.

„Takže.” Nataniel mě obejme kolem pasu. Horkými rty se dotkne mých. Přitiskne mě k sobě a já cítím slzy na tvářích. Tohle je místo, kam patřím. Za chvíli trochu poodstoupím, otřu si oči a podívám se na něj.

„Kam teď?” Podívá se z mostu na koleje táhnoucí se v obou směrech do dálky. „Tam - nebo tam?”

Hledím na koleje proti zapadajícímu slunci a přimhouřím oči. Je mi dvacet devět. Můžu jít, kam budu chtít. Můžu dělat každou práci. A vybrat si, jakým budu člověkem.

„Máme spoustu času,” řeknu nakonec, obejmu ho a políbím.