Madeleine Wickham ( Sophie Kinsella )

Dokonalá nevěsta

Úvod

Skupina turistů se zastavila, aby si prohlédla Milly, která stála ve svatebních šatech na schodech před matrikou. Turisté zcela zaplnili protější chodník, takže Oxforďané, kteří vyrazili na nákupy a už dávno si zvykli, že se musí prodírat jejich skupinami, je bez námitek raději obcházeli po vozovce. Několik z nich se rozhlédlo, kdo může za ten poprask, a mlčky zaznamenalo, že je to mladá dvojice, která stojí na schodech a tvoří pozoruhodný pár.

Jeden nebo dva turisté dokonce vytáhli fotoaparát, Milly se na ně z radosti nad jejich zájmem polichoceně usmála a pokusila se představit si, jak asi s Allanem vypadají. Do světle plavých a rozježených vlasů jí sálalo slunce, vypůjčený závoj ji škrábal do krku a nylonová krajka šatů všude, kde se dotýkala těla, nepříjemně zvlhla. Ale přesto měla veselou, až euforickou náladu. A kdykoli se podívala na Allana – svého manžela – tělem jí projel záchvěv nového vzrušení, který přehlušil všechny ostatní pocity.

Do Oxfordu přijela teprve před třemi týdny. Škola skončila v červenci – a zatímco všichni její kamarádi vyrazili na Ibizu, do Španělska nebo Amsterodamu, Milly musela nastoupit do kurzu pro sekretářky, který se konal v Oxfordu. „Mnohem užitečnější než nějaké pitomé prázdniny,“ prohlásila její matka rozhodně.

„A pomysli, jakou výhodu budeš mít před ostatními, až budeš hledat zaměstnání.“ Po takové výhodě ovšem Milly vůbec neprahla. Chtěla se opalovat a mít kluka a nic jiného ji absolutně nezajímalo.

Takže hned druhý den odpoledne se při strojopisu nenápadně vytratila. Našla si levného kadeřníka a v návalu nadšení se nechala ostříhat nakrátko a odbarvit. A pak šťastně a vesele bloumala sluncem vyprahlými oxfordskými ulicemi, které končily chladnými ambity a kaplemi, vykukujícími zpoza kamenných oblouků, a přemýšlela, kde by se dalo opalovat. Čirou náhodou si nakonec vybrala kousek trávníku patřící ke koleji Corpus Christi přímo před Rupertovými okny. A ten se právě zmíněné odpoledne rozhodl strávit s Allanem povalováním na trávníku a popíjením Pimm’s.

Když se přiloudali na trávník, cinkali skleničkami a kouřili, nenápadně po nich pokukovala, a když si jeden z nich svlékl košili a odhalil opálený hrudník, byla úplně oslněná. Naslouchala útržkům

jejich rozhovoru, které k ní doletěly vzduchem, až dospěla k názoru, že by se s těmito sympatickými fešáky ráda seznámila. A když ji pak ten starší z dvojice oslovil, srdce jí poskočilo nadšením.

„Máte oheň?“ Měl sarkastický, výsměšný hlas a americký přízvuk.

„Ano,“ zakoktala a sáhla do kapsy. „Ano, mám.“

„Jsme asi příšerně leniví,“ omlouval se ten mladší a ostýchavě se na ni podíval. „Mám zapalovač támhle za tím oknem.“ Ukázal na jeden kamenný okenní oblouk. „Ale v takovém horku se mi vůbec nechce hýbat.“

„A zaplatíme vám sklenicí Pimm’s,“ dodal ten Američan. Natáhl k ní ruku. „Allan.“

„Rupert.“

Zbytek odpoledne s nimi prolenošila na trávníku, vstřebávala slunce a alkohol, flirtovala, smála se a bavila je popisováním spolužaček z kurzu pro sekretářky. Kdesi kolem žaludku cítila naději, která s postupujícím odpolednem sílila. Jakési rozechvělé očekávání umocněné skutečností, že byli dva a oba krásní. Rupert byl štíhlý a zlatý jako mladý lev. Vlasy mu tvořily plavou svatozář a v hladkém hnědém obličeji mu svítily bílé zuby. Allan měl pár vrásek a na spáncích prošedivělé vlasy, ale při pohledu jeho zelenošedých očí jí poskočilo srdce a jeho hlas laskal její uši jako hedvábí.

Když se Rupert převalil na záda a zeptal se oblohy: „Nepůjdeme se někam navečeřet?“, napadlo ji, že ji zve na schůzku. Okamžitě jí projela neuvěřitelná radost, ale současně si uvědomila, že by takové pozvání mnohem raději slyšela od Allana.

A Allan se také převalil na záda a řekl: „Jasně.“ A pak se naklonil nad Ruperta a nenuceně ho políbil na rty.

Zprvu to byl pro Milly strašný šok, ale pak se stalo něco divného. Uvědomila si, že jí to vlastně ani moc nevadí, že je to možná dokonce mnohem lepší. Takto je měla pro sebe oba. Onoho večera s nimi šla k San Antoniovi a vychutnávala si závistivé pohledy dvou spolužaček z kurzu pro sekretářky, které seděly u vedlejšího stolu. Příští večer si pouštěli na stařičkém gramofonu džez, popíjeli julep – whisky s mátou – a mládenci ji učili ubalit si jointa. Do týdne se stali nerozlučnou trojkou.

A pak ji Allan požádal o ruku.

Okamžitě, bez rozmyslu, řekla ano. Zasmál se a myslel si, že jenom tak žertuje, a pustil se do úmorného vysvětlování, do jak tíživé situace se dostal. Mluvil o vízech, o úřednících na ministerstvu vnitra, o zastaralých systémech a diskriminaci gayů. A po celou dobu se na ni

díval tak úpěnlivě, jako by ji musel dosud získávat na svou stranu. Jenomže Milly si už dávno získal, a teď se třásla nadšením, že se oblékne do svatebních šatů a ponese svatební kytici, což byla zatím nejúžasnější věc, která se jí za celý život přihodila. Teprve když Allan trochu podmračeně podotkl: „Stále nevěřím tomu, že opravdu někoho nutím, aby kvůli mně porušil zákon!“, jí došlo, o co se tu vlastně jedná. Ale drobné pochybnosti, které se jí začaly vkrádat do mysli, byly rázem ty tam, když ji Allan jednou rukou objal a zašeptal jí do ucha: „Jsi anděl.“ Milly se na něj nadšeně zazubila a odpověděla:

„Ale to je maličkost,“ což si také doopravdy myslela.

A pak začal obřad. Rychle oddrmolili sliby, Allan suchým, překvapivě vážným hlasem, Milly dusící se smíchem. Podepsali se do matriky. Jako první Allan, rychle a zručně, pak Milly, která si pro tuto příležitost snažila vymyslet opravdu dospělácký podpis. A pak, což Milly přece jen trochu zaskočilo, se stali manželi. Allan se na Milly usmál a znovu ji políbil. Trochu ji zabrněly od toho dotyku rty a její prsteníček se ještě lehce potýkal s pozlaceným prstýnkem.

„Už toho fotografování bylo dost,“ prohlásil Allan najednou.

„Nechceme být příliš nápadní.“

„Ještě jenom pár fotek,“ zaprosila Milly. Bylo téměř nemožné Allana a Ruperta přesvědčit, že by si měla pro tuto příležitost půjčit svatební šaty. Ale když už je měla na sobě, nechtělo se jí je vůbec sundat. Trochu se přitiskla k Allanovi, zavěsila se do něj a vychutnávala dotek drsné látky na holé kůži. Čiperný letní větřík jí rozcuchal vlasy, zatahal ji za závoj a ochladil zátylek. V suché strouze u chodníku poletoval starý divadelní program. Na druhé straně ulice ztráceli už turisté zájem.

„Ruperte!“ zavolal Allan. „Už toho fotografování nech!“

„Počkej!“ zakňourala Milly. „A co ty konfety?“

„No tak dobře,“ svolil Allan shovívavě. „Millyiny konfety asi nemůžeme vynechat.“

Sáhl do kapsy a do vzduchu vyhodil pestrobarevnou hrst konfet. Současně se větrný poryv znovu opřel do nevěstina závoje a tentokrát ho od malé umělohmotné čelenky odtrhl a vynesl do vzduchu jako lehounký vzdušný obláček, který za okamžik přistál u nohou tmavovlasého, přibližně šestnáctiletého mladíka. Mladík se sehnul, zvedl ho ze země a začal si ho pozorně prohlížet, jako by to bylo něco nesmírně zvláštního.

„Haló!“ zavolala na něj Milly. „To je moje!“ Rozběhla se k němu a trousila za sebou cestičku z barevných konfet. „To je moje,“

opakovala pro jistotu zřetelně, když přicházela k chlapci. Co kdyby to náhodou byl zahraniční student, který ještě nerozumí dobře anglicky?

„Jistě,“ přisvědčil mladík suchým kultivovaným hlasem. „To mi také došlo.“

Podal jí závoj a Milly si ho s úsměvem vzala, ochotná si trochu zaflirtovat. Ale mládencův výraz se nijak nezměnil; za zablýsknutím kulatých brýlí zahlédla lehký pubertální výsměch. Trochu se jí to dotklo a najednou se v nylonových a špatně padnoucích šatech a bez závoje, který jí uletěl, cítila trochu hloupě.

„Díky,“ řekla a vzala si od chlapce závoj. Mladík pohodil rameny.

„Není zač.“

Pozoroval, jak připevňuje nařasený tyl na původní místo, a Milly pod jeho pohledem upadla do rozpaků. „Blahopřeju,“ dodal.

„K čemu?“ zeptala se Milly bezmyšlenkovitě. Pak se k němu obrátila a zrůžověla. „Aha, no jistě. Mockrát děkuju.“

„Mnoho štěstí,“ dodal mladík bezvýrazně. Kývl na ni, a než mohla Milly cokoli dodat, odešel.

„Kdo to byl?“ zeptal se Allan, který se najednou objevil vedle ní.

„Co já vím,“ odpověděla Milly. „Přišel nám popřát mnoho štěstí.“

„Možná spíš šťastný rozvod,“ prohodil Rupert, který chytil Allana za ruku. Milly se na něj podívala. Byl celý rozzářený a slušelo mu to ještě víc než obvykle.

„Milly, jsem ti opravdu velmi vděčný,“ řekl Allan. „Oba dva jsme.“

„To nic nebylo,“ odpověděla Milly. „Byla to docela legrace!“

„Přesto. Koupili jsme ti takovou maličkost.“

Allan vyslal významný pohled k Rupertovi, který sáhl do kapsy a podal Milly krabičku. „Říční perly,“ dodal na vysvětlenou, když ji otevřela. „Snad se ti budou líbit.“

„Ty jsou krásné!“ S rozzářenýma očima se Milly dívala z jednoho na druhého. „To jste neměli!“

„Ale chtěli jsme,“ řekl Allan s vážnou tváří. „Chtěli jsme ti poděkovat za to, že jsi tak dobrá kamarádka – a dokonalá nevěsta.“ Zapnul Milly náhrdelník kolem krku a ona zčervenala radostí.

„Vypadáš nádherně,“ podotkl něžně. „Nejkrásnější nevěsta, o jaké může muž snít.“

„Co kdybychom si teď dali trochu bublinek?“ vložil se Rupert.

Zbytek dne jezdili na pramici po Cherwellu, popíjeli výborné šampaňské a vymýšleli si co nejbláznivější přípitky. V následujících dnech trávila Milly s Rupertem a Allanem každou volnou

chvilku. O víkendech vyjížděli na venkov a na kostkované dece pořádali opulentní pikniky. Zajeli si do Blenheimu a Milly trvala na tom, že se musí podepsat jako manželé Kepinští. Když pak za tři týdny její kurz pro sekretářky skončil, zamluvili Allan s Rupertem u Randolpha stůl, pozvali ji na večeři o třech chodech a zakrývali před ní ceny na jídelním lístku.

Druhý den ji Allan vyprovodil na nádraží, uložil jí kufr na polici a hedvábným kapesníčkem jí utřel slzy. Políbil ji na rozloučenou a slíbil, že si budou psát a brzy se setkají v Londýně.

Už ho nikdy neviděla.

Kapitola první

Po deseti letech

Místnost byla prostorná a vzdušná, s výhledem na bathské uličky, které teď v lednu připomínaly piškoty se sněhovou polevou. Pokoj byl před pár lety zrenovován v tradičním stylu s pruhovanými tapetami a několika kusy kvalitního georgiánského nábytku. Ty se v současnosti naprosto ztrácely pod změtí pestrobarevných šatů, cédéček, časopisů a líčidel, které se vršily na každé použitelné ploše. Hezký mahagonový šatník v rohu téměř nebyl vidět za obrovským bílým bavlněným obalem na šaty a na psacím stole trůnila krabice na klobouky. Na podlaze vedle postele ležel kufr přetékající šaty připravenými na líbánky v teplých krajích.

Milly, která sem přišla dokončit balení, se pohodlně uvelebila v křesle, podívala se na hodiny a ukousla si z jablka v karamelu. Na klíně si rozložila tlustý časopis s krásnou lesklou obálkou a otevřela ho na stránkách, na nichž se čtenářky svěřovaly se svými problémy.

„Milá Anne,“ začínal první dopis. „Mám před svým manželem velké tajemství.“ Milly obrátila oči v sloup. Ani se nemusela dívat na radu. Bylo to pokaždé stejné. Řekni mu pravdu. Buď upřímná. Buď čestná. Jako jakýsi sekulární katechismus, který je nutné naučit se nazpaměť a bezmyšlenkovitě opakovat.

Očima zaletěla k druhému problému. „Milá Anne, vydělávám si mnohem víc než můj přítel.“ Milly se pohrdavě zakousla do jablka. To jsou problémy! Nalistovala si část pojednávající o vybavení domácnosti a prohlížela si ukázku velmi drahých odpadkových košů. Do seznamu svatebních darů odpadkový koš nezařadila. Snad nebude ještě příliš pozdě.

V přízemí zazvonil zvonek. To nemůže být Simon, na něj je ještě brzo. Bude to určitě jeden z hostů matčina penzionu s noclehem a se snídaní. Líně zvedla oči od časopisu a rozhlédla se po pokoji. Bydlela v něm dvaadvacet let od chvíle, kdy se rodina Havillových přestěhovala na Bertram Street číslo 1 a Milly se neúspěšně pokusila rodiče přemluvit, aby jí nechali pokoj vymalovat barbínovskou růžovou. Odtud se později vypravovala do základní školy, později na střední, odtud nakrátko odešla do Londýna – a pokaždé se zase vracela nazpět, zpátky do tohoto pokoje. Ale v sobotu se odstěhuje a

už se nikdy nevrátí. Vybuduje si vlastní domov. Začne od začátku. Jako dospělá, bona fide vdaná žena.

„Milly?“ Její úvahy proťal matčin hlas a Milly trhla hlavou. „Je tu Simon!“

„Cože?“ Milly se rychle podívala do zrcadla a na svůj neupravený odraz se zašklebila. „To ještě nemůže být on.“

„Mám ho poslat nahoru?“ Matka se objevila u dveří a rozhlédla se po pokoji. „Milly! Měla jsi tady uklidit!“

„Nepouštěj ho nahoru.“ Milly se podívala na jablko, které držela v ruce. „Řekni mu, že si zkouším šaty. Že budu za chvilku dole.“

Matka odešla a Milly odhodila zbytek jablka do koše. Zavřela časopis, položila ho na podlahu a pak, po krátké úvaze, ho kopla pod postel. Rychle si svlékla džínově modré legíny a otevřela šatník. Na jedné straně visely drahé černé kalhoty s tmavošedou sukní, čokoládovým kalhotovým kostýmem a několika dokonale vyžehlenými bílými halenkami. Na druhé straně měla všechny šaty, které si oblékala, když nešla ven se Simonem. Obnošené džíny, utahané svetry, úzké pestrobarevné minisukně. Toho se bude muset do soboty zbavit.

Oblékla si černé kalhoty a jednu z bílých halenek a k tomu si vzala kašmírový svetr, který jí Simon dal k Vánocům. Kriticky se na sebe zahleděla do zrcadla, vykartáčovala si vlasy – teď středně plavé po ramena – až se zaleskly, a vklouzla do luxusních černých mokasínů. Se Simonem se shodli na tom, že nakupovat levné boty je šetrnost na špatném místě; a Simon pozorně sledoval, jestli nosí černé mokasíny, hnědé kotníčkové boty a tmavomodré vysoké kozačky od Gucciho, které jí sám koupil.

Milly s povzdechem zavřela skříň, překročila na podlaze hromádku spodního prádla a vzala si kabelku. Navoněla se, pečlivě za sebou zavřela dveře a šla po schodech dolů.

„Milly!“ Když procházela kolem matčina pokoje, zaslechla tlumené volání. „Pojď sem!“

Milly poslušně vstoupila do matčina pokoje. Olivia Havillová stála u komody, na níž ležela její otevřená šperkovnice.

„Holčičko,“ zeptala se vesele, „nechtěla by sis na dnešní odpoledne půjčit mé perly?“ Vytáhla dvojitý perlový obojek s diamantovou sponou. „K této halence by vypadaly nádherně!“

„Mami, jdeme jenom za vikářem,“ namítla Milly. „To není tak důležité. Na to si nemusím brát perly.“

„Jak to, že to není důležité!“ rozzlobila se Olivia. „Musíš to brát vážně, Milly. Vdáváš se jenom jednou!“ Odmlčela se. „Kromě toho, všechny nevěsty ze společenské smetánky nosí perly.“ Přiložila náhrdelník k Millyině krku. „Tohle jsou kvalitní perly. Žádná drobotina.“

„Mám ráda své říční perličky,“ bránila se Milly. „A k žádné smetánce nepatřím.“

„Milá holka, vdáváš se za Simona Pinnacla.“

„Simon také nepatří ke smetánce!“

„Neříkej takové hlouposti,“ okřikla ji Olivia rázně. „Jistěže patří.

Jeho otec je multimilionář.“

Milly obrátila oči v sloup. „Musím jít,“ obrátila se k odchodu.

„Tak dobře.“ Olivia zklamaně vrátila perly do šperkovnice. „Ať je po tvém. A nezapomeň se zeptat kanovníka Lyttona na ty růžové lístky.“

„Nezapomenu,“ slíbila Milly. „Tak ahoj.“

Seběhla po schodech do haly a popadla kabát, který visel u dveří.

„Ahoj!“ zavolala do obývacího pokoje a během těch několika okamžiků, než se Simon dostavil do haly, přelétla očima přední stránku Daily Telegraphu a snažila se zapamatovat si co nejvíc titulků.

„Milly,“ zazubil se na ni Simon. „Vypadáš nádherně.“ Milly se k němu obrátila a usmála se.

„Ty taky.“ Simon měl tmavý oblek vhodný pro slavnostní příležitosti, který jeho urostlé postavě bezvadně padl, a modrou košili s tmavočervenou hedvábnou vázankou. Nad širokým čelem mu rašila nezkrotná houština vlasů a decentně voněl vodou po holení.

„Takže,“ podotkl, když otevíral přední dveře a vedl Milly do svěžího odpoledne. „Takže se jdeme naučit, jak se chovat v manželství.“

„No jo,“ podotkla Milly. „Není to divné?“

„Zbytečné marnění času,“ prohlásil Simon. „Co nám může takový páprda povědět o manželství? Vždyť ani sám není ženatý.“

„No jo,“ opakovala Milly. „Tomu asi neunikneme.“

„Jestli se k nám bude chovat blahosklonně, tak mě vážně dopálí.“ Milly se podívala na Simona. Krk měl napjatý a oči odhodlaně upřené před sebe. Připomínal jí mladého buldoka připraveného

rafnout.

„Vím, co chci od manželství,“ prohlásil zamračeně. „Oba to víme.

Žádný cizí člověk nám do toho nemá co mluvit.“

„Poslechneme si ho a párkrát přikývneme,“ mírnila ho Milly. „A pak vypadneme.“ Sáhla do kapsy pro rukavice. „Stejně už vím, co nám bude povídat.“

„A co?“

„Abychom byli na sebe hodní a abychom si byli věrní.“ Simon se na chvíli zamyslel.

„Ta první část by mi nejspíš nedělala potíže.“

Milly ho lehce praštila do zad a Simon se zasmál, přitáhl si ji trochu k sobě a políbil ji do lesklých vlasů. Když přicházeli na roh ulice, otevřel si dálkovým otvíračem dveře auta.

„Vůbec jsem nemohl najít místo k parkování,“ utrousil při startování motoru. „Ulice jsou strašně přeplněné.“ Zamračil se. „To jsem zvědavý, jestli s tím něco udělá ten nový zákon…“

„Zákon o životním prostředí,“ reagovala okamžitě Milly.

„Přesně ten,“ přisvědčil Simon. „Už jsi o něm v dnešním tisku četla?“

„Jak by ne,“ řekla Milly. V paměti si rychle vybavila Daily Telegraph. „Myslíš, že na to jdou správně?“

Simon se pustil do vysvětlování a ona se dívala z okna, tu a tam přikývla a líně přemýšlela, jestli by si neměla na líbánky koupit ještě třetí bikiny.

Obývací pokoj kanovníka Lyttona byl rozlehlý, plný knih a průvanu. Knihy ležely na nástěnných policích, na všech horizontálních plochách i v zaprášených vratkých hromadách na podlaze. A navíc všechno v místnosti, i to, co knihou nebylo, jako kniha vypadalo. Knihu připomínala čajová konvice, krbová mříž i nakrájený perník na podnose, poskládaný jako řada dílů rozsáhlé encyklopedie.

I sám kanovník Lytton připomínal list starého papíru. Zdálo se, že se jeho tenká vysušená kůže může každou chvíli roztrhnout, a při úsměvu nebo zamračení se mu obličej svraštil do tisíce vrásek. A právě teď – stejně jako po celou dobu jejich setkání – se mračil. Vraštil bílé huňaté obočí, v maximálním soustředění přivíral oči a nebezpečně mával ve vzduchu kostnatou rukou s šálkem plným čaje, z něhož se ještě vůbec nenapil.

„Tajemstvím úspěšného manželství,“ deklamoval, „je důvěra. Důvěra je pravý klíč k úspěšnému manželství. Důvěra je skálou, na níž takové manželství stojí.“

„To se rozumí,“ přitakala Milly stejně jako v tříminutových intervalech celou poslední hodinu. Podívala se na Simona. Nakláněl

se právě dopředu, jako by chtěl kanovníka přerušit. Ale kanovník Lytton nebyl typ člověka, který by přerušování vítal. Pokaždé, když se Simon nadechl, že něco řekne, kanovník přidal na hlase a zadíval se na opačnou stranu, čímž šikovně Simonovi zabránil jeho frustrované, byť uctivé mlčení přerušit. Milly bylo jasné, že Simon by s chutí diskutoval téměř o každém kanovníkově slovu. Pokud šlo o ni, celý kanovníkův projev pouštěla hned druhým uchem ven.

Líně si prohlížela vlastní odraz v prosklené knihovně, která stála po její levici. Vypadala tam elegantně, zářivě, dospěle a upraveně. Byla se svým vzhledem navýsost spokojená. Ne že by ho kanovník Lytton nějak ocenil. Ten si patrně myslel, že utrácet peníze za šaty je hřích. Asi by jí řekl, že by měla raději dát peníze na chudé.

Opatrně poposedla na pohovce, potlačila zívnutí a zvedla oči. K jejímu zděšení se kanovník právě díval na ni. Se zúženýma očima přerušil větu.

„Je mi líto, že vás nudím, má drahá,“ prohlásil uštěpačně. „Možná už tento citát znáte.“

Milly cítila, jak se červená.

„Ne,“ odpověděla. „Neznám. Jenom jsem… ehm…“ Podívala se rychle na Simona, který se zazubil a nenápadně na ni mrkl. „Jenom jsem trochu unavená,“ dodala mlhavě.

„Chudinka Milly měla spoustu práce s přípravami na svatbu,“ vložil se Simon. „Musí se připravit strašně moc věcí. Šampaňské, dort…“

„O tom nepochybuju,“ prohlásil kanovník Lytton vážně. „Ale musím vám připomenout, že nejdůležitější na celé svatbě není ani šampaňské, ani dort, natož dárky, které nepochybně dostanete.“ Očima zatékal po místnosti, jako by v duchu srovnával své vlastní omšelé vybavení se zářivými luxusními dary, které Milly se Simonem dostanou, a zamračil se ještě víc. „Moc mě mrzí,“ pokračoval cestou k oknu, „jak přezíravě přistupují mnozí mladí ke svatebnímu obřadu. Na svátost manželství by se nemělo pohlížet jako na nějakou formalitu.“

„Jistěže ne,“ souhlasila Milly.

„To není žádná předehra k dobrému mejdanu.“

„Není,“ přitakala Milly.

„Jak nám posvátná slova připomínají, manželství nelze brát lehkovážně, přezíravě ani sobecky, nýbrž…“

„Ale nic takového nemáme přece v úmyslu!“ přerušil ho netrpělivě Simonův hlas. Simon se na pohovce naklonil dopředu.

„Kanovníku Lyttone, já vím, že se pravděpodobně každý den setkáváte s lidmi, kteří chtějí vstoupit do manželství ze špatných důvodů. Ale to není náš případ, jasné? Máme se rádi a hodláme strávit zbytek života společně. A je to pro nás vážná věc. Ve srovnání s tím jsou šampaňské i dort naprosto zanedbatelné záležitosti.“

Domluvil a chvíli bylo ticho. Milly vzala Simona za ruku a stiskla mu ji.

„Vida,“ prohlásil nakonec kanovník Lytton. „To opravdu rád slyším.“ Posadil se, napil se vychladlého čaje a zacukalo mu v obličeji.

„Neměl jsem v úmyslu unudit vás svým kázáním.“ Položil šálek čaje na stolek. „Ale nemáte ani představu, kolik za mnou přichází dvojic, které se k sobě absolutně nehodí. Nemyslících mladých lidí, kteří se neznají ani pět minut, hloupá děvčata, která se jenom chtějí na chvíli naparádit do krásných šatů…“

„Je mi to jasné,“ skočil mu do řeči Simon. „Ale my s Milly to myslíme opravdově. A hodláme to brát vážně. Chceme se chovat správně. Známe se dobře, máme se rádi a budeme společně šťastní.“ Naklonil se a něžně Milly políbil a pak se vzdorně podíval na kanovníka Lyttona.

„Podívejme,“ prohlásil kanovník. „To rád slyším. Snad jsem toho řekl už dost. Zdá se, že jste to vzali za správný konec.“ Vzal si složku a začal jí listovat. „Zbývá tu ještě pár věcí…“

„To jsi řekl krásně,“ zašeptala Milly Simonovi.

„Vždyť je to pravda.“ Simon se něžně dotkl koutku jejích úst.

„Už to mám,“ zaradoval se kanovník Lytton a podíval se na ně.

„Měl jsem to říct hned na začátku. Jak jistě víte, reverend Harries zapomněl minulou neděli číst vaše ohlášky.“

„Opravdu?“ podivil se Simon.

„Jistě jste si toho všimli!“ zadíval se kanovník Lytton pátravě na Simona. „Předpokládám, že jste byli na ranní mši!“

„Byli,“ odpověděl Simon po krátkém zaváhání. „Jak by ne. Teď si vzpomínám, že jsem si říkal, že je něco špatně.“

„Moc se omlouval – jak by také ne.“ Kanovník Lytton si podrážděně povzdychl. „Ale škoda už byla napáchána. Takže vám bude muset být uděleno zvláštní povolení.“

„A co to znamená?“ zeptala se Milly.

„Mezi jiným to znamená,“ vysvětloval kanovník Lytton, „že budete muset složit přísahu.“

„To nám byl čert dlužen,“ utrousila Milly.

„Cože?“ Kanovník se vyjeveně podíval na Milly.

„To nic,“ řekla. „Pokračujte.“

„Musíte přede mnou odpřisáhnout, že informace, které jste mi poskytli, jsou pravdivé,“ vysvětloval kanovník Lytton. Podal Milly Bibli a jakýsi papír. „Přečtěte si to, zkontrolujte, jestli je tam všechno správně, a pak přečtěte nahlas přísahu.“

Milly pár vteřin četla a pak se podívala na kanovníka se zářivým úsměvem.

„Absolutně správně,“ řekla.

„Melissa Grace Havillová,“ četl jí Simon přes rameno. „Panna.“ Protáhl obličej. „Panna!“

„Nech toho!“ okřikla ho Milly. „Nech mě přečíst přísahu.“

„Správně,“ usmál se na ni kanovník Lytton. „A pak bude všechno, jak se říká, vcajku.“

Než se dostali z fary, ochladilo se a setmělo. Zase začalo sněžit. Rozsvítily se pouliční lampy a na jednom z oken na protější straně ulice blikala šňůra barevných vánočních lampiček. Milly se zhluboka nadechla, protáhla si nohy ztuhlé od dlouhého sezení a podívala se na Simona. Ale než stačila něco říct, z protějšího chodníku k ní dolehl triumfální výkřik.

„Vida! Tak jsem vás zastihla!“

„Mami!“ zavolala Milly.

„Olivie,“ řekl Simon. „Jak milé překvapení.“

Olivia přešla přes ulici a na oba se zářivě usmála. Na elegantně sestřižených plavých vlasech a na ramenech zeleného kašmírového kabátu jí ležely sněhové vločky. Olivia měla téměř všechny šaty v barvách oblíbených drahokamů – v safírově modré, rubínově rudé a ametystově fialové –, které navíc zdůrazňovala zářivě zlatými sponami, blyštivými knoflíky a zlatými střevíčky. Dokonce si kdysi pohrávala s myšlenkou, že si nechá udělat tyrkysové kontaktní čočky, ale nakonec se jí vzdala z obavy, že by se stala objektem hloupých postranních úsměšků. Místo toho maximálně zdůrazňovala přirozenou modrou barvu svých očí zlatými stíny na víčkách a tím, že si jednou za měsíc nechala nabarvit řasy na černo. Teď své oči upírala láskyplně na Milly.

„Nejspíš ses kanovníka Lyttona na ty růžové lístky nezeptala, že ne?“ podotkla.

„Jé!“ zarazila se Milly. „Zapomněla jsem.“

„To jsem si mohla myslet!“ posteskla si Olivia. „Takže tam raději zaskočím sama.“ Pak se usmála na Simona. „Ta holka je ale třeštidlo!“

„Neřekl bych,“ ucedil Simon.

„To se ví! Když jsi do ní zamilovaný!“ Olivia se vesele zasmála a prohrábla mu přátelsky vlasy. Na vysokých podpatcích malinko Simona převyšovala a ten si všiml – i když nikdo jiný –, že od jeho zásnub s Milly nosí Olivia vysoké podpatky stále častěji.

„Měl bych už jít,“ prohodil. „Musím se vrátit do firmy. Máme teď spoustu práce.“

„Kdo ji nemá!“ vykřikla Olivia. „Už zbývají pouhé čtyři dny, to víš! Čtyři dny, než půjdete k oltáři! A ještě musím zařídit tisíc věcí!“ Podívala se na Milly. „A co ty, holčičko? Utečeš mi také?“

„Já ne,“ odpověděla Milly. „Já jsem si vzala na odpoledne volno.“

„Nezašla bys se mnou do města? Mohly bychom si dát…“

„Horkou čokoládu u Maria,“ dokončila Milly.

„Přesně to jsem chtěla navrhnout.“ Olivia se téměř triumfálně usmála na Simona. „V Millyiných myšlenkách čtu jako v otevřené knize!“

„Nebo jako v otevřeném dopise,“ podotkl Simon. Nastalo krátké napjaté ticho.

„No tak dobře,“ utrousila Olivia nakonec chladně. „Už musím jít.

Takže dnes večer, Simone.“

Otevřela branku na faru, vběhla na cestičku a na sněhu trošku uklouzla.

„To jsi neměl říkat,“ vyčítala Milly Simonovi, když byla matka z doslechu. „O tom dopisu. Slíbila jsem jí, že ti to neprozradím.“

„Tak promiň,“ omlouval se Simon. „Ale zasloužila si to. Co si vůbec myslí, že může otevřít soukromý dopis, který jsem napsal tobě?“

Milly pokrčila rameny. „Vždyť říkala, že to byl omyl.“

„Omyl?“ vykřikl Simon. „To snad žertuješ, Milly! Bylo tam tvé jméno a ležel ve tvém pokoji!“

„Ale jdi,“ chlácholila ho Milly dobromyslně. „Vždyť na tom nesejde.“ Najednou se uchichtla. „Bylo velké štěstí, že jsi ji tam nepomlouval.“

„Příště tam o ní něco napíšu,“ procedil Simon skrze zuby. Podíval se na hodinky. „Poslyš, už opravdu musím jít.“

Vzal její promrzlé prstíky do rukou, jeden po druhém něžně políbil a pak ji přitáhl k sobě. Měl něžné a teplé rty. Když ji k sobě

tiskl, Milly zavřela oči. Pak ji prudce pustil a do obličeje ji udeřila sprška ledových sněhových vloček.

„Musím běžet. Ahoj.“

„Ahoj,“ řekla Milly. „Měj se.“

Pobaveně sledovala, jak si dálkovým ovladačem otevírá dveře auta a rychle odjíždí. Simon vždycky spěchal. Pokaždé za něčím chvátal, stále chtěl něčeho dosáhnout. Musel jako štěně každý den vyrazit do světa, buď aby něco užitečného udělal, nebo aby se nějak zabavil. Nedokázal lenošit. Nechápal, jak může Milly strávit šťastný den nicneděláním nebo si na víkend nic neplánovat. Občas se k jejímu lenošení přidal, a poté co několikrát zopakoval, že je prima si trochu odpočinout, to nevydržel a šel si zaběhat.

Když ho Milly poprvé uviděla v čísi kuchyni, mluvil právě s někým mobilem, přitom chroupal smažené brambůrky a prohlížel si zprávy na teletextu. Když si Milly dolévala sklenku vína, napřáhl k ní svou sklenku, v pauze mezi hovorem se na ni usmál a řekl: „Díky.“

„Večírek je v jiné místnosti,“ upozornila ho Milly.

„Já vím,“ odpověděl Simon s očima upřenýma na teletext. „Za chvilku jsem tam.“ A Milly obrátila oči v sloup, nechala ho být a ani se neobtěžovala zeptat, jak se jmenuje. Ale ještě téhož večera, poté co se připojil k ostatním, přišel za ní, mile se jí představil a omlouval se za svou roztržitost.

„Zrovna tam běžely obchodní zprávy, o které se velmi zajímám,“ vysvětloval.

„Dobré nebo špatné zprávy?“ zeptala se Milly, napila se vína a uvědomila si, že už má docela špičku.

„To záleží na tom, pro koho,“ podotkl Simon.

„Ale není to tak se vším? Každá dobrá zpráva je pro někoho špatnou zprávou. Dokonce…“ a mávla rozmáchle sklenkou před sebou. „Dokonce i světový mír. Pro výrobce zbraní to musí být špatná zpráva.“

„Ano,“ přisvědčil Simon zamyšleně. „Nejspíš ano. Takhle jsem se na to nikdy nedíval.“

„Všichni nemůžeme být giganti ducha,“ podotkla Milly a potlačila touhu rozchechtat se na celé kolo.

„Můžu ti přinést něco k pití?“ zeptal se.

„K pití ne,“ odpověděla. „Ale můžeš mi připálit, jestli chceš.“

Naklonil se k ní, opatrně jí připálil a ona si při tom všimla, že má hladkou a opálenou pleť, silné prsty a že používá příjemnou vodu po

holení. A pak, když vdechla kouř, se jí dlouze zadíval do očí a ji zamrazilo v zádech a pomalu se na něj usmála.

Později, když se večírek z dlouhých monologů rozdrobil do skupinek sedících na podlaze a kouřících jointy, se začalo mluvit o vivisekci. Milly, která se čirou náhodou minulý týden, když ležela doma s rýmou, dívala na dětský speciál Blue Peter o vivisekci, disponovala mnohem větším množstvím nesporných faktů než všichni ostatní a Simon ji sledoval s obdivem.

Za několik dnů ji pozval na večeři, kde mluvil převážně o podnikání a politice. Milly, která ani o jednom tématu naprosto nic nevěděla, se usmívala a přikyvovala a ve všem s ním souhlasila. Na závěr večera, těsně před Simonovým prvním polibkem, jí řekl, že byla mimořádně vnímavá a chápavá posluchačka. A když se mu později snažila vysvětlit, že o politice – stejně jako o téměř všem ostatním – neví prakticky nic, pokáral ji za zbytečnou skromnost. „Zažil jsem tě na tom večírku,“ připomněl jí, „jak jsi rozdrtila dětinské argumenty toho kluka. Přesně jsi věděla, o čem mluvíš. Strašně jsi mě,“ dodal a oči mu potemněly, „přitahovala.“ A Milly, která mu právě chtěla sdělit, jak to s její informovaností bylo, se k němu ještě víc přivinula, aby ji mohl znovu políbit.

Svůj původní názor na ni Simon nikdy nezměnil. Stále jí říkal, že je příliš skromná, stále si myslel, že je stejně jako on nadšená výstavami sofistikovaného umění, stále se jí vyptával na názor na záležitosti typu americké prezidentské kampaně a pozorně naslouchal jejím odpovědím. Myslel si, že má ráda sushi a že čte Sartra. Nechtěla ho klamat, ale také ne zklamat, a tak mu dovolila ponechat si o ní názor, který – chtěla-li být k sobě upřímná – její osobě tak zcela neodpovídal.

Jak to dopadne, až spolu začnou skutečně žít, opravdu nevěděla. Někdy ji trochu lekalo, jak mylný názor si o ní utvořil, a tušila, že ji prokoukne ve chvíli, kdy ji spatří v slzách nad nějakou červenou knihovnou. Ale jindy se utěšovala, že ten obraz, který si o ní vytvořil, není tak daleko od pravdy. Možná nebyla tak velká intelektuálka, za jakou ji pokládal, ale mohla se jí jistě stát. Jako když člověk odloží všechny staré šaty a nosí pouze nové. Pár inteligentních a nevšedních komentářů snad zvládne – a k ostatnímu bude oduševněle mlčet.

Jednou, na počátku jejich vztahu, když spolu leželi v Pinnacle Hall na Simonově velké manželské posteli, se jí Simon svěřil, že v ní hned vytušil mimořádnou osobnost, když se ho nezačala okamžitě vyptávat na jeho otce. „Většina holek,“ ucedil zahořkle, „se zajímá

jenom o to, jaké je být synem Harryho Pinnacla. Nebo po mně chtějí, abych jim zařídil s ním rozhovor nebo něco podobného. Ale ty… ses o něm vůbec nezmínila.“

Přitom na ni hleděl očima plnýma obdivu, takže se Milly jenom, sladce usmála a zamumlala cosi neurčitého a ospalého. Nemohla mu přece říct, že se o Harrym Pinnaclovi nezmínila hlavně proto, že o něm nikdy předtím neslyšela.

„Takže – dnes je večeře s Harrym Pinnaclem! To bude úžasné.“ Matčin hlas ukončil Millyiny úvahy a Milly se na ni podívala.

„Ano,“ souhlasila. „To asi bude.“

„Má pořád toho báječného rakouského šéfkuchaře?“

„Nevím,“ odpověděla Milly. Uvědomila si, že začíná přejímat Simonův znechucený tón, kdykoli se mluví o jeho otci. Pokud to mohl Simon nějak ovlivnit, nikdy podobnou konverzaci neprotahoval; a když byli lidé příliš dotěrní, okamžitě změnil téma nebo dokonce odešel. Před svou budoucí tchyní, když z něj mámila podrobnosti ze života velkého muže, tak utekl mnohokrát. Zatím se zdálo, že si toho nevšimla.

„Nejkrásnější na tom Harrym je,“ přemítala Olivia, „že je tak normální.“ Přitiskla k sobě Millyinu ruku a vykročila zasněženou ulicí. „To říkám každému. Na první pohled by v něm nikdo multimilionářského magnáta nehledal. Nikoho by nenapadlo, že je to zakladatel obrovského celostátního řetězce. Člověk by si řekl, že je to prostě okouzlující člověk. A Simon je úplně stejný.“

„Simon není žádný multimilionářský magnát,“ namítla Milly. „Je to obyčejný člověk, který pracuje v reklamě.“

„Obyčejný tedy určitě není, holčičko!“

„Mami…“

„Já vím, že to ode mě nerada slyšíš. Ale skutečnost je taková, že ze Simona bude jednou veliký boháč.“ Oliviina ruka se na dceřině mírně napnula. „A ty také.“

Milly pokrčila rameny.

„Uvidí se.“

„Nemá cenu předstírat, že se to nestane. A až k tomu dojde, tvůj život se změní.“

„To tedy nezmění.“

„Boháči žijí úplně jinak, víš.“

„Před chvílí ses tu rozplývala, jak je Harry normální. Takže nežije úplně jinak, ne?“

„Všechno je relativní, děvenko.“

Blížily se k nedlouhému bloku butiků; když dorazily k první matně osvětlené výloze, obě se zastavily. Ve výloze stála jediná figurína v šatech z těžkého bílého sametu.

„Ty jsou hezké,“ zašeptala Milly.

„Ale tak hezké jako tvoje nejsou,“ reagovala okamžitě Olivia. „Ani jedny šaty, které jsem zatím viděla, nejsou hezčí.“

„Já vím,“ protáhla Milly. „Moje jsou senzační, viď?“

„Jsou dokonalé, holčičko.“

Ještě chvíli si prohlížely výlohu zalitou narůžovělým světlem a záplavu hedvábí, saténu a závojoviny naaranžovanou po stěnách, sušené květy a lehounké vyšívané lodičky pro nevěstu. Nakonec si Olivia povzdechla.

„Ty přípravy na svatbu byly moc prima, viď? Škoda že už skončí.“

„Mmm,“ řekla Milly. Chvíli bylo ticho, pak se Olivia zeptala, jako by ji to právě napadlo. „Chodí teď Isobel s někým?“

Milly škubla hlavou.

„Mami! Snad ji taky nehodláš strčit pod čepec!“

„Jistěže ne! Jenom mě to zajímá. Ta mi nic neřekne. Ptala jsem se jí, jestli si někoho nepřivede…“

„A co ti na to řekla?“

„Že prý ne,“ zasmušila se Olivia.

„Tak vidíš.“

„Ale to nemusí nic znamenat.“

„Mami,“ řekla Milly. „Jestli chceš vědět, jestli Isobel s někým chodí, tak proč se jí na to nezeptáš?“

„Možná,“ zamumlala Olivia trochu roztržitě, jako by ji námět už přestal zajímat. „Možná se jí na to zeptám.“

*

Za hodinu vycházely z kavárny U Maria a zamířily domů. Než tam dojdou, kuchyň se zaplní hosty penzionu unavenými prohlídkami města. Penzion Havillových na Bertram Street patřil v Bathu k nejoblíbenějším. Turistům se líbil krásně zařízený georgiánský dům situovaný poblíž městského centra i okouzlující a upovídaná Olivia se schopností přeměnit každou sešlost na večírek.

V jejím penzionu byl čaj vždycky po ruce. Olivia milovala, když se její hosté sešli u stolu na čaj a lázeňské koláčky. Vzájemně je představovala a poslouchala, co celý den dělali, doporučovala jim, kam by měli jít večer za zábavou, a vyprávěla nejčerstvější klepy o

lidech, které nikdy neviděli. Když nějaký host projevil přání uchýlit se s konvičkou čaje do svého pokoje, vysloužil si od paní domu nesouhlasný pohled a druhý den ráno chladné přivítání.

Olivia Havillová nenáviděla minikonvičky a sáčky čaje na podnosech. Nabízela je jenom proto, že byly nezbytné ke čtyřhvězdičkovému ocenění v Průvodci po nejlepších městských penzionech s noclehem a se snídaní. Podobně nesnášela, přesto nabízela, kabelovou televizi, vegetariánské párečky a hromadu letáků s pozvánkami do místních zábavních parků a na tematické prohlídky města, kterých, jak kvitovala s potěšením, téměř neubývalo.

„Zapomněla jsem ti říct,“ vzpomněla si Olivia, když dorazily na Bertram Street, „že zatímco jsi byla pryč, dorazil fotograf. Docela mladý kluk.“ Začala se přehrabovat v kabelce a hledat klíče od domu.

„Myslela jsem, že má přijít zítra.“

„Já také!“ přisvědčila Olivia. „Naštěstí měli ti milí Australané úmrtí v rodině, jinak by na nás neměl vůbec čas. A když už mluvíme o Australanech… podívej se na tohle!“ Zastrčila klíč do zámku a doširoka otevřela dveře.

„Květiny!“ vykřikla Milly. V předsíni na stolečku ležela obrovská kytice smetanově bílých květů převázaná temně zelenou hedvábnou stuhou. „Pro mě? A od koho?“

„Přečti si vizitku,“ postrčila ji Olivia. Milly nadzvedla kytici a otevřela malé umělohmotné pouzdro.

„‚Naší milé Milly?“‚ protáhla. „Jsme na Tebe moc pyšní a je nám moc líto, že nebudeme na Tvé svatbě. Ale v duchu budeme s Tebou. Hodně štěstí od Beth, Scotta a Adriana.“‚ Milly se překvapeně podívala na Olivii.

„To je od nich strašně milé! Až ze Sydney! Jsou strašně hodní.“

„Mají z tebe velkou radost, holčičko,“ řekla Olivia. „Všichni se radují. Bude to senzační svatba!“

„Ty jsou ale krásné,“ ozval se nad nimi příjemný hlas. Jeden z hostů, paní středního věku v modrých volných kalhotách a v teniskách, scházela právě po schodech. „Květiny pro nevěstu?“

„První vlaštovka,“ usmála se Olivia.

„Jste šťastné děvče,“ prohodila žena k Milly.

„To já vím,“ odpověděla Milly a obličejem se jí rozlil spokojený úsměv. „Dám je do vody.“

S kyticí v ruce otevřela Milly dveře do kuchyně a překvapeně se zarazila. U stolu seděl v obnošené denimové bundě mladík. Měl

tmavohnědé vlasy, brýle s kulatými kovovými obroučkami a byl zabraný do Guardianu.

„Dobrý den,“ pozdravila vychovaně Milly. „Vy jste jistě ten fotograf.“

„Zdravím,“ odpověděl mládenec a odložil noviny. „Vy jste Milly?“

Otočil k ní obličej a Milly blesklo hlavou, že toho člověka už někde viděla. Ale kde?

„Jmenuju se Alexander Gilbert,“ představil se stručně a napřáhl k ní ruku. Milly k němu zdvořile o pár kroků popošla a stiskla ji. „Hezké květiny,“ kývl hlavou ke kytici.

„Ano,“ přitakala Milly a zvědavě si ho prohlížela. Kde ho jen mohla vidět? Proč se jí ten obličej vryl do paměti?

„Ale svatební kytice to asi nebude.“

„Ne, svatební kytice to není,“ přisvědčila Milly. Sklonila hlavu a vdechla sladkou vůni, kterou květiny vydávaly. „To mi poslali přátelé z Austrálie. Je to od nich moc hezké, vzhledem k tomu, že…“

Uprostřed věty se zarazila a rozbušilo se jí srdce.

„Vzhledem k čemu?“ zajímal se Alexander.

„Na tom vlastně nezáleží,“ prohodila Milly a o pár kroků couvla.

„Jakože – raději je odnesu.“

Vykročila ke dveřím a cítila, jak se jí kolem umělohmotné manžety potí ruce. Vzpomněla si, kde ho předtím viděla. Srdce se jí sevřelo a musela zatnout zuby, aby zachovala zdání klidu. Všechno je v pořádku, přemlouvala se, když sahala na kliku dveří. Všechno je v pořádku. Pokud mě nepozná…

„Moment.“ Jeho hlas jí pronikl do myšlenek, jako by je dokázal číst. Když se k němu obracela, mírně se jí zhoupl žaludek. Upřeně a trochu podmračeně se na ni díval. „Počkejte,“ utrousil. „Kdepak jsem vás jenom viděl?“

Kapitola druhá

Simon, který cestou domů uvízl v dopravní zácpě, pozoroval nekonečný vodopád sněhových vloček a poslouchal rytmické pohyby stěračů. Vzal do ruky mobil a začal vyťukávat Millyino číslo. Zmáčkl první dvě čísla, ale pak si to rozmyslel a mobil vypnul. Chtěl jenom slyšet její hlas, chtěl ji rozesmát a vybavit si při hovoru její obličej. Ale co když má zrovna něco na práci nebo si pomyslí, že mu přeskočilo, když jí volá jenom z chvilkového rozmaru a nemají vlastně ani co říct. A navíc jestli je ještě někde venku, mohlo by to skončit tak, že by mluvil s její matkou, paní Havillovou.

Matka byla jedinou věcí, kterou by na Milly ochotně změnil. Olivia byla velmi příjemná, dosud atraktivní žena, okouzlující a zábavná. Chápal, proč byla tak oblíbenou součástí všech společenských událostí. Ale způsob, jakým se chovala k Milly, ho nesnesitelně rozčiloval. Jako by Milly dosud považovala za šestiletou holčičku – mluvila jí do toho, jaké si má koupit šaty, připomínala jí, aby si vzala šálu, a minutu po minutě chtěla vědět, co celý den dělá. A nejhorší na tom podle Simona bylo, že to Milly zřejmě nijak zvlášť nevadilo. Neprotestovala, když ji matka pohladila po vlasech a řekla „hodná holka“, a poslušně telefonovala domů, když si myslela, že se opozdí. Na rozdíl od své starší sestry Isobel, která si už dávno koupila vlastní byt a odstěhovala se, Milly očividně nijak zvlášť po nezávislosti netoužila.

Výsledkem bylo, že s ní matka i nadále zacházela jako s děckem místo s dospělou osobou, jakou ve skutečnosti byla. A Millyin otec a sestra Isobel v tom byli stejní. Smáli se jí, když vyjadřovala vlastní názor na současné události, vtipkovali o její kariéře a důležité záležitosti probírali bez ní. Odmítali v ní vidět inteligentní a vášnivou ženu, za niž ji sám považoval. Odmítali ji brát vážně. Odmítali ji vpustit do světa dospělých.

Simon se pokoušel s Milly o její rodině mluvit, o tom, jak povýšenecky s ní jednají a jak ji omezují. Ale Milly jenom pokrčila rameny a řekla, že tak špatní nejsou, a když svou kritiku zesílil, rozzlobila se. Je moc hodná a má je tak ráda, že na nich žádné chyby nevidí, říkal si Simon, když odbočil z hlavní bathské silnice na

vedlejší k Pinnacle Hall. A on ji proto miloval. Ale až se vezmou a zařídí si vlastní domácnost, všechno se změní a její rodina ji bude muset konečně brát vážně. Bude jeho manželkou a jednou bude mít i vlastní děti. A Havillovi si budou muset uvědomit, že už není jejich malou holčičkou.

Když dojel k Pinnacle Hall, zadal na dálkovém ovladači bezpečnostní kód a pak netrpělivě čekal, až se vrata do garáže – těžká, kovová se jménem Pinnacle vepsaným do vzoru – otevřou. Ve všech oknech se svítilo, na parkovišti rezervovaném pro zaměstnance stála auta a v kanceláři bylo dosud rušno. Otcův červený mercedes – velké, nablýskané a arogantní auto – parkoval přímo před domem.

Simon ho nenáviděl.

Svůj golf zaparkoval na nenápadném místě a vykročil po zasněžené štěrkové cestičce k domu. Pinnacle Hall byl velký dům z osmnáctého století, který v osmdesátých letech sloužil jako luxusní hotel a později se rozrostl o relaxační centrum a vkusné křídlo s obytnými pokoji. Harry Pinnacle ho koupil, když původní majitelé zbankrotovali, přestavěl ho zpátky na obytný dům a do nového křídla umístil ředitelství vlastní firmy. Novinářům, kteří za ním chodili, říkal, že mu vyhovuje bydlet mimo Londýn. Koneckonců stárne a není už tak výkonný. Po tom prohlášení nastalo chvíli ticho a pak se všichni rozesmáli, Harry se vesele ušklíbl a zazvonil si pro další kávu. Hala byla obložená dřevem, provoněná včelím voskem a prázdná.

Z otcovy pracovny vycházelo světlo. Simon slyšel za dveřmi jeho hlas a pak výbuch tichého smíchu. Nechuť k otci, která stále dřímala těsně pod povrchem, Simona zaplavila tak, že v kapsách zaťal ruce v pěst.

Svého otce nenáviděl odjakživa. Harry Pinnacle od rodiny odešel, když byly Simonovi tři, a nechal jeho výchovu zcela na Simonově matce. Matka mu nikdy přesně neřekla, proč jejich manželství ztroskotalo, ale Simon si udělal jasný názor, že za to mohl otec. Jeho zpupný, arogantní a nesnesitelný otec. Jeho cílevědomý, kreativní a nesnesitelně úspěšný otec. Právě ten úspěch mu Simon zazlíval ze všeho nejvíc.

Harryho příběh byl všeobecně dobře známý. Když bylo Simonovi sedm, otevřel Harry Pinnacle malý džusový bar pod názvem Fruith Smooth. Podávaly se tam u pochromovaného baru zdravé nápoje a stal se okamžitě hitem. Příští rok Harry otevřel druhý bar a následující rok další. O rok později začal prodávat licence. Do poloviny osmdesátých let byl Fruith Smooth v každém městě a z Harryho Pinnacla se stal multimilionář.

Jak otcovo bohatství a postavení rostlo a ze zadních stránek obchodních příloh se přesouval na přední, malý Simon sledoval vztekle jeho úspěchy. Měsíc co měsíc přicházely šeky a Simonova matka se pokaždé rozplývala nad Harryho štědrostí. Ale osobně se Harry nikdy neukázal, a Simon ho proto nenáviděl. A pak, když bylo Simonovi devatenáct, mu matka umřela a Harry Pinnacle se mu vrátil do života.

Když si Simon vzpomněl na chvíli před deseti lety, kdy svého otce spatřil poprvé, zamračil se a zaťal nehty do dlaní. Chodil právě nervózně nemocniční chodbou před matčiným pokojem a byl zoufalý zármutkem, zlostí a únavou. Najednou uslyšel volat své jméno, a když se ohlédl, spatřil obličej, který tak dobře znal z tisíců fotografií v novinách. Obličej tak známý a současně pro něj tak cizí. Když v tichém úžasu na otce zíral, uvědomil si poprvé, že v jeho obličeji nachází své vlastní rysy. A s nechutí si uvědomil i instinktivní citové pouto, jako by byl malý špunt. Bylo by tak snadné padnout otci kolem krku a rozdělit se s ním o toto břímě, přijmout jeho nabídku a stát se jeho přítelem. Ale i když cítil, jak vnitřně taje, zaťal se a všechny city si zakázal. Harry Pinnacle si jeho lásku nezasloužil a nikdy ji také nedostane.

Po pohřbu Harry Simonovi nabídl, aby u něj bydlel. Poskytl mu samostatný pokoj, vlastní auto, bral ho na luxusní dovolenou. Simon vše zdvořile přijímal. Ale jestli si Harry myslel, že si drahými dárky synovu lásku koupí, pak se mýlil. Simonova dětinská zuřivost sice brzy ustoupila, ale na její místo nastoupila snaha ve všech směrech otce překonat. Povede úspěšnou firmu a vydělá moře peněz – a na rozdíl od svého otce se také šťastně ožení. Bude vychovávat vlastní děti a ty ho budou milovat. Bude hlavou spokojené a stabilní rodiny. Prožije život, jaký jeho otec nikdy neměl – a ten mu bude závidět a bude ho za to nenávidět.

A Simon začal tím, že založil malé nakladatelství. Začínal se třemi odbornými časopisy, rozumným ziskem a vysokými očekáváními. Ta se ovšem nikdy nesplnila. Po třech letech úporného boje se veškerý zisk scvrkl na nulu a na konci čtvrtého roku Simon zkrachoval.

Dosud cítil to ponížení, když musel otci přiznat, že je jeho podnik na dně, když přijal otcovu nabídku prodat byt a vrátit se k němu do Pinnacle Hall. Otec mu nalil štědrou dávku whisky, utrousil pár poznámek o tom, co je život, a nabídl mu práci v Pinnacle Enterprises. Tu Simon okamžitě odmítl s několika nezřetelnými slovy díků. Nedokázal se otci podívat do očí. Nikomu se nedokázal podívat

do očí. Za této neveselé situace opovrhoval sám sebou téměř tak silně jako svým otcem. Svíjel se rozpaky a zklamáním.

Nakonec se uchytil v reklamním oddělení nízkoprofilového ekonomického časopisu. Trhl sebou, když mu Harry k tomu blahopřál, trhl sebou, když viděl svého otce, jak tímto nudným časopisem listuje a snaží se najít něco, co by mohl pochválit. „Není to bůhvíjaká práce,“ prohlásil Simon schlíple. „Ale práce to je.“ Každopádně měl práci, měl co dělat a mohl začít splácet dluhy.

Tři měsíce poté, co začal ve zmíněném časopise pracovat, se setkal s Milly. Po roce ji požádal o ruku. Jeho otec mu opět blahopřál a nabídl účast při nákupu zásnubního prstenu. Ale Simon jeho nabídku odmítl. „Udělám si to po svém,“ prohlásil a s nově nabytou sebedůvěrou, téměř provokativní, se podíval otci zpříma do očí. Když se mu nepodařilo překonat otce v podnikání, pak se mu to podaří v rodinném životě. Budou mít s Milly dokonalé manželství. Budou se milovat, vzájemně si pomáhat a budou si rozumět. Budou mluvit o starostech, společně rozhodovat a nekonečně si projevovat náklonnost. Děti jejich blaženost ještě zvýší. Simon dohlédne na to, aby to nikde neskřípalo. Už jednou zažil neúspěch a o další nemá zájem.

Do jeho úvah zazněl náhlý výbuch otcova smíchu z pracovny, pár nejasných slov a hlasité cinknutí, které znamenalo, že otec položil starobylé sluchátko soukromého telefonu do vidlice. Simon počkal jednu dvě minuty, pak se zhluboka nadechl, přistoupil k otcovým dveřím a zaklepal.

Hlasité zaklepání na dveře uvedlo Harryho Pinnacla do netypické akce. Malou fotografii, kterou držel v ruce, rychle uložil do zásuvky, kterou zavřel. A pro jistotu ještě zamkl. Pak chvíli seděl, civěl na klíček v zámku zásuvky a přemýšlel.

Po dalším zaklepání se probral. Odsunul židli od stolu a projel si rukou prokvétající vlasy.

„Ano?“ zavolal a sledoval, jak se otevírají dveře.

Do místnosti vstoupil Simon, popošel pár kroků a rozzlobeně se podíval na otce. Vždycky to bylo stejné. Zaklepal u otcových dveří a pokaždé byl nucen jako nějaký jeho poskok čekat. Nikdy ho Harry nevybídl, aby k němu chodil bez klepání, a nikdy také nevypadal, že by ho Simonův příchod těšil. Vždycky se zatvářil netrpělivě, jako by ho Simon svým příchodem vyrušil z nějaké veledůležité obchodní záležitosti. Což tak rozhodně nebylo, zuřil Simon v duchu. O žádnou

důležitou obchodní záležitost určitě nešlo. Jsi prostě jen takový arogantní neřád.

Simonovi se prudce rozbušilo srdce. Měl chuť se s někým pohádat. Ale žádné z těch rozzlobených slov, která mu kroužila myslí, nepronesl nahlas.

„Dobrý večer,“ pozdravil napjatě. Sevřel rukou kožené opěradlo židle a upřel na otce pohled v naději, že ho tím vyprovokuje k nějaké reakci. Ale jeho otec se na něj klidně díval. Po chvíli si povzdychl a odložil pero na stůl.

„Ahoj,“ řekl Harry. „Měl jsi dobrý den?“

Simon pokrčil rameny a podíval se na druhou stranu.

„Nedal by sis trochu whisky?“

„Ne. Díky.“

„To já zas ano.“

Když vstával, aby si nalil, zahlédl v nestřežené chvíli synův výraz: napjatý, zoufalý a rozzlobený. Chlapec byl plný zlosti; byl plný vzteku od chvíle, kdy ho Harry poprvé uviděl v nemocnici před matčiným pokojem. V den, kdy si před otcem uplivl a odešel dřív, než stačil Harry něco říct. A v Harrym stále narůstal pocit viny a ozval se pokaždé, když na něj chlapec pohlédl očima, které se tak nepříjemně podobaly očím chlapcovy matky.

„Měl jsi dobrý den?“ opakoval, když zvedal whisky ke rtům.

„Už ses mě na to ptal.“

„To je fakt. Ptal jsem se na to.“ Harry se napil pálivé tekutiny a hned se cítil o trochu lépe. Takže to ještě zopakoval.

„Přišel jsem ti připomenout,“ prohlásil Simon, „tu dnešní večeři.

Přijdou Havillovi.“

„Nezapomněl jsem,“ ujistil ho Harry. Odložil sklenku a podíval se na syna. „Velký den se kvapem blíží. Jsi nervózní?“

„Nejsem, vůbec,“ naježil se Simon okamžitě. Harry pokrčil rameny.

„Je to velký závazek.“

Simon se na otce zpříma podíval. Cítil, jak se mu na rty tlačí příval slov; slov, která v sobě potlačoval a léta v sobě nosil, až se stala jeho součástí.

„Mno,“ slyšel sám sebe říkat, „zrovna závazky nejsou tvou silnou stránkou, že?“

Otcovým obličejem přeletěl záblesk hněvu a Simon se najednou trochu lekl. Očekával, že na něj otec něco zařve, co ho vyprovokuje k ještě zlostnější odpovědi. Ale teď se zdálo, že zloba z otcova obličeje

vyprchala, a Harry přistoupil k velkému oknu. Simon se třásl frustrací.

„Co je špatného na závazku?“ zařval najednou. „Co je špatného na tom, milovat jednoho člověka po celý život?“

„Nic,“ odpověděl Harry, aniž se otočil.

„Tak proč…“ začal Simon a zarazil se. Nastalo dlouhé ticho přerušované pouze praskáním ohně. Simon upřeně zíral na otcova záda. Tak už něco řekni, myslel si zoufale. Řekni něco, ty neřáde.

„Sejdeme se v osm,“ řekl Harry.

„Prima,“ odpověděl Simon s hlasem sevřeným bolestí. „Tak v osm.“ A rychle odešel.

Harry se díval na sklenku v ruce a v duchu si spílal. Nechtěl chlapce rozzuřit. Nebo možná chtěl. Už neměl tak dokonale pod kontrolou vlastní pohnutky, vlastní city už plně neovládal. Soucit se v něm rychle měnil ve zlost, provinilost ve vztek. Dobré úmysly vůči vlastnímu synovi se vytrácely ve chvíli, kdy chlapec otevřel pusu. Jedna Harryho část se nemohla dočkat chvíle, kdy se Simon ožení. Kdy opustí jeho dům, kdy ho pohltí jiná rodina a kdy mu už dá konečně pokoj. A druhá jeho část se toho obávala a nechtěla na to ani pomyslet.

Harry se zamračil, nalil si další sklenku a vrátil se ke stolu. Zvedl sluchátko, vytočil jakési číslo a netrpělivě naslouchal, jak na druhém konci telefon vyzvání. Pak zamračeně praštil sluchátkem do vidlice.

Milly seděla s bušícím srdcem u kuchyňského stolu a přála si, aby odtud mohla utéct a někam zalézt. Byl to on. Ten kluk z Oxfordu. Který ji viděl, když si brala Allana, který jí chytil závoj a donesl jí ho. Byl teď o pár let starší. Měl dospělejší obličej a na bradě strniště. Ale měl stejné kulaté brýle s kovovými obroučkami a tentýž arogantní, téměř opovržlivý výraz. Teď se opíral zády o židli a zvědavě si ji prohlížel. Ne aby sis vzpomněl, přemlouvala ho Milly v duchu a neodvažovala se mu podívat do očí. Opovaž se vzpomenout si na mě.

„Tak tady jste,“ vykřikla Olivia a hnala se ke stolu. „Dala jsem tvé kytky do vody, holčičko. Nemůžeš je jen tak pohodit a zapomenout na ně!“

„No jo,“ zamumlala Milly. „Děkuju.“

„Nedal byste si trochu čaje, Alexandře?“

„Dal,“ přikývl mladík a podal jí hrnek. „Mockrát děkuju.“ Olivia mu nalila, posadila se a na všechny u stolu se usmála.

„Není to fajn?“ prohodila. „Začínám mít pocit, že se ta svatba doopravdy uskuteční!“ Napila se čaje a podívala se na Milly. „Už jsi ukázala Alexandrovi svůj zásnubní prsten?“

Milly pomalu a se sevřeným žaludkem natáhla k Alexandrovi levou ruku. Pozorně si prohlédl starožitný trs diamantů a záhadně se na ni podíval.

„Moc hezký,“ pochválil a napil se čaje. „Jste zasnoubená se synem Harryho Pinnacla. S dědicem Fruith Smooth. Je to tak?“

„Je,“ přisvědčila Milly neochotně.

„Dobrý úlovek,“ poznamenal Alexander.

„Je to moc milý kluk,“ prohodila Olivia jako vždy, když se někdo zmínil o Simonových penězích nebo o jeho rodině. „Je úplně jako jeden z nás.“

„A co vlastně dělá?“ Do Alexandrova hlasu se vloudil drobný výsměch. „Pracuje pro svého otce?“

„Ne,“ odpověděla Milly. Hlas jí nepříjemně zaskřípal, téměř ho sama nepoznávala. „Pracuje v reklamě.“

„Aha,“ řekl Alexander. Chvíli bylo ticho. Pak se znovu napil čaje a podmračeně se podíval na Milly. „Jsem si jistý, že jsem vás už někde viděl.“

„Opravdu?“ užasla Olivia. „To je zvláštní!“

„Zato já stejný pocit vůbec nemám,“ odsekla Milly a snažila se, aby to znělo co nejvíc uvolněně.

„Vždyť víš, holčičko,“ obrátila se k ní Olivia, „že nemáš moc dobrou paměť na obličeje.“ Pak se otočila k Alexandrovi. „Já jsem stejná jako vy, Alexandře. Nikdy nezapomenu něčí obličej.“

„Obličeje jsou mé živobytí,“ vysvětloval Alexander. „Celý život se na ně dívám.“ A zase se pozorně zadíval na Milly, až sebou trhla.

„Nosila jste vždycky tento účes?“ zeptal se najednou.

Milly se vyděšeně rozbušilo srdce.

„Vždycky ne,“ odpověděla a pevně sevřela hrneček. „Dokonce… jsem si je jednou dala nabarvit na červeno.“

„Ale to ti moc neslušelo,“ prohlásila Olivia rozhodně. „Říkala jsem jí, aby šla k mé kadeřnici, ale neposlechla mě. A pak pochopitelně…“

„Tohle jsem neměl na mysli,“ přerušil ji Alexander. Znovu si podmračeně Milly prohlížel. „Nebyla jste náhodou v Cambridgi?“

„Nebyla,“ odpověděla Milly s úlevou.

„Ale byla tam Isobel,“ řekla vítězoslavně Olivia. „Možná jste viděl Isobel!“

„Kdo je Isobel?“

„Má sestra,“ chopila se nečekaně naděje Milly. „Je mi dost… podobná.“

„Studovala tam moderní jazyky,“ vysvětlovala Olivia. „A teď si vede ohromně dobře. Lítá po celém světě a tlumočí na konferencích. Už viděla všechny významné světové politiky. Nebo jim přinejmenším…“

„A jak vypadá?“ zajímal se Alexander.

„Mám tu její fotku.“ Olivia ukázala na krbovou římsu. „Měli byste se ještě před svatbou sejít,“ prohodila nenápadně při pohledu na to, jak Alexander pozorně zkoumá Isobelinu fotku. „Určitě si budete dobře rozumět!“

„To nebyla ona,“ obrátil se Alexander znovu k Milly. „Vůbec se vám nepodobá.“

„Je vyšší než Milly,“ upřesnila Olivia a pak zamyšleně dodala: „Vy jste hodně vysoký, viďte, Alexandře?“

Ten pokrčil rameny a postavil se.

„Už musím jít. Mám ve městě schůzku s kamarádem.“

„S kamarádem,“ protáhla Olivia. „To je hezké. S dobrým kamarádem?“

„Spolužákem ze školy,“ vysvětloval Alexander a podíval se překvapeně na Olivii.

„Tak si to pěkně užijte!“ řekla Olivia.

„Děkuju.“ U dveří se Alexander zastavil. „Zítra sem zajdu, Milly. Udělám vám několik neformálních záběrů a pak si promluvíme o tom, co by se vám líbilo.“ Kývl jí na pozdrav a zmizel.

„Výborně!“ vykřikla Olivia, jen co zavřel dveře. „Moc zajímavý mladík.“

Milly zůstala strnule sedět. Rukama svírala šálek čaje a upřeně zírala na stůl. Srdce jí zběsile tlouklo.

„Jsi v pořádku, holčičko?“ podívala se na ni Olivia znepokojeně.

„Jsem,“ odpověděla Milly. „Nic mi není.“ Přinutila se usmát se na matku a napila se čaje. Vždyť se nic neděje, snažila se přesvědčit. Nic se nestalo. A také se nic nestane.

„Prohlédla jsem si předtím jeho portfolio,“ říkala jí právě matka.

„Má veliký talent. Získal pár cen a tak!“

„No vidíš,“ podotkla Milly vyprahle. Vzala si sušenku, podívala se na ni a v záchvatu strachu ji zase odložila. Co když na to přijde? Co když si na to vzpomene – a někomu prozradí, co před deseti lety udělala? Co když to všechno praskne? Při té myšlence se jí sevřel žaludek. Zmocnil se jí takový strach, až se jí udělalo špatně.

„Měli by se setkat s Isobel,“ brumlala si Olivia. „Hned po jejím návratu z Paříže.“

„Cože?“ Milly se v této chvíli nedokázala soustředit na nic jiného.

„Proč?“ Podívala se na Olivii, která malinko pokrčila rameny. „To snad ne, mami! To nemyslíš vážně!“

„Jenom takový nápad,“ bránila se Olivia. „Copak má šanci narazit na pořádného mužského, když celý den trčí na těch svých pitomých konferencích?“

„Nechce na nikoho narážet. Rozhodně ne na ty, které jí dohazuješ!“ Milly se trochu otřásla. „A zejména ne na tohohle!“

„Co ti na něm vadí?“ zarazila se Olivia.

„Nic,“ pospíšila si Milly s odpovědí. „Prostě není… Isobelin typ.“ Milly si vybavila sestru – chytrou a citlivou Isobel. Najednou se jí ulevilo. Promluví si s Isobel. Ta vždycky umí poradit. Milly se podívala na hodinky.

„Kolik je teď v Paříži?“

„Proč? Snad jí nechceš volat?“

„Chci,“ řekla Milly. „Chci si s ní promluvit.“ Najednou měla strašný pocit. „Moc to potřebuju.“

Isobel Havillová se do hotelového pokoje vrátila v osm večer. Na telefonu jí zuřivě blikalo světýlko. Zamračila se, přejela si unaveně rukou obočí a otevřela minibar. Za sebou měla mimořádně těžký den. Měla pocit, že jí pleť v suchém vzduchu konferenční místnosti vyschla na troud. V ústech měla pachuť kávy a cigaretového kouře. Od rána do večera jenom poslouchala a překládala do mikrofonu tichým a vyrovnaným hlasem, pro nějž byla tak vyhledávanou tlumočnicí. V krku ji teď bolelo a měla pocit, že už nedokáže vyslovit jediné slovo. V hlavě se jí dosud převalovala vzrušená mnohojazyčná diskuze.

Se sklenkou vodky se loudala do bílé mramorové koupelny, rozsvítila a několik vteřin se dívala na začervenalé oči. Otevřela ústa, aby něco řekla, ale pak je zase zavřela. Měla pocit, že se už nikdy nezmůže na jedinou myšlenku. Radu hodin fungoval její mozek jako vysoce výkonný informační kanál. Dosud byla nastavená na převádění cizích myšlenek z jednoho jazyka do druhého. Vlastní myšlenky a vlastní názory musely jít nutně stranou. Pracovala bezchybně po celý den, bez jediného zaváhání a selhání. A teď se cítila jako vysušená prázdná skořápka.

Vypila sklenku vodky a položila ji na skleněnou koupelnovou poličku. Sklenička hlasitě cinkla a Isobel sebou trhla. Ze zrcadla na ni

zíral její zneklidněný obličej. Celý den se snažila tuto chvíli vytěsnit z hlavy. Ale teď byla sama, práce byla hotová a neměla se nač dál vymlouvat. Rozechvělou rukou zašátrala v kabelce a s šustěním z ní vytáhla balíček z lékárny. Z něj vybalila obdélníkovou krabičku. Uvnitř byl letáček s návodem ve francouzštině, němčině, španělštině a angličtině. Očima spěšně přeletěla všechny verze a zaznamenala špatný překlad do španělštiny a nesrovnalost v překladu do němčiny. Nicméně všechny verze se shodovaly na krátkém časovém intervalu testu. Jenom jednu minutu. Une minuté. Un minuto.

Vytáhla test a sama téměř nemohla uvěřit tomu, co dělá. Pak na okraj vany postavila malou lahvičku a vrátila se do pokoje. Její sako dosud leželo na obrovské hotelové posteli a telefon stále zuřivě blikal. Stiskla knoflík pro přehrávání zpráv, otevřela minibar a nalila si další vodku. Ještě třicet sekund.

„Ahoj, Isobel. To jsem já.“ Hluboký mužský hlas vyplnil místnost a Isobel sebou trhla. „Jestli budeš mít čas, zavolej. Ahoj.“

Isobel se podívala na hodinky. Ještě patnáct sekund.

„Isobel, tady Milly. Poslyš, opravdu s tebou potřebuju strašně moc mluvit. Moc tě prosím, zavolej mi co nejdřív, ano? Je to opravdu strašně naléhavé.“

„A není to tak vždycky?“ řekla Isobel nahlas.

Podívala se na hodinky, zhluboka se nadechla a zamířila do koupelny. Modrý proužek viděla už ode dveří. Najednou se jí udělalo špatně.

„To snad ne,“ zašeptala. „To nemůže být pravda.“ Couvala od těhotenského testu dozadu, jako by byl smrtelně kontaminovaný, a zavřela za ním dveře do koupelny. Zhluboka a rozechvěle se nadechla a automaticky sáhla po nalité vodce. Pak jí to najednou došlo a ruka jí klesla. Vyděšeně se roztřásla.

„Isobel!“ zavolal telefon vesele. „Tady zase Milly. Budu dnes večer u Simona, mohla bys mi tam zavolat?“

„Nemohla,“ zaječela Isobel a najednou cítila, jak se jí do očí tlačí slzy. „Nemohla, rozumíš?“ Vzala sklenku vodky, vypila ji na ex a odložila se vzteklým bouchnutím na noční stolek. A najednou měla oči plné slz a nemohla popadnout dech. Jako poraněné zvíře si zalezla do postele a hlavu strčila pod polštář. A když telefon znovu zazvonil, tiše se rozplakala.

Kapitola třetí

O půl deváté dorazily Olivia s Milly do Pinnacle Hall. U dveří je čekal Simon a uvedl je do velkého a okázale zařízeného salonu.

„Páni,“ prohodila Olivia cestou k praskajícímu krbu, „máte to tu moc hezké!“

„Donesu vám šampaňské,“ nabídl jí Simon. „Otec ještě telefonuje.“

„Potřebovala bych,“ zašeptala Milly, „zatelefonovat Isobel. Půjdu k tomu telefonu v herně.“

„Nemůže to počkat?“ podivila se Olivia. „O čem s ní potřebuješ tak nutně mluvit?“

„Není to nic důležitého,“ vyhrkla Milly. „Prostě jen tak. Jenom… bych s ní ráda mluvila.“ Polkla. „Za chvíli jsem zpátky.“

Po jejím odchodu se Olivia uvelebila v křesle a obdivné se zahleděla na portrét visící nad krbem. Byla to honosně zarámovaná olejomalba, která vypadala, jako by ji Harry koupil společně s domem. Ve skutečnosti to byl portrét jeho babičky v dívčích letech. Harry Pinnacle natolik proslul jako selfmademan, že si všichni mysleli, že se vypracoval od nuly. Skutečnost, že chodil do drahé soukromé školy, by mu pokazila image, stejně jako velká finanční půjčka od rodičů, která mu pomohla v začátcích – takže se o tom nikdo, ani sám Harry, raději příliš nezmiňoval.

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupila hezká blondýnka, která nesla na podnose sklenky se šampaňským.

„Simon přijde za chvilku,“ oznámila. „Ještě si vzpomněl, že musí poslat jakýsi fax.“

„Díky,“ řekla Olivia, vzala si šampaňské a dívce věnovala blahosklonný úsměv.

Děvče odešlo z místnosti a Olivia se napila šampaňského. Oheň v krbu ji hřál do tváří; křeslo bylo pohodlné, z neviditelných reproduktorů se linula příjemná klasická hudba. Tomuhle říkám život, pomyslela si. Srdce jí poskočilo – částečně radostí, částečně závistí –, když si uvědomila, že takto bude brzy žít její dcera. Už teď byla Milly stejně tak doma v Pinnacle Hall jako na Bertram Street 1. Byla zvyklá jednat s Harryho zaměstnanci i sedávat vedle Simona na

velkolepých večírcích. Jistěže mohli se Simonem předstírat, že se od ostatních mladých dvojic nijak neliší, že to nejsou jejich peníze – ale koho tím oblafnou? Jednou budou bohatí. Přímo pohádkově. A Milly si bude moct koupit, po čem její srdce zatouží.

Olivia pevněji sevřela sklenku. Když se dozvěděla, že Milly chodí s Harryho synem, byla nesmírně překvapená a téměř omámená nadšením. Pro Milly bylo skvělé chodit se synem Harryho Pinnacla. Ale to, že se vezmou – a navíc tak brzy – bylo štěstí přímo nečekané. Když se svatba blížila a nabývala konkrétnějších obrysů, byla hrdá na to, že se před nikým nevytahovala; že se k Simonovi chovala jako ke každému jinému mladíkovi a že – před sebou i všemi ostatními – význam tohoto sňatku zlehčovala.

Ale teď, když do svatby zbývalo už jenom pár dnů, tlouklo její srdce vítězným jásotem. Už jenom několik dnů zbývalo do chvíle, kdy si její dcera před očima celého světa vezme jednoho z nejvíce žádoucích mladíků v zemi. Všichni její přátelé – vlastně všichni známí – budou muset Olivii obdivovat jako nevěstinu matku na největší, nejoslnivější a nejromantičtější svatbě, jakou kdy viděli. Olivia cítila, že se na takovou událost připravovala po celý život. Na událost, která dokonce předčila i její vlastní svatbu. Což byla skromná záležitost, které si nikdo nevšiml. Zatímco tato svatba bude překypovat důležitými, vlivnými a bohatými osobnostmi, které budou sedět v hledišti, zatímco ona – a pochopitelně i Milly – se stanou hlavními postavami na jevišti.

Už jenom pár dnů zbývá do chvíle, kdy si oblékne ty báječné šaty, bude se usmívat na dav, který bude dělat jednu fotku za druhou, a sledovat, jak všichni její přátelé, známí a příbuzní budou závistivě sledovat opulentní svatební hostinu její dcery. Bude to nádherný den, který si všichni zúčastnění zapamatují do smrti. Jako nějaký nádherný film, pomyslela si Olivia šťastně. Krásný, romantický film, jaký se natáčí v Hollywoodu.

James Havill přišel ke vchodu do Pinnacle Hall a zatahal za těžký zvonek z tepaného kovu. Zatímco čekal, až mu přijdou otevřít, rozhlížel se podmračeně kolem. Bylo to příliš krásné místo, příliš dokonalé. Jakoby ztělesněné bohatství a hojnost, spíš jako ty příšerné hollywoodské filmy než jako skutečný dům. Jestli je to všechno, co si za peníze můžete koupit, pomyslel si drze, pak si to strčte za klobouk. Já mám raději skutečný život.

Pak si všiml, že jsou vstupní dveře pootevřené, a vešel dovnitř. V mohutném krbu vesele plápolal oheň a všechny lustry svítily, ale jinak tu nebylo človíčka. Pátravě se rozhlížel a snažil se najít v dřevěném ostění ty správné dveře. Jedny z těch dveří vedly do obrovského salonu s jeleními parohy. Pamatoval si je z předchozích návštěv. Ale které to byly? Několik vteřin váhal a pak se sám na sebe rozzlobil, přistoupil k těm nejbližším a otevřel je dokořán.

Netrefil se. Nejdřív spatřil Harryho. Seděl u obrovského dubového stolu a pozorně naslouchal někomu v telefonu. Když uslyšel otevírat dveře, zvedl prošedivělou hlavu, zúžil oči a podrážděně vyháněl gestem Jamese ven.

„Omlouvám se,“ zašeptal James a couvl.

„Pan Havill?“ ozval se tichý hlas za ním. „Omlouvám se, že jsem neotevřela rychleji.“ James se otočil a spatřil za sebou blondýnu, v níž poznal jednu z Harryho asistentek. „Pojďte, prosím, za mnou…“ požádala ho, taktně ho vyvedla z místnosti a zavřela za ním dveře.

„Děkuju,“ řekl James s pocitem, že se k němu chovají povýšeně.

„Ostatní jsou v salonu. Vezmu vám kabát.“

„Děkuju,“ opakoval James.

„A kdybyste chtěl ještě něco,“ pokračovala dívčina mile, „obraťte se na mě. Ano?“ Jinými slovy – přeložil si to James rozhořčeně – ne abyste se nám tu někde poflakoval. Dívka se na něj uhlazeně usmála, otevřela dveře do salonu a uvedla ho dovnitř.

Oliviino snění se náhle přetrhlo, když se dveře prudce otevřely. Rychle si uhladila sukni a s úsměvem zvedla hlavu v naději, že uvidí Harryho. Ale byla to zase ta hezká blondýnka.

„Je tu váš manžel, paní Havillová,“ oznámila a ustoupila stranou.

Do místnosti vešel James. Šel rovnou z úřadu. Tmavošedý oblek měl pomačkaný a vypadal unaveně.

„Už jsi tu dlouho?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla Olivia a nuceně se přitom usmála. „Moc dlouho ne.“

Vstala z křesla a kráčela k Jamesovi se záměrem uvítat ho polibkem. Těsně předtím, než k němu došla, se dívka taktně stáhla a zavřela za sebou dveře.

Olivia se najednou v rozpacích zastavila. Fyzický kontakt mezi ní a Jamesem se v posledních letech odehrával výhradně před publikem. Když teď stála v jeho těsné blízkosti bez obecenstva a bez důvodu, cítila se trochu trapně. Podívala se na něj v naději, že jí nějak

pomůže, ale on na ni pouze bezvýrazně civěl a z jeho pohledu nedokázala nic vyčíst. Tak se tedy naklonila, trochu se začervenala a ďobla ho rty lehce na tvář – pak rychle ustoupila a napila se šampaňského.

„Kde je Milly?“ zeptal se James bezvýrazně.

„Odskočila si zatelefonovat.“

Olivia sledovala, jak si James vzal sklenku šampaňského a zhluboka se napil. Pak zamířil k pohovce, posadil se na ni a pohodlně natáhl nohy před sebe. Olivia se mu dívala shora na hlavu. Očima mu zvolna přejížděla po tmavých vlasech, které měl vlhké sněhem, ale pečlivě učesané, a po pěšince na straně. Když ale hlavou pohnul, rychle se zadívala jinam.

„Takže,“ začala – pak se zarazila a napila se šampaňského. Přešla k oknu, rozhrnula těžké brokátové závěsy a vyhlédla do sněžné noci. Nedokázala si vzpomenout, kdy byla naposledy s Jamesem v místnosti sama; a už vůbec ne, kdy spolu naposledy nenuceně hovořili. Náměty na konverzaci jí probíhaly hlavou jako potraviny zabalené do fólie na dopravním páse, přičemž všechny balíčky byly hermeticky uzavřené a ani jeden nevypadal vábivě. Kdyby se před Jamesem zmínila o posledních bathských klepech, musela by mu sáhodlouze vysvětlovat, koho se vlastně týkají. Kdyby spustila o problémech se svatebními střevíčky, musela by mu nejdřív vysvětlit rozdíl mezi těžkým saténem a surovým hedvábím. O žádném z námětů, které jí proletěly hlavou, nemělo cenu začínat.

Kdysi dávno jejich konverzace plynula jako nepřetržitá stužka. James naslouchal jejímu vyprávění a dobře se u toho bavil a ona se smála jeho suchému humoru. Bavili se navzájem a společně se smáli. Ale v současnosti vyzařovala z Jamesových vtipů hořkost, které nerozuměla, a když začala mluvit sama, tvářil se manžel netrpělivě a znuděně.

Raději tedy mlčela do chvíle, než se otevřely dveře a vstoupila Milly. Trochu strnule se na Jamese usmála. „Ahoj, tati,“ pozdravila.

„Tak jsi to stihl.“

„Dovolala ses Isobel?“ zajímala se Olivia.

„Ne,“ odpověděla Milly stručně. „Nechápu, co tam dělá. Nechala jsem jí další vzkaz.“ Pohledem zaletěla k podnosu. „Prima. Něčeho bych se napila.“

Vzala si sklenku šampaňského a pozvedla ji. „Na zdraví.“

„Na zdraví!“ opakovala Olivia.

„Na tvé zdraví, holčičko,“ řekl James. Všichni tři se napili a pak bylo ticho.

„Přerušila jsem něco?“ zeptala se Mily.

„Nepřerušila,“ odpověděla Olivia. „Vůbec nic jsi nepřerušila.“

„Tak fajn,“ řekla Milly. Nevnímala příliš, co jí rodiče říkají, přešla ke krbu a doufala, že ji nechají na pokoji.

Potřetí narazila na Isobelin záznamník. Při zaslechnutí kovového hlasu záznamníku dostala vztek v iracionálním přesvědčení, že Isobel tam někde je a nezvedá sluchátko. Nechala jí krátkou zprávu a pak pár minut zírala na telefon, kousala se do rtů a doufala, že se jí Isobel přece jen ozve. Isobel byla jediná, s kým si mohla promluvit – jediná, kdo by ji dokázal klidně vyslechnout a zamyslet se nad tím, jak záležitost vyřešit, a přitom ji neobtěžovat kázáním.

Ale telefon mlčel. Isobel nevolala. Milly pevně sevřela nožku sklenky. Strach, s nímž se nemohla nikomu svěřit, ji velmi vyčerpával. Cestou do Pinnacle Hall seděla v autě jako pěna a snažila se schovat za uklidňující myšlenky jako za hradbu z pytlů naplněných pískem. Alexander si určitě nevzpomene, opakovala si donekonečna. Bylo to pouze dvouminutové setkání před deseti lety. Jak by si to mohl pamatovat? A i kdyby si náhodou vzpomněl, stejně nic neřekne. Bude držet jazyk za zuby a starat se o svou práci. Civilizovaní lidé nepůsobí záměrně potíže.

„Milly!“ Do jejího přemítání pronikl Simonův hlas a Milly provinile nadskočila.

„Ahoj,“ pozdravila ho. „Už jsi poslal ten fax?“

„Ano.“ Napil se šampaňského a pozorněji se na ni podíval. „Není ti něco? Vypadáš strašně napjatě.“

„Opravdu?“ Usmála se na něj. „Já se tak necítím.“

„Jsi napjatá,“ trval na svém Simon a začal jí jemně masírovat ramena. „Děláš si starosti s tou svatbou. Nemám pravdu?“

„Máš,“ přikývla Milly.

„Věděl jsem to.“

Znělo to spokojeně a Milly to nijak nekomentovala. Simon si rád namlouval, že ví, co Milly cítí. Že ví, co se jí líbí a nelíbí, že dokáže odhadnout její náladu. A ona se naučila mu na všechno přikývnout i tehdy, když se vůbec netrefil. Vždyť od něj bylo milé, že se o to vůbec snažil. Většinu mužů takové věci absolutně nezajímaly.

A předpokládat, že se trefí vždycky, by bylo pošetilé. Většinou si navíc nebyla sama svými pocity příliš jistá. Pocity se u ní střídaly jako

barvy na paletě – některé vydržely dlouho, jiné se jenom mihly, a všechny se nakonec slévaly do jednolité kaluže. Simonovy nálady byly naopak tak zřetelné a uniformní jako zástup dětí stavících zeď z kostek. Když byl šťastný, smál se. Když se zlobil, mračil se.

„Jestlipak uhádnu, co si právě myslíš,“ zašeptal jí Simon do vlasů.

„Přeješ si, abychom tu byli dnes večer jenom my dva.“

„Ne,“ odpověděla Milly podle pravdy. Otočila se k němu, podívala se mu do očí a vdechla jeho známou pižmovou vůni. „Myslela jsem na to, jak moc tě miluju.“

Harry Pinnacle přišel do salonu až o půl desáté. „Omlouvám se,“ prohlásil. „Je to ode mě neodpustitelné.“

„Ale jistěže je to zcela odpustitelné, Harry!“ vykřikla Olivia, která už měla pátou sklenku šampaňského. „My přece víme, jaké to je!“

„Já tedy ne,“ utrousil Simon.

„A omlouvám se kvůli tomu předtím,“ obrátil se Harry k Jamesovi. „Byl to moc důležitý hovor.“

„To je v pořádku,“ odpověděl James škrobeně. Chvíli nikdo nic neříkal.

„Nemarněme tedy čas,“ prohlásil Harry. Otočil se zdvořile k Olivii. „Račte, madam.“ Pomalu kráčeli halou do jídelny.

„Všechno v pořádku, holčičko?“ zeptal se James Milly, když usedli k impozantnímu mahagonovému jídelnímu stolu.

„Jistě.“ Nervózně se na něj usmála.

Ale určitě jí něco je, říkal si James. Sledoval ji, jak do sebe obrací jednu sklenku šampaňského za druhou jako v naprostém zoufalství; všiml si, jak při každém zazvonění telefonu přímo nadskočí. Nerozmyslela si to nakonec? Naklonil se k ní.

„Jenom ti chci připomenout,“ zašeptal, „že se nemusíš vdávat, jestli nechceš.“

„Cože?“ Milly trhla hlavou, jako by ji někdo bodl, a James ve snaze uklidnit ji zdůraznil své sdělení kývnutím hlavy.

„Pokud jsi změnila názor na Simona – i kdyby to třeba bylo ve svatební den – nic si z toho nedělej. Můžeme celou věc vždycky odvolat. A nikdo se nebude zlobit.“

„Já to nechci odvolat!“ sykla na něj Milly. Jako by neměla daleko do pláče. „Já se chci vdát! Miluju Simona.“

„No tak dobře,“ ustupoval James. „Tak je to v pořádku.“

Opřel se o opěradlo, podíval se přes stůl na Simona, a aniž věděl proč, dostal na něj vztek. Ten kluk měl všechno. Pěkný vzhled,

bohatého tatíka a tak vyrovnanou a klidnou povahu, až se z toho Jamesovi dělalo špatně. Očividně Milly zbožňoval, k Olivii se choval zdvořile a ke zbytku rodiny ohleduplně. Člověk si neměl nač stěžovat. A James měl dnes večer chuť, to si musel přiznat, pořádně někomu vynadat.

V zaměstnání nastaly velké problémy. Strojírenská firma, v jejímž finančním oddělení pracoval, procházela v posledních měsících restrukturalizací. Dnešního dne kulminovala šeptanda zprávou, že se v jeho oddělení propustí čtyři nadbyteční služebně mladší zaměstnanci. Měla to být důvěrná zpráva, ale tamtamy pracovaly rychle. Když odcházel z kanceláře, všichni služebně mladší kolegové se svědomitě hrbili nad stolem. Když šel kolem nich, někteří ani nezvedli hlavu, jiní k němu obrátili vyděšené oči. Všichni do jednoho měli rodinu a hypotéku. Žádný z nich si nemohl dovolit přijít o práci. A žádný z nich si to také nezasloužil.

Než dorazil do Pinnacle Hall, upadl z celé záležitosti do pořádné deprese. Při parkování auta se rozhodl, že jestli se ho Olivia zeptá, jaký měl den, pro jednou jí řekne pravdu. Možná ne úplnou, ale dost na to, aby ji to znepokojilo; dost na to, aby si uvědomila, s jakým břemenem se potýká. Ale nezeptala se ho – a jakási pýcha mu zabránila se jí se svým bolavým místem svěřit. Nechtěl, aby ho jeho žena začala považovat za další ze svých charitativních projektů. Opuštění poníci, handicapované děti a utrápený manžel.

Měl bych už být, pomyslel si James, na povahu své ženy zvyklý. Už dávno jsem měl pochopit, že se o mě příliš nezajímá; že je její život plný jiných zájmů, že víc pozornosti než mně věnuje problémům svých tlachajících kamarádek. Přesto se jim podařilo vybudovat stabilní a funkční společný život. I když si nebyli příliš blízcí, žili v jakési symbióze. Ona měla svůj život a on měl také svůj – a tam, kde se překrývaly, chovali se k sobě dokonale přátelsky. James se kdysi s tímto uspořádáním smířil, protože si myslel, že víc toho potřebovat nebude, ale nebyla to pravda. Potřeboval a chtěl víc. Chtěl jiný život, než bude příliš pozdě.

„Chtěl bych pronést přípitek.“

Harryho hlas nečekaně pronikl do Jamesových úvah a ten neochotně zvedl oči. Harry Pinnacle, jeden z nejúspěšnějších mužů v zemi a budoucí tchán jeho dcery, se tu právě vypínal ve vší své kráse. James si uvědomoval, že mu toto spojení jeho vrstevníci závidí, a věděl, že by ho mělo dceřino budoucí finanční zajištění těšit. Ale nechtělo se mu jásat nad tím, že se jeho dcera stane paní

Pinnacleovou, nechtělo se mu vyhřívat se na výsluní obdivu svých přátel. Věděl, že Olivia tu a tam při telefonickém rozhovoru Harryho jméno utrousí a předstírá, že jsou s tímto magnátem mnohem větší přátelé než ve skutečnosti. Snažila se vytěžit ze situace maximum – a jemu se z jejího chování dělalo špatně. Občas si dokonce přál, aby se Milly se synem Harryho Pinnacla nesetkala.

„Na Milly a Simona,“ pronesl Harry chraplavým hlasem, který dodával všem jeho poznámkám mnohem většího významu.

„Na Milly a Simona,“ opakoval James a pozvedl sklenku z těžkého benátského skla, která stála před ním.

„Moc dobré víno,“ poznamenala Olivia. „Jste stejně dobrý znalec vína jako všeho ostatního, Harry?“

„Proboha, to ne,“ odpověděl Harry. „Spoléhám se na lidi, kteří tomu rozumí, aby mi řekli, co mám koupit. Mně na tom příliš nezáleží.“

„Tak tomu vůbec nevěřím! Jste příliš skromný,“ vykřikla Olivia.

James nevěřícně přihlížel tomu, jak se předklonila a důvěrně poplácala Harryho po ruce. Co si o sobě vůbec myslí? Znechuceně se zadíval na opačnou stranu a zachytil přitom Simonův pohled.

„Na zdraví, Jamesi,“ pozvedl Simon sklenku. „A na svatbu.“

„Správně.“ James se zhluboka napil vína. „A na svatbu.“

Při pohledu na to, jak se všichni nalévají otcovým vínem, se Simonovi najednou stáhlo hrdlo. Odkašlal si a rozhlédl se.

„Někdo tu dnes večer chybí,“ prohlásil. „A já bych mu moc rád připil.“ Pozvedl sklenku. „Na mou matku.“

Všichni zmlkli a oči všech se obrátily k pánovi domu. Harry pozvedl sklenku.

„Na Anne,“ pronesl chraplavě.

„Na Anne,“ opakovali James s Milly.

„Ona se jmenovala Anne?“ rozhlédla se Olivia, které zrůžověly tváře, kolem. „Vždycky jsem si myslela, že Louise.“

„Ne,“ odpověděl Simon. „Anne.“

„Tak dobře,“ přikývla Olivia. „Když říkáš.“ Pozvedla sklenku. „Na Anne. Na Anne Pinnacleovou.“ Napila se vína a podívala se na Milly, jako by ji najednou cosi napadlo. „Nehodláš si nechat své dívčí jméno, že ne, holčičko?“

„Vůbec mě to nenapadlo,“ odpověděla Milly. „I když v práci bych si možná měla své jméno nechat.“

„To ne!“ vykřikla Olivia. „To bude jenom všechny mást. Buď kompletně Pinnacleová!“

„Není to zase tak špatný nápad,“ podotkl James. „Zachovat si kus své nezávislosti. Co tomu říkáš, Simone? Vadilo by ti, kdyby Milly zůstala Havillová?“

„Abych pravdu řekl,“ odpověděl Simon, „byl bych raději, kdybychom měli společné příjmení. Když už budeme mít společných tolik ostatních věcí.“ Obrátil se na Milly a usmál se. „Ale i po Milly Havillové se mi bude stýskat. Koneckonců právě do ní jsem se přece zamiloval.“

„Hezky řečeno,“ podotkl James.

„Uvažoval jsi o tom, že bys přijal příjmení Havill?“ podotkl Harry v čele stolu. Simon se na něj vyrovnaně podíval.

„Vůbec by mi to nevadilo,“ prohlásil. „Kdyby si to Milly opravdu přála.“

„Ne!“ vykřikla Olivia. „To by sis přece nepřála, že ne, holčičko?“

„Ty bys matčino příjmení patrně nikdy nepřijal, že ne, tati?“ rýpl si Simon.

„Ne,“ souhlasil Harry. „To bych neudělal.“

„Vtip je v tom,“ řekl Simon napjatě, „že já chci své manželství postavit nad všechno ostatní.“

„Vtip je v tom,“ odpověděl Harry, „že tvá matka se za svobodna jmenovala Parryová1.“

Olivia se zasmála a Simon se na ni zuřivě podíval.

„Vtip je v tom,“ téměř zařval, „že na jménech nezáleží. Záleží na lidech, aby manželství fungovalo. Ne na jménech.“

„A ty jsi pochopitelně na manželství expert,“ utrousil Harry.

„Podstatně větší než ty! Přinejmenším jsem vlastní manželství zatím nezdevastoval!“

Nastalo krátké ticho. Havillovi zabodli oči do talíře. Simon prudce dýchal a upíral oči na otce. Harry pokrčil rameny.

„Jsem si jistý, že s Milly budete velmi šťastní,“ prohlásil. „Všichni takové štěstí mít nemůžeme.“

„To není otázka štěstí,“ odsekl mu Simon vztekle. „Štěstí s tím nemá nic společného!“ Podíval se na Jamese a Olivii. „V čem spočívá podle vašeho názoru úspěšné manželství?“

„Chce to hodně peněz!“ zasmála se Olivia vesele. „To byl jenom vtip!“

1 pozn. překl.: pany = krýt úder, odrážet zbraň

„Na komunikaci, nemám pravdu?“ naléhal Simon. Naklonil se napjatě dopředu. „Lidi spolu prostě musí žít, mluvit a zevrubně se poznat. Souhlasíte se mnou, Jamesi?“

„Myslím si totéž,“ souhlasil James a napil se vína.

„Máte naprostou pravdu, Simone,“ prohlásila Olivia. „Původně jsem chtěla říct, že na komunikaci.“

„Já bych nad komunikaci postavil sex,“ pronesl Harry. „Dobrý sex a bez omezení.“

„Ani na to nejsem zvláštní expert,“ prohodil James suše.

„Jamesi!“ vykřikla Olivia a zvonivě se rozesmála. Simon se na Jamese zvědavě podíval a pak na Milly. Ale zdálo se, že vůbec neposlouchá.

„A co vy, Harry?“ Olivia se na Harryho zahleděla přes řasy.

„Co já?“

„Nelákalo vás oženit se znovu?“

„Na ženění jsem moc starý,“ prohlásil Harry stručně.

„Hlouposti!“ vykřikla Olivia rozdováděně. „Roztomilou ženušku byste našel cobydup.“

„Když myslíte.“

„No jistě.“ Olivia se znovu napila. „Já bych si vás vzala natotata.“ Zasmála se.

„To je od vás moc hezké,“ řekl Harry dvorně.

„Žádné hezké,“ zamávala Olivia sklenkou ve vzduchu. „Moc ráda.

Opravdu.“

Pak přinesli dezert.

„Jé!“ Olivia pohledem nerozhodně těkala od citrónové pěny k čokoládovému zákusku. „To je strašné. Nemůžu se rozhodnout.“

„Tak si vezměte obojí,“ navrhl Harry.

„Opravdu? A nebude to vadit? Dá si ještě někdo oba zákusky?“ Olivia se rozhlížela kolem stolu.

„Já si nedám žádný.“ Milly si nervózně pohrávala s ubrouskem.

„Držíš snad dietu?“ zeptal se jí Harry.

„Nedržím,“ odpověděla Milly. „Jenom už nemám hlad.“ Usmála se na Harryho a on jí úsměv oplatil. Je to vlastně moc hodný člověk, pomyslela si Milly, i když si to Simon nemyslí.

„Jsi stejná jako Isobel!“ prohlásila Olivia. „Ta jí jako vrabec.“

„Pro samou práci se ani nestačí najíst,“ podotkl James.

„Jak se má?“ zeptal se Harry zdvořile.

„Má se moc dobře!“ ožil najednou James. „Buduje si kariéru, cestuje po celém světě…“

„Má nějakého přítele?“

„Kdepak ta,“ zasmál se James. „Na takové věci nemá prostě čas. Isobel byla odjakživa příliš nezávislá. Nechce se zbrkle k něčemu zavázat.“

„Možná by měla,“ zabrumlala Olivia. „Třeba někoho brzy potká.

Nějakého milého podnikatele.“

„Bože chraň,“ vyděsil se James. „Vážně by sis dokázala Isobel představit s nějakým nudným obchodníkem? A vůbec, je ještě moc mladá.“

„Je starší než já,“ připomněla mu Milly.

„To sice je,“ souhlasil James, „ale vy dvě se od sebe velmi lišíte.“

„A v čem?“ zajímala se Milly. Zadívala se upřeně na otce. Napětí, které cítila po celý den, jí nesnesitelně bušilo v hlavě a najednou se cítila strašně vyčerpaná. „V čem jsme jiné? Jakože já jsem tak hloupá, že se dokážu jenom vdát?“

„To vůbec ne!“ bránil se James užasle. „Tak jsem to přece nemyslel! Chtěl jsem tím jenom říct, že Isobel je založena trochu dobrodružněji než ty. Ráda riskuje.“

„Já jsem také riskovala, to by ses divil!“ vykřikla Milly. „Jenomže o tom ty nemáš ani ponětí!“ Těžce dýchala a upírala oči na otce.

„Milly, uklidni se,“ snažil se ji James uchlácholit. „Chtěl jsem jenom říct, že jste s Isobel každá jiná.“

„A já mám radši tebe,“ zašeptal jí Simon a Milly se na něj vděčně usmála.

„Zajímalo by mě, Jamesi, co máš proti podnikatelům?“ zeptala se Olivia. „Sám přece děláš ve financích, a já jsem si tě vzala.“

„Já vím, miláčku,“ odpověděl James bezvýrazně. „Jenom doufám, že si Isobel vybere někoho lepšího, než jsem já.“

*

O něco později, když už personál odnesl podnosy s dezertem, si Harry odkašlal, aby na sebe upoutal pozornost.

„Nechci z toho dělat bůhvíjakou záležitost,“ řekl, „ale mám pro šťastnou dvojici malý dárek.“

Simon se nejistě zavrtěl. Také koupil Milly dárek a chtěl jí ho předat při kávě. Ale Harryho dárek bude určitě mnohem dražší než jeho náušničky. Instinktivně se dotkl malé kožené krabičky, kterou schovával v kapse, a uvažoval, jestli by to neměl nechat na jindy – na

den, kdy nebude muset soutěžit s dárkem od otce. Ale pak se rozzlobil. Zač by se měl stydět? Jeho otec si mohl dovolit utrácet víc než on, ale to se přece dalo čekat.

„I já mám dárek,“ ozval se a snažil se, aby to vyznělo pokud možno nenuceně. „Pro Milly.“

„Pro mě?“ podivila se Milly. „Ale já pro tebe žádný dárek nemám.

Každopádně ne na dnešní večer.“

„Tohle je navíc,“ řekl Simon.

Naklonil se k Milly, odhrnul jí plavé vlasy z ramen a odhalil jí růžová ouška. To gesto ho najednou vzrušilo. Když se díval na její dokonalou pleť, cítil její sladký pižmový parfém, projela jím prudká touha. Ať jdou všichni do háje, pomyslel si – Olivia se svou nesnesitelnou domýšlivostí i Harry se svými penězi. Millyino božské tělo má jenom pro sebe a jedině na tom záleží.

„A co to je?“ zeptala se Milly.

„Dám otci přednost,“ prohlásil Simon s náhlou velkorysostí. „Co pro nás máš, tati?“

Harry sáhl do kapsy a jednu děsivou chvíli si Simon myslel, že jeho otec vytáhne naprosto stejné náušnice. Ale místo toho Harry upustil na stůl klíče.

„Klíče?“ podivila se Milly. „A od čeho?“

„Od auta?“ zeptala se Olivia.

„Od auta ne,“ řekl Harry. „Od bytu.“

Všichni zalapali po dechu. Olivia otevřela ústa, jako by chtěla něco říct, ale pak je zase zavřela.

„Žertuješ?“ zeptal se Simon. „Ty jsi nám koupil byt?“ Harry k němu přistrčil klíče přes stůl.

„Je váš.“

Simon se díval na otce a cítil, jak se ho zase zmocňují negativní emoce. Snažil se v sobě vydolovat pocit vděčnosti, ale jediné, co cítil, bylo ohromení – a doutnající štiplavý vztek člověka zatlačeného do kouta. Podíval se na Milly. Ta zírala na Harryho rozzářenýma očima. Simon pocítil nával zoufalství.

„Jak…“ začal ve snaze říct něco správného a vděčného, ale vyšlo z toho nakonec jenom podrážděné zavrčení. „Jak víš, že se nám bude líbit?“

„Je to jeden z bytů, které jste si chtěli najmout.“

„Ten v Marlborough Mansions?“ Harry zavrtěl hlavou.

„Ten, který jste si chtěli najmout. A který jste si nemohli dovolit.“

„Ten na Parham Place?“ zašeptala Milly. „Vy jste nám ho koupil?“

Simon zíral na svého otce a měl chuť ho praštit. Aby ho čert vzal i se všemi jeho laskavostmi.

„To je od vás moc hezké, Harry,“ řekl James. „Neuvěřitelně velkorysé.“

Harry pokrčil rameny.

„Ušetří jim to trochu starostí.“

„Naopak, jednu přidá,“ vyletělo nezadržitelně ze Simona. James se na něj podíval a taktně si odkašlal.

„Takže,“ prohlásil, „se dostáváme k Simonovu dárku!“

„Ano,“ přidala se Milly. Obrátila se k Simonovi a něžně se ho dotkla rukou. „Co to je?“

Simon sáhl do kapsy a mlčky jí podal malou krabičku. Všichni přihlíželi, jak ji Milly otevírá a jak z ní zazářily dvě drobné diamantové kuličky.

„Jé, Simone!“ Milly se na něj podívala očima, které byly najednou plné slz. „Ty jsou nádherné.“

„Hezké,“ zhodnotila Olivia blahosklonně. „Tedy, Milly! Parham Place!“

„Hned si je nasadím,“ řekla Milly.

„To nemusíš.“ Simon se snažil ovládnout. Srdce mu bušilo bolavým a zraněným vztekem. Měl pocit, že se mu všichni smějí, dokonce i Milly. „Není to nic zvláštního.“

„Jsou moc krásné,“ řekl Harry chraplavě.

„Nejsou!“ uslyšel Simon vlastní řev. „Ve srovnání s tím zatraceným bytem to není nic!“

„Simone,“ snažil se ho Harry uklidnit, „takhle se na to nikdo nedívá.“

„Jsou moc hezké, Simone!“ opakovala Milly. „Podívej.“ Odhrnula si vlasy dozadu a malé diamanty se ve světle svíc rozzářily.

„Nádhera.“ Simon se na ni ani nepodíval. Věděl, že všechno jenom zhoršuje, ale nedokázal se ovládnout. Cítil se jako malý ponížený školák.

Harry zachytil Jamesův pohled a vstal.

„Dáme si kávu,“ oznámil. „Nicki nám ji přinese do salonu.“

„Jistě.“ James pochopil narážku. „Pojďme, Olivie.“

Všichni tři rodiče odešli z jídelny a nechali za sebou ztichlou Milly se Simonem. Po chvíli Simon zvedl hlavu a viděl, že se na něj Milly dívá. Nevysmívala se mu ani ho nelitovala. Najednou se zastyděl.

„Promiň,“ zašeptal. „Chovám se jako blbec.“

„Ještě jsem ti ani nepoděkovala za dárek,“ řekla Milly.

Naklonila se a hebkými a teplými rty ho políbila. Simon zavřel oči, uchopil její obličej do dlaní a po těle se mu rozlil sladký pocit. Myšlenky na otce z něj pomalu vyprchávaly a jeho podrážděnost začala ustupovat. Milly byla celá jeho – a na ničem jiném nezáleželo.

„Utečeme,“ napadlo ho. „Vykašleme se na celou svatbu.

Zaskočíme si jenom na matriku.“ Milly se od něj odtáhla.

„To bys vážně chtěl?“ zeptala se.

Simon se na ni podíval. Myslel to jenom napůl vážně, ale Milly na něj hleděla s podivným napětím. „Půjdeme tam, Simone?“ zeptala se s jakousi naléhavostí v hlase. „Třeba zítra?“

„Totiž,“ odpověděl trochu zaskočeně. „Ne že bychom to nemohli udělat. Ale nenaštvali bychom je? Tvá matka by mi to nikdy neodpustila.“ Milly se na něj chvíli dívala a pak se kousla do rtu.

„Máš pravdu,“ řekla. „Byl to hloupý nápad.“ Odstrčila židli od stolu a vstala. „Půjdeme. A nechtěl bys svému otci poděkovat? Víš, je to od něj opravdu milé.“

„Moment.“ Simon vstal a chytil ji za ruku. „Ty bys se mnou skutečně utekla?“

„To víš, že ano,“ odpověděla Milly prostě.

„Myslel jsem, že se na svatbu těšíš. Na šaty, na hostinu a všechny své přátele…“

„Těšila jsem se,“ přisvědčila Milly. „Jenomže…“ odvrátila hlavu a zlehka pokrčila rameny.

„A všeho by ses vzdala a utekla bys,“ pokračoval Simon rozechvěle. „Všeho by ses vzdala.“ Podíval se na Milly a pomyslel si, že takovou lásku, tak velkorysého ducha ještě nepoznal. „To by neudělala žádná jiná holka,“ řekl procítěně. „Bože, jak já tě miluju. Vůbec nevím, jestli si tě zasloužím. Pojď ke mně.“

Posadil si ji na kolena a začal ji líbat na krk a snažil se jí rozepnout podprsenku. Netrpělivě zatáhl za zip u sukně.

„Simone…“ začala Milly.

„Zavřeme dveře,“ zašeptal. „A zapřeme kliku židlí.“

„Ale tvůj otec…“

„Taky nás nechal na sebe čekat,“ šeptal Simon do Millyiny teplé a voňavé pleti. „Tak si teď chvíli počká na nás.“

Kapitola čtvrtá

Druhý den ráno se Milly probudila odpočinutá. Syté jídlo, víno a rozhovor z předchozího večera z jejího těla zcela vyprchaly. Cítila se svěží a čilá.

Když sešla dolů do kuchyně na snídani, dvojice hostů, manželé Ableovi z Yorkshiru, se k ní otočila od ranní kávy a přátelsky jí kývla na pozdrav.

„Dobré ráno, Milly!“ zavolala matka, která právě s někým telefonovala. „Máš tu další balík.“ Ukázala na podlahu na velkou lepenkovou krabici. „A někdo ti poslal láhev šampaňského. Dala jsem ji do lednice.“

„Šampaňské!“ zaradovala se Milly. „Copak tam asi je?“ Nalila si kávu, posadila se na zem a začala otvírat lepenkovou krabici.

„Vypadá to napínavě,“ prohodila paní Ableová povzbudivě.

„A v půl jedenácté má za tebou přijít Alexander,“ připomínala jí Olivia. „Udělat několik záběrů a upřesnit pár věcí.“

„Aha.“ Milly se najednou udělalo nevolno. „Dobře.“

„Možná by ses měla jít nejdřív nalíčit.“ Olivia se zvídavě zadívala na Milly. „Holčičko, není ti něco?“

„Není,“ zapírala Milly. „Vůbec nic.“

„Už jsem zpátky, Andreo.“ Olivia se vrátila k telefonickému rozhovoru. „Ano, dostala jsem tvou zprávu. A musím říct, že mě naprosto vyvedla z míry.“

Milly začala trhat roztřesenýma rukama plastový obal a cítila, jak v ní stoupají bublinky paniky. Nechtěla Alexandra vidět. Měla chuť utéct pryč jako malá holka a pokusit se na něj zapomenout.

„Tak to si asi Derek bude muset nějaký společenský oblek koupit,“ pronesla Olivia ostře. „Andreo, tohle je svatba na úrovni. Žádná trapná rychlovka na faře. Nikoli, pěkný pánský oblek určitě nestačí.“ Obrátila na Milly oči v sloup. „Co to je?“ neslyšně artikulovala a pohodila hlavou směrem k dárku.

Milly mlčky vytáhla dvě cestovní kabely od Louise Vuittona a zadívala se na ně. Další přepychový dárek. Pokoušela se usmát a snažila se vypadat potěšeně. Ale jediné, nač dokázala myslet, byl strach, který jí bušil v těle. Vůbec se netěšila na to, že zase ucítí na

svém obličeji Alexandrův zkoumavý pohled. Přála si schovat se někam do chvíle, než bude bezpečně provdána za Simona.

„Podívejme!“ prohodila Olivia.

„Něco takového jsem v životě neviděla,“ vykřikla paní Ableová.

„Geoffrey! Podívej na ten krásný dárek. Kdopak vám ho poslal, drahoušku?“

Milly se podívala na vizitku. „Někdo, o kom jsem v životě neslyšela.“

„Možná některý z Harryho přátel.“ Olivia položila sluchátko.

„Takovou svatbu jsem nezažila,“ kroutila paní Ableová hlavou.

„To budu mít zážitků na vyprávění, až se vrátím domů!“

„Už jsem vám řekla, jak půjde Milly k oltáři?“ chlubila se Olivia a přešla ke sporáku Aga. „Máme varhaníka, který přiletí až ze Ženevy. Je prý ve svém oboru nejlepší. A tři trumpetisty, kteří zatroubí fanfáru, až se Milly objeví v kostele.“

„Fanfáru!“ Paní Ableová se obrátila k Milly. „Musíte se cítit jako princezna.“

„Holčičko, dej si vejce,“ řekla Olivia.

„Ne, díky,“ odmítla Milly. „Dám si jenom kávu.“

„Máš po včerejším večeru ještě trochu rozhoupaný žaludek, že?“ prohodila Olivia nenuceně a rozklepla přitom vajíčko na pánev. „Byla to úžasná večeře, viď, Milly?“ Usmála se na paní Ableovou. „Musím říct, že Harry je nepřekonatelný hostitel.“

„Slyšela jsem, že jeho obchodní večeře jsou zážitek,“ podotkla paní Ableová.

„To jistě jsou,“ souhlasila Olivia. „Ale pochopitelně, když jde o nás, je to trochu jiné.“ Teskně se pousmála. „My se nemusíme prokousávat nudnými formalitami – jenom se prostě bavíme. Jíme, popíjíme, povídáme si…“ Koutkem oka zkontrolovala Ableovy, jestli dostatečně pozorně naslouchají. „Vždyť Harry je jedním z našich nejbližších přátel. A brzy budeme jedna rodina.“

„To je úžasné,“ prohlásil pan Able. „Harry Pinnacle jako člen vaší rodiny. A to jste jenom majitelka penzionu.“

„Luxusního penzionu,“ ohradila se Olivia dotčeně. „To je rozdíl!“

„Geoffe!“ sykla paní Ableová dopáleně na manžela. „To s ním asi večeříte hodně často,“ prohodila rychle k Olivii. „Když jste takoví blízcí přátelé.“

„No to víte…“ Olivia neurčitě mávla obracečkou ve vzduchu. Dvakrát, řekla si Milly v duchu. Bylo to dvakrát.

„Záleží to na spoustě věcí,“ usmála se Olivia na paní Ableovou.

„Nescházíme se nijak pravidelně. Ale občas musí na řadu týdnů odjet

– a po návratu má chuť strávit pár dnů jenom s přáteli.“

„Byla jste v jeho londýnském domě?“ zeptala se paní Ableová.

„Ne, nebyla,“ přiznala Olivia smutně. „Ale Milly tam byla. I v jeho vile ve Francii. Nemám pravdu, miláčku?“

„Ano,“ řekla Milly napjatým hlasem.

„To bude pro vás obrovský vzestup, drahoušku,“ prohodil pan Able. „Přes noc se vyhoupnete mezi společenskou smetánku.“

Olivia se nasupila.

„Neměl byste to říkat tak, jako by Milly pocházela z nějaké spodiny,“ vykřikla. „Stýkáš se se všemi vrstvami, viď, holčičko? Ve škole,“ podívala se vítězoslavně na pana Ablea, „měli dokonce arabskou princeznu. Jak se vlastně jmenovala?“

„Už musím jít,“ řekla Milly, která to už nemohla vydržet. Kávu nechala netknutou.

„Tak dobře,“ svolila Olivia. „Jdi nahoru a trochu se nalič. Musíš pro Alexandra vypadat co nejlíp.“

„Ano,“ pípla Milly. U kuchyňských dveří se zastavila. „Isobel mi ráno nevolala, že?“ zeptala se pro každý případ.

„Nevolala,“ odpověděla Olivia. „Nejspíš se ti ozve později.“

Když se Alexander objevil ve dveřích salonu, bylo za pět minut tři čtvrtě na jedenáct.

„Ahoj, Milly,“ zavolal. „Promiňte, že jdu trochu později.“

Milly se prudce rozbušilo srdce, jako by ji volali ke zkoušce nebo k zubaři.

„To nevadí,“ řekla a odložila časopis Country Life, kterým roztržitě listovala.

„Takže,“ prohlásila Olivia, která najednou vyrostla Alexandrovi za zády. „Co myslíte, Alexandře, u okna nebo u klavíru?“

„Můžete zůstat, kde jste,“ prohlásil Alexander, který kriticky zhodnotil Milly sedící na pohovce. „Potřebuju přidat trochu světla…“

„Nedal by si někdo šálek kávy?“ zeptala se Olivia.

„Já ji udělám,“ vyhrkla Milly a vyběhla z místnosti. Cestou do kuchyně se zahlédla v zrcadle. Pleť měla suchou, oči rozšířené strachem a rozhodně nevypadala na šťastnou nevěstu. Zaryla nehty do dlaní a násilím se na sebe do zrcadla vesele usmála. To bude zase dobré. Když se jí podaří chovat se sebejistě, nemůže se nic stát.

Než se vrátila, změnila se místnost na fotografický ateliér. Na podlaze a kolem pohovky bylo rozložené bílé plátno s bílými deštníky a u pohovky, na níž seděla Olivia, která se sebevědomě usmívala Alexandrovi do objektivu, stály rozsvícené reflektory.

„Vzala jsem to zatím za tebe, holčičko!“ zavolala na ni vesele.

„Nervozita?“ zadíval se Alexander na Milly.

„Vůbec ne,“ řekla mrzutě.

„Ukaž mi nehty, holčičko.“ Olivia vstávala z pohovky. „Jestli nám budeš chtít předvést svůj zásnubní prsten…“

„Jsou v pořádku,“ odsekla Milly a schovala před matkou ruce za záda. Přeběhla přes bílé plátno, posadila se na pohovku a snažila se co nejklidněji zadívat na Alexandra.

„Tak jdeme na to,“ prohlásil Alexander. „Teď se uvolněte. Trochu poposedněte dozadu. Uvolněte ruce.“ Chvíli se na ni kriticky díval.

„Nemohla byste si trochu odhrnout vlasy z obličeje?“

„To mi něco připomnělo!“ vykřikla Olivia. „Ty fotky, jak jsme o nich mluvili. Přinesu je.“

„Tak dobře,“ přikývl Alexander roztržitě. „Mohla byste se, Milly, lehce naklonit dozadu a zasmát se?“

Milly se přistihla, jak mimovolně plní Alexandrovy příkazy. Když se zasmála, cítila, jak se jí tělo uvolňuje a jak se pohodlně usazuje mezi polštáři ležícími na pohovce. Zdálo se, že se Alexander převážně zajímá o svůj fotoaparát. Jako by na všechny poznámky o jejich předchozím setkání už dávno zapomněl. Spokojeně si oddychla, že se trápila zbytečně. Všechno bude dobré. Podívala se na prstýnek, který jí krásně zářil na ruce, a posunula mírně nohy do lichotivější pozice.

„Tady jsou!“ Olivia se objevila vedle Alexandra s albem fotografií.

„Je na nich Isobel před promocí. Tehdy jsme si namlouvali, že máme skvělého fotografa – ale my tomu jistě tak jako vy nerozumíme. Co na ně říkáte?“

„Pěkné,“ pochválil Alexander, který na ně krátce pohlédl.

„To myslíte vážně?“ zeptala se polichocená Olivia. Otáčela stránky. „Tady je zase. A znovu. A tady je Milly přibližně ve stejné době. Asi tak před deseti lety. Podívejte na ty vlasy!“

„Hezké,“ prohlásil Alexander automaticky. Otočil hlavu, aby se podíval, ale když jeho pohled spočinul na Millyině fotografii, ztichl.

„Počkat,“ prohodil. „Můžu si to prohlédnout?“

Vzal si album od Olivie, několik vteřin se díval na snímek a pak se překvapeně zadíval na Milly.

„Nechala se bez dovolení odbarvit a ostříhat nakrátko!“ mlela při tom Olivia rozjařeně. „Nedalo se s ní tehdy vůbec mluvit! Člověk by tomu nevěřil, když se na ni dnes podívá, viďte?“

„Ne,“ souhlasil Alexander. „Tomu by člověk vážně nevěřil.“ Chvíli fascinovaně zíral na album. „Ta s tím závojem,“ zašeptal jakoby pro sebe.

Milly měla pocit, jako by se jí všechny vnitřnosti změnily v led. Bezmocně na něj upírala oči, netroufala si pohnout jediným svalem a strachy se jí udělalo špatně. Vzpomněl si. Vzpomněl si, při jaké příležitosti ji viděl. Ale kdyby držel jazyk za zuby, pořád by se nemuselo nic stát. Nesměl by si ovšem pustit pusu na špacír.

„No,“ řekl Alexander po chvíli a zvedl od alba hlavu, „to je vážně rozdíl.“ Mírně pobaveně se usmál na Milly a ona se mu se sevřeným žaludkem podívala do očí.

„To je těmi vlasy,“ žvanila nezadržitelně dál Olivia. „To je tím. Když si změníte účes, změní se tím naprosto všechno. Měl byste vidět mě, když jsem si tupírovala vlasy!“

„To asi nebude jenom těmi vlasy,“ prohodil Alexander. „Co říkáte, Milly? Je to jenom těmi vlasy? Nebo ještě něčím jiným?“

Podíval se jí do naprosto vyděšených očí.

„To já nevím,“ vykoktala nakonec.

„Je to prostě záhada, že?“ utrousil Alexander. Ukázal na album.

„Tam před deseti lety… a teď tady přede mnou… dvě naprosto jiné ženy.“ Odmlčel se, když vkládal film do fotoaparátu. „Už to mám.“

„A tady mám senzační Isobelinu fotku ze školního představení.“ Olivia se snažila nacpat album Alexandrovi pod nos. Ale ten si jí nevšímal.

„Mimochodem, Milly,“ prohodil konverzačně, „ani jsem se nezeptal. Je to vaše první svatba?“

„To víte, že první!“ vykřikla Olivia a trochu se při tom zasmála.

„Vypadá snad tak staře, aby už měla jednu za sebou?“

„To byste se možná divila.“ Alexander si upravoval cosi na fotoaparátu. „V dnešní době.“ Náhle vyletěl z fotoaparátu blesk a Milly sebou trhla, jako by to byla střela. Alexander se na ni znovu podíval.

„Uvolněte se,“ domlouval jí trochu výsměšně. „Jestli můžete.“

„Vypadáš nádherně, miláčku.“ Olivia sepnula téměř nábožně ruce.

„Ptal jsem se proto, že v dnešní době jsem viděl spoustu druhých svateb.“ Odmlčel se a zahleděl se na Milly přes objektiv fotoaparátu.

„Ale to váš případ není.“

„Není,“ řekla Milly přiškrceným hlasem. „Můj ne.“

„Zajímavé,“ ucedil Alexander.

Milly se znepokojeně koukla na matku. Ale Olivia měla výraz zdvořilého nezájmu, který nasazovala ve chvílích, kdy začali její hosté z podnikatelského prostředí hovořit o počítačovém softwaru nebo o jenu. Zachytila Millyin pohled, kývla na ni a nenápadně se ubírala ke dveřím.

„Já se teď na chvíli vytratím, ano?“ zašeptala.

„Jak je libo,“ poznamenal Alexander. „Teď otočte hlavičku trochu doleva. Nádherné.“ V místnosti se znovu zablesklo. V rohu za Olivií tiše zapadly dveře.

„No tak, Milly,“ prohodil Alexander. „Prozraďte mi, co jste provedla se svým prvním manželem!“

Milly se zatmělo před očima. Všechny svaly v těle se jí napjaly.

Beze slova zírala strnule do objektivu.

„Uvolněte ruce,“ nařizoval Alexander. „Máte je moc křečovité. Snažte se uvolnit.“ Udělal pár dalších snímků. „Ven s tím, Milly. Tak jak to bylo?“

„Vůbec nevím, o čem mluvíte,“ odpověděla Milly vyprahlým hlasem. Alexander se zasmál.

„Musíte se víc snažit.“ Natáhl ruku a upravil jeden z bílých deštníků. „Víte naprosto přesně, o čem mluvím. Ale mám takový pocit, že kromě mě o tom tady nikdo nemá ani zdání. A to je něco pro mě. Přehoďte nohu přes nohu,“ nařídil jí za objektivem. „Levou ruku na koleno, abychom viděli váš prsten. A druhou pod bradu.“

Pokoj se znovu bíle rozzářil. Milly civěla v zoufalství upřeně před sebe a snažila si v duchu vymyslet nějakou duchaplnou odpověď, kterou by ho usadila. Ale vůbec nic chytrého ji nenapadalo, jako by jí mozek hrůzou ochrnul. Nezmohla se na nic jiného než sedět na pohovce a plnit Alexandrovy instrukce.

„Poslyšte, druhá svatba přece není nezákonná,“ utrousil Alexander. „Tak o co jde? Ženichovi by to vadilo? Nebo jeho otci?“ Udělal pár dalších snímků a vyměnil film. „Proto o tom nechcete mluvit?“ Zamyšleně ji pozoroval. „Nebo je v tom něco víc?“ Sklopil oči k objektivu. „Můžete se trochu předklonit?“

Milly se předklonila. Žaludek se jí svíral a po celém těle ji pálila kůže.

„Mimochodem, mám pořád vaši starou fotku,“ oznámil jí Alexander. „Ve svatebních šatech na schodech. Byl to dobrý záběr, málem jsem si ji dal zarámovat.“

V místnosti se znovu zablesklo a Milly se strachem téměř zatočila hlava. V myšlenkách zaletěla do Oxfordu. Jak ji tam s Allanem na schodech fotografovala skupina turistů, jak se na ně ve svatebních šatech smála a mávala jim. Jak mohla být tak pitomá? Jak mohla…

„Jistěže, teď vypadáte úplně jinak,“ pokračoval Alexander.

„Málem jsem vás nepoznal.“

Milly se přinutila zvednout hlavu a podívat se mu do očí.

„Však jste mě také nepoznal,“ snažila se mu namluvit. Do hlasu se jí vloudil prosebný tón. „Nepoznal jste mě.“

„Příliš tomu nerozumím.“ Alexander zavrtěl hlavou. „Máte před svým budoucím manželem tajnosti, Milly? To není dobré znamení.“ Svlékl si svetr a odhodil ho stranou. „Nezaslouží si to ten chudák vědět? Neměl by mu to někdo říct?“

Milly pohnula rty, jako by chtěla něco vyslovit, ale z úst jí nevyšel ani hlásek. Za celý život nebyla tak vyděšená.

„Báječné,“ prohodil Alexander a znovu se podíval do fotoaparátu.

„Zkuste se nemračit.“ Podíval se přímo na ni a vesele se zašklebil.

„Snažte se myslet na něco moc hezkého.“

* Nekonečné sezení nakonec skončilo.

„OK,“ řekl Alexander. „Půjdu.“

Milly vstala z pohovky a mlčky na něj zírala. Kdyby ho hezky poprosila – a všechno mu řekla –, třeba by se nad ní slitoval. Nebo možná ne. Roztřásla se. Bylo to příliš riskantní.

„Chcete mi něco?“ Alexander vzhlédl od kufříku s fotoaparátem.

„Ne,“ odpověděla Milly. Na okamžik se jejich oči setkaly a Milly se roztřásla strachem. „Děkuju,“ dodala.

Šla ke dveřím tak rychle, jak se odvážila, aby to nevypadalo, že odtud přímo utíká, přinutila se klidně stisknout kliku a vyklouzla do haly. Když se dveře za ní zavřely, málem se rozplakala úlevou. Ale co bude teď dělat? Na vteřinu zavřela oči, pak je otevřela a šla k telefonu. Teď už znala číslo zpaměti.

„Dobrý den,“ ozval se hlas, „jestli chcete nechat Isobel Havillové zprávu, mluvte po zaznění tónu.“

Milly zklamaně praštila sluchátkem a chvíli na ně civěla. Musela si s někým promluvit. Už to nemohla vydržet. Najednou ji něco napadlo a znovu zvedla sluchátko.

„Dobrý den!“ pozdravila, když na druhém konci kdosi zvedl telefon. „To je Esme? Tady Milly. Mohla bych za tebou na chvíli zajít?“

Millyina kmotra bydlela ve velkém elegantním domě, který stál na severu města v obezděné zahradě. Když Milly přicházela po cestičce k domu, Esme otevřela dveře a dva její štíhlí, světlí vipeti vyběhli do sněhu, skákali na Milly a kladli jí lehce tlapky na prsa.

„Dolů, vy neřádi,“ okřikovala je Esme ze dveří. „Nechte chudinku Milly na pokoji. Má spoustu starostí.“

Milly se na ni podívala.

„Je to tak vidět?“

„Jistěže není,“ uklidňovala ji Esme. Potáhla z cigarety a opřela se o zárubeň. Tmavýma očima se zkoumavě zahleděla na Milly. „Ale za normálních okolností mi během dne nevoláš a nechceš ke mně okamžitě přijít. Takže mě napadlo, že se asi něco zvrtlo.“

Milly se zadívala do Esminých zkoumavých očí a najednou se zastyděla.

„Nic se nezvrtlo,“ zavrtěla hlavou. Roztržitě pohladila psy po hlavě. „Prostě jsem si potřebovala s někým promluvit a Isobel tu není…“

„Promluvit o čem?“

„Ani vlastně nevím,“ řekla Milly. Polkla. „Jen tak, obecně.“ Esme znovu potáhla z cigarety.

„Jen tak obecně? Tak to jsem zvědavá. Pojď radši dovnitř.“

V salonu praskal oheň a z hrnečku se svařeným vínem se linula voňavá pára. Milly podala Esme kabát a vděčně se uvelebila na pohovce. Odjakživa nevycházela z údivu nad tím, že je tato uhlazená a kultivovaná žena příbuzná jejího nudného otce.

Esme Ormerodová byla jeho nevlastní sestřenice z druhého kolena. Vyrostla v Londýně v bohatší části rodiny a James ji ani moc dobře neznal. Ale právě v době, kdy se narodila Milly, se Esme přestěhovala do Bathu a ze zdvořilosti se Jamesovi ozvala. Olivia, kterou nová a poměrně exotická Jamesova příbuzná okamžitě oslnila, ji ihned požádala, aby šla Milly za kmotru, v domnění, že by to mohlo přispět k navázání důvěrnějšího přátelství. Ale nic takového se nestalo. Esme se s Olivií nikdy nespřátelila, a pokud Milly věděla,

příliš se nepřátelila vlastně s nikým. Všichni v Bathu krásnou Esme Ormerodovou znali. Mnozí navštěvovali její večírky, obdivovali její zvláštní šaty a neustále obměňovanou kolekci exponátů v jejích pokojích, ale málokdo se mohl pochlubit tím, že by ji důvěrně znal. Ani Milly, která s ní měla z rodiny Havillových nejbližší vztah, často nevěděla, co si Esme myslí nebo co za chvíli řekne.

Vlastně ani netušila, jak přišla ke svým penězům. I když Esme pocházela z bohaté větve rodiny, předpokládalo se, že její bohatství nebylo tak velké, aby po všechna ta léta plně pokrývalo Esmin životní styl. Těch několik obrazů, které Esme příležitostně prodala, jí podle Millyina otce nemohlo luxusní život zajistit, a přitom neměla žádný očividný příjem. Otázka, kde bere Esme peníze, byla námětem častých spekulací. Podle posledního klepu, který o ní v Bathu koloval, jezdila jednou měsíčně do Londýna, kde provozovala nějaké neuvěřitelné sexuální praktiky se stárnoucím milionářem, který ji za to zasypával penězi. „Vážně, taková pitomost,“ prohlásila Olivia poté, co se to doslechla – ale hned jedním dechem dodala: „Ne že bych si to v jejím případě nedokázala představit…“

„Posluž si.“ Esme nabídla Milly talíř krásně zdobených sušenek.

„Ty jsou úžasné,“ rozplývala se Milly a váhala mezi sušenkou ozdobně posypanou kakaem a jinou s mandlovými plátky. „Odkud je máš?“

„Z jednoho takového obchůdku,“ prohodila mlhavě Esme. Milly přikývla a zakousla se do sušenky posypané kakaem. Okamžitě měla pusu plnou úžasné čokoládové chuti. Esme zřejmě nakupovala pouze v malých a neznámých obchůdcích, na rozdíl od její matky, která dávala přednost velkým a všeobecně známým obchodům. Fortnum and Mason. Harrods. John Lewis.

„Tak jak pokračují přípravy na svatbu?“ zeptala se Esme, posadila se na podlahu před krb a vyhrnula si rukávy šedého kašmírového svetru. Opálový přívěsek, který měla vždycky na krku, se ve světle plamenů krásně rozzářil.

„Dobře,“ odpověděla Milly. „Však víš, jak to chodí.“ Esme vyhýbavě pokrčila rameny a Milly najednou napadlo, že se svou kmotrou nemluvila už týdny, ne-li měsíce. Ale to nebylo nic neobvyklého. Jejich vztah už od Millyina dospívání probíhal velmi nerovnoměrně. Když doma zhoustla atmosféra, Milly okamžitě zamířila do Esmina domu. Esme jí vždycky rozuměla a chovala se k ní jako k dospělé. Milly v kmotřině společnosti strávila několik dnů, vstřebávala její názory, osvojovala si její slovník a pomáhala jí

připravovat zajímavé pokrmy z ingrediencí, o nichž Olivia neměla ani tušení.

Sedávaly v Esmině salonu, popíjely bílé, dobře vychlazené víno a poslouchaly komorní hudbu. Milly se tu cítila jako dospělá a kultivovaná osoba a přísahala si, že v budoucnosti bude žít co možná nejvíc jako její kmotra. Za pár dnů se vracela domů a navázala na svůj starý život tam, kde přestala – a z Esmina světa si nepřinesla nic víc než neznámé nové slovo nebo láhev olivového oleje lisovaného za studena.

„Takže, drahoušku,“ říkala právě Esme. „Když to není svatba, tak co potom?“

„Je to svatba,“ přiznala Milly. „Ale je to trochu komplikovanější.“

„Simon? Pohádali jste se?“

„Ne,“ odpověděla Milly okamžitě. „Nepohádali. Jenomže…“ prudce vydechla a odložila nedojedenou sušenku. „Potřebuju prostě poradit. Tedy… pouze hypoteticky.“

„Poradit hypoteticky?“

„Ano,“ přikývla Milly nešťastně. Podívala se Esme do očí.

„Hypoteticky.“

Chvíli bylo ticho a pak Esme řekla: „Rozumím.“ Potutelně se na Milly usmála. „Pokračuj.“

V jednu hodinu přepojili Simonovi do kanceláře telefonát z Paříže.

„Simone? Tady Isobel.“

„Isobel! Jak se máš?“

„Nevíš náhodou, kde je Milly? Snažím se jí dovolat.“ Isobelin hlas zněl neskutečně vzdáleně a kovově, pomyslel si Simon. A to je prokristapána jenom v Paříži.

„Není v práci?“ podivil se Simon.

„Nejspíš ne. Poslyš, nepohádali jste se? Pořád se mi snažila dovolat.“

„Nepohádali,“ řekl Simon zaraženě. „O ničem nevím.“

„No tak je to něco jiného,“ usoudila Isobel. „Zkusím jí zavolat domů. Tak dobře, uvidíme se, až se vrátím.“

„Počkej!“ vzpomněl si najednou Simon. „Isobel – chci se tě na něco zeptat.“

„Ano?“ Najednou zněl její hlas podezíravě. Nebo si to jenom namlouvá? Simon měl vždycky s Isobel trochu nejistý pocit. Kupříkladu proto, že byla tak málomluvná. Cítil, jak se scvrkává pod

jejím zkoumavým, inteligentním pohledem, a vůbec si nebyl jistý, co si o něm myslí. Měl ji velmi rád, ale také se jí trochu bál.

„Chtěl jsem tě požádat o laskavost,“ řekl. „Nepomohla bys mi vybrat pro Milly dárek?“

„O jaký druh dárku jde?“ zeptala se Isobel.

Být to Milly, pomyslel si Simon, vykřikla by okamžitě: „Jistěže ano!“ – a teprve potom by se zajímala o podrobnosti.

„Chci jí koupit kabelku od Chanela.“ Polkl. „Nepomohla bys mi ji vybrat?“

„Kabelku od Chanela?“ opakovala Isobel překvapeně. „Víš vůbec, kolik taková kabelka stojí?“

„Vím,“ řekl Simon.

„Několik set.“

„Vím to.“

„Simone, tobě snad přeskočilo. Milly o žádnou kabelku od Chanela nestojí.“

„Ale stojí!“

„Není to její styl.“

„Naopak, je to její styl,“ odsekl Simon. „Milly miluje elegantní klasické věci.“

„No když myslíš,“ odpověděla Isobel suše. Pak si vzdychla. „Je to kvůli tomu, že vám tvůj otec koupil byt?“

„Není!“ bránil se Simon. „Vůbec ne.“ Pak se zarazil. „A vůbec, jak o tom víš?“

„Máma mi to řekla. A také o těch náušnicích.“ Isobelin hlas zněžněl. „Poslyš, umím si představit, že to pro tebe nebyla lehká chvilka. Ale to ještě není důvod k tomu, vyhazovat peníze za předraženou kabelku.“

„Milly si zaslouží to nejlepší.“

„Má to nejlepší. Vždyť má tebe!“

„Ale…“

„Hele, Simone. Jestli chceš Milly opravdu něco koupit, kup jí něco do toho bytu. Pohovku. Nebo koberec. To by určitě ocenila.“

Nastalo ticho.

„Máš pravdu,“ souhlasil Simon nakonec.

„To se ví, že mám pravdu.“

„Jenom jsem chtěl…“ Simon si prudce odfoukl. „Zatracený otec!“

„Já vím,“ řekla Isobel. „Ale co s tím naděláš? Je štědrý a má peněz jako želez. Z toho by se člověk posral.“ Simon sebou trhl.

„Páni, ty máš ale prořízlou pusu. V tom se mi tvá sestra líbí mnohem víc.“

„Já se s tím už nějak vyrovnám. Hele, už musím jít. Aby mi neufrnklo letadlo.“

„Dobře. Děkuju ti, Isobel. Jsem ti opravdu vděčný.“

„No jo. Já vím. Čau.“

A než stačil Simon ještě něco dodat, byla pryč.

„Takže,“ začala Milly. Schoulila ramena, mírně se odvrátila od Esme a zahleděla se do mihotajícího se ohně. „Představme si nějakou osobu. A předpokládejme, že ta osoba má tajemství.“

„Nějaká osoba,“ opakovala Esme a zkoumavě se na ni podívala. „A má tajemství.“

„Správně,“ přisvědčila Milly a stále civěla do ohně. „A řekněme, že ho nesvěřila živé duši. Ani muži, kterého miluje.“

„Pročpak ne?“

„Protože by mu to k ničemu nebylo,“ zabrumlala Milly mrzutě.

„Protože to byla taková hloupost, která se stala kdysi dávno před deseti lety. A kdyby to vyšlo najevo, mohlo by to všechno zničit. Nejenom jí. Ale všem.“

„Hmmm,“ podivila se Esme. „Tak takové tajemství to je.“

„No jo,“ povzdychla si Milly. „Takové tajemství.“ Zhluboka se nadechla. „A dejme tomu…“ kousla se do rtů. „Dejme tomu, že se vyskytl někdo, kdo to tajemství zná. A začal vyhrožovat, že to prozradí.“

Esme si lehce odfoukla. „Vida.“

„Jenomže ta osoba neví, jestli to myslí vážně nebo ne. Spíš má pocit, že si z ní jen tak utahuje.“ Esme přikývla.

„Teď jde o to,“ pokračovala Milly, „co má ta osoba dělat?“ Podívala se na Esme. „Měla by to říct tomu… svému partnerovi? Nebo radši držet jazyk za zuby a doufat, že se to neprovalí?“

Esme sáhla do cigaretového pouzdra pro další cigaretu.

„A jaké má to tajemství váhu?“ zeptala se. „Není to náhodou nějaká pitomá nerozvážnost, která stejně nikoho nezajímá? Nepřehání náhodou ta osoba?“

„Ne,“ řekla Milly. „Rozhodně nepřehání. Je to velmi důležité tajemství. Jako kupříkladu…“ Odmlčela se. „Jako kdyby se ta osoba už předtím vdala. Něco takového.“

Esme povytáhla obočí.

„Tak to je velké tajemství.“

„Něco podobného,“ opakovala Milly. „Na tom nezáleží, co to přesně je.“ Zahleděla se Esme do očí. „Vtip je v tom, že to deset let nikomu neřekla. Takže o tom nikdo neví. A nikdo to ani vědět nemusí.“

„Aha,“ přikývla Esme. „Už chápu.“ Zapálila si novou cigaretu a zhluboka z ní potáhla.

„Co bys tedy udělala, kdybys byla tou osobou?“ zeptala se Milly. Esme zamyšleně vydechla oblak kouře.

„Jak velké je riziko, že to ta druhá osoba prozradí?“

„Nevím,“ odpověděla Milly. „Řekla bych, že v této chvíli není moc velké.“

„Pak bych asi také mlčela,“ usoudila Esme. „V této chvíli. A pokusila bych se vymyslet něco, co by té druhé osobě zavřelo pusu.“ Pokrčila rameny. „Třeba se na celou záležitost v tichosti zapomene.“

„To myslíš doopravdy?“ podívala se Milly na Esme. „To si vážně myslíš?“

Esme se usmála.

„Drahoušku, kolikrát ses v noci převalovala v posteli a dělala si s něčím starosti a ráno jsi zjistila, že se není čeho bát? Kolikrát ses chtěla za něco omluvit a zjistilas, že si tvůj přehmat nikdo neuvědomil.“ Zhluboka potáhla z cigarety. „V devíti případech z deseti je lepší mlčet, nepropadnout panice a doufat, že se všechno samo urovná. A nikdo to nemusí vědět.“ Odmlčela se. „V hypotetickém případě, pochopitelně.“

„Ano, chápu.“

Nastalo ticho přerušované pouze praskáním a prskáním ohně. Venku zase začalo sněžit a velké vločky se jako rozmazané šmouhy snášely k zemi.

„Dej si ještě trochu svařeného vína,“ pobídla ji Esme. „Než úplně vystydne. A pár sušenek.“

„Díky,“ zamumlala Milly. Vybrala si kulatou sušenku s klementinkovou fondánovou polevou a pozorně si ji prohlížela.

„Nemyslíš, že bych…, že by se ta osoba měla svému partnerovi svěřit?“

„A z jakého důvodu?“

„Protože… protože si ho chce vzít!“

Esme se usmála. „Drahoušku, je to hezká představa. Ale žena by se muži neměla nikdy se vším svěřovat. To se prostě nedá.“

Milly se na ni zadívala. „Proč se to nedá?“

„Pochopitelně že to může zkusit,“ vysvětlovala Esme. „Jenomže v zásadě ženy i muži mluví jiným jazykem. Jinak to cítí. Postav muže a ženu do totožné situace a oba ji budou cítit naprosto jinak.“

„No a?“

„Takže si vlastně nerozumí,“ pokračovala Esme. „A je problém být upřímná k někomu, kdo ti příliš nerozumí.“ Milly o tom chvíli přemýšlela.

„Lidé, kteří žili léta ve šťastném manželství, si určitě rozumějí,“ namítla.

„Prokousávají se tím,“ prohlásila Esme, „pomocí směsice znakového jazyka, přátelství a ustálených slovních obratů, na něž si za ta léta zvykli. Ale vzájemně si nerozumějí. Příliš hluboko do duše svého partnera rozhodně neproniknou. Prostě nemluví stejným jazykem.“ Znovu zhluboka potáhla z cigarety. „A žádní tlumočníci tu nejsou. Nebo je jich strašně málo.“

Milly se na ni zahleděla. „Takže podle tebe nic takového jako šťastné manželství vlastně neexistuje.“

„Měla jsem tím na mysli, že neexistuje absolutně upřímné manželství,“ namítla Esme. „Štěstí je něco jiného.“ Vyfoukla oblak kouře.

„Asi máš pravdu,“ zaváhala Milly a podívala se na hodinky. „Už musím jít, Esme.“

„Tak brzy?“

„V Simonově práci nám budou předávat svatební dar.“

„Aha.“ Esme odklepla do perleťové misky popel z cigarety. „Tak doufám, že jsem ti s tvým malým problémem trochu pomohla.“

„Moc ne,“ řekla Milly upřímně. „Vlastně jsem ještě víc zmatená než předtím.“

Esme se pobaveně usmála.

„Holčičko. To je mi líto.“ Zadívala se pozorně Milly do obličeje.

„Takže… co myslíš, že ta… hypotetická osoba teď udělá?“ Nastalo ticho.

„To nevím,“ povzdychla si Milly. „To vážně nevím.“

James Havill odešel toho dne z práce v polední přestávce a zamířil domů. Dům byl ponořený do poledního klidu a naprosto tichý vyjma jakéhosi podivného vrzání. Chvíli stál v hale a poslouchal, jestli uslyší nějaké hlasy. Ale zdálo se, že je dům zcela prázdný, v což doufal. Hosté bývali v tuto denní dobu venku a prohlíželi si město. Milly bývá

ještě v práci a uklízečka už má uklizeno. Jediný, kdo mohl být doma, byla Olivia.

Co možná nejtišeji vyšel po schodech nahoru. Když na druhém poschodí zahnul za roh, srdce se mu rozbušilo očekáváním. Promýšlel toto setkání celé dopoledne. Seděl na schůzích a nemyslel na nic jiného, než co řekne dnes odpoledne ženě. Co jí řekne – a jak jí to řekne.

Dveře do jejího pokoje byly zavřené. Než James zaklepal, chvíli zíral na porcelánový štítek s nápisem Soukromý byt.

„Ano!“ Její hlas zněl polekaně.

„To jsem jenom já,“ otevřel dveře. Pokoj byl vyhřátý elektrickým topením. Až příliš, pomyslel si. Olivia seděla v křesle s vybledlým pestrobarevným potahem u televize. Na stoličce vlastnoručně očalouněné gobelínem měla položené nohy. U lokte jí stál šálek čaje a v rukou držela růžové hedvábí.

„Ahoj,“ pozdravil ji James. Podíval se na obrazovku, kde černobílá Bette Davisová právě cosi mrazivě vysvětlovala muži s buldočí bradou. „Nerad vyrušuju.“

„Nevyrušuješ,“ Olivia vzala dálkový ovladač a ztlumila zvuk tak, že se hlas Bette Davisové změnil na nesrozumitelné mumlání. „Tak co si myslíš?“

„A o čem?“ zarazil se James.

„O Isobeliných šatech!“ Olivia zvedla do výšky růžové hedvábí.

„Zdálo se mi, že vypadají moc obyčejně, a tak se je snažím vylepšit pár růžičkami.“

„Hezké,“ poznamenal James, který nespouštěl oči z obrazovky. Nedokázal rozluštit, co Bette Davisová říká. Právě si rozepnula rukavice. Chtěla snad vyzvat muže s buldočí bradou na souboj? Podíval se na Olivii. „Chtěl bych si s tebou promluvit.“

„A já si chci promluvit s tebou,“ opáčila Olivia. Vzala červený sešit, který jí ležel u křesla, a podívala se do něj. „Tak za prvé, prověřil jsi na magistráte cestu do kostela?“

„Cestu tam znám,“ odpověděl James. Olivia si podrážděně odfoukla.

„To je sice hezké, ale víš stoprocentně, že se tam v sobotu nebudou konat nějaké opravy nebo demonstrace? Ne! A proto musíme zavolat na magistrát. Zapomněl jsi?“ Něco si do sešitu zapsala. „Neboj se, já to zařídím.“

James nic neřekl. Rozhlížel se, kam by se posadil, ale žádné židle tam nebyly. Po chvíli váhání si sedl na kraj postele. Ležela na ní

Oliviina prošívaná deka, lehce vonící jejím parfémem. Byla pečlivě roztažená přes celou postel, zatížená krajkovými polštářky a tak uhlazená a bezpohlavní, jako by pod ní nikdo nespal. A nespal pod ní ani on. James se pod Oliviinu pokrývku nepodíval už dobrých šest let.

„Další věc,“ prohlásila Olivia, „se týká dárků pro hosty.“

„Dárků pro hosty?“

„Ano, Jamesi,“ řekla Olivia netrpělivě. „Dárků pro hosty. V dnešní době se dávají hostům dárky.“

„Já myslel, že je to naopak.“

„Obojí je pravda. Hosté dávají dárky Milly a Simonovi a my zase dáváme dárky hostům.“

„A kdo dá něco nám?“ zajímal se James. Olivia obrátila oči v sloup.

„Tím mi moc nepomůžeš, Jamesi. S Milly jsme už rozhodly, že všem hostům dáme flétnu na šampaňské.“

„To je hezké.“ James se zhluboka nadechl. „Olivie…“

„Ale teď si říkám, jestli by nebyl originálnější rozkvetlý růžový keřík? Podívej se.“ Ukázala na otevřený časopis, ležící na podlaze.

„Není to hezké?“

„Rozkvetlý růžový keřík pro všechny hosty? Nebude to tam jako v nějakém lese?“

„Minikeřík,“ prohlásila Olivia netrpělivě. „Říká se mu kapesní.“

„Olivie, nemáš toho i tak dost, aby ses na poslední chvíli starala ještě o nějaké rozkvetlé bejlí?“

„Možná máš pravdu,“ řekla Olivia smutně. Natáhla se pro tužku a poslední zápis v sešitku přeškrtla. „Tak co tam ještě máme?“

„Olivie, poslouchej mě chvíli,“ poprosil James. Odkašlal si. „Chtěl jsem s tebou hovořit o…“ Zarazil se. „O tom, co se stane po svatbě.“

„Prokristapána, Jamesi! Nejdřív se musíme vypořádat se svatbou samotnou, a teprve potom přemýšlet, co bude po ní. Jako by mě už jen z toho hlava nebrněla!“

„Prosím tě, vyslechni mě.“ James zavřel oči a zhluboka se nadechl. „Asi si oba uvědomujeme, jak velmi se všechno změní, až Milly odejde, že? Až v domě zůstaneme jenom my dva.“

„Zaplatit pěveckému sboru…“ zašeptala Olivia a odpočítávala si na prstech. „Květiny do knoflíkových dírek…“

„Nemá cenu si předstírat, že je všechno jako dříve.“

„Podstavec na dort…“

„Už léta se sobě vzdalujeme. Ty máš svůj život, já zase svůj…“

„Proslov!“ vykřikla Olivia vítězoslavně. „Už jsi složil proslov?“

„Složil,“ podíval se na ni James. „Ale tak se mi zdá, že mě stejně nikdo neposlouchá.“

„Protože já bych navrhovala, aby sis ho napsal dvojmo. A jeden exemplář schovám pro každý případ u sebe.“ Vesele se na něj usmála.

„Olivie…“

„A totéž navrhnu i Simonovi. Hned si to poznamenám.“

Začala si to psát do sešitu a Jamesovi zaletěly oči k televizní obrazovce. Bette Davisová právě padala muži s buldočí bradou do náruče a na řasách se jí třpytily slzy.

„Hotovo,“ řekla Olivia. „Tak, už to mám.“ Podívala se na hodinky a vstala. „A teď musím zaběhnout za sbormistrem. Chtěl jsi ještě něco?“

„No…“

„Protože mám trochu zpoždění. Promiň.“ Naznačila Jamesovi, aby vstal, a na postel opatrně rozložila růžové hedvábí. „Tak se měj!“

„No tak dobře,“ řekl James. „Ahoj.“

Zavřel za sebou dveře a znovu stál před nimi a civěl na Oliviinu porcelánovou destičku.

„Tím jsem chtěl říct,“ vysvětloval dveřím, „že se po svatbě hodlám odstěhovat. Chci žít jinak. Rozumíš?“

Žádné odpovědi se nedočkal. Pokrčil rameny, otočil se na podpatku a odešel.

Kapitola pátá

Když Milly dorazila do Simonovy firmy, v recepci kdosi vyjekl.

„Už je tady!“ vykřikla Pearl, jedna z recepčních středního věku.

„Milly je tu!“ Zářivě se na Milly, která kráčela k recepci, usmívala.

„Jak se máte, drahoušku? Doufám, že nejste ze soboty příliš nervózní?“

„Proč by měla být nervózní,“ vykřikla druhá recepční, žena ve světle modrém kardiganu s očními stíny ve stejném tónu. „Hlavně si to pořádně vychutnejte, drahoušku. Strašně rychle to uteče!“

„Bude to hrozný zmatek,“ přikyvovala k tomu vážně Pearl. „Prostě se musíte čas od času zastavit, rozhlédnout se kolem sebe a říct si: Tohle je můj svatební den. Stačí si říct: Je to můj svatební den. A pak si ho vychutnat!“ Usmála se na Milly: „Zavolám Simonovi, že jste tady, a pak vás odvedu nahoru.“

„To nemusíte,“ řekla Milly. „Cestu tam znám.“

„Ale to já udělám ráda!“ vykřikla Pearl. Vyťukala něco na klávesnici. „Margaret, zkus se dovolat Simonovi, ano! A řekni mu, že už za ním s Milly jdeme.“

Za sborového provolávání všeho nejlepšího se obě ubíraly k výtahům.

„Přijdeme se na vás v sobotu podívat,“ řekla Pearl, když se dveře výtahu za nimi zavřely. „Jenom před kostel. Nevadí vám to, doufám?“

„Vůbec ne,“ odpověděla Milly rozpačitě. „Jakože, to tam budete jenom stát a dívat se?“

„Beryl přinese skládací židle!“ pochlubila se Pearl. „A přineseme si termosky s kávou. Chceme vidět, jak všichni přijíždějí. Všichni ti VIP. Bude to jako královská svatba!“

„No,“ řekla Milly trochu zahanbeně. „To vážně nevím…“

„Nebo jako ta rozkošná svatba v televizi,“ vzpomněla si Pearl.

„Onehdy v EastEnders. Neviděla jste to náhodou?“

„Viděla!“ vykřikla Milly nadšeně. „Ta byla úžasně romantická, viďte!“

„Ty malé družičky,“ vzdychala Pearl roztouženě. „Nebyly rozkošné?“

„Úžasné,“ přitakala Milly.

„Ne že bych věděla,“ dodala rychle, když výtah přijížděl na Simonovo poschodí, „o co tam vlastně jde. Normálně se na EastEnders nedívám. Raději mám… dokumenty.“

„Opravdu, drahoušku? Já bych bez svých seriálů nevydržela ani minutu,“ řekla Pearl spokojeně. „Váš Simon si mě kvůli nim pořád dobírá. A směje se těm zápletkám.“ Usmála se na Milly. „Je to opravdu moc milý chlapec. Je tak skromný. Člověk by vůbec neřekl, kdo to vlastně je. Víte, jak to myslím, že?“ Výtah cinkl. „Už jsme tady.“ Vyhlédla na chodbu potaženou kobercem. „Tak kde ho máme?“

„Tady jsem,“ zavolal Simon, který se najednou objevil za rohem. V ruce držel láhev vína a pár umělohmotných pohárků a podával je Pearl. „Vezměte to dolů do recepce.“

„To je od vás moc hezké,“ děkovala Pearl. „A určitě nám přijeďte dolů ukázat dárek.“ Vzala Milly za ruku a silně ji stiskla. „Hodně štěstí, drahoušku. Nic jiného si ani nezasloužíte.“

„Děkuju.“ Milly cítila, jak se jí slzy tlačí do očí. „Jste moc milá.“

Dveře od výtahu se zavřely a Simon se na ni usmál. „Tak pojď, už na tebe všichni čekají.“

„To mi neříkej!“ vyděsila se Milly. „Strašně mě tím znervózňuješ!“

„Znervózňuju tě?“ zasmál se Simon. „Nemáš proč být nervózní!“

„Já vím,“ řekla Milly. „Prostě mě to… už trochu zmáhá.“

„Předsvatební tréma,“ podotkl Simon.

„Ano.“ Milly se na něj usmála. „To je nejspíš ono.“

Simonovo oddělení se ostýchavě vmáčklo do kanceláře, kterou sdílel s ještě čtyřmi kolegy. Při jejich příchodu se právě do pohárků rozlévalo šampaňské a jakási žena v červeném saku na poslední chvíli sháněla podpisy na veliké blahopřání.

„Co tam mám napsat?“ zoufalo si jakési děvče, právě když Milly procházela kolem něj. „Všichni tu napsali takové chytré věci.“

„Napiš jenom svoje jméno!“ radila jí žena v červeném saku.

„A pospěš si!“

Milly sevřela v dlani pohárek a nasadila zářivý úsměv. Pod pohledy tolika lidí, které vůbec neznala, se cítila velmi zranitelná. Napila se bublinek a vzala si jednohubku z talíře, kterou jí nabídl jakýsi Simonův rozesmátý kolega.

„A vida!“ Hluboký hlas přerušil všeobecné brebentění a Milly pohlédla jeho směrem. Přicházel k ní muž v hnědém obleku s prořídlými vlasy a knírem. „Vy budete Simonova snoubenka.“ Vzal ji

za ruku. „Mark Taylor. Šéf reklamního oddělení. Moc rád vás poznávám.“

„Dobrý den,“ pozdravila Milly zdvořile.

„A kam vlastně zmizel? Bude předávání dárku! Simone! Ke mně!“

„Už jste se seznámili?“ zeptal se Simon, který právě odkudsi přiběhl. „Omlouvám se, že jsem váš patřičně nepředstavil.“ Mark Taylor zatleskal do dlaní.

„Všichni pozor. Uklidněte se prosím. Jménem celé naší firmy bych chtěl Simonovi a Mandy popřát všechno nejlepší do společného života.“ Pozvedl sklenku.

„Milly!“ vykřikl kdosi.

„Cože?“ Mark Taylor se nechápavě zašklebil.

„Jmenuje se Milly, ne Mandy!“

„To nevadí,“ začervenala se Milly.

„Co říkáte?“ obrátil se k ní Mark Taylor.

„Ale nic,“ řekla Milly. „Pokračujte.“

„Takže na Mandy a na Simona! Ať žijí šťastně a dlouho a ať se jim daří.“ V rohu místnosti zazvonil telefon. „Mohl by to prosím vás někdo vzít?“

„Kde je ten dárek?“ vykřikl někdo.

„Správně,“ přidal se Mark Taylor. „Kde je ten dárek?“

„Ještě nedorazil,“ oznámila žena po Millyině levici. „Je ze seznamu. Mísa na zeleninu s poklopem. Mám tu její fotku.“

„Výborně.“ Mark Taylor přidal na hlase. „Dárek je mísa na zeleninu s poklopem a je ze seznamu! Sally má její obrázek, kdyby to někoho zajímalo.“

„Ale mělo by tu být to blahopřání,“ ozvala se Sally. „Kde je to přání?“

„Tady je!“ zavolala žena v červeném saku.

Ve chvilce ticha rozlepil Simon obrovskou obálku a vytáhl velké blahopřání se dvěma namalovanými plyšovými medvídky. Prohlížel si podpisy a vzkazy, mnohým se zasmál, zapátral v davu a kýval na lidi, kteří je napsali. Milly mu nahlížela přes rameno. Vtipy se většinou týkaly úkolů a čtvrtstran a čehosi, čemu říkali powerlink.

„Nádhera,“ prohlásil Simon nakonec. „Jsem skutečně dojatý.“

„Proslov!“ zaječel někdo.

„Žádný proslov nebude,“ bránil se Simon.

„Díkybohu!“ oddychl si kdosi jiný. Simon se napil šampaňského.

„Ale přece jen bych chtěl říct,“ neodolal, „těm z vás, kteří se domnívali, že nejdůležitější věcí v mém životě bylo splnit Erikovy šílené měsíční úkoly,“ – ozval se tichý smích – „nebo převálcovat Andyho v šipkách…“

Smích zesílil a Simon se také usmál.

„Pro ty z vás,“ opakoval, „mám novinku. Mýlili jste se.“ Odmlčel se. „Nejdůležitější věc v mém životě stojí právě vedle mě.“ Vzal Milly za ruku a ženská část přítomných si sborově povzdychla. „Tato žena,“ prohlásil, „pro ty, kdo ji neznáte, je nejkrásnější, nejmilejší, nejupřímnější a nejvelkorysejší stvoření na světě – a jsem opravdu poctěn tím, že se v sobotu stane mou manželkou. Jsem moc šťastný.“ Chvíli bylo ticho a pak někdo tlumeně pronesl: „Na Milly a na

Simona.“

„Na Milly a na Simona,“ opakovalo poslušně celé shromáždění.

Milly se podívala na Simonův šťastný a nic netušící obličej a najednou se jí sevřelo srdce.

„Všichni se uvidíme v hospodě!“ zavolal Simon. Dav se začal rozcházet a Simon se usmál na Milly.

„Uvedl jsem tě do rozpaků?“

„Jenom trochu,“ odpověděla Milly a snažila se na něj také usmát. Kůže na celém těle ji provinile svrběla a vnitřnosti jí svírala silná kostnatá ruka.

„Prostě musím říct všem, jak se cítím,“ vysvětloval Simon. Něžně ji pohladil po vlasech. „Někdy sám nevěřím tomu, jak moc tě miluju.“ Milly najednou vhrkl do očí proud slz.

„Nemluv tak,“ řekla. „Prosím tě.“

„Propána,“ polekal se Simon a prstem sledoval stopu slzy kutálející se po tváři. „Holčičko moje. Nechceš kapesník?“

„Díky,“ polkla Milly. Utřela si obličej a párkrát se zhluboka nadechla.

„Simone!“ přerušil je rozjařený hlas. „Platíš rundu!“

„Hned tam budu!“ zasmál se Simon. „Za minutku.“

„Simone,“ zašeptala Milly. „Bude ti moc vadit, když do té hospody nepůjdu?“

Simon protáhl obličej.

„Jsem trochu unavená,“ omlouvala se Milly. „Vůbec se na tamto,“

– ukázala rukou ke dveřím – „necítím.“

„Simone!“ zařval kdosi. „Tak jdeš nebo ne?“

„Moment!“ zavolal Simon. Něžně se dotkl Millyina obličeje.

„Chtěla bys raději, abychom šli někam jenom my dva?“

Milly se na něj podívala a představila si, jak oba sedí v nějaké zapadlé hospůdce někde v koutku u stolu. Jedí rizoto a pijí k tomu dobré červené víno. A jak se mu pomalu a tiše svěřuje.

„Ne,“ řekla. „Užij si to. Já si půjdu brzy lehnout.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“ Přitáhla si k sobě jeho hlavu a políbila ho. „Tak jdi. Na shledanou zítra.“

*

Po návratu domů chtěla jít hned do postele. Ale když si svlékala kabát, zaslechla z kuchyně nějaké hlasy a lekla se, že teta Jean přijela o něco dřív. Ale když otevřela dveře, uviděla stát na kuchyňské židli v růžových družičkovských šatech s věnečkem umělých květů ve vlasech Isobel.

„Isobel!“ vykřikla a pocítila takovou úlevu, že se málem rozplakala. „Kdy jsi přijela?“ Isobel se na ni zasmála.

„Dnes odpoledne. Přijedu domů a zjistím, že mám trubky v háji.“

„Trubky?“

„Vodovodní trubky,“ upřesnila Isobel. „Co sis myslela?

Trumpety?“

„Isobel tu zůstane do svatby,“ oznámila Olivia s pusou plnou sponek do vlasů. „I když tu bude pochopitelně trochu těsno, až dorazí teta Jean a dětmi…“

„Tak vyhoď Alexandra,“ navrhla Milly. Posadila se ke stolu a pohrávala si se zakutáleným hedvábným poupátkem. „Pak místo bude.“

„Nemluv hlouposti, holčičko,“ řekla Olivia. „Ten tu musí zůstat.“ Zasunula Isobel do vlasů další sponku a zatřásla věnečkem. „A je to. Už je to lepší.“

„Když myslíš,“ řekla Isobel. Usmála se rošťácky na Milly. „Co myslíš ty?“

Milly se na ni podívala a až teď si všimla, co má Isobel na sobě.

„Co se stalo s tvými šaty?“ užasla a snažila se, aby to nevyznělo moc vyděšeně.

„Přišila jsem jí tam pár hedvábných růžiček,“ vysvětlovala Olivia.

„Že je to hezké?“ Milly a Isobel se na sebe podívaly.

„Krásné,“ řekla Milly a Isobel se zasmála.

„Nelži. Že vypadám jako idiot?“

„Nevypadáš.“ Milly se podívala na Isobel a svraštila obočí.

„Vypadáš… unaveně.“

„To jsem jí říkala také!“ vykřikla Olivia vítězoslavně. „Vypadá vyčerpaně a skoro nemocně.“

„Nevypadám nemocně a vyčerpaně,“ bránila se Isobel rozmrzele. Milly se podívala na sestru. Isobel měla téměř šedou pleť a vlasy jí zplihle visely kolem obličeje. Květiny ve vlasech ještě víc zdůrazňovaly nedostatek barvy ve tvářích.

„Na svatbě ti to bude moc slušet,“ řekla nepřesvědčeně. „Uděláš si nějaký mejkap a bude to.“

„Ještě k tomu zhubla,“ brblala Olivia. „Možná bude zapotřebí šaty trochu zúžit.“

„Zase tolik jsem nezhubla,“ uklidňovala ji Isobel. „A vůbec, to je přece jedno, jak vypadám já. Tam bude důležitá Milly.“ Podívala se na Milly. „A jak se cítíš ty?“

„Dobře.“ Millyiny oči se setkaly se sestřinými. „Však víš.“

„Chápu,“ podotkla Isobel. Začala si svlékat růžové šaty. „Asi půjdu nahoru a vybalím si.“

„Já ti trochu pomůžu,“ nabídla se Milly okamžitě.

„Jen jdi,“ přidala se Olivia. „To budeš hodná.“

Isobelin pokoj byl v horním patře hned vedle Millyina. Poté co Isobel odešla z domova, ubytovávali v něm občas hosty penzionu, ale častěji zůstával prázdný a čistě uklizený, jako by čekal na její návrat.

„Bože!“ vykřikla Isobel, když otevřela dveře. „Co to je?“

„Svatební dary,“ vysvětlovala Milly. „A to nejsou zdaleka všechny.“

Obě tiše klouzaly pohledem po místnosti. Každý volný prostor byl zacpaný vysokými stohy krabic. Několik jich bylo pootevřených a vyčuhoval z nich pomačkaný papír a bublinková fólie, mezi nimiž probleskovalo sklo a porcelán.

„Co je tohle?“ zeptala se Isobel a dloubla do jedné z krabic.

„Co já vím,“ odpověděla Milly. „Nejspíš polévková mísa.“

„Polévková mísa,“ opakovala Isobel užasle. „Ty chceš po svatbě vařit polévku?“

„Asi ano,“ zašklebila se Milly.

„No to budeš muset, když už na ni máš speciální polévkovou mísu.“

Isobel se podívala koutkem oka na Milly a ta se bezděky rozhihňala. „Budeš sedět večer co večer v kuchyni a nalévat sběračkou polévku z polévkové mísy.“

„Nech toho!“ vykřikla Milly.

„A popíjet šery z osmi sklenek na šery,“ četla Isobel nálepku na dalším balíku. „Život manželský bude jedna velká orgie.“

„Nech toho!“ křičela Milly. S rozesmátýma očima se svíjela smíchy.

„Elektrická pec na chleba. Docela bych si kousek dala.“ Isobel se podívala na Milly. „Poslyš, není ti něco?“

„Není,“ řekla Milly. „Je mi dobře.“ Ale její hihňání se měnilo na vzlyky; a najednou se jí po tvářích skutálelo pár slz.

„Milly! Já věděla, že se něco děje.“ Isobel přešla k Milly a položila jí ruce kolem ramen. „Co se stalo? Kvůli tomu jsi mi volala do Paříže, viď?“

„Isobel, to je strašné!“ Milly se začaly valit slzy proudem po tvářích. „Všechno je v háji!“

„Cože?“

„Jsem opravdu v děsné kaši!“

„V jaké kaši?“ Isobel obavami stoupl hlas. „Milly, mluv! O co jde?“ Milly se na ni dlouze zadívala.

„Pojď se mnou,“ vybídla ji nakonec. Vedla ji do svého pokoje, počkala, až za ní Isobel dorazí, a zavřela za sebou dveře. Pak za němého Isobelina přihlížení sáhla do komína, chvíli tam šátrala a vytáhla z něj starou a pečlivě zavřenou školní brašnu.

„Co to…“

„Počkej,“ řekla Milly a otevřela ji. Vytáhla z ní kabelku – a z té krabičku pevně převázanou motouzem. Zatáhla za konec provázku, rozvázala ho a krabičku otevřela. Pak ji podala Isobel.

„Tady to je,“ řekla. „O tohle jde.“

„No těpic!“ uniklo Isobel. Z krabičky na ně zírala fotografie šťastně se usmívající Milly ve svatebních šatech a v oblaku konfet. Isobel se podívala na sestru a vytáhla další fotku, která ležela pod tou první. Na ní stáli vedle sebe dva muži, jeden tmavovlasý, druhý světlovlasý. A na další fotografii ten tmavovlasý líbal Milly ruku. A Milly se uculovala do fotoaparátu. Závoj jí padal na ramena a vypadala neskutečně šťastná.

Beze slova si Isobel prohlédla i poslední fotografii. Pod fotografiemi leželo pár starých vybledlých konfet a malé blahopřání ozdobené květinami.

„Můžu?“ zeptala se Isobel a vytáhla blahopřání.

„Jistě.“

Isobel mlčky otevřela blahopřání a četla: „Nejlepší nevěstě na světě. Navždy tvůj Allan.“ Podívala se na Milly. „Kdo je ten Allan?“

„No kdo asi, Isobel!“ povzdychla si Milly. „Můj manžel.“

Když Milly přerývaně dovyprávěla svůj příběh, Isobel si prudce odfoukla. Vstala, přešla ke krbu a chvíli tam mlčky stála. Milly, která seděla v křesle, svírala v náruči polštář a s obavami ji pozorovala.

„Pořád to nemůžu pochopit,“ prohlásila Isobel nakonec.

„Hmmm,“ řekla Milly.

„Ty sis doopravdy toho chlapa vzala jenom proto, abys mu umožnila tady zůstat?“

„Přesně,“ přikývla Milly. Podívala se na svou svatební fotografii, na níž vypadala tak mladá, plná života a šťastná. Při tom vyprávění se jí najednou vybavila všechna romantika a dobrodružství těch dnů a poprvé za všechna uplynulá léta se jí po opojných a kouzelných oxfordských dnech prudce zastesklo.

„Neřádi zatracení!“ zavrtěla Isobel hlavou. „Pěkně to na tebe ušili!“ Milly se podívala na sestru.

„Tak to nebylo,“ namítla. Isobel zvedla hlavu.

„Jak to, že to tak nebylo? Milly, zneužili tě!“

„Nezneužili!“ bránila se Milly. „Pomohla jsem jim, protože jsem sama chtěla. Byli to přátelé.“

„Přátelé,“ opakovala Isobel znechuceně. „Vážně si to myslíš? Když to byli tak velcí přátelé, jak to, že je vůbec neznám? Že jsem o nich ani jednou neslyšela?“

„Přestali jsme se stýkat.“

„A kdypak jste se přestali stýkat? Jen cos napsala své jméno na tu vytečkovanou řádku?“

Milly mlčela.

„Vidíš, Milly,“ povzdychla si Isobel. „Zaplatili ti za to?“

„Nezaplatili,“ řekla Milly. „Dali mi jen náhrdelník.“ Rukou se dotkla perliček.

„No to se plácli přes kapsu,“ utrousila Isobel sarkasticky. „Když uvážíme, že jsi kvůli nim přestoupila zákon. Když uvážíme, že by tě mohli kvůli tomu stíhat. Ministerstvo vnitra falešné svatby trestá, to snad víš? Nebo nevíš?“

„Nech toho, Isobel.“ Milly se chvěl hlas. „Už se stalo, no! A už s tím nemůžu nic udělat.“

„To je fakt,“ přikývla Isobel. „Hele, promiň. Musí to být pro tebe hrozné.“ Vzala si jednu fotografii a chvíli si ji prohlížela. „Musím říct, že se dost divím, že sis to odvážila nechat.“

„Já vím,“ přisvědčila Milly. „Nebylo to moc chytré. Ale nějak jsem to nedokázala vyhodit. Je to vlastně jediné, co mi z celé té záležitosti zbylo.“ Isobel si vzdychla a vrátila fotku do krabičky.

„A Simonovi jsi o tom neřekla.“ Milly stiskla rty a zavrtěla hlavou.

„Budeš muset,“ poznamenala Isobel. „Víš to, doufám?“

„Nemůžu.“ Milly zavřela oči. „Nemůžu mu to říct. To prostě nemůžu.“

„Budeš muset!“ nedala se odbýt Isobel. „Než s tím na něj vyrukuje ten Alexander.“

„Třeba nic neřekne,“ špitla Milly.

„Ale vyloučit to nemůžeš!“ rozzlobila se Isobel. „A za to riziko to nestojí.“ Povzdychla si. „Poslyš, klidně mu to řekni. Však se z toho nezblázní! V dnešní době je spousta rozvedených.“

„Já vím,“ zašeptala Milly.

„Na tom přece nic není! No tak jsi rozvedená.“ Pokrčila rameny.

„Stávají se horší věci.“

„Jenomže já nejsem,“ řekla Milly stísněně.

„Co nejsi?“ Isobel na ni vytřeštila oči.

„Nejsem rozvedená,“ opakovala Milly. „Jsem pořád vdaná.“ Nastalo hluboké ticho.

„Ty jsi stále vdaná?“ zašeptala nakonec Isobel. „Ty jsi stále

vdaná? Ale, Milly, vždyť máš v sobotu svatbu!“

„To já vím!“ vykřikla Milly. „Myslíš, že to nevím?“

A zatímco se na ni Isobel vyděšeně dívala, zabořila hlavu do polštáře a zoufale se rozplakala.

Brandy měli v kuchyni. Isobel doufala, že tam už nikdo není, ale když otevřela dveře, od telefonu se k ní otočila Olivia.

„Isobel!“ zašeptala teatrálně. „Stala se příšerná věc!“

„A jaká?“ hrklo v Isobel.

„Nemáme dost vytištěných programů bohoslužby. Lidi si je budou muset půjčovat!“

„Aha,“ řekla Isobel. Dostala strašlivou chuť se hlasitě rozesmát.

„Ale to přece nevadí.“

„Pomyslí si, že jsme to odflákli!“ Když viděla Isobel, jak si nalévá z láhve brandy, zúžila oči. „Proč si dáváš brandy?“

„Je pro Milly,“ vysvětlila Isobel. „Je trochu nervózní.“

„Všechno v pořádku?“

„Ano.“ Isobel ustupovala ke dveřím. „Všechno je v pořádku.“

Vrátila se do pokoje, zavřela za sebou a poklepala Milly na rameno.

„Vypij to,“ podala jí brandy. „A uklidni se. To se nějak urovná.“

„Jak se to může urovnat?“ vzlykala Milly. „Všechno se provalí! A všechno se tím zničí!“

„Ale jdi.“ Isobel objala Milly kolem ramen. „Uklidni se. Nějak to vyřešíme. Neboj se.“

„To teda vážně nevím jak,“ naříkala Milly a zvedla k ní uslzený obličej. Upila brandy. „Úplně jsem to podělala, že jo?“

„Ale ne,“ utěšovala ji Isobel. „Jistěže jsi to nepodělala.“ Milly se roztřeseně zasmála.

„Hezký pokus, Isobel.“ Napila se znovu brandy. „Bože, dala bych si cigaretu. Nedáš si?“

„Nedám,“ odmítla Isobel.

„Ale no tak,“ přemlouvala ji Milly a roztřesenýma rukama pootevřela okno. „Z jednoho cigára rakovinu nedostaneš.“

„To asi ne,“ připustila Isobel po chvíli. „Jedno cígo mě nejspíš nezabije.“ Posadila se na parapet. Milly jí podala cigaretu a obě zhluboka potáhly. Když Milly dorazil kouř do plic, cítila, jak se jí celé tělo uvolnilo.

„Tohle jsem potřebovala,“ povzdychla si. Vyfoukla oblak dýmu a rukou ho vyháněla z okna. „Bože, to je průšvih.“

„Jedné věci nerozumím,“ začala Isobel opatrně. „Proč ses vlastně nerozvedla.“

„To jsme chtěli udělat hned od začátku.“ Milly se kousla do rtů.

„Allan slíbil, že se o to postará. Dokonce jsem od jeho právníka dostala v tomto smyslu nějaké papíry. Ale pak to jaksi utichlo a dál jsem o tom už neslyšela. Nikdy jsem nešla ani k soudu, ani nic jiného.“

„A ty sama ses o to nijak nezajímala?“ Milly mlčela.

„Ani když tě Simon požádal o ruku?“ zvýšila hlas Isobel. „Ani když jsi začala plánovat svatbu?“

„Nevěděla jsem jak! Allan se z Oxfordu odstěhoval a já nevěděla kam, lejstra jsem ztratila…“

„Ale mohla jsi přece zajít k právníkovi! Nebo do právní poradny.“

„Já vím.“

„Takže proč jsi…“

„Protože jsem měla strach, jasný? Měla jsem strach, že se to provalí.“ Milly prudce vyfoukla kouř. „Bylo mi jasné, že jsem to neměla dělat. Lidi do toho mohli začít šťourat a vyptávat se. A já to nechtěla riskovat!“

„Ale, Milly…“

„Prostě jsem nechtěla, aby to někdo věděl. Vůbec nikdo. Dokud to nikdo nevěděl, cítila jsem se… v bezpečí.“

„V bezpečí!“

„Ano, v bezpečí!“ zakvílela Milly. „Vždyť o tom nikdo na celém světě nevěděl. Nikdo se mě na nic neptal, nikdo mě z ničeho nepodezíral!“ Podívala se na Isobel. „Jakože, podezíralas mě kupříkladu ty z něčeho?“

„Asi ne,“ prohlásila Isobel neochotně.

„Jasně že ne. Nikdo mě nepodezíral.“ Milly znovu trochu roztřeseně potáhla z cigarety. „A čím víc času uběhlo, tím víc se mi zdálo, že se to snad vůbec nestalo. Uplynulo pár let, a když o tom stále nikdo nevěděl, postupně jako by to… přestalo existovat.“

„Jak to mohlo přestat existovat?“ skočila jí Isobel netrpělivě do řeči. „Milly, jednou ses vdala! A s tím nic nenaděláš!“

„Byly to tři minuty na matrice,“ kvílela Milly. „Jeden bezvýznamný podpis před deseti lety. Pohřbený pod hromadou právnických lejster, na která se už nikdo nikdy nepodívá. To přece není žádné manželství, Isobel. Je to zrnko prachu. Nic víc!“

„A když tě Simon požádal o ruku?“ Nastalo pronikavé ticho.

„Chtěla jsem mu to říct,“ špitla Milly. „Opravdu chtěla. Ale nakonec jsem došla k názoru, že k tomu není žádný důvod. Že to s námi nemá nic společného. Že by to jenom způsobilo komplikace. Nemusel to přece vědět.“

„A co hodláš dělat teď?“ zeptala se Isobel ohromeně. „Spácháš

bigamii?“

„Ta první svatba nebyla doopravdy.“ Milly otočila hlavu ke stěně.

„Ta by se neměla počítat.“

„Ty jsi snad přišla o rozum?“ vykřikla Isobel. „Jistěže se počítá! Proboha, Milly, jak můžeš být taková husa? Někdy mi z tebe zůstává rozum stát!“

„Drž zobák, Isobel!“ rozzuřila se Milly.

„Prima. Už ho držím.“

„Prima.“

Chvíli bylo ticho. Milly dokouřila cigaretu a uhasila ji o parapet.

„Ty ji nedokouříš?“ zeptala se, ale na Isobel se nepodívala. „Nejspíš ne. Můžeš si ji vzít.“

„Dobře.“ Milly si vzala napůl vykouřenou cigaretu a pak se trochu polekaně podívala na sestru. „Není ti něco? Máma má pravdu, vypadáš děsně.“

„Nic mi není,“ řekla Isobel stručně.

„Nejsi doufám anorektička?“

„Nejsem!“ zasmála se Isobel. „To víš, že ne.“

„Ale hodně jsi zhubla…“

„To ty taky.“

„Opravdu?“ Milly si zatahala za šaty. „Nejspíš tím stresem.“

„No tak se nestresuj,“ řekla Isobel rázně. „Jasný? Stres k ničemu nevede.“ Pokrčila kolena a objala si je. „Kdybychom tak věděly, jak daleko ten rozvod pokročil.“

„Nepokročil asi nikam,“ povzdychla si Milly. „Říkala jsem ti přece, že jsem u žádného soudu nebyla.“

„No a co? Na to, aby ses rozvedla, nemusíš chodit k žádnému soudu.“

„Ale musíš.“

„Nemusíš.“

„Určitě musíš!“ začala se hádat Milly. „Jako třeba v Kramerová versus Kramer.“

„Propánaboha, Milly?“ vykřikla Isobel. „Copak ty opravdu nic nevíš? To byl soud o opatrovnictví.“

Chvíli bylo ticho a pak Milly řekla: „Aha.“

„U normálního rozvodu tě zastupují právníci.“

„Jací právníci? Žádného právníka jsem neměla.“

Milly naposledy potáhla z Isobeliny cigarety a pak ji típla. Isobel vraštila obočí a nic neříkala. Pak zvedla hlavu.

„Možná jsi ho ani nepotřebovala. Možná se Allan rozvedl za tebe.“ Milly na ni zůstala zírat. „To myslíš vážně?“

„Co já vím! Ale vyloučené to není.“

Milly polkla. „Takže bych nakonec mohla být rozvedená?“

„Není to vyloučené. Tedy jenom teoreticky.“

„No a jak bych to mohla zjistit?“ zeptala se Milly rozčíleně. „Jak to, že jsem o tom nikdy neslyšela? Existuje někde nějaký oficiální seznam rozvedených? Bože, kdybych zjistila, že jsem vlastně už dávno rozvedená…“

„Určitě něco takového existuje,“ usoudila Isobel. „Ale je tu i rychlejší způsob.“

„A jaký?“

„Udělej, cos měla, krucinál, udělat už dávno. Zavolej svému manželovi.“

„Nemůžu,“ vyhrkla Milly. „Nevím, kde je.“

„Tak ho najdi!“

„Nemůžu.“

„Co bys nemohla!“

„Ani nevím, kde začít! A vůbec…“ Milly nedokončila větu a obrátila hlavu na druhou stranu.

„No co?“ Chvíli bylo ticho a Milly si třesoucími se prsty zapalovala další cigaretu. „O co jde?“ opakovala netrpělivě Isobel.

„Nechci s ním mluvit, jasný?“

„Proč nechceš?“ Isobel se zadívala na Millyin zdeprimovaný obličej. „Proč ne, Milly?“

„Protože máš pravdu.“ Milly vyhrkly slzy. „Máš pravdu, Isobel! Ti dva nebyli nikdy mí přátelé, to vím. Jenom mě využili. Dostali ode mě to, co chtěli. Všechna ta léta jsem na ně myslela jako na kamarády. Tak moc se měli rádi a já jim chtěla pomoct…“

„Milly…“

„Víš, po návratu domů jsem jim psala,“ svěřovala se Milly s pohledem upřeným do tmy. „Allan mi obvykle odpověděl. Plánovala jsem si, že se jednou vrátím a překvapím je. Pak jsme postupně ztráceli kontakt. Ale pořád jsem na ně myslela jako na kamarády.“ Zvedla k Isobel oči. „Nechápeš, jaké to tehdy v Oxfordu mezi námi třemi bylo. Bylo to jako milostný větrný vír. Jezdili jsme na pramičkách, chodili na pikniky, povídali si až do noci…“ Zarazila se.

„Jenomže oni si ze mě pravděpodobně celou dobu jenom dělali legraci, že?“

„Ale ne,“ řekla Isobel. „Určitě si z tebe nedělali legraci.“

„Na někoho takového dlouho čekali,“ řekla Milly trpce. „Na naivní, důvěřivou nánu, která udělá, co budou chtít.“

„Poslyš, už na to nemysli.“ Isobel jí položila ruku kolem ramen.

„Bylo to před deseti lety, už je to dávno pryč. Skončilo to. Musíš se dívat dopředu. Musíš zjistit, jak je to s tím tvým rozvodem.“

„Nemůžu,“ zavrtěla Milly hlavou. „Nemůžu s ním mluvit. Jenom se mi… vysměje.“ Isobel si vzdychla.

„Z tohohle se nevykroutíš.“

„Ale on může být kdekoli,“ rozhodila Milly bezradně rukama.

„Prostě se najednou vypařil.“

„Milly, žijeme ve věku informací, dneska není tak snadné se vypařit.“ Isobel vytáhla z kapsy tužku a z jednoho svatebního daru blahopřání. „Tak se do toho dáme,“ zavelela. „Řekni mi, co víš o tom, kde bydlel. O jeho rodičích. A o Rupertovi a jeho rodičích. A všechno, nač si dokážeš vzpomenout.“

O hodinu později se na ni Milly otočila od telefonu s triumfálním výrazem.

„Možná to mám!“ vykřikla. „Dostala jsem číslo!“

„Aleluja!“ vykřikla Isobel. „Doufejme, že je to on.“ Podívala se na silniční mapu otevřenou na straně rejstříku, která jí ležela na klíně. Milly si po nějaké době vzpomněla, že Rupertův otec byl ředitelem v Cornwallu, a po dalším přemítání si vybavila, že jméno vesnice začínalo na T. Probíraly tedy podle rejstříku jeden název po druhém a u každého na telefonních informacích zjišťovaly, jestli tam žije doktor Carr.

„Tak už to mám.“ Muly položila sluchátko a zahleděla se na řadu číslic.

„To je skvělé,“ odfoukla si s úlevou Isobel. „Tak mu zavolej!“

„Dobře.“ Milly se zhluboka nadechla. „Teď se uvidí, jestli mám to správné číslo.“

Tohle jsem měla udělat už dávno, pomyslela si provinile, když zvedala sluchátko. Mohla jsem to vlastně udělat kdykoli. Ale když vytáčela číslo, zmocnil se jí při pomyšlení na to, co musí udělat, velmi trapný a nepříjemný pocit. Nechtěla mluvit s Rupertem. Nechtěla mluvit ani s Allanem. Chtěla zapomenout na to, že ti neřádi vůbec existují, chtěla je vymazat z paměti.

„Haló?“ řekl jí najednou mužský hlas do ucha a Milly úlekem nadskočila.

„Haló?“ opakoval ten muž. Milly zaťala nehty do dlaní.

„Dobrý den,“ pípla nesměle. „Je to doktor Carr?“

„Ano, u telefonu.“ Zřejmě ho příjemně potěšilo, že zná jeho jméno.

„Tak dobře,“ odkašlala si Milly. „Mohla bych… mohla bych mluvit s Rupertem, prosím?“

„Bohužel zde není,“ řekl muž. „Zkusila jste jeho londýnské číslo?“

„Ne, nezkusila,“ odpověděla Milly překvapená skutečností, jak zní její hlas přirozeně. Podívala se na Isobel a ta na ni souhlasně kývla.

„Jsem jeho dávná kamarádka z Oxfordu a potřebuju s ním mluvit.“

„On je teď bohužel v Londýně. Je právníkem v Lincoln’s Inn. Ale můžu vám na něj dát číslo domů.“

Milly si napsala číslo a hlava se jí zatočila úžasem. Bylo to tak jednoduché. Celá léta myslela na Ruperta a Allana jako na lidi, kteří z jejího života navždy zmizeli; jako na vzdálené bytosti, které se mohly pohybovat kdekoli na zeměkouli a které už nikdy neuvidí. A vida, teď mluvila s Rupertovým otcem, a jestli vytočí získané číslo, promluví si osobně i s Rupertem. Za pár minut uslyší jeho hlas. Achbože.

„Známe se my dva?“ ptal se právě Rupertův otec. „Ze školy?“

„Ne, neznáme,“ vyhrkla Milly. „Promiňte, už musím končit.

Mockrát vám děkuju.“

Položila sluchátko a několik vteřin na ně zírala… Pak se zhluboka nadechla, znovu ho zvedla a rychle, aby si to nakonec ještě nerozmyslela, vytočila Rupertovo číslo.

„Haló?“ ozval se příjemný dívčí hlas.

„Dobrý den,“ řekla rychle Milly ze strachu, aby dívka neukončila rozhovor. „Mohla bych, prosím, mluvit s Rupertem? Je to dost důležité.“

„Jistě. Můžu vědět, kdo volá?“

„Jmenuju se Milly. Milly z Oxfordu.“

Zatímco dívka odešla, Milly si pohrávala prsty s telefonní šňůrou a snažila se klidně dýchat. Neodvážila se podívat ani na Isobel, aby náhodou neztratila nervy. Deset let je dlouhá doba. Jaký je Rupert teď? Co jí asi tak řekne? Slyšela slabou vzdálenou hudbu, takže si představovala, jak leží na zádech na podlaze, kouří joint a poslouchá diez. Nebo možná sedí ve starém, sametem potaženém křesle, hraje karty a popíjí k tomu whisky. Možná hraje karty s Allanem. Milly se zachvěla. Možná bude Allan za chvilku na drátě.

Ale místo toho uslyšela znovu dívčí hlas.

„Promiňte,“ řekla ta dívka, „ale Rupert je v této chvíli zaneprázdněný. Můžu mu něco vzkázat?“

„Ani ne,“ odpověděla Milly. „Ale mohl by mi zavolat?“

„Jistě,“ řekla dívka. „Na číslo Bath 89406.“

„Mám to.“

„Tak dobře,“ řekla Milly. Zadívala se na popsaný zápisník a najednou cítila hlubokou úlevu. Tohle měla udělat už před lety; bylo

to snazší, než si původně myslela. „Vy jste Rupertova spolubydlící?“ dodala konverzačním tónem. „Nebo kamarádka?“

„Nejsem ani jedno, ani druhé,“ odpověděla dívka mírně překvapeně. „Jsem Rupertova manželka.“

Kapitola šestá

Rupert Carr seděl ve svém fulhamském domu u krbu a třásl se strachy. Když Francesca položila sluchátko, zvědavě se na něj podívala a Rupert cítil, jak se mu všechny vnitřnosti sevřely. Co řekla Milly jeho ženě? Co přesně?

„Kdo je ta Milly?“ zeptala se Francesca a napila se vína. „Proč s ní nechceš mluvit?“

„Jedna taková divná h-holka, kterou jsem kdysi znal,“ řekl Rupert a proklínal se za to, že se zakoktal. Pokusil se nenuceně pohodit rameny, ale rty se mu při tom třásly a obličej mu sálal panikou.

„Nemám zdání, co chce. Zavolám jí zítra z kanceláře.“ Přinutil se zvednout oči a podívat se klidně na manželku. „Ale teď si chci projít své čtení.“

„Dobře,“ usmála se. Šla si sednout vedle něj na pohovku – elegantní pohovku značky Colefax and Fowler, svatební dar od jednoho z jejích bohatých strýčků. Naproti stála další pohovka, která s předchozí ladila a kterou si koupili sami; na ní seděli Charlie a Sue Smith-Halliwellovi, jejich nejlepší přátelé. Zašli si sem na příjemné dvě deci vína před večerní bohoslužbou u Svaté Kateřiny, kde měl Rupert čtení z Bible. Teď se jim vyhnul očima a snažil se soustředit na text. Ale slova mu skákala před očima a prsty se mu začaly potit.

„Promiň, Charlie,“ omlouvala se Francesca. Sáhla za sebe a trochu ztlumila Kiri Te Kanawu. „Co jsi to říkal?“

„Nic důležitého,“ zasmál se Charlie. „Prostě jenom cítím, že právě lidé, jako jsme my,“ – opsal kolem sebe kruh – „musejí povzbuzovat mladé rodiny k tomu, aby chodily do kostela.“

„Místo aby trávily nedělní dopoledne v Homestore,“ zamračila se Francesca. „Jmenuje se to tak, že?“

„Rodiny jsou přece,“ řekl Charlie, „základním pilířem společnosti.“

„Jistě, Charlie, jenomže vtip je v tom, že to je už minulost!“ ozvala se Sue okamžitě způsobem, který naznačoval, že podobnou debatu absolvovala už mnohokrát. „Rodiny už nejsou v módě! Dneska frčí samoživitelky a lesbičky.“

„Už jste četli,“ vložila se Francesca, „o té nové verzi Nového zákona, kterou si vymysleli gayové? Musím říct, že jsem byla šokována.“

„Je mi z toho na zvracení.“ Charlie sevřel pevně sklenku. „Ti lidé jsou zrůdy.“

„Ovšem nemůžeš je ignorovat,“ namítla Sue. „Chápeš? Nemůžeš prostě nepočítat s velkou částí společnosti. I když je pomýlená. Co na to říkáš, Ruperte?“

Rupert zvedl hlavu. Hrdlo měl sevřené.

„Promiň,“ přinutil se k odpovědi. „Chvíli jsem neposlouchal.“

„Omlouvám se,“ řekla Sue. „Musíš se soustředit, viď?“ Usmála se na něj. „Budeš skvělý. Vždycky jsi. Moc tě obdivuju, že se nikdy při čtení nezakoktáš!“

„Podle mě čteš evangelium jako jeden z nejlepších, Rupe,“ přidal se Charlie vesele. „To je asi tím univerzitním vzděláním. V Sandhurstu se na přednes moc nehledělo.“

„To není žádná omluva!“ namítla Sue. „Bůh dal všem lidem ústa i mozek, že ano? A co budeš číst?“

„Matouše 26,“ odpověděl Rupert. „Petrovo zapření.“ Nastalo krátké ticho.

„Petr,“ zamyslel se Charlie. „Jak se asi potom musel cítit?“

„Ani o tom nemluv,“ otřásla se Francesca. „Když si vzpomenu, jak blízko jsem byla ke ztrátě víry já…“

„Jistě, ale nikdy jsi Krista nezapřela, že?“ namítla Sue. Předklonila se a vzala Francesku za ruku. „Ani hned druhý den, když jsem za tebou přišla do nemocnice.“

„Měla jsem strašnou zlost,“ svěřovala se Francesca. „A styděla jsem se. Jako bych si to dítě ani nezasloužila.“

Kousla se do rtu.

„Určitě si ho zasloužíš,“ vložil se Charlie. „Oba si ho zasloužíte. A jednou ho také mít budete. Pamatujte, Bůh je na vaší straně.“

„Já vím.“ Francesca se podívala na Ruperta. „Je na naší straně, viď, miláčku?“

„Ano,“ řekl Rupert. Měl pocit, jako by si to slovo vyřízl z jazyka břitvou. „Bůh je na naší straně.“

Ale Bůh na jeho straně není. Věděl, že na jeho straně Bůh není. Když odešli z domu a zamířili ke Svaté Kateřině, která stála deset minut odtud na jednom chelseaském náměstíčku, Rupert si uvědomil, že za

ostatními zaostává. Chtělo se mu jít tak pomalu, až by se jim ztratil z dohledu. Kéž by ho tak už neviděli a úplně na něj zapomněli. Ale to nebylo možné. U Svaté Kateřiny se na lidi nezapomínalo. Každý, kdo se odvážil projít jejími dveřmi, stal se okamžitě součástí rodiny. I ti návštěvníci, kteří do kostela přišli naprostou náhodou, byli přivítáni nadšenými úsměvy a bylo jim dáváno všemožně najevo, že jsou velmi důležití a milováni, a byli zváni, aby přišli zase. Mnozí přišli. Ti, kteří nepřišli, se dočkali ustaraných telefonátů: „Jenom máme obavy, jestli se vám nic nestalo. To víte, máme vás rádi. Opravdu.“ Skeptikové byli zváni ještě vehementněji než ostatní. Byli vyzýváni, aby vstali a vyjádřili své výhrady, čím přesvědčivější výhrady měli, tím vědoucnějších úsměvů se dočkali. Členové Svaté Kateřiny se smáli pořád. Nosili své štěstí okázale najevo; kráčeli světem s do daleka sálající svatozáří jistoty.

Právě tato jistota Ruperta ke Svaté Kateřině přitahovala. První rok v advokátní kanceláři se topil v pochybnostech, a tehdy se seznámil s jiným právníkem Tomem Innesem. Tom byl velmi přátelský a otevřený. Jeho společenský život se bezpečně točil kolem Svaté Kateřiny. Měl odpověď na všechny otázky, a když náhodou na něco odpovědět neuměl, věděl, kam se podívat. Byl to nejšťastnější člověk, jakého kdy Rupert potkal. A Rupert, který v té době pochyboval, jestli vůbec dokáže být šťastný, se s téměř zoufalou lačností snažil Tomův život napodobit. Jak v křesťanství, tak v manželství. Teď se jeho život odvíjel podle obecně uznávaného modelu, což mu působilo velkou radost. Po tři spokojené roky byl ženatý s Franceskou, měl útulný dům a v zaměstnání se mu dařilo.

O jeho minulém životě nikdo nic nevěděl. Nikdo nevěděl o Allanovi. Snažil se to utajit. Před Franceskou, před knězem. Dokonce i před Bohem.

Tom na ně čekal v chrámových dveřích, oblečený stejně jako Rupert a Charlie v luxusním obleku, v košili od Thomase Pina s hedvábnou vázankou. Všichni muži od Svaté Kateřiny chodili podobně oblečení, stejně učesaní a s týmiž pečetními prsteny z masivního zlata na ruce. O víkendu chodili s oblibou v plátěných kalhotách a neformální košili od Ralpha Laurena, na hon pak v tvídovém obleku.

„Ruperte! Moc rád tě vidím. Připraven na čtení?“

„Jistě!“ odpověděl Rupert.

„To je dobře,“ usmál se Tom na Ruperta, kterého náhle zabrnělo v zádech. Stejný pocit měl, když potkal Toma poprvé. „Doufám, že se

ujmeš čtení z Bible na příštím sezení biblické skupiny naší advokátní kanceláře, pokud ti to nevadí.“

„Nevadí,“ odpověděl Rupert trochu překvapeně. „A co mám vlastně dělat?“

„O tom si promluvíme později,“ ujistil ho Tom. Opět se usmál a odešel – Rupert kupodivu pocítil jakési zklamání.

Kousek před ním se Francesca a Sue vřele objímaly s přáteli. Charlie právě vehementně potřásal pravicí bývalému spolužákovi. Všude kolem se do kostela hrnuli dobře oblečení a dobře placení lidé.

„Prostě jsem se zeptal Krista,“ prohlásil kdosi za ním, „prostě jsem se ho zeptal a druhý den jsem se probudil s dokonale formulovanou odpovědí v hlavě. Tak jsem se vrátil ke klientovi a řekl mu…“

„Proč se lidé nedokážou ovládat, to opravdu nechápu!“ vykřikla najednou Francesca. Mluvila rozčíleně a z očí jí létaly blesky.

„Všechny ty svobodné matky, které se nedokážou samy uživit…“

„Na druhé straně musíte brát v úvahu prostředí, z něhož pocházejí,“ namítala plavovláska v kabátě od Armaniho. Mírně se na Francesku usmála. „Potřebují naši pomoc a radu. Ne naše odsouzení.“

„Já vím,“ zamumlala Francesca. „Ale když je to tak těžké.“

Rukou bezděky zavadila o své ploché břicho a Rupertovi jí najednou bylo líto. Přitočil se k ní a políbil ji zezadu na krk.

„Neboj se,“ zašeptal jí do ucha. „Budeme mít dítě. Musíš být trpělivá.“

„Ale co když Bůh nechce, abych měla dítě?“ otočila se k němu Francesca a podívala se mu do očí. „Co pak?“

„Ale chce.“ Rupert se snažil mluvit sebejistě. „Určitě chce.“ Francesca si vzdychla, odvrátila hlavu a Rupert se mírně vyděsil.

Nedokázal na všechno odpovědět. Jak by mohl? Byl znovuzrozený křesťan ještě kratší dobu než Francesca, i v Bibli se vyznal méně, na hierarchickém žebříčku v zaměstnání stál níž a vydělával méně peněz. Přesto se Francesca ve všem řídila podle něj. Nedala si vymluvit, že slíbila, že ho bude ve všem poslouchat, a řídila se důsledně každou jeho radou.

Postupně se dav rozptýlil a lidé usedli do lavic. Někdo klečel, někdo hleděl s očekáváním k oltáři a jiní si tiše povídali. Mnozí drželi v ruce nepomačkané bankovky na milodar. Při každé bohoslužbě se u Svaté Kateřiny vybralo tolik peněz jako za celý rok v malém cornwallském kostelíčku, kam chodil Rupert v dětství. Místní

kongregace si mohla dovolit vydávat vysoké částky, aniž to nějak ohrozilo její životní styl. I pak si mohli kupovat luxusní auta, dobré jídlo a zájezdy do zahraničí. Byli ideálním publikem pro každou reklamu, pomyslel si Rupert; kdyby kostel prodával plochu na stěnách, topil by se v penězích. Obličejem mu přeletěl bezděčný úsměv. Poznámka tohoto typu by se dala čekat spíš od Allana.

„Ruperte!“ do jeho myšlenek pronikl Tomův hlas. „Pojď se posadit dopředu.“

„Vlastně máš pravdu,“ přikývl Rupert. Posadil se na přidělenou židli a rozhlédl se po shromáždění, které k němu obrátilo pozornost. Byly to známé obličeje, několik z nich se dokonce usmálo. Rupert se také snažil usmívat. Ale najednou se pod zkoumavým pohledem pěti set křesťanů cítil jako nahý. Co vlastně vidí? Co si o něm myslí? Zmocnila se ho dětinská panika. Všichni si myslí, že jsem jako oni, přistihl se při nečekané myšlence. Ale já nejsem. Jsem jiný.

Ozvaly se varhany a všichni povstali. I Rupert vstal a poslušně se zahleděl na žlutou stránku. Melodie písně byla veselá, slova šťastná a povznášející. Ale on se povzneseně necítil, spíš jako nečistý. Nemohl zpívat a nemohl se zbavit utkvělé myšlenky, kolem které stále kroužil. Všichni si myslí, že jsem jako oni, bušilo mu v hlavě. Ale nejsem. Jsem jiný.

Odjakživa byl jiný. Za svého dětství v Cornwallu byl ředitelův syn; oddělil se od ostatních mnohem dřív, než dostal nějakou šanci. Zatímco otcové ostatních kluků jezdili v traktoru a pili pivo, jeho otec četl řeckou poezii a nechával Rupertovy kamarády po škole. Jeho otec byl oblíbeným ředitelem – nejoblíbenějším, jakého kdy škola měla – jenomže tohle Rupertovi, který byl od přírody plachý, studijní typ a nepříliš zdatný v tělocviku, nepomohlo. Postupně se z Ruperta stal zakřiknutý a nejistý chlapec, který zadrhával a nejraději byl sám.

Pak kolem jeho třinácti dětské rysy dozrály, Rupert zkrásněl a tím se všechno ještě zhoršilo. Najednou kolem něj kroužilo plno hihňajících se děvčat, která o něj projevovala zájem, a ostatní kluci mu začali závidět. Bylo jasné, že tak hezký chlapec se může vyspat s každou, kterou bude chtít, a obecně se mělo za to, že to také dělá. Téměř každý sobotní večer zval nějaké děvče do kina, posadil se s ní do zadní řady a objal ji okázale kolem ramen. A v pondělí se dotyčná hystericky pohihňávala s kamarádkami, klopila významně oči a trousila narážky. Jeho pověst stále rostla. K Rupertovu překvapení ani jediná neprozradila, že jeho sexuální aktivity končily polibkem na

dobrou noc. V osmnácti už byl v kině se všemi děvčaty a stále byl panic.

Doufal, že v Oxfordu nastane nějaký průlom. Že tam lépe zapadne. Že se tam setká s jiným typem dívek a všechno naskočí do správné koleje. Po létě stráveném na pláži tam přijel opálený a plný sil a okamžitě vzbudil pozornost. Lepila se na něj děvčata, inteligentní a okouzlující, o jakých vždycky snil.

Jenomže i tehdy to s touhou jaksi vázlo. Netoužil po dívkách s vysokým čelem, poletujícími vlasy a obdivuhodným intelektem. Zato ho fascinovali oxfordští muži. Muži. Potají po nich na přednáškách pokukoval, pozoroval je na ulici, přisedával k nim v hospodách. K vyfintěným studentům práv ve vestičkách, k nakrátko ostříhaným studentům francouzštiny, kteří si libovali v botách Dr. Martens. Ke členům herecké společnosti, kteří se ještě neodlíčení přihrnuli po představení do hospůdek a všechny rozpustile líbali na rty.

Příležitostně si některý muž všiml Rupertova upřeného pohledu a pozval ho, aby si k nim přisedl. Několik z nich se o něj otevřeně ucházelo. Ale on se pokaždé vyděšeně stáhl. Přece ho nepřitahují muži. Přece není gay. To přece není možné.

Koncem prvního roku v Oxfordu byl stále panic a osamělejší než předtím. Nepatřil do žádné party, neměl žádnou přítelkyni ani přítele. A kvůli jeho kráse si ostatní na jeho fakultě mysleli, že nad nimi ohrnuje nos. Mysleli si, že je nafoukaný a arogantní, což rozhodně nebyl. Usoudili, že se jeho společenský život odehrává mimo kolej, a ztratili o něj zájem. Koncem školního roku trávil většinu večerů sám ve svém bytě popíjením whisky.

A pak ho jednou poslali na zvláštní konzultaci k Allanu Kepinskému, Američanovi z vědeckovýzkumného programu v Keble. Hovořili spolu zaníceně o Ztraceném ráji a jejich rozhovor byl stále vášnivější. Ke konci konzultace hořel Rupert v obličeji jak z výměny názorů, tak z jiskření, které mezi nimi probíhalo. Allan se na židli nakláněl k Rupertovi stále víc a víc, až se jejich obličeje téměř dotýkaly.

Pak se beze slova předklonil ještě trochu a rty se lehce dotkl Rupertových. Rupertovým tělem projelo vzrušení. Zavřel oči a přál si, aby ho Allan políbil znovu a ještě víc se k němu přiblížil. Allan pomalu a něžně Ruperta objal a stáhl ho ze židle dolů na koberec a do nového života.

Později Allan Rupertovi vysvětlil, jak mnoho riskoval tím, že učinil první krok.

„Mohls mě také poslat do vězení,“ podotkl suše a pohladil Rupertovy zcuchané vlasy. „Nebo přinejmenším supem domů prvním letadlem. Balení studentů se tu nepovažuje za příliš etické.“

„Do háje s etikou,“ utrousil Rupert a překulil se na záda. Dosud se chvěl úlevou a nově nabytou svobodou. „Bože, cítím se neuvěřitelně. Netušil jsem…“ Nedořekl.

„Nejspíš opravdu ne,“ podotkl Allan pobaveně.

Následující léto se Rupert vznášel v bublině naprostého opojení. Nalepil se na Allana a strávil s ním celé prázdniny. Jedl s ním, spal s ním, uctíval ho a miloval. Nikdo jiný ho nezajímal, jako by pro něj lidstvo přestalo existovat.

Milly ho nezajímala ani v nejmenším. Allan ji měl docela rád – okouzlovala ho její naivita a bavilo její bezmyšlenkovité plácání. Pro Ruperta to byla jenom další povrchní husa. Obírala ho o čas, o prostor a navíc o Allanovu pozornost.

„Ruperte!“ Žena vedle něj do něj šťouchla a Rupert si uvědomil, že se už přestalo zpívat. Rychle se posadil a snažil se uklidnit a soustředit.

Ale myšlenka na Milly ho zneklidňovala a nedokázal ji dostat z hlavy. „Milly z Oxfordu“, jak se dnes večer představila. Rupert se zachvěl zlostí při vzpomínce na to, jak jeho žena vyslovila její jméno. Jak se vůbec opovážila volat mu po deseti letech! Jak se vůbec dostala k jeho číslu? Copak jí není jasné, že se všechno změnilo? Že už není žádný gay? Že to všechno byla jenom strašná chyba?

„Ruperte! Jsi na řadě!“ sykla na něj žena a Rupert se rychle vzpamatoval. Opatrně odložil žlutý list, vzal si Bibli a vstal. Pomalu kráčel k pultu, položil na něj Bibli a podíval se na posluchače.

„Dnes budu číst z evangelia podle Matouše,“ oznámil. „Týká se zapření. Jestli a jak se dokážeme vypořádat s tím, když zapřeme člověka, kterého hluboce milujeme.“

Chvějícíma se rukama otevřel Bibli a zhluboka se nadechl. Čtu to k větší Boží slávě, říkal si – tak jako všichni, kdo u Svaté Kateřiny čtou z evangelií. Čtu to pro Krista. V duchu si představil vážný a smutný Ježíšův obličej a pocítil známé provinilé bodnutí. Ale obličej, který se mu zjevil před očima, nebyl Ježíšův. Byl Allanův.

Kapitola sedmá

Druhý den ráno Milly s Isobel počkaly, dokud čtveřice hostů nesešla do kuchyně, a pak vyklouzly z domu ještě dřív, než je Olivia stačila vyzpovídat, kam mají namířeno.

„Poslyš,“ řekla Isobel, když došly k autu. „Myslím, že v půl deváté jede rychlík do Londýna. Mohla bys ho chytit.“

„A co když něco řekne?“ Milly se podívala nahoru k Alexandrovu oknu, na němž byly ještě zatažené závěsy. V ledovém ranním vzduchu se jí roztřásly rty. „Co když řekne něco Simonovi, zatímco budu pryč?“

„Neřekne,“ uklidňovala ji přesvědčeně Isobel. „Simon bude celý den v práci, ne? Alexander na něj vůbec nenarazí. A pak už budeš mít přinejmenším jistotu.“ Otevřela dveře auta. „No tak nasedni.“

„Nespala jsem celou noc,“ řekla Milly, když se Isobel rozjela. „Byla jsem hrozně nervózní.“ Omotala si pramínek vlasů pevně kolem prstu a pak ho pustila. „Deset let jsem si myslela, že jsem vdaná. A teď se možná ukáže… že jsem vůbec nebyla!“

„Tohle je pouhý předpoklad, Milly,“ upozornila ji Isobel.

„Já vím,“ řekla Milly. „Ale bylo by to logické, že? Proč by Allan začal vyřizovat rozvod a pak ho nedokončil? Samozřejmě by to dotáhl do konce.“

„Uvidí se.“

„Nebuď tak pesimistická, Isobel! Copak jsi mi právě ty neříkala…“

„Já vím, že jsem ti to říkala. A rozhodně doufám, že jsi rozvedená.“ Podívala se na Milly. „Ale nebudu oslavovat dřív, než budeš mít naprostou jistotu.“

„Však neoslavuju,“ bránila se Milly. „Ještě ne. Jenom… mám velkou naději.“

Zastavily na červenou a sledovaly šňůru dětí, které ve stejných červených vlněných kabátcích capkaly přes ulici.

„Nemůžu si odpustit připomínku,“ prohodila Isobel, „že kdyby se tvůj úžasný přítel Rupert obtěžoval zavolat zpátky, možná bys už v této chvíli byla s Allanem v kontaktu. A věděla bys, jak na tom jsi.“

„Já vím,“ řekla Milly. „Je to neřád. Takhle se mě vykašlat. Musí mu být jasné, že jsem v nějakém průšvihu. Proč jinak bych mu

volala?“ Hlas jí stoupal v nevěřícném úžasu. „Jak může být někdo tak sobecký?“

„Většina světa je jeden sobec za druhým,“ utrousila Isobel. „To není žádná novinka.“

„A jak to, že je najednou ženatý?“ Isobel pokrčila rameny.

„Tady máš svou odpověď. Na to, proč asi nevolal.“

Milly otřela vedle sebe zamlžené okno a pozorovala míjející ulice. Lidé spěchající do práce rozdupávali čerstvě napadaný sníh do břečky. Výlohy ještě neotevřených obchodů byly polepené nevkusnými plakáty oznamujícími výprodej.

„A co uděláš,“ zeptala se Isobel najednou, „když zjistíš, že jsi rozvedená?“

„Co tím myslíš?“

„Řekneš to Simonovi?“ Nastalo ticho.

„Nevím,“ zamyslela se Milly. „Možná to nebude nutné.“

„Ale Milly…“

„Já vím, že jsem mu to měla říct hned,“ skočila jí Milly do řeči. „Že jsem mu to měla říct už dávno a nějak to vyřešit.“ Odmlčela se.

„Jenomže jsem to neudělala. A teď už to nezměním. Na to je pozdě.“

„To přece nevadí. Můžeš mu to říct teď.“

„Ale teď je to úplně něco jiného! Za tři dny máme svatbu. Všechno je tak dokonalé! Proč to zničit… tímhle?“

Isobel mlčela a Milly se na ni zkroušeně podívala. „Asi si myslíš, že bych mu to měla i tak říct. Asi si myslíš, že by člověk neměl mít tajemství před někým, koho má rád.“

„Tak to si vůbec nemyslím,“ odpověděla Isobel. Milly se na ni překvapeně podívala. Isobel hleděla upřeně před sebe a rukama křečovitě svírala volant. „Docela dobře můžeš mít někoho ráda a přitom mu neříkat všechno.“

„Ale…“

„Kdyby mu to kupříkladu přineslo trápení. Nebo kdyby mu třeba do toho nic nebylo.“ Isobel najednou ostře zaskřípal hlas. „Některá tajemství by se vůbec říkat neměla.“

„Jaká kupříkladu?“ Milly nespouštěla z Isobel oči. „O čem konkrétně mluvíš?“

„O ničem.“

„Ty máš tajemství?“

Isobel mlčela. Několik minut Milly zkoumala sestřin obličej ve snaze rozluštit, na co právě myslí. Pak jí to najednou došlo. Jako blesk se vynořilo strašlivé poznání.

„Jsi nemocná, že?“ zeptala se roztřeseným hlasem. „Bože, už je mi to jasné. Proto jsi tak bledá. Něco strašného se s tebou děje – a ty nám to nechceš říct!“ vyjekla Milly vyděšeně. „Myslíš si, že bude lepší, když to nebudeme vědět! To se nám hodláš svěřit až na smrtelné posteli?“

„Milly!“ okřikla Isobel sestru. „Já na žádné smrtelné posteli nejsem! Nejsem nemocná.“

„Tak o jaké tajemství tedy jde?“

„Neříkala jsem, že mám tajemství. Mluvila jsem teoreticky.“ Isobel dojela na parkoviště před nádražím. „Už jsme tady.“ Otevřela dveře auta, a aniž se na Milly podívala, vystoupila.

Milly ji váhavě následovala. Ve chvíli, kdy vcházely do nádražní haly, přijel k jednomu nástupišti vlak a vyvalily se z něj davy cestujících. Spousty bezstarostných, šťastných lidí se zavazadly vesele mávaly na přátele. Lidí, pro něž slovo „svatba“ znamenalo jenom štěstí a oslavy.

„Ach bože,“ svěřovala se Milly Isobel, když ji doběhla. „Mně se tam tak nechce. Vůbec nemám chuť zjišťovat, jak to se mnou je. Nejraději bych na všechno zapomněla.“

„Musíš jet. Nemáš na výběr.“ Najednou Isobel prudce zbledla.

„Jdi si pro lístek,“ řekla a prudce se nadechla. „Hned se vrátím.“ A k Millyinu překvapení se rozběhla k záchodům. Milly se za ní chvíli dívala a pak se vydala k pokladně.

„Londýn zpáteční, prosím,“ řekla dívce za sklem. Co se to proboha s Isobel děje? Nemocná prý není, ale tohle také není normální. Těhotná být nemůže – vždyť s nikým nechodí.

„Už je to dobré.“ Vedle ní se objevila Isobel. „Máš všechno?“

„Ty jsi těhotná!“ sykla Milly. „Že ano?“

Isobel před ní kousek couvla. Vypadala, jako by jí Milly dala facku.

„Nejsem,“ řekla.

„Ale jsi. To je jasné!“

„Za chvíli ti jede vlak.“ Isobel se podívala na hodinky. „Ať ti neujede.“

„Jsi těhotná a tutláš to přede mnou! Krucinál, Isobel, mělas mi to říct. Vždyť budu teta!“

„Nebudeš,“ odsekla Isobel. „Žádná teta rozhodně nebudeš.“

Milly na ni nechápavě vyvalila oči. Pak jí najednou došlo, co tím Isobel mínila, a vyděsila se.

„Ne! To nemůžeš udělat! To nejde! Nemyslíš to vážně, že ne, Isobel?“

„Co já vím. Vůbec nevím, jasný?“ zakvílela Isobel. Popošla o pár kroků k Milly, zaťala ruce v pěst, a pak zase o kousek couvla jako zvíře chycené v kleci.

„Isobel…“

„Ať ti neujede ten vlak,“ pobízela ji Isobel. „Jdi už.“ Očima blýskla po Milly. „Pospěš si!“

„No tak pojedu dalším,“ řekla Milly. „Ne! Na to nemáš čas. Tak už jdi!“

Milly se na několik tichých vteřin zadívala na sestru. Dosud nikdy neviděla Isobel tak zranitelnou a nebylo jí při tom lehko.

„Tak dobře,“ svolila nakonec. „Tak já jdu.“

„Hodně štěstí,“ popřála jí Isobel.

„A až se vrátím, tak si o tom… o tamtom… promluvíme.“

„Když myslíš,“ pokrčila rameny Isobel. Když se po ní Milly od kontroly lístků ohlédla, aby jí zamávala na pozdrav, byla už pryč.

Po návratu domů už na Isobel čekala v kuchyni Olivia. „Kde je Milly?“ zajímala se.

„Jela na celý den do Londýna,“ odpověděla Isobel.

„Do Londýna? Proč proboha?“

„Koupit dárek pro Simona,“ vymyslela si Isobel a vzala si krabici sucharů. Olivia na ni vytřeštila oči.

„To myslíš vážně? Na celý den do Londýna? Vždyť mohla koupit perfektní dárek i v Bathu!“

„Dostala prostě chuť zajet si do Londýna,“ prohodila Isobel a otevřela balíček dietních sucharů. „Vadí to snad?“

„To si piš, že ano,“ dopálila se Olivia. „Jistěže to vadí! Copak nevíš, co je dnes za den?“

„Ale vím,“ odpověděla Isobel a zakousla se s chutí do sušenky.

„Čtvrtek.“

„No právě! Zbývají už jenom dva dny! Musím udělat tisíc věcí a Milly mi měla pomoct! Je naprosto bezohledná.“

„Nech ji oddechnout,“ řekla Isobel. „Už jí z toho jde hlava kolem.“

„Ale to mně taky, holčičko! Musím na poslední chvíli zařídit ještě pár objednávek, zkontrolovat prostírání – a ještě k tomu právě přivezli stan. Kdo si ho půjde se mnou prohlédnout?“

Chvíli bylo ticho.

„Ježkovy voči,“ vzdychla si Isobel a nacpala si poslední sušenku do pusy. „Tak dobře.“

Simon s Harrym kráčeli po Parham Place. Byla to široká ulice na dobré adrese, drahá a v tu chvíli velmi živá – bylo dopoledne a její obyvatelé, špičkoví odborníci z různých odvětví, odjížděli právě do práce. Hezká brunetka, která nasedala do auta, se na Simona usmála. O tři domy dál seděla na zápraží skupinka tří zedníků a popíjela z hrnků čaj, z něhož se ještě kouřilo.

„A jsme tady.“ Harry se zastavil u kamenných schodů vedoucích k lesklým modrým dveřím. „Máš ty klíče?“

Simon beze slova vyšel po schodech a strčil klíč do zámku.

Vstoupil do prostorné chodby a otevřel další dveře po levici.

„No tak,“ povzbuzoval ho Harry. „Jdi dovnitř.“

Když Simon vstoupil, okamžitě se mu vybavilo, proč se s Milly do tohoto bytu tak zamilovali. Byl ohromně vzdušný. Měl bílé zdi, vysokánský strop a kilometry dřevěné podlahy. Žádný jiný byt z těch, které si prohlíželi, se mu zdaleka nevyrovnal a žádný jiný nebyl tak příšerně drahý.

„Líbí se ti?“ zeptal se Harry.

„Je skvělý.“ Simon přistoupil ke krbové římse a přejížděl po ní rukou. „Je skvělý,“ opakoval. Sám se divil, že nebyl obšírnější. Byt byl mnohem víc než jenom skvělý. Byl nádherný, byl dokonalý. Milly bude bez sebe nadšením. Ale sám Simon, jak tam stál a prohlížel si ho, cítil převážně vztek.

„Pěkně vysoký strop,“ podotkl Harry. Otevřel prázdnou skříň obloženou dřevem, nakoukl dovnitř a zase ji zavřel. Šel se podívat z okna a jeho kroky duněly po prázdné podlaze. „Pěkné dřevěné žaluzie,“ poklepal na ně pochvalně.

„Žaluzie jsou skvělé,“ řekl Simon. Skvělé bylo všechno. Nebyla tu jediná chyba.

„Musíš si sem pořídit nějaký slušný nábytek,“ podotkl Harry.

Podíval se na Simona. „Nebudeš potřebovat pomoc?“

„Nebudu,“ odmítl Simon, „děkuju.“

„No tak doufám, že se vám tu bude líbit.“ Harry pokrčil rameny.

„Je to krásný byt,“ řekl Simon upjatě. „Milly bude nadšená.“

„To jsem rád,“ prohlásil Harry. „A kde vlastně dneska je?“

„V Londýně. Nějaká tajuplná výprava. Nejspíš dárek pro mě.“

„To je nějakých dárků,“ podivil se Harry. „Budete strašně rozmazlení.“

„Přivedu ji sem dnes večer, aby si ho prohlédla,“ slíbil Simon,

„pokud to stačí?“

„Je to tvůj byt. Záleží na tobě.“

Z obývacího pokoje vyšli na světlou a širokou chodbu. Větší pokoj měl výhled do zahrady. Za vysokými okny byl malý balkónek s kovovým zábradlím.

„Víc než dva pokoje zatím nepotřebujete,“ prohodil Harry. Řekl to s náznakem otázky v hlase. „Nemusíte hned myslet na děti.“

„To je pravda,“ souhlasil Simon. „Na to máme spoustu času. Milly je teprve dvacet osm.“

„Přesto…“ Harry otočil vypínačem u dveří a holá žárovka visící ze stropu se okamžitě rozzářila. „Budete potřebovat nějaké stínidlo. Nebo jak se tomu říká.“

„Ano,“ přikývl Simon. Podíval se na otce. „Co jsi tím myslel?“ zeptal se. „Chceš tím snad říct, že bychom si měli hned pořídit děti?“

„Ne,“ zavrtěl Harry rozhodně hlavou. „To určitě ne.“

„Opravdu? Ale tys to udělal.“

„Já vím. Ale byla to chyba.“ Simon ztuhl.

„Chceš snad říct, že já jsem byl chyba?“ vyjekl. „Výsledek lidského omylu?“

„Ty víš, že takhle jsem to nemyslel,“ ohradil se Harry podrážděně.

„Přestaň být tak strašně nedůtklivý.“

„A co jsi čekal? Vždyť jsi mi právě řekl, že jste mě nechtěli.“

„Rozhodně jsme tě chtěli!“ Harry se na chvíli odmlčel. „Jenomže to nemuselo být tak brzy.“

„Tak to se omlouvám, že jsem vám zkazil zábavu,“ vztekal se Simon. „Ale asi chápeš, že jsem neměl na vybranou. Moje rozhodnutí to nebylo, co říkáš?“

Harry sebou trhl.

„Poslyš, Simone. Chtěl jsem tím jenom říct…“

„Já dobře vím, co jsi chtěl říct!“ rozčiloval se Simon cestou k oknu. Podíval se na zasněženou zahradu a snažil se ovládnout hlas.

„Byl jsem taková nepříjemnost, že jo? A už mi to zůstalo.“

„Simone…“

„ Tak poslyš, tatínku. Nechci už působit žádné potíže.“ S rozechvělým obličejem se otočil k Harrymu. „Mockrát ti děkuju, ale

tenhle byt si strč za klobouk. My si s Milly poradíme sami.“ Mrštil s klíči na vyleštěnou podlahu a vyrazil ze dveří.

„Simone!“ vybuchl Harry. „Přestaň se chovat jako blbec!“

„Je mi líto, že jsem tak dlouho obtěžoval,“ zaječel na něj Simon od dveří. „Ale v sobotu už budeš mít pokoj. Už se se mnou nebudeš muset stýkat. Pro oba to bude asi úleva.“ A práskl za sebou dveřmi.

Osamělý Harry tam jenom stál a civěl na klíče, které se leskly v zimním slunci.

Matrika byla prostorná, světlá místnost s měkkým zeleným kobercem na podlaze. Všude kolem byly v moderních policích z bukového dřeva založené rejstříky, které se dělily na narození, sňatky a úmrtí. V oddělení sňatků byl největší provoz. Když tam Milly rozechvěle došla, hemžilo se to tam lidmi, kteří otevírali a zavírali zásuvky, psali si stručné poznámky na kus papíru a domlouvali se spolu šeptem. Na stěně visela nabídka s nadpisem POMŮŽEME VÁM SESTAVIT RODOKMEN. Dvě dámy středního věku pečlivě zkoumaly rejstřík z devatenáctého století. „Charles Forsyth!“ vykřikla jedna. „Ale je to náš Charles Forsyth?“ Žádný z těch lidí nevypadal utrápeně ani provinile. Pro všechny ostatní, pomyslela si Milly, to bylo jenom příjemné vyplnění dopoledne.

Se strachem klopila oči k zemi a zamířila k rejstříkům z nedávné minulosti. Vytáhla jednu zásuvku a téměř se neodvážila podívat dovnitř. Chvíli nemohla nic najít a zalila ji nesmyslná naděje. Ale pak ji to najednou praštilo do očí. Havillová, Melissa G. – Kepinská. Oxford.

Milly se sevřelo srdce. V koutku duše chovala tajnou naději, že její svatba s Allanem bdělému oku zákona nějak unikla. Ale neunikla, stálo to tu černé na bílém a každý si to mohl prohlédnout. Pár pošetilých minut v oxfordské matrice mělo za následek tuto trvalou informaci, nesmazatelný záznam, který tu zůstane na věky. V jakési křeči civěla upřeně na papír, dokud jí slova nezačala tančit před očima.

„Jestli chcete, můžeme vám udělat kopii,“ prohodil čísi veselý hlas a Milly vyděšeně nadskočila a rukou se pokusila zakrýt své jméno. Stál před ní mládenec s jmenovkou a přátelsky se na ni usmíval. „Děláme tu kopie potvrzení o sňatku. Můžeme vám ji také zarámovat. Je to moc hezký dárek.“

„Děkuju, nechci,“ odmítla Milly jeho nabídku. Při myšlence, že by si nechala potvrzení o sňatku zarámovat, se málem hystericky

rozchechtala. „Ne, děkuji.“ Naposledy se podívala na své jméno a pak zásuvku zavřela tak prudce, jako by chtěla záznam rozdrtit a zničit.

„Vlastně jsem hledala rejstřík rozvodů.“

„Ale to jste tady špatně!“ Mládenec se na ni zazubil v radosti, že jí může poradit. „To musíte do Somerset House.“

Byl to největší stan, jaký kdy Isobel viděla. Impozantně se vzdouval ve větru jako obrovitá bílá houba, vedle níž vypadala auta a dodávky jako trpaslíci.

„Do háje!“ vykřikla. „To muselo stát pěknou pálku!“ Olivia sebou trhla.

„Tiše, holčičko!“ pokárala ji. „Někdo by nás mohl slyšet.“

„To si piš, že všichni dobře vědí, kolik to stálo,“ prohlásila Isobel při pohledu na zástup mladých mužů a žen nepřetržitě proudících v obou směrech vchodem. Vypadali zaměstnaně a cílevědomě; mnozí z nich nesli krabice nebo kabely, případně kusy dřevěného obložení.

„Támhle bude rukáv spojující stan se zadním traktem Pinnacle Hall,“ ukázala Olivia. „A toalety.“

„Do háje,“ opakovala Isobel. „Připomíná mi to spíš cirkus.“

„Abych pravdu řekla,“ prohodila po chvíli Olivia, „chvíli jsme uvažovali o tom, že tu budeme mít slona.“

Isobel na ni vytřeštila oči. „Slona?“

„Na kterém by odtud šťastná dvojice odjela.“

„Na slonovi by se podle mě moc daleko nedostala,“ rozesmála se Isobel.

„Místo toho odletí v helikoptéře,“ pokračovala Olivia. „Neříkej to Milly. Je to překvapení.“

„Páni,“ užasla Isobel. „Takže v helikoptéře.“

„Už jsi někdy letěla helikoptérou?“ zeptala se Olivia.

„Ano,“ odpověděla Isobel. „Několikrát. Abych pravdu řekla, není to žádný med.“

„Já jsem v ní neletěla,“ povzdychla si Olivia toužebně. „Ani jednou.“

Isobel se uchechtla. „Nechtěla by sis tam sednout místo Milly?

Simonovi by to určitě nevadilo.“

„Nemluv hlouposti,“ okřikla ji Olivia. „Pojď se raději podívat dovnitř.“

Obě se brodily sněhem ke vchodu a nahlédly do stanu.

„No nazdar,“ protáhla Isobel. „Uvnitř to vypadá ještě mnohem větší.“ Rozhlížely se po obrovském prostoru. Všude byli lidé, přinášeli židle, rozestavovali radiátory a upevňovali osvětlení.

„Zase tak velké to není,“ pípla Olivia nejistě. „Až se tam nanosí židle a stoly, bude to vypadat docela útulně.“ Odmlčela se. „Útulně možná ne, ale…“

„Páni, smekám před Harrym!“ prohlásila Isobel. „To se opravdu vytáhl.“

„My jsme také přispěli!“ ohradila se Olivia. „Víc, než se možná zdá. A vůbec, Harry si to může dovolit.“

„O tom není sporu.“

„Má Milly moc rád, víš.“

„Já vím,“ přisvědčila Isobel. „Krucinál…“ Rozhlédla se stanem a kousla se do rtů.

„Co je?“ zeptala se Olivia podezíravě.

„No víš,“ řekla Isobel. „Takové přípravy a tolik peněz. A pro jediný den.“

„Co je na tom špatného?“

„Nic. Určitě to všechno klapne.“ Olivia se na ni zadívala.

„Isobel, co je to s tebou? Snad Milly nezávidíš, nebo ano?“

„Sama nevím,“ přiznala se Isobel.

„Taky ses mohla vdát. Jenomže jsi nechtěla.“

„Nikdo mě nepožádal o ruku,“ upozornila ji Isobel.

„O to přece nejde!“

„Podle mě to svůj význam má,“ odpověděla Isobel a s hlubokým zděšením cítila, jak se jí hrnou slzy do očí. Snad se tu krucinál nerozbrečí? Otočila se, a než její matka stačila něco říct, odešla rychle na opačnou stranu stanu. Olivia, která její slzy nezaregistrovala, spěchala za ní.

„Tady bude jídlo,“ oznamovala nadšeně. „A tady budou ty labutě.“

„Labutě?“ otočila se k ní Isobel.

„Budeme tu mít ledové labutě,“ vysvětlovala Olivia. „Nadité samými ústřicemi.“

„To nemyslíš vážně!“ Stanem se rozezněl Isobelin smích. „Koho to napadlo?“

„Harryho,“ pokrčila rameny Olivia. „Máš snad něco proti?“

„Ale vůbec ne. Jenom je to ta nejpraštěnější věc, o jaké jsem kdy slyšela.“

„Já to říkala také,“ přidala se Olivia. „Ale Harry řekl, že podle jeho názoru je svatba sama o sobě natolik praštěná věc, že neví, proč by měl předstírat vytříbené chování. Takže jsme to riskli!“

„Hlavně Harry riskuje,“ podotkla Isobel, „že pokud bude cpát hosty ústřicemi, přijde brzy na buben.“

„To určitě ne,“ okřikla ji Olivia. „Takové věci neříkej, Isobel.“

„Tak dobře,“ chlácholila ji Isobel. „Opravdu si myslím, že to bude moc pěkná svatba.“ Rozhlédla se obrovským stanem a toho dne ji po sté napadlo, co se asi Milly dozvěděla. „Pro Milly to bude nezapomenutelný den.“

„A vůbec si to nezaslouží,“ zavrčela Olivia dopáleně. „Takhle si vyrazit do Londýna. Dva dny před svatbou! Dva dny!“

„To mi povídej,“ odpověděla Isobel a kousla se do rtů. „To mi povídej. Ale věř mi, že Milly to ví také.“

Než Milly došla na Strand, začalo svítit zimní slunce a jí se zmocnila naděje. Za několik minut bude mít jistotu, tu či onu. A najednou se jí zdálo, že ví jistě, jaká bude odpověď. Břemeno, které ji tížilo minulých deset let, z ní spadne. Konečně bude volná.

Loudala se, cítila mírný větřík ve vlasech a vychutnávala sluneční paprsky na obličeji.

„Promiňte,“ poklepala jí najednou jakási dívčina na rameno. Milly se ohlédla. „Hledáme tu modelky pro předvádění účesů. Pracuju pro salon na Covent Garden.“ Usmála se na Milly. „Neměla byste zájem?“

Milly projela radostná jiskra.

„Promiňte,“ omlouvala se, „ale na to nemám vážně čas.“ Odmlčela se a rty se jí roztáhly v lehkém úsměvu. „V sobotu se totiž vdávám.“

„Opravdu?“ vykřikla dívka. „Opravdu se vdáváte? Tak to vám blahopřeju! Budete moc hezká nevěsta.“

„Díky,“ začervenala se Milly. „Omlouvám se, že se nemůžu zdržet.

Ale musím ještě pár věcí zařídit.“

„Vůbec se neomlouvejte,“ odpověděla dívka a obrátila soucitně oči v sloup. „Vím, jaké to je! Spousta drobností, které člověk nechá na poslední chvíli!“

„No právě,“ přikývla Milly na odchodu. „Ještě pár posledních drobností.“

Do Somerset House a do oddělení, které hledala, vstoupila v mnohem povznesenější náladě. Člověk, který spravoval soudní rozhodnutí o rozvodu, byl veselý, měl v očích jiskřičky a při ruce superrychlý počítač.

„Máte velké štěstí,“ vysvětloval, když vyťukával podrobné údaje.

„Všechny záznamy od roku 1981 tu máme v počítači. Předtím bychom to museli hledat ručně.“ Podíval se na ni. „Ale tehdy jste na něco takového byla moc malá! Teď musíte, milé děvče, mít se mnou jen chvíli strpení…“

Milly se na něj vesele zasmála. V duchu si už představovala, co udělá, až jí potvrdí, že je rozvedená. Pojede taxíkem do Harvey Nichols, vyjede rovnou do pátého patra a poručí si mimosu. A pak zavolá Isobel. A potom…

Z radostných představ ji vyrušilo cinknutí počítače. Muž se podíval na displej a pak na ni. „Ne,“ řekl překvapeně. „Není to tam.“ Milly spadl do žaludku těžký balvan.

„Cože?“ vyhrkla. V ústech jí najednou vyschlo. „Co tím chcete říct?“

„Není tu zaznamenáno žádné definitivní povolení rozvodu,“ vysvětloval muž a znovu vyťukával cosi na klávesnici. Počítač opět zacinkal a muž se zamračil. „V uvedeném období a pro uvedená jména nic takového nebylo vydáno.“

„Ale musí to tu být,“ nechtěla se vzdát Milly. „Prostě musí.“

„Zkusil jsem to dvakrát,“ prohlásil muž a podíval se na ni. „Uvedla jste správná jména?“

Milly polkla.

„Určitě.“

„A jste si jistá, že navrhovatel požádal o definitivní povolení rozvodu?“ Milly se na něj němě zadívala. Vůbec nevěděla, o čem mluví.

„Ne,“ odpověděla. „Tím si jistá nejsem.“ Muž s veselým úsměvem vědoucně přikývl.

„Šest neděl po prozatímním rozhodnutí musí navrhovatel požádat o definitivní rozhodnutí.“

„Aha,“ řekla Milly, „už chápu.“

„A vám zatím vydali pouze prozatímní rozhodnutí, viďte?“ Milly se na něj nechápavě zadívala a setkala se s jeho zvědavým pohledem. Tělem jí projel ostrý strach.

„Ano,“ vyhrkla, aby se jí už přestal vyptávat. „Přesně, jak říkáte. To se jistě dá do pořádku. Budu… budu se muset vrátit a zjistit, co se vlastně stalo.“

„Pokud byste potřebovala právní radu…“

„Nepotřebuju, děkuju vám,“ couvala k východu. „Byl jste moc hodný, mockrát děkuju.“

Otočila se ke dveřím, ale než stačila vzít za kliku, do týla ji udeřil jeho hlas.

„Paní Kepinská!“

Zbledla jako stěna a rychle se otočila.

„Nebo už slečno Havillová?“ pokračoval muž s úsměvem. Obešel přepážku. „Tady na letáčku jsou vysvětleny všechny náležité kroky.“

„Děkuju vám,“ pípla Milly. „To je od vás hezké.“

Věnovala mu přehnaně radostný úsměv, zastrčila si letáček do kapsy a vyšla ven. Zmocňovala se jí panika a dělalo se jí špatně od žaludku. Celou dobu měla pravdu. Allan je sobecký a bezohledný neřád. A absolutně se na ni vykašlal.

Šla ulicí poslepu a jediné, co vnímala, byla semínka paniky, která se jí bleskurychle rozrůstala v mysli. Nebyla na tom o nic hůř než předtím

– ale z nějakého důvodu se jí zdálo, že se její situace mnohem zhoršila. A najednou se jí vybavil Alexandrův uštěpačný úsměv, jako by byl sup a vyhlížel kořist. A Simon, který nic netuše čekal v Bathu. Už jenom při pomyšlení, že oba na ni čekají ve stejném městě, se jí dělalo špatně. Co si teď počne? A co jí vůbec zbýva?

Do oka jí padl vývěsní štít hospody a bez dalšího přemýšlení vklouzla dovnitř. Šla přímo k baru a objednala si gin s tonikem. Když ho vypila, dala si hned druhý a pak další. Postupně jí alkohol začal otupovat nervozitu a adrenalin, který jí lomcoval tělem, pomalu ochabl a nohy se jí přestaly třást. V hřejivé hospodské a mírně ochmelené atmosféře, kde do sebe obracela jeden gin za druhým, byla zcela anonymní a skutečný svět byl nekonečně daleko. Podařilo se jí vytěsnit z hlavy veškeré myšlenky a vnímala jen ostrou chuť ginu, který jí stékal do žaludku, a slaných oříšků, které nabízeli v malých plechovkách u baru.

Otupěle tu stála přibližně půl hodiny a nechala do sebe strkat lidmi, kteří chodili kolem ní. Dívky s jistou zvědavostí a muži se snahou zachytit její pohled. Ignorovala je všechny. Po nějaké době jí vyhládlo a současně se jí udělalo trochu špatně od žaludku, postavila tedy sklenku na barový pult, vzala si kabelku a vyšla z hospody. Na ulici se trochu zapotácela a přemýšlela, kam jít. Bylo poledne a chodník se najednou zaplnil lidmi, kteří rychle procházeli kolem ní, volali si taxi a vstupovali do obchodů, hospod a restaurací s rychlým občerstvením. V dálce se rozezněly kostelní zvony a Milly při jejich zvuku vhrkly slzy do očí. Co si teď počne? Nedokázala na to ani pomyslet.

Hleděla na rozmazaný dav a z celého srdce si přála, aby uměla vyklouznout ze svého těla a stát se někým z nich. Jak ráda by byla tou veselou dívčinou, která s takovou chutí ukusuje croissant, nebo támhletou dámou, která nastupuje do autobusu a na níž je vidět, že ji nic tak snadno nevyvede z míry, nebo…

Najednou Milly strnula. Několikrát mrkla, aby dostala slzy z očí, a znovu se podívala. Ale obličej, který se jí mihl před očima, už zmizel v proudícím davu. V panice se rozběhla vpřed a nedočkavě se rozhlížela. Chvíli viděla jenom samé cizí obličeje. Dívky v kabátech pestrých barev, muže v tmavých oblecích a právníky s dosud nasazenými parukami od soudu. Valili se kolem ní a ona si jimi netrpělivě razila cestu a horečně se ujišťovala, že se jistě zmýlila, že určitě viděla někoho jiného. Ale pak se jí srdce zastavilo. Byl to skutečně on, šel po protější straně ulice a mluvil s jiným mužem. Vypadal starší, než jak si ho pamatovala, a trochu přibral. Ale byl to určitě on. Byl to Rupert.

Při pohledu na něj rozpálil Milly doběla vztek. Jak si dovoluje chodit si tak šťastně a spokojeně po londýnských ulicích? Jak si dovoluje ignorovat všechny nesnáze, s nimiž se ona potýká? Kvůli němu má život v naprostém rozvratu. Kvůli němu a Allanovi. A on na to zvysoka kašle.

S bušícím srdcem se k němu rozběhla přes ulici a nevšímala si troubení rozhněvaných taxíků a udivených pohledů chodců. V několika minutách oba muže dostihla. Chvíli šla jenom tak za Rupertem a s odporem sledovala jeho zlatou hřívu a pak ho silně udeřila do zad.

„Ruperte,“ zavolala. „Ruperte!“ Otočil se k ní a chvíli se na ni vlídně a nechápavě díval.

„Promiňte,“ řekl. „My se…“

„To jsem já,“ prohlásila Milly nejledovějším a nejrozzuřenějším hlasem, na který se zmohla. „Milly. Z Oxfordu.“

„Cože?“ Rupertův obličej ztratil veškerou barvu. O krok ustoupil.

„Vida, takže nám to došlo,“ utrousila Milly jedovatě. „Jsem to já. Asi jsi nepředpokládal, že mě ještě někdy uvidíš, že ne, Ruperte? Myslel sis, že jsem se z tvého života ztratila navždy.“

„Nemluv hlouposti!“ odpověděl Rupert jakoby v žertu a znepokojeně se podíval na přítele. „Jak se vůbec máš?“

„Topím se po uši v průšvihu,“ odpověděla Milly, „díky za optání. Jo a děkuju ti, žes mi včera večer zavolal. Za to jsem ti opravdu moc vděčná.“

„Neměl jsem čas,“ omlouval se Rupert. Modré oči Milly nenávistně probodávaly a od ní se dočkal stejné odezvy. „A teď mám bohužel trochu naspěch.“ Podíval se na přítele. „Půjdeme, Tome?“

„Neopovažuj se!“ zařvala Milly nepříčetně. „Ty nepůjdeš nikam!

Musíš mě vyslechnout!“

„Prostě nemám čas…“

„No tak si ho udělej,“ zaječela Milly. „Mám život v troskách a je to tvou vinou. Tvou a toho zatraceného Allana Kepinského. Bože! Uvědomuješ si vůbec, co jste mi vy dva provedli? Uvědomuješ si, do jakých potíží jsem se kvůli vám dvěma dostala?“

„Ruperte,“ ozval se Tom. „Možná by sis měl s Milly trochu promluvit, co říkáš?“

„Nechápu, co to tu blábolí,“ nasupil se Rupert. „Nejspíš je cvok.“

„Potom tím spíš,“ řekl Tom tiše Rupertovi. „Tahle dušička má nějaké trápení. A možná jí můžeš pomoct.“ Usmál se na Milly. „Znáte se s Rupertem už dlouho?“

„Jo,“ odpověděla Milly stroze. „My dva se známe už z Oxfordu. Že jo, Ruperte?“

„Mám tedy návrh,“ řekl Tom. „Co kdybych vzal čtení z Bible místo tebe, Ruperte? A ty si můžeš chvíli popovídat s Milly.“ Usmál se na ni.

„Možná se příště přidáte k nám.“

„Uvidíme,“ odpověděla Milly, aniž tušila, o čem mluví. „Proč ne.“

„Rád jsem vás poznal, Milly.“ Tom stiskl Milly ruku. „Třeba se uvidíme u Svaté Kateřiny.“

„Třeba,“ pokrčila Milly rameny, „klidně.“

„Výborně! Zavolám ti, Ruperte.“ Tom přeběhl na druhou stranu ulice.

„Ty mrcho,“ zasyčel na ni Rupert. „Chceš mi zničit život?“

„Tobě zničit život?“ vyjekla Milly překvapeně. „Zničit tvůj život?

Uvědomuješ si vůbec, co jsi mně provedl? Nestydatě jsi mě využil!“

„Rozhodla ses sama,“ odsekl jí Rupert a přidal do kroku. „Nikdo tě k tomu nenutil.“

„Bylo mi osmnáct!“ vykřikla Milly. „Vůbec jsem to nechápala! Netušila jsem, že až se jednou budu chtít vdát za člověka, kterého skutečně miluju…“

„A co má být?“ otočil se k ní Rupert prudce. „Však ses už rozvedla, ne?“

„Ne!“ vzlykla Milly. „Nerozvedla! A vůbec nevím, kde je Allan! A tuhle sobotu se vdávám!“

„A co s tím mám já společného?“

„Potřebuju najít Allana! Kde je?“

„Já nevím.“ Rupert zase přidal do kroku. „Nemůžu ti pomoct. A teď mi dej laskavě pokoj.“ Milly se na něj zadívala a vztek jí stoupal tělem jako horká láva.

„Nemůžeš si jen tak odejít!“ zaječela. „Musíš mi pomoct!“ Rozběhla se za ním; Rupert ještě o něco zrychlil. „Musíš mi pomoct, Ruperte!“ Z posledních sil ho popadla za kabát a podařilo se jí ho zastavit.

„Okamžitě mě pusť!“ zasyčel Rupert.

„Hele,“ řekla Milly rozzuřeně a podívala se mu přímo do modrých očí. „Udělala jsem tobě a Allanovi laskavost. Obrovskou, mimořádnou laskavost. A teď je čas mi něco málo z toho splatit. Dlužíš mi to.“

Upřela na něj nelítostný pohled a sledovala, jak se mu myšlenky honí hlavou; pozorovala, jak se jeho výraz postupně mění. Nakonec si povzdychl a přejel si rukou po čele.

„Tak dobře,“ prohlásil. „Pojď se mnou. Tak si teda promluvíme.“

Kapitola osmá

Šli do jedné staré hospody na Fleet Street, plné točitých schodišť, tmavého dřeva a skrytých zákoutí. Rupert objednal láhev vína, dva talíře chleba se sýrem a v jednom výklenku jim našel volný stůl. Dosedl ztěžka na židli, zhluboka se napil vína a opřel se zády o opěradlo. Milly se na něj zvědavě zadívala. Vztek ji už trochu přešel, a tak si ho mohla klidně prohlížet. A něco, napadlo ji, nebylo v pořádku.

Byl dosud hezký, stále okouzlující – ale obličej měl růžovější a naducanější než v Oxfordu, a když pokládal sklenku na stůl, ruce se mu třásly. Před deseti lety, pomyslela si, byl oslnivý a zářil mládím. Teď vypadal jako muž ve středních letech. A když se na sebe podívali, zahlédla v jeho očích trvalé a ukrývané neštěstí.

„Nemůžu tu sedět dlouho,“ upozornil ji. „Mám strašně moc práce.

Takže – co po mně vlastně chceš?“

„Vypadáš hrozně, Ruperte,“ vyhrkla Milly upřímně. „Jsi šťastný?“

„Jsem velmi šťastný, děkuju za optání.“ Znovu se zhluboka napil vína, až téměř do dna, a Milly povytáhla obočí.

„Opravdu?“

„Milly, máme tu mluvit o tobě,“ řekl Rupert netrpělivě. „Ne o mně. Co máš přesně za problém?“

Milly se na něj chvíli mlčky dívala a pak vyslovila „můj problém“ tak lehce, jako by ho teprve pozorně zvažovala. „Co je můj problém? Můj problém je, že se v sobotu vdávám za muže, kterého velmi miluju. Matka připravila gigantickou svatbu. Má být nádherná, romantická a v každém detailu perfektní.“ Podívala se na něj a oči se jí zaleskly jako dýka. „Jedinou výjimkou v celé té dokonalosti budu já. Protože já jsem pořád provdaná za tvého přítele Allana Kepinského.“

Rupert sebou trhl.

„Tak to nechápu,“ žasl. „Proč ses nerozvedla?“

„Zeptej se Allana! Zařídit to měl on!“

„A nezařídil?“

„Něco začal,“ vysvětlovala Milly. „Poslal mi poštou nějaká lejstra. A když jsem je podepsala, poslala jsem je zpátky. A pak jsem už o tom nikdy neslyšela.“

„A dál ses o to nezajímala?“

„Nikdo o tom nevěděl,“ odpověděla Milly. „Nikdo se mě na to nikdy neptal. Začala jsem si myslet, že na tom vůbec nezáleží.“

„Tobě bylo jedno, že jsi vdaná?“ zeptal se Rupert, jako by tomu nemohl uvěřit. Milly se na něj podívala a všimla si jeho výrazu.

„Opovaž se mi to vyčítat!“ vykřikla. „Má vina to není!“

„Začala ses o to zajímat až pár dnů před svatbou a podle tebe to tvá vina není?“

„Nenapadlo mě, že bych po tom měla pátrat,“ rozzuřila se Milly.

„Bylo to v pohodě. Nikdo to nevěděl! Nikdo mě z ničeho nepodezíral!“

„A co se tedy změnilo?“ zeptal se Rupert. Milly uchopila sklenku vína do dlaní.

„Teď to někdo ví,“ řekla. „Někdo nás viděl v Oxfordu. A hrozí, že to prozradí.“

„Aha.“

„Nedívej se na mě tak,“ rozčílila se Milly. „Já už teď taky vím, že jsem s tím měla něco dělat. Ale to měl i Allan. Říkal, že to zařídí, a já mu věřila! Věřila jsem vám oběma. Považovala jsem vás za kamarády.“

„To jsme také byli,“ prohlásil Rupert po chvíli.

„Nepokoušej se mi lhát!“ vykřikla Milly. Tváře jí zrůžověly.

„Jenom jste ode mě chtěli něco dostat. Využili jste mě – a jak jsem odjela, hned jste na mě zapomněli. Nikdy jsi mi nepsal, nezatelefonoval jsi mi…“ Bouchla sklenkou o stůl. „Dostal jsi ty dopisy, které jsem ti psala?“

„Dostal,“ přiznal se Rupert a rukou si projel vlasy. „Omlouvám se, měl jsem odpovědět. Ale… moc se mi v té době nedařilo.“

„Každopádně Allan psal. Ale ty ses vůbec neobtěžoval. A já vám pořád věřila.“ Zavrtěla hlavou. „Páni, to jsem byla ale blázen!“

„Všichni jsme tak trochu bláznili,“ utrousil Rupert. „Hele, Milly, upřímně se ti omlouvám. Opravdu bych si přál, aby se nic z toho nikdy nestalo. Absolutně nic!“

Milly se na něj zadívala. Oči mu zoufale těkaly prostorem a nad obočím se mu pohupovaly slepené zlaté vlasy.

„Ruperte, co se děje?“ zeptala se. „A jak to, že ses oženil?“

„Prostě jsem se oženil.“ Rupert pokrčil strnule rameny. „K tomu nemám co říct.“

„Ale byls přece gay. A miloval jsi Allana.“

„Žádný gay jsem nebyl. Byl to hrozný omyl. Udělal jsem… udělal jsem chybu.“

„Ale tak dobře jste se k sobě hodili!“

„Nehodili,“ odsekl Rupert. „Všechno to byl omyl. Snad mi to můžeš věřit, nebo ne?“

„Když myslíš,“ ustoupila Milly. „Ale byli jste pro sebe jako stvořeni.“ Zaváhala. „Kdy sis to uvědomil?“

„Uvědomil co?“

„Že jsi hetero.“

„Nechce se mi o tom mluvit,“ řekl Rupert. „Jasný?“ Třesoucí se rukou uchopil sklenku a zhluboka se napil.

Milly zlehka pokrčila rameny a opřela se o opěradlo židle. Líně těkala očima po výklenku. Po levici jí visela na hrubě omítnuté stěně rozehraná námořní bitva, do níž se někdo pustil, ale pak ji přerušil. Hra předurčená k tomu, aby ji nikdo nedohrál, pomyslela si.

„Velmi ses od Oxfordu změnila,“ prohlásil Rupert nečekaně.

„Vyspěla jsi. Už bych tě nepoznal.“

„Jsem taky o deset let starší,“ podotkla Milly.

„Není to jenom tím. Je to… těžko říct.“ Neurčitě mávl rukou.

„Tvými vlasy. Šaty. Nečekal bych, že se z tebe stane tohle.“

„Co tohle?“ znejistěla Milly. „Něco se ti nelíbí?“

„To ne!“ zavrtěl hlavou Rupert. „Vypadáš mnohem uhlazeněji.

Noblesněji.“

„No prostě, teď jsem taková a tečka!“ Přísně se na něj podívala.

„Prostě se všichni měníme, Ruperte.“

„Já vím,“ začervenal se Rupert. „A vypadáš… senzačně.“ Trochu se k ní naklonil. „Pověz mi o tom klukovi, kterého si bereš.“

„Jmenuje se Simon Pinnacle,“ začala Milly a sledovala, jak se Rupert zatváří.

„Nějaký příbuzný toho…“

„Jeho syn,“ přikývla Milly.

Rupert na ni vyvalil oči. „Vážně? Syn Harryho Pinnacla?“

„Vážně.“ Pousmála se. „Vždyť jsem ti říkala, že to bude svatba století.“

„A nikdo nic netuší.“

„Nikdo.“

Rupert si chvíli Milly prohlížel a pak si vzdychl. Vytáhl malý, v kůži vázaný zápisník a pero.

„Dobře. Řekni mi přesně, jak daleko váš rozvod pokročil.“

„To já nevím,“ odpověděla Milly. „Jak jsem řekla, dostala jsem nějaká lejstra poštou a cosi jsem podepsala a poslala zpátky.“

„A co na těch lejstrech přesně stálo?“

„Jak to mám vědět?“ dopálila se Milly. „Ty se snad v té právnické hatmatilce vyznáš?“

„Já jsem právník,“ odpověděl Rupert. „Ale vím, co myslíš.“ Zavřel notes a podíval se na ni. „Měla by sis promluvit s Allanem.“

„To je rada nad zlato!“ vykřikla Milly. „Jenomže bohužel nevím, kde je. Ty ano?“

Rupertovým obličejem projela bolest.

„Ne,“ odpověděl příkře. „Nevím.“

„Ale můžeš ho snad najít.“

Rupert mlčel. Milly se na něj užasle zadívala.

„Ruperte, musíš mi pomoct! Jsi mé jediné spojení s ním. Kam šel z Oxfordu?“

„Do Manchesteru,“ vzpomněl si Rupert.

„A proč odešel z Oxfordu? Už tu o něj nestáli?“

„Ale stáli,“ řekl Rupert. Zhluboka se napil vína. „Jistěže o něj

stáli.“

„Tak proč…“

„Protože jsme se rozešli.“ Rupertův hlas zněl najednou zničeně.

„Odešel, protože jsme se rozešli.“

‚Aha,“ zarazila se Milly. „To je mi líto.“ Lehce přejela prstem po okraji sklenky. „Poté co sis uvědomil, že nejsi… že jsi…“ Nevěděla jak dál.

„Přesně,“ odpověděl Rupert a upřeně se díval do sklenice.

„A kdy to bylo?“

„Koncem léta,“ zašeptal Rupert. „V září.“

Milly se na něj užasle zadívala. Srdce se jí rozbušilo.

„Toho léta, co jsme se potkali?“ zeptala se. „Toho léta, co jsme se vzali?“

„Ano.“

„Dva měsíce poté, co jsem si vzala Allana, jste se rozešli?“

„Ano.“ Rupert k ní zvedl oči. „Ale nechce se mi o tom moc…“

„Chceš mi říct, že jste byli spolu jenom dva měsíce?“ Milly přeskočil hlas. „Zničila jsem si život jenom proto, abyste mohli být dva měsíce spolu?“ Hlas jí stoupl do ječivého vřískotu. „Dva měsíce?“

„Jo!“

„Vy neřádi!“ V návalu vzteku vychrstla Milly na Ruperta víno. Zasáhlo ho do obličeje a potřísnilo ho jako čerstvá krev. „Vy neřádi,“

opakovala rozechvěle a sledovala, jak mu tmavorudé kapky padají z obličeje na košili a jak Rupert lapá po dechu. „Já kvůli vám porušila zákon! A jsem teď přivázaná k prvnímu manželovi, o něhož nestojím! A jenom proto, abyste si to za dva měsíce rozmysleli?“

Dlouho žádný z nich nepromluvil. Rupert seděl nehnutě a přes mokrou rudou masku upřeně civěl na Milly.

„Máš pravdu,“ řekl nakonec. Znělo to zničeně. „Všechno jsem pokazil. Zničil jsem tvůj život, zničil jsem svůj. I Allanův…“

Milly si v rozpacích odkašlala. „On tě…“

„Miloval mě,“ zašeptal Rupert a znělo to, jako by mluvil sám k sobě. „A já to nepochopil. Miloval mě.“

„Poslyš, Ruperte. Promiň mi to,“ omlouvala se Milly rozpačitě.

„To víno. A – všechno ostatní.“

„Neomlouvej se,“ vzplanul Rupert. „Vůbec se neomlouvej. Najdu ti Allana. A dám do pořádku tvůj rozvod. Ale do soboty to nestihnu. To není fyzicky možné.“

„Já vím.“

„A co budeš dělat?“ Milly dlouho mlčela.

„Co já vím,“ povzdychla si nakonec. Zavřela oči a přejela si dlaní obočí. „Svatbu už teď zrušit nemůžu,“ řekla pomalu. „To bych matce udělat nemohla. Ani ostatním.“

„Takže prostě půjdeš do toho?“ podivil se Rupert.

Milly pokrčila rameny. „A co s tím, který vyhrožuje, že něco řekne?“

„Prostě mu… prostě mu zavřu hubu,“ odpověděla Milly. „Nějak.“

„A uvědomuješ si,“ zašeptal Rupert, „že se dopustíš bigamie? Že se dopouštíš trestného činu?“

„Jak laskavé, že mě na to upozorňuješ,“ vyjekla Milly sarkasticky.

„Ale trestného činu jsem se přece dopustila i předtím, to už nevíš?“ Chvíli se na něj mlčky dívala. „Co myslíš? Dostanu se z toho?“

„Možná,“ pokrčil rameny Rupert. „Vážně to uděláš?“

„Co já vím,“ zašeptala Milly. „Já opravdu nevím.“

Za chvíli, když dopili víno, přinesl Rupert od baru dvě silné černé kávy. Po návratu si ho Milly prohlížela. Obličej si už umyl, ale košili a sako měl potřísněné. „Dnes se už do práce nemůžeš vrátit,“ upozornila ho.

„Já vím,“ řekl Rupert. „To nevadí. Však se nic nestane.“ Podal Milly šálek kávy a posadil se. Chvíli bylo ticho.

„Ruperte?“ ozvala se Milly.

„Co?“

„Ví to tvoje žena? O tobě a Allanovi?“

Rupert se na ni podíval zarudlýma očima. „Co bys řekla?“

„Ale proč ne?“ divila se Milly. „Máš takový strach, že by to nepochopila?“

Rupert se uchechtl. „To je dost slabé slovo.“

„Ale proč ne? Pokud tě miluje.

„Ty bys to pochopila?“ Rupert se na ni zadíval. „Co kdyby se kupříkladu ukázalo, že tvůj Simon měl kdysi aférku s mužským?“

„Pochopila.“ Moc jistá si Milly nebyla. „Asi ano. Kdybychom si o tom důkladně promluvili…“

„To si piš, že ne,“ ušklíbl se Rupert. „To ti můžu říct rovnou. Ani by ses o to nepokusila. A totéž platí o Francesce.“

„Vždyť jsi jí ani nedal šanci! No tak, Ruperte, je to tvá žena! Musíš k ní být upřímný.“

„Upřímný? A to mi říkáš právě ty?“

„No právě, v tom je přece celý můj problém!“ Milly se k němu dychtivě naklonila. „Měla jsem být upřímná k Simonovi od samého počátku. Měla jsem mu všechno říct. Mohli jsme ten rozvod vyřešit společně a všechno mohlo být v pořádku. Zatímco teď…“ Položila bezmocně ruce na stůl. „…jsem se tím svým chováním dostala do pěkné kaše.“ Odmlčela se a napila se kávy. „Chci tím říct, že kdybych měla příležitost vrátit čas a Simonovi říct pravdu, určitě bych to udělala. Ale ty tu šanci máš, Ruperte! Máš příležitost být k Francesce upřímný… než bude pozdě.“

„Tohle je něco jiného,“ bránil se Rupert.

„Ale není. Je to jenom další tajemství. Stejně každé praskne. Když jí to neřekneš, tak se toho nakonec sama dopídí.“

„Nedopídí.“

„To víš, že ano!“ Milly zaníceně přidala na hlase. „A dřív, než si myslíš! A tohle chceš riskovat? Prostě jí to řekni, Ruperte! Řekni jí to.“

„Co mi má říct?“

Ženský hlas udeřil Milly do uší jako prásknutí bičem a ona se vyděšeně otočila jeho směrem. Ve dveřích do přístěnku stála hezká rudovláska oblečená s konvenční elegancí. Vedle ní stál Rupertův přítel Tom.

„Co mi má říct?“ opakovala dívka vysokým a ostrým hlasem a těkala při tom očima z Ruperta na Milly a zase zpět. „Co se ti stalo, Ruperte?“

„Francesko,“ Rupertovi se zachvěl hlas. „Neboj se, to je jenom víno.“

„Ahoj, Ruperte,“ přidal se Tom nenuceně. „Mysleli jsme si, že vás tu najdeme.“

„Tak tohle je Milly,“ prohlásila ta dívka. Zavrtala se do Ruperta očima jako nebozez. „Tom mi řekl, že jsi potkal starou kamarádku. Milly z Oxfordu.“ Podivně se uchechtla. „Zvláštní na tom je, Ruperte, že jsi mi řekl, že s Milly z Oxfordu mluvit nechceš. Řekl jsi mi, abych její zprávy ignorovala. Řekl jsi mi, že je blázen.“

„Já že jsem blázen?“ vykřikla Milly rozhořčeně.

„Taky jsem s ní mluvit nechtěl! A nechci.“ Rupert se podíval na Milly modrýma vyděšenýma očima.

„Hele,“ vzpamatovala se rychle Milly. „Asi bych měla jít.“ Vstala a vzala si kabelku. „Ráda jsem vás poznala,“ řekla Francesce. „Musím vás uklidnit, jsem opravdu jenom stará kamarádka.“

„Opravdu?“ opakovala po ní Francesca. Světlýma očima se zavrtala do Rupertových. „A co mi máš tedy říct?“

„Ahoj, Ruperte,“ řekla Milly. „Na shledanou, Francesko.“

„Co mi máš říct, Ruperte? Co to je? A vy…“ Otočila se k Milly.

„Zůstanete tady!“

„Musím chytit vlak,“ vyhrkla Milly. „Opravdu už musím jít. Moc mě to mrzí!“

Vyhnula se Rupertovi pohledem, proletěla hospodou a po dřevěných schůdkách vyběhla na ulici. Až na denním světle si uvědomila, že na stole zapomněla zapalovač. Ale za únik to byla jenom malá cena.

*

Isobel seděla v kuchyni na Bertram Street 1 a přišívala modrou stužku ke krajkovému podvazku. Olivia seděla proti ní a skládala růžové hedvábí do rafinované mašličky. Co chvíli se nespokojeně zadívala na Isobel, ale pak rychle uhnula pohledem. Nakonec mašličku odložila a šla postavit na čaj.

„Jak se má Paul?“ zavolala na Isobel vesele.

„Kdože?“ podivila se Isobel.

„Paul! Přece ten lékař. Pořád se vídáte?“

„Jo ten,“ Isobel protáhla obličej. „Toho jsem už několik měsíců neviděla. Vyšla jsem si s ním jenom párkrát.“

„To je škoda,“ zalitovala Olivia. „Byl moc milý. A takový fešák.

Aspoň mně se líbil.“

„Nebyl špatný,“ přikývla Isobel. „Jenom nám to nešlo dohromady.“

„Holčičko moje! To mě mrzí.“

„Mě vůbec,“ řekla Isobel. „Byla jsem to já, kdo to skončil.“

„Ale proč?“ Olivia rozhořčením zvýšila hlas. „Co se ti na něm nelíbilo?“

„Když to musíš vědět,“ prohlásila Isobel, „ukázalo se, že je trochu zvláštní.“

„Zvláštní?“ zeptala se Olivia podezíravě. „Co tím vlastně myslíš?“

„Prostě zvláštní!“ nehodlala to rozvádět Isobel.

„Nějak praštěný?“

„Ne!“ odpověděla Isobel. „Nebyl praštěný. Jenom zvláštní! Hele, mami, ty takové věci přece nechceš vědět.“

„Podle mě to byl moc milý člověk,“ nedala se odbýt Olivia a nalévala vroucí vodu do čajové konvice. „Moc milý mladík…“

Isobel to nechala bez komentáře, jehlou prudce propichovala látku a škubavými pohyby ji vytahovala ven.

„Onehdy jsem viděla Brendu Whiteovou,“ prohodila Olivia, jako by chtěla změnit téma. „Dcera se jí v červnu vdává.“

„Vážně?“ podivila se Isobel. „Ještě pořád pracuje u Shellu?“

„To opravdu nevím,“ odpověděla Olivia trochu popuzeně. Ale pak se na Isobel usmála. „Právě jsem si vzpomněla, že se s manželem seznámila na jakémsi večírku organizovaném pro mladé odborníky. V jedné elegantní londýnské restauraci. Teď se to prý tak dělá. Prý tam byla spousta zajímavých mužů.“

„To si dovedu představit.“

„Brenda říkala, že kdybys měla zájem, sehnala by ti telefonní číslo.“

„Děkuju, nemám zájem.“

„Holčičko, vždyť ty si nedáš vůbec žádnou šanci!“

„To není pravda!“ ztratila nervy Isobel. Odložila jehlu a podívala se na matku. „To ty mi nedáváš šanci! Chováš se ke mně tak, jako by mou jedinou životní náplní bylo sehnat si manžela. A co má práce? A co mí přátelé?“

„A co tvé děti?“ odsekla Olivia dopáleně. Isobel zrudla.

„Třeba si dokážu pořídit dítě i bez manžela,“ poznamenala po chvíli. „To se, jak jistě víš, taky stává.“

„Nemluv hloupě,“ usadila ji Olivia. „Dítě potřebuje řádnou rodinu.“ Postavila čajovou konvici na stůl, posadila se a otevřela červený sešit. „Tak. Co se ještě musí udělat?“

Isobel nehnutě zírala na konvici. Byla velká a pomalovaná kachničkami; její rodina v ní odjakživa vařila čaj. Už od doby, kdy tu ve stejných halenkách sedávaly s Milly a baštily chleba s kvasnicovou pomazánkou. Takže dítě potřebuje řádnou rodinu. Ale jak krucinál ta řádná rodina vlastně vypadá?

„Podívejme!“ vykřikla Olivia překvapeně. „Tak se mi zdá, že jsem dnešní úkoly už splnila. Všechno na seznamu mám už zatrhnuté.“

„Tak to je prima,“ řekla Isobel. „Máš volný večer.“

„Možná bych to měla překontrolovat s Harryho sekretářkou…“

„Už nic nekontroluj,“ domlouvala jí Isobel. „Všechno jsi už zkontrolovala miliónkrát. Pěkně si nalij čaj a odpočiň si.“

Olivia si nalila čaj, napila se a vzdychla si.

„Propánakrále!“ opřela se na židli o opěradlo. „Řeknu ti, že jsem si už kolikrát myslela, že tu svatbu nestihnu včas připravit.“

„No vidíš, a už to máš,“ řekla Isobel. „Takže by sis měla dnešní večer pořádně užít. Žádné hloubání nad seznamy. Žádné zdobení kraječkami. Udělej si nějakou radost!“ Zadívala se Olivii do očí, a když zazvonil telefon, obě se zasmály.

„Já to vezmu,“ nabídla se Olivia.

„Jestli to je Milly,“ vyhrkla Isobel, „tak s ní chci mluvit.“

„Bertram Street jedna,“ ohlásila se Olivia a udělala na Isobel obličej. „Dobrý den, kanovníku! Jak se máte? Ano… ano… Ne!“ Nečekaně vyjekla, až se Isobel po ní ohlédla.

„To rozhodně ne… nemám tušení, o čem mluvíte… to bude asi nejlepší. Budeme tu na vás čekat.“ Olivia položila sluchátko a vyjeveně se podívala na Isobel. „To byl kanovník Lytton,“ oznámila.

„A co chtěl?“

„Prý k nám přijde.“ Olivia se zase posadila. „Moc jsem mu nerozuměla.“

„A čemu?“ zeptala se Isobel. „Něco se mu nelíbí?“

„Co já vím! Že prý dostal jakousi informaci a prý by si o ní s námi rád promluvil.“

„Informaci,“ opakovala Isobel. Srdce se jí najednou rozbušilo. „A jakou informaci?“

„Já nevím.“ Olivia se modrýma očima zmateně zadívala na Isobel.

„Něco prý s Milly. Ale neřekl mi co.“

Kapitola devátá

Rupert s Franceskou seděli v obývacím pokoji a mlčky se na sebe dívali. Na Tomovu radu oba zavolali do zaměstnání a vzali si na odpoledne volno. V taxíku, který je odvážel zpátky do Fulhamu, žádný z nich nepromluvil. Francesca občas vyslala k Rupertovi dotčený a nechápavý pohled. Rupert upíral oči na ruce a uvažoval, co jí řekne. Jestli si má něco vymyslet, nebo říct pravdu.

A jestli jí řekne pravdu, jak bude Francesca reagovat? Rozzlobí se? Udělá scénu? Bude se jí hnusit? Možná řekne, že vždycky cítila, že je trochu jiný. Možná se ho pokusí pochopit. Ale jak by mohla pochopit něco, v čem se sám dobře nevyzná?

„Takže,“ řekla nakonec Francesca. „Takže, co teď?“ Podívala se na něj s očekáváním, ale Rupert otočil hlavu na druhou stranu. Slyšel, jak venku zpívají ptáci a startují auta. Rozplakalo se malé dítě, které chůva ukládala do kočárku. Odpolední zvuky, které nebyl zvyklý slýchat. Seděl doma za zimního odpoledne a cítil se velmi nejistý; napjatý a úzkostný manželčin pohled ho vyváděl z míry. „Asi,“ navrhla Francesca, „bychom se měli pomodlit.“

„Cože?“ zarazil se Rupert.

„Než si promluvíme.“ Francesca se na něj napjatě zadívala.

„Společná modlitba by nám mohla pomoct.“

„Mně nejspíš moc nepomůže.“ Rupert zaletěl očima k baru, ale pak rychle uhnul pohledem.

„Ruperte, co se stalo?“ vykřikla nakonec Francesca. „Proč se tak divně chováš? Miluješ Milly?“

„To rozhodně ne!“ prohlásil Rupert.

„Ale chodil jsi s ní, když jste byli v Oxfordu?“

„Nechodil,“ odpověděl Rupert.

„Ne?“ Francesca se na něj upřeně zadívala. „Ty jsi s ní vůbec nechodil?“

„Nechodil.“ Nebýt tak velké nervozity, asi by se rozesmál. „Nikdy jsem s Milly nechodil. O tohle nejde.“

„O tohle nejde,“ opakovala po něm. „Co tím vlastně chceš říct?“

„Francesko, jsi naprosto na špatné stopě.“ Pokusil se usmát.

„Pohleď, nemohli bychom na to zapomenout? Milly je stará kamarádka. A tečka.“

„Kéž bych ti tak mohla věřit,“ povzdychla si Francesca. „Jenomže je jasné, že se něco děje.“

„Nic se neděje.“

„A 0 čem to tedy mluvila?“ Francesce v návalu citů stoupl hlas.

„Ruperte, jsem tvá žena! Měl bys být ke mně loajální. Jestli máš nějaké tajemství, pak si ho zasloužím znát.“

Rupert se na ni zadíval. Mírně po něm blýskla světlýma očima a pevně sepnula ruce v klíně. Na zápěstí měla luxusní náramkové hodinky, které jí koupil k narozeninám. Vybrali je společně v Selfridges a pak si zašli na film An Inspector Calk. Byl to šťastný den s nenáročnou a příjemnou oslavou.

„Nechci tě ztratit,“ slyšel se najednou říkat. „Miluju tě. I naše manželství. Budu mít rád naše děti, až přijdou.“ Francesca na něj stále vyděšeně zírala.

„Ale…“ doplnila. „Jaké je to ale?“

Rupert se na ni mlčky zahleděl. Nevěděl, jak odpovědět, jak začít.

„Máš potíže?“ napadlo Francesku najednou. „Tajíš mi něco?“ Hlas jí znepokojeně stoupl. „Ruperte!“

„Ne!“ odpověděl Rupert. „Žádné potíže nemám. Jenom…“

„Co?“ zeptala se Francesca netrpělivě. „O co jde?“

„Dobrá otázka,“ podotkl Rupert. Napětí v něm rostlo jako v pružině, kterou někdo tlačí k zemi. Cítil, jak se mu čelo smršťuje do vrásek.

„Cože?“ řekla Francesca. „Co tím myslíš?“

Rupert zaťal nehty do dlaní a zhluboka se nadechl. Zdálo se mu, že jediná možnost je skočit do toho oběma nohama. „Když jsem byl v Oxfordu,“ začal, ale zarazil se. „Byl tam jistý muž.“

„Muž?“

Rupert zvedl hlavu a setkal se s Francesčiným pohledem. Bezvýrazným, nic netušícím a čekajícím na to, co řekne. Nevěděl, kam tohle povede.

„Měl jsem s ním vztah,“ řekl a podíval se jí do očí. „Intimní vztah.“

Odmlčel se a čekal, až její mozek zpracuje to, co právě vyslovil, a až z toho vyvodí nějaký závěr. Připadalo mu, že její oči zůstávaly celé hodiny prázdné.

A pak k tomu najednou došlo. Rozevřela prudce oči a přimhouřila je jako kočka. Pochopila. Došlo jí, co jí řekl. Rupert na ni vyděšeně hleděl a snažil se odhadnout, co bude dál.

„Tomu nerozumím,“ řekla nakonec hlasem napjatým znepokojením. „Mluvíš nesmysly, Ruperte! Tohle nemá cenu!“

Vstala z pohovky, začala smetat imaginární smítka z klína a vyhýbala se mu pohledem.

„Miláčku, udělala jsem chybu, že jsem ti nevěřila,“ prohlásila.

„Promiň. Měla jsem ti důvěřovat. Jistěže jsi měl právo chodit, s kým jsi chtěl. Nemohli bychom na všecko zapomenout?“

Rupert na ni nevěřícně zíral. Myslela to vážně? To opravdu chtěla pokračovat jako předtím? Předstírat, že nic neřekl? Ignorovat obrovský otazník, který jí tepá v hlavě? Opravdu se tolik bála odpovědí, které by mohla dostat?

„Udělám trochu čaje, ano?“ pokračovala nervózně s předstíranou veselostí. „A vytáhnu pár koláčků z mrazničky. Abychom měli k čaji něco na zakousnutí!“

„Francesko,“ okřikl ji Rupert, „nech toho. Dobře jsi slyšela, co jsem řekl. Dál tě to nezajímá?“ Vstal a vzal ji za zápěstí. „Slyšela jsi, co jsem řekl.“

„Ruperte!“ Francesca se krátce zasmála. „Ale jdi! Já – nevím, o čem mluvíš. Už jsem se ti omluvila, že jsem ti nevěřila. Co ještě po mně chceš?“

„Chci…“ začal Rupert. Sevřel prsty na jejím zápěstí. Jako by to byla kotva, která mu dává pocit jistoty. „Chci ti říct všechno.“

„Už jsi mi to řekl,“ namítala Francesca. „Naprosto to chápu. Měl jsi prostě v hlavě hloupý zmatek.“

„Ještě jsem ti nic neřekl.“ Upřeně se na ni zadíval a zoufale zatoužil konečně ze sebe všechno dostat. V naději, že se mu uleví.

„Francesko…“

„Nemůžeme na to prostě zapomenout?“ opakovala Francesca. V hlase jí zavibrovala panika.

„Nebylo by to poctivé!“

„Třeba o žádnou poctivost nestojím!“ V obličeji byla zardělá a oči jí těkaly prostorem. Vypadala jako králík v pasti.

Dej jí pokoj, přemlouval se Rupert. Už nic neříkej, prostě jí dej pokoj. Ale touha někomu se svěřit byla tak nesnesitelná, že když už jednou začal, nedokázal se ovládnout.

„Nestojíš o žádnou poctivost?“ pokračoval a současně se nenáviděl. „Chceš ze mě mít křivopřísežníka? To bys chtěla, Francesko?“

Sledoval, jak se jí střídají výrazy v obličeji ve snaze sladit vlastní, soukromý strach s Božím zákonem.

„Máš pravdu,“ prohlásila nakonec. „Promiň.“ S obavou se na něj podívala a pak pokorně sklonila hlavu. „Tak co mi chceš říct?“

Nech toho, domlouval si Rupert. Nech toho dřív, než jí zcela zničíš život.

„Měl jsem vztah s mužem,“ řekl.

Odmlčel se a čekal na reakci. Na výkřik nebo zalapání po dechu.

Ale Francesca dál skláněla hlavu. Nehnula jediným svalem.

„Jmenoval se Allan.“ Polkl. „Miloval jsem ho.“

Podíval se na Francesku a téměř se neodvážil dýchat. Najednou zvedla hlavu. „To si jenom vymýšlíš,“ řekla s nadějí v hlase.

„Cože?“

„Myslím si to,“ vyhrkla Francesca. „Podle mě máš výčitky kvůli té Milly, a tak sis vymyslel tuhle bláznivou historku, abys mě zmátl.“

„Nevymyslel,“ řekl Rupert. „Není to žádná bláznivá historka. Je to pravda.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Francesca. „Není.“

„Je.“

„Není!“

„Je, Francesko!“ vykřikl Rupert. „Je! Je to pravda! Měl jsem vztah s mužem. Jmenoval se Allan. Allan Kepinski.“

Nastalo dlouhé ticho, pak se mu Francesca podívala do očí.

Vypadala zničeně.

„Ty jsi doopravdy…?“

„Ano.“

„Ty jsi skutečně…?“

„Ano,“ opakoval Rupert. „Ano.“ Během řeči cítil směs bolesti a úlevy – jako by mu někdo strhával těžký balvan z ramen, jako by mu z nich spadla veliká tíže, ale nechala po sobě rozdrásanou a bolavou kůži. „Měl jsem s ním sex.“ Zavřel oči. „Milovali jsme se.“ Najednou ho přemohly vzpomínky. Opět ležel s Allanem ve tmě, cítil jeho kůži, jeho vlasy, jeho jazyk. Opět se chvěl rozkoší.

„Nechci už nic slyšet,“ zašeptala Francesca. „Necítím se dobře.“ Rupert otevřel oči a viděl, jak Francesca vstává a kráčí klopýtavě ke dveřím. Jak je bílá v obličeji a třesoucíma se rukama bere za kliku. Vina jím projela jako horká voda.

„Promiň,“ omlouval se. „Promiň mi to, Francesko.“

„Mně se neomlouvej,“ řekla Francesca namáhavě a hlas jí při tom zaskřípal. „Mně se neomlouvej. Omluv se našemu Pánu.“

„Francesko…“

„Musíš se modlit za odpuštění. Já se budu…“ Odmlčela se a zhluboka se nadechla. „Já se budu modlit také.“

„Nemohli bychom si promluvit?“ zeptal se Rupert zoufale.

„Nemohli bychom si aspoň o tom promluvit?“ Vstal a zamířil k ní.

„Francesko!“

„Nech mě!“ vyjekla, když se dotkl jejího rukávu. „Nesahej na mě!“ Oči jí v bílém obličeji zaplály.

„Nechtěl jsem…“

„Nechoď ke mně!“

„Ale…“

„Miloval ses se mnou!“ zašeptala. „Dotýkal ses mě! Ty…“ Odmlčela se a zdálo se, že se pozvrací.

„Francesko…“

„Je mi z toho zle,“ řekla roztřeseně a vyběhla z pokoje.

Rupert zůstal u dveří a poslouchal, jak běží po schodech nahoru do koupelny a jak za sebou zamyká dveře. Celý se chvěl a nohy se mu podlamovaly. Odpor, který viděl ve Francesčině obličeji, v něm vyvolal touhu odplížit se a někam zalézt. Couvala před ním, jako by byl nakažený; jako by mu amorálnost mohla vylézt z pórů a také ji infikovat. Jako by se ho štítila dotknout.

Najednou dostal strach, že se neovládne a rozbrečí. Ale místo toho se tápavě vydal k baru a vytáhl z něj láhev whisky. Když otvíral uzávěr, zahlédl se v zrcadle. Oči měl podlité krví, tváře rudé a obličej plný zoufalého strachu. Vypadal jako nemocný a cítil se tak i uvnitř.

Modlit se, říkala Francesca. Modlit se za odpuštění. Rupert pevněji sevřel láhev. Bože, zkusil to. Pane Bože, odpusť mi. Ale slova byla prázdná, nešla mu ze srdce. Neměl chuť se kát. Nestál o žádné odpuštění. Byl ubohý hříšník a bylo mu to fuk.

Bůh mě nenávidí, pomyslel si Rupert a podíval se na sebe do zrcadla. Bůh neexistuje. Obojí mu připadalo stejně pravděpodobné.

O chvíli později sešla Francesca dolů. Vykartáčovala si vlasy, umyla si obličej a převlékla se do džin a svetru. Rupert ji sledoval z pohovky, kde dosud seděl u láhve whisky. Ta teď byla poloprázdná, točila se mu hlava, ale moc se mu tím neulevilo.

„Mluvila jsem s Tomem,“ oznámila mu Francesca. „Za chvíli se tu zastaví.“

Rupert trhl hlavou.

„Tom?“

„Všechno jsem mu řekla,“ prohlásila Francesca rozechvěle. „Že prý si nemám dělat starosti. Takových případů prý zná víc.“

Rupertovi začalo silně tepat v hlavě.

„Já tu Toma nechci,“ namítl.

„Snaží se nám pomoct!“

„Nechci, aby to věděl! To je soukromá věc!“ Rupert cítil, jak se mu do hlasu vkrádá panika. Přímo viděl Toma, jak na něj shlíží se směsicí lítosti a znechucení. Tomovi se bude hnusit. I všem ostatním se bude hnusit.

„Chce jenom pomoct,“ opakovala Francesca. „A miláčku…“ Tón jejího hlasu se změnil a Rupert k ní překvapeně zvedl oči. „Chci se ti omluvit. Neměla jsem reagovat tak negativně. Prostě jsem propadla panice. Tom řekl, že je to naprosto normální. Že prý…“ Francesca se odmlčela a kousla se do rtů. „No prostě. Můžeme to překonat. Když nám ostatní budou pomáhat a když se budeme modlit…“

„Francesko…“ zašeptal Rupert. Francesca zvedla ruku.

„Ne, počkej.“ Pomalu šla až k němu. Rupert na ni mlčky zíral.

„Tom řekl, že nesmím dovolit, aby mé osobní pocity jakkoli stály v cestě našemu…“ odmlčela se, „…našemu fyzickému milování. Neměla jsem tě odmítat. Nechala jsem se ovládnout svými sobeckými pocity, to bylo ode mě špatné.“ Polkla. „Je mi to líto. Prosím, odpusť mi to.“

Ještě o kousek se přiblížila, až stála od něj jenom několik centimetrů.

„Nemám právo se ti vyhýbat,“ zašeptala. „Můžeš se mě dotýkat, jak budeš chtít. Jsi můj manžel. Slíbila jsem ti před Bohem lásku, poslušnost a odevzdanost.“

Rupert na ni tiše civěl. Byl příliš otřesený, aby něco řekl. Pomalu natáhl ruku a položil ji Francesce opatrně na rukáv. Viděl, jak jí obličejem proletělo zhnusení, ale dívala se na něj tak odhodlaně a urputně, jako by do něj chtěla očima propálit díru, jako by neměla jinou volbu.

„Ne!“ Rupert ruku odtáhl. „Takhle to nechci. To nemá cenu! Nejsi žádný obětní beránek, Francesko! Jsi lidská bytost!“

„Chci naše manželství uzdravit,“ tvrdila Francesca rozechvěle.

„Tom řekl…“

„Tom řekl, že když půjdeme do postele, tak se všechno srovná, že jo?“ zeptal se Rupert sarkasticky. „Tom řekl, že máš padnout na záda a myslet na Ježíše.“

„Ruperte!“

„Takovou oběť od tebe nechci, Francesko. Mám tě rád a vážím si tě!“

„Když mě tedy tak miluješ a vážíš si mě,“ vykřikla chraplavě Francesca, „jak jsi mi mohl tak strašně lhát? Jak sis mě vůbec mohl vzít a neříct mi, co jsi zač?“

„Francesko, to jsem stále já! Pořád jsem ten starý Rupert!“

„To tedy nejsi! Rozhodně ne pro mě!“ Oči se jí zalily slzami.

„Nemůžu se na tebe ani podívat. Když se na tebe podívám, hned si představuju…“ Znechuceně se otřásla. „Už jen při té představě se mi dělá špatně.“

Rupert na ni nešťastně zíral.

„Tak řekni, co chceš, abych udělal,“ řekl nakonec. „Abych se odstěhoval?“

„Ne,“ odpověděla Francesca okamžitě. „Ne.“ Zaváhala. „Tom řekl, že…“

„Co říkal?“

„Řekl,“ odpověděla váhavě, „že by se mělo konat veřejné přiznání. Na večerní bohoslužbě. Když se vyznáš ze svých hříchů veřejně před celou obcí a před Bohem, pak možná dostaneš příležitost k novému začátku. Když už dál nebudeš lhát a hřešit.“

Rupert na ni mlčky civěl. Všechno v jeho těle se jejímu návrhu vzpíralo.

„Tom řekl, že sis své špatné chování možná plně neuvědomoval,“ pokračovala Francesca. „Až si to uvědomíš a budeš se patřičně kát, dokážeš začít znovu. Bude to jako znovuzrození. Pro nás oba.“ Podívala se na něj a osušila si oči. „Co myslíš? Co si o tom myslíš, Ruperte?“

„Kát se rozhodně nebudu,“ uslyšel Rupert vlastní hlas.

„Cože?“ Francesčiným obličejem se mihl úlek.

„Já se kát nebudu.“ Rupertovi se třásl hlas. Nehty zarýval do dlaní. „Nehodlám se veřejně zpovídat ze svých hříchů.“

„Ale…“

„Allana jsem miloval. A on miloval mě. A co jsme dělali, nebylo ani špatné, ani hříšné. Byl to…“ Rupertovi se najednou oči zalily slzami. „Byl to krásný vztah plný lásky. O jakém se mluví v Bibli.“

„To myslíš vážně?“

„Myslím,“ řekl Rupert. Třásl se po celém těle a prudce si odfoukl.

„Přál bych si, kvůli nám oběma bych si přál, aby to tak nebylo. Ale je.“ Podíval se jí přímo do očí. „Nelituju toho, co jsem dělal.“

„Ale potom jsi nemocný!“ vykřikla Francesca. Do hlasu jí vklouzla panika. „Jsi nemocný! Miloval ses s mužem! Jak to může být krásné? Je to nechutné!“

„Francesko…“

„A jak to bylo se mnou?“ Hlas jí vyletěl o oktávu. „Když jsme byli spolu v posteli? To sis celou dobu přál být s ním?“

„Nepřál!“ vykřikl Rupert. „Jak tě to mohlo napadnout?“

„Ale říkal jsi, že jsi ho miloval!“

„Miloval jsem ho. Ale tehdy jsem to nevěděl.“ Zarazil se. „Je mi to moc líto, Francesko.“

Tichou, bolestnou chvíli na něj zírala a pak začala před ním couvat a poslepu tápala po židli.

„Já ti nerozumím,“ zašeptala. „Jsi homosexuál, nebo ne? Podle Toma nejsi. Podle něj se podobného přehmatu dopustí v mládí řada mužů.“

„Co o tom může Tom vědět?“ ušklíbl se Rupert. Cítil se jako v pasti. Jako zahnaný do kouta.

„Takže – jsi, nebo ne?“ nedala se odradit Francesca. „Jsi homosexuál?“

Nastalo dlouhé ticho.

„Já nevím,“ přiznal nakonec Rupert. Těžce dosedl na pohovku a sevřel hlavu do dlaní. „Já opravdu nevím, co jsem.“

*

Když po několika minutách odtáhl ruce z obličeje, Francesca tam už nebyla. Za oknem stále švitořili ptáci a v dálce řvaly motory automobilů. Všechno vypadalo stejně, a přitom stejné už nebylo nic.

Rupert se zadíval na ruce, které se mu zlehka třásly. Na pečetní prsten, který mu Francesca dala ke svatbě. V záblesku vzpomínek se mu vybavilo, jak šťastný se ten den cítil. Ta úleva, kterou pocítil, když se zásluhou několika slov stal součástí komunity vyznávající klasické manželství. Když vedl Francesku z kostela, měl pocit, že je konečně normální. A přesně to chtěl být. Nestál o to být gayem. Nechtěl patřit k minoritě. Chtěl být úplně stejný jako všichni ostatní.

Stalo se přesně to, co Allan předvídal. Allan mu rozuměl, věděl přesně, jak se Rupert cítí. Sledoval, jak se v posledních letních týdnech Rupertova vášeň pomalu mění v rozpaky. Trpělivě na Ruperta čekal. Ten se pokoušel uniknout jeho společnosti a řadu dnů ho zcela ignoroval, aby se k němu nakonec vrátil mnohem roztouženější než předtím. Měl pro něj pochopení a snažil se mu pomáhat. A Rupert se mu odvděčil tak, že od něj utekl.

Semínka k jeho útěku byla zaseta počátkem září. Rupert s Allanem kráčeli po Broad Street, nedrželi se sice za ruce, ale dotýkali se rameny, šeptali si do ucha a smáli se jako zamilovaní. A pak kdosi zavolal Rupertovo jméno.

„Ahoj, Ruperte!“

Škubl sebou. Z druhé strany ulice se na něj smál Ben Fisher, kluk, který chodil na stejnou školu, do nižšího ročníku. V tu chvíli si Rupert vzpomněl na otcův dopis, který dostal před několika týdny. S tesknou touhou, že se Rupert o prázdninách ukáže na pár dnů doma, a s radostnou novinkou, že se z jejich malé cornwallské školy dostal na Oxford další kluk.

„Bene!“ vykřikl Rupert a rozběhl se k němu přes ulici. „Rád tě vidím! Slyšel jsem, že máš přijet.“

„Doufám, že mě tady trochu provedeš,“ odpověděl Ben a v očích se mu zajiskřilo. „Že mě představíš nějakým holkám. Musíš jich mít na každém prstu deset.“ Pak zvědavě zaletěl očima k Allanovi, který stál na protějším chodníku. „Kdo je to?“ zeptal se. „Kamarád?“

Rupertovi se trochu zrychlil tep. Najednou se vyděsil, jak by se na něj mohli dívat přátelé doma. Jeho učitelé. Jeho otec.

„Jo ten?“ řekl po chvíli. „Nikdo významný. Jenom jeden univerzitní lektor.“

Další večer šel s Benem do hospody, pil tequilové koktejly a divoce flirtoval s dvojicí hezkých Italek. Allan na něj čekal večer ve svém pokoji.

„Hezký večer?“ zeptal se mile.

„Ano,“ odpověděl Rupert a nedokázal se mu podívat do očí. „Ano. Byl jsem s – s přáteli.“ Rychle se svlékl, lehl si do postele, a když k němu Allan přilehl, zavřel oči; a když začala jejich fyzická rozkoš, veškeré provinilé myšlenky se vytratily.

Ale příští večer si zase s Benem vyrazil a tentokrát se přinutil jednu hezkou dívku, která se na něj lepila jako vosa na med, políbit. Dívka reagovala s nadšením a dovolila jeho rukám bloudit po jejím měkkém a neznámém těle bez omezení. Ještě téhož večera ho pozvala do domu na Cowley Road, kde bydlela se svými kamarádkami.

Pomalu a neobratně ji svlékal, snažil se v duchu si vybavit podobné scény z filmů, a doufal, že mu pomůže její očividná zkušenost. Nakonec se mu podařilo obstát se zdarem; jestli její výkřiky byly skutečné nebo hrané, nevěděl a bylo mu to jedno. Druhý den ráno se vzbudil v její posteli přitisknutý k hebké ženské pleti a vdechoval její ženskou vůni. Políbil ji na rameno, jako líbával na

rameno Allana, a zkusmo se dotkl jejího prsu – a s překvapením zjistil, že ho to vzrušilo. Chtěl se toho dívčího těla dotýkat. Chtěl ho líbat. Myšlenka na milování s ním se mu líbila. Byl normální. Mohl být normální.

„Vyhýbáš se mi?“ zeptal se ho Allan za několik dnů nad talířem špaget. „Potřebuješ víc prostoru?“

„Ne!“ vykřikl Rupert s přehnaným rozhořčením. „Všechno je v pořádku.“ Allan se na něj chvíli tiše díval a pak odložil vidličku.

„Nepropadej panice,“ radil mu. Chtěl vzít Ruperta za ruku a trhl sebou, když s ní Rupert ucukl. „Nevzdávej se něčeho, co by mohlo být krásné, jenom proto, že se bojíš.“

„Já se nebojím!“

„Jistěže se bojíš. Všichni se bojí. Já také.“

„Ty?“ podivil se Rupert a snažil se, aby to neznělo příliš agresivně.

„Čeho se proboha můžeš bát?“

„Bojím se,“ řekl Allan pomalu, „protože vím, co se s tebou děje, a chápu, co to znamená pro mě. Snažíš se uniknout. Snažíš se mě opustit. Za pár týdnů kolem mě na ulici projdeš a budeš se dívat na druhou stranu. Nemám pravdu?“

Zahleděl se tmavýma očima na Ruperta s prosbou, aby mu jeho obavy pokud možno vyvrátil. Ale Rupert neřekl nic. Neměl co říct.

Pak se náhle všechno prudce zhoršilo. Týden před začátkem nového semestru spolu mluvili naposledy v prázdné hospůdce na Keble College.

„Prostě nemůžu…“ zamumlal Rupert zdřevěnělý rozpaky a neustále pokukoval po barmanovi, který na ně lhostejně civěl. „Já nejsem…“ Zarazil se a přihnul si whisky. „Rozumíš mi.“ Prosebně se podíval na Allana a pak rychle uhnul očima.

„Ne,“ zašeptal Allan. „Nerozumím. Byli jsme spolu šťastní.“

„Zmýlil jsem se. Nejsem gay.“

„Takže tě nepřitahuju?“ zeptal se Allan a zadíval se Rupertovi do očí. „To mi chceš říct? Že tě už nepřitahuju?“

Rupert se na něj znovu podíval a měl pocit, jako by se v něm něco trhalo vedví. V hospodě na něj čekal Ben s dvojicí děvčat. Dnes večer se s jednou z nich určitě vyspí. Ale Allana chtěl mnohem víc než všechny holky na světě.

„Ne,“ odpověděl. „Nepřitahuješ.“

„Tak dobře,“ řekl Allan a suchý hlas mu zaskřípal zlostí. „Tak mi lži. Lži sám sobě. Klidně se ožeň. Měj děti. Předstírej, že jsi normální. Ale v hloubi duše budeš vědět, že nejsi, a já to budu vědět také.“

„Jsem normální,“ trval trochu mdle na svém Rupert, ale hned toho zalitoval, když po něm Allanovy oči opovržlivě blýskly.

„Na tom už teď nezáleží,“ dopil Allan sklenku a vstal.

„Budeš v pořádku?“ zeptal se ho Rupert ohleduplně.

„Nechovej se ke mně tak blahosklonně,“ odsekl mu Allan zuřivě.

„Ne, nebudu v pořádku. Ale vylížu se z toho.“

„Je mi to líto.“

To už Allanovi nestálo za komentář. Odešel z hospůdky a Rupert ho mlčky sledoval pohledem. Několik minut cítil pouze ostrou bolest. Ale po dvou whiskách bolest ustoupila. Vypravil se za Benem do hospody, kde vypil ještě několik piv a moře whisky. Později večer, když se vyspal s hezčí z obou dívek, které Ben sehnal, ležel v posteli a neustále si opakoval, že je normální; vrátil se na správnou cestu a byl šťastný. A na chvíli tomu málem uvěřil i sám.

„Tom tu bude za pár minut.“ Do jeho vzpomínek pronikl Francesčin hlas. Rupert zvedl hlavu. Stála ve dveřích a v rukou držela podnos. Stála na něm čajová konvice smetanové barvy z jejich seznamu vítaných svatebních darů, se šálky, podšálky a talířkem čokoládových sušenek.

„Francesko,“ řekl Rupert unaveně. „Snad nepořádáme čajový dýchánek.“ Obličejem jí projel bolestný šok; potom se ovládla a přikývla.

„Možná máš pravdu,“ přikývla a postavila podnos na židli.

„Možná je to trochu nevhodné.“

„Všechno je nevhodné.“ Rupert vstal a pomalu se vydal ke dveřím.

„Nehodlám s Tomem probírat svou sexuální orientaci.“

„Ale on chce pomoct!“

„To si piš, že ne.“ Rupert se podíval na Francesku. „Chce mě předělat. Ne mi pomoct.“

„Tomu nerozumím,“ svraštila Francesca obočí.

Rupert pokrčil rameny. Chvíli nikdo nemluvil. Pak se Francesca kousla do rtů.

„Říkala jsem si,“ začala rozpačitě, „jestli bys třeba nešel k doktorovi. Mohli bychom se zeptat doktora Askewa, jestli by nám něco neporadil. Co myslíš?“

Rupert na ni jenom zíral a nevěděl, co na to říct. Měl pocit, jako by ho udeřila kladivem do obličeje. „K doktorovi?“ opakoval nakonec a snažil se zachovat klid. „K doktorovi?“

„Myslela jsem…“

„Podle tebe mám potíže se zdravím?“

„Tak jsem to nemyslela! Jenom jsem si říkala…“ Francesca zrůžověla ve tvářích. „Že by ti mohl možná něco dát.“

„Nějakou antigayovskou pilulku?“ Rupert přestával ovládat vlastní hlas. Co si to vzal za ženskou? Co je to proboha za člověka?

„To myslíš vážně?“

„Jenom takový nápad!“

Několik vteřin se Rupert na Francesku němě díval. Pak beze slova odešel do předsíně a sundal z věšáku kabát.

„Ruperte!“ zavolala na něj. „Kam jdeš?“

„Musím někam na vzduch.“

„Ale kam?“ vykřikla Francesca. „Kam jdeš?“

Rupert se na sebe podíval do zrcadla, které viselo v předsíni.

„Jdu hledat,“ řekl pomalu, „Allana.“

Kapitola desátá

Kanovník Lytton požádal, aby se všichni rodinní příslušníci shromáždili v obývacím pokoji, jako by hodlal mezi nimi odhalit vraha.

„Jsme tu jenom dvě,“ pokrčila rameny Isobel. „Máme se tedy shromáždit? Nebo raději přijdete později?“

„Raději ne,“ pravil kanovník Lytton slavnostním hlasem.

„Nebudeme to odkládat.“

Seděl na pohovce s přísným až hrozivým výrazem a se sutanou poskládanou kolem sebe do zaprášených záhybů. Vsadím se, že si ten výraz nacvičuje před zrcadlem, napadlo Isobel. Aby jím strašil děti v nedělní škole.

„Přišel jsem v záležitosti nesmírného významu,“ spustil. „Krátce řečeno, přišel jsem si ověřit, jestli je informace, kterou jsem obdržel, pravda, nebo lež.“

„A kdo vám tu informaci dal?“ zajímala se Isobel. Kanovník Lytton ji ignoroval.

„Je mou povinností,“ zvýšil poněkud hlas, „jako farního kněze a oddávajícího při zamýšleném sňatku Milly a Simona prověřit, zdaje Milly, jak uvedla ve formuláři, který vyplnila, pannou farnosti svatého Edvarda Vyznavače, či – podle pravdy – není. Zeptám se jí na to sám, až se vrátí. Mezitím bych vám byl vděčný, kdybyste mi místo ní odpověděla jako její matka.“ Odmlčel se a zadíval se významně na Olivii, která svraštila obočí.

„Teď vám nerozumím,“ zaváhala. „Ptáte se mě, jestli spolu Milly se Simonem žijí? Protože oni spolu nežijí. Jsou v tomhle ohledu velmi staromódní.“

„Na tohle jsem se neptal,“ odpověděl kanovník Lytton. „Mám mnohem jednodušší otázku a ta zní, jestli už byla Milly předtím vdaná?“

„Předtím vdaná?“ opakovala Olivia. Překvapeně se krátce zasmála. „Co to povídáte?“

„Bylo mi řečeno s naprostou jistotou…“

„Co tím chcete říct?“ skočila mu do řeči Olivia. „Někdo snad tvrdí, že Milly už byla vdaná?“ Kanovník lehce přikývl. „No tak lžou! Milly rozhodně vdaná nebyla! Jak vůbec můžete něčemu takovému věřit?“

„Je mou povinností takové obvinění prověřit.“

„A to i v případě,“ zeptala se Isobel, „že to říká naprostý blázen?“

„To musím uvážit sám,“ změřil si ji přísně kanovník Lytton.

„Osoba, která mi to řekla, rozhodně žádný blázen není – a dokonce tvrdila, že může předložit potvrzení o sňatku.“

„A kdo to je?“ zajímala se Isobel.

„Nedostal jsem svolení prozradit její totožnost.“ Kanovník Lytton si pečlivě uhlazoval sutanu.

Ty si to užíváš, pomyslela si při pohledu na něj Isobel. Ty si to úžasně užíváš.

„Závist!“ vyhrkla Olivia. „To bude ono. Někdo prostě Milly závidí a snaží se jí překazit svatbu. Musí to být nějaká místní zklamaná holka. Není divu, že se zaměřili na chudinku Milly! Já se vám vážně divím, kanovníku. Věřit takovým podlým pomluvám!“

„Možná to jsou podlé pomluvy,“ prohlásil kanovník Lytton.

„Přesto si musím s Milly po jejím návratu promluvit. Pro případ, že existují v této záležitosti nějaké skutečnosti, s nimiž nejste“ – kývl na Olivii –“zcela obeznámená.“

„Kanovníku Lyttone,“ rozzuřila se Olivia, „vy mi chcete vážně namluvit, že se má dcera bez mého vědomí vdala? Má dcera nemá přede mnou žádná tajemství!“

Isobel se na pohovce trochu zavrtěla, a oba, Olivia i kanovník, se k ní obrátili.

„Chtěla byste k tomu něco dodat, Isobel?“ zeptal se kanovník.

„Ne,“ odkašlala si rychle Isobel. „Kdepak.“

„A koho si to vlastně měla vzít?“ naléhala Olivia. „Listonoše?“

Chvilku bylo ticho. Isobel zvedla hlavu a snažila se přitom nevypadat příliš nervózně.

„Jakéhosi Kepinského,“ četl kanovník Lytton z papíru. „Allana Kepinského.“

Isobel kleslo srdce. Z tohohle se Milly nevykroutí.

„Allana Kepinského?“ opakovala Olivia nevěřícně. „Takové divné jméno jsem tu nikdy neslyšela! Celá věc je očividně velká lež. Vymyslel si to nějaký darebák, který Milly závidí štěstí. Jak o tom pořád někde čteme. Že ano, Isobel?“

„Ano,“ pípla Isobel. „Pořád.“

„A teď,“ vstala Olivia, „mě, kanovníku, omluvte. Mám ještě spoustu věcí na práci a nemám čas se zabývat hloupostmi, které si někdo o mé dceři navymýšlel. Jestli vám to neuniklo, máme v sobotu svatbu.“

„Tato skutečnost je mi dobře známa,“ prohlásil kanovník Lytton důstojně. „Nicméně si o té záležitosti musím s Milly promluvit. Možná to bude vhodnější o něco později.“

„Můžete si s ní promluvit, kdykoli budete chtít,“ slíbila Olivia.

„Ale jenom ztrácíte čas!“

„Ještě se vrátím,“ nafoukl se kanovník Lytton. „Nemusíte mě vyprovázet.“

Když za ním zabouchly vchodové dveře, obrátila se Olivia k Isobel.

„Víš, o čem tu mluvil?“

„Ne!“ vyhrkla Isobel. „Jak bych mohla!“

„Isobel,“ zamračila se Olivia. „Kanovníka možná oblafneš, ale mě ne! Ty o tom něco víš, že ano? Děje se snad něco?“

„Podívej, mami,“ Isobel se snažila zachovat klid. „Bude myslím nejlepší, když počkáme na Milly.“

„Na co si mám počkat?“ Olivia se na ni nechápavě podívala. „Co to říkáš, Isobel? To, co říkal kanovník, není přece pravda, že ne?“

„Neřeknu nic,“ zatvrdila se Isobel, „dokud se Milly nevrátí.“

„Žádné tajnosti vám tu, děvčata, nehodlám trpět,“ rozzlobila se Olivia.

„Abych pravdu řekla, mami,“ povzdychla si Isobel, „na to je už trochu pozdě.“

Milly šla z nádraží co noha nohu mine, když vedle ní přibrzdilo auto.

„Ahoj, holčičko,“ zavolal James. „Nechceš svézt?“

„Chci,“ přikývla Milly. „Díky.“

Nasedla do auta, zahleděla se před sebe do setmělé ulice a na otce se raději nedívala. Zoufale se snažila urovnat si myšlenky. Musí se rozhodnout, co udělá. Musí něco vymyslet. Cestou z Londýna se pokoušela podívat se na celou věc racionálně a vymyslet nějaké rozumné řešení. Ale už byla v Bathu, několik minut od domova, a pořád nevěděla, co dál. Měla by nějak donutit Alexandra, aby držel jazyk za zuby? Už je čtvrtek večer a svatba bude v sobotu. Stačilo by vydržet do pátku…

„Tak jak ses měla v Londýně?“ zeptal se James. Milly sebou trhla.

„Prima,“ odpověděla. „Byla jsem nakupovat, to víš.“

„Chápu,“ řekl James. „A našla jsi něco hezkého?“

„Ano,“ odpověděla Milly. Chvíli bylo ticho, než Milly došlo, že nemá žádné balíčky. „Koupila jsem… Simonovi manžetové knoflíčky.“

„To je hezké. Mimochodem, prý ti ještě zavolá. Po práci.“ Milly se udělalo nevolno.

„Tak dobře,“ hlesla a žaludek se jí zkroutil úzkostí. Co udělá, až se setká se Simonem? Jak se mu bude moct podívat do očí?

Při vystupování z auta dostala šílenou chuť utíkat, pádit pryč a už se nikdy nevrátit. Místo toho kráčela za otcem po schodech ke vchodu.

Jen co se dveře otevřely, uslyšela matčin výkřik: „Už se vrátila!“ Do haly vběhla Olivia. „Milly,“ obořila se na ni rozzlobeně, „co je to za nesmysly?“

„Jaké nesmysly?“ zeptala se Milly, a už věděla, že je zle.

„Ty nesmysly o tom, že jsi už vdaná?“

Milly měla pocit, jako by ji někdo praštil bucharem do srdce.

„Co tím myslíš?“ pípla roztřeseně.

„Něco se děje?“ zeptal se James, který vešel za Milly do předsíně.

„Není ti něco, Olivie?“

„Nic mi není.“ Olivia přerývaně dýchala. „Odpoledne tu byl kanovník Lytton.“ Ohlédla se přes rameno. „Že ano, Isobel?“

„Ano,“ přikývla Isobel, která vyšla z obývacího pokoje. „Přišel na návštěvu.“ Protáhla na Milly významně obličej a Milly v té chvíli cítila, jak ji strach začíná zaplavovat jako dusivý plyn.

„A co tu…“

„Přišel sem s naprosto neuvěřitelnou historkou o Milly,“ pokračovala Olivia. „Že prý se už předtím vdala!“

Milly ztuhla. Očima těkala z Isobel na matku.

„Jenomže Isobel si nemyslí, že je to tak neuvěřitelné!“ prohlásila Olivia.

„Opravdu?“ řekla Milly a zadívala se na Isobel planoucíma očima.

„Mami!“ ohradila se Isobel. „To není pravda! Milly, já jsem opravdu nic takového neřekla. Jenom že musíme počkat, až se vrátíš.“

„Správně,“ přitakala Olivia. „Takže ji tu už máme. A někdo by mi už konečně mohl prozradit, co se vlastně děje.“ Milly se dívala z jednoho na druhého.

„Dobře,“ řekla roztřeseně. „Snad si můžu aspoň sundat kabát.“

V hrobovém tichu si odmotávala šátek z krku, svlékala kabát a obojí pověsila na věšák. Pak se otočila a podívala na své posluchače.

„Možná bychom se mohli něčeho napít,“ navrhla.

„Já nechci nic pít!“ vykřikla Olivia. „Já chci vědět, co se děje. Má kanovník Lytton pravdu, Milly? Ty ses vdala?“

„Jenom… jenom mi dejte chvilku, abych se posadila,“ zakňourala Milly.

„Žádnou chvilku nedostaneš!“ vykřikla Olivia. „Nic ti nedám! Chci odpověď! Jsi už vdaná, nebo ne? Ano, nebo ne, Milly? Ano, nebo ne?“

„Ano!“ zaječela Milly. „Vdala jsem se! Byla jsem vdaná deset let!“

Její slova rezonovala ztichlou halou. Olivia o krok ustoupila a chytila se zábradlí u schodiště.

„Vdala jsem se tehdy v Oxfordu,“ pokračovala Milly rozechvěle.

„Bylo mi osmnáct. Nic to… nic to neznamenalo. Nikdo to nevěděl. Nikdo to nevěděl. A já myslela, že se to ani nikdo nikdy nedozví. Myslela jsem si…“ zarazila se. „Teď už je asi jedno, co jsem si myslela.“

Bylo ticho. Isobel se s obavami podívala na Olivii. Ta měla obličej temně rudý a zdálo se, že nemůže chytit dech.

„To myslíš vážně, Milly?“ zeptala se nakonec.

„Ano.“

„Takže ty ses v osmnácti vdala a celou dobu sis opravdu myslela, že na to nikdo nepřijde?“

Chvíli bylo ticho – a pak Milly zkroušeně přikývla.

„Ty pitomá, pitomá náno!“ vykřikla Olivia. Její hlas proletěl místností jako bič a Milly zbledla jako stěna. „Jsi hloupá a sobecká holka! Jak tě mohlo napadnout, že na to nikdo nepřijde? Jak jsi mohla být tak hloupá? Všechno jsi nám zničila!“

„Přestaň!“ rozzlobil se James. „Přestaň, Olivie!“

„Je mi to moc líto,“ zašeptala Milly. „Opravdu líto.“

„Ale to je strašně málo!“ vykřikla Olivia. „Na každou lítost je už pozdě! Jak jsi mi to mohla udělat?“

„Olivie!“

„Nejspíš sis myslela, jak jsi chytrá, co? Vdala ses a nikomu jsi nic neřekla. Nejspíš sis říkala, že jsi úžasně dospělá, viď?“

„Ne,“ pípla Milly.

„A kdo to byl? Nějaký student?“

„Univerzitní lektor.“

„Naprosto tě oslnil, že? A bůhvíco nasliboval?“

„Ne!“ Milly najednou ztratila nervy. „Vzala jsem si ho, abych mu pomohla! Potřeboval zůstat v zemi!“

Když Olivii došlo, co Milly řekla, její výraz se pomalu měnil.

„Ty sis vzala ilegálního imigranta?“ vyjekla tiše. „Ilegálního

imigranta?“

„Neříkej to tak!“ zakvílela Milly.

„Co byl vlastně zač?“ Olivii se do hlasu vkrádala hysterie.

„Vyhrožoval ti?“

„Proboha, mami!“ vykřikla Isobel.

„Olivie,“ vložil se do toho James, „uklidni se. Tím tomu nepomůžeš.“

„Nepomůžu?“ obrátila se Olivia na Jamese. „O jaké pomoci tu mluvíš? Uvědomuješ si, co to vůbec znamená? Budeme muset odvolat svatbu!“

„Možná jen odložit,“ snažila se ji uklidnit Isobel. „Než se vyřeší rozvod.“ Udělala na Milly soucitný obličej.

„To nejde!“ vykřikla Olivia zoufale. „Už je to domluvené! Všechno je připravené!“ Na chvíli se zamyslela a pak se Milly zeptala: „Ví o tom Simon?“

Milly zavrtěla hlavou. Olivii mírně zajiskřilo v očích.

„Tak by se to snad dalo nějak zaonačit,“ vyhrkla. Očima úpěnlivě těkala z jednoho obličeje na druhý. „Nějak kanovníkovi zacpeme hubu! Když budeme všichni držet jazyk za zuby, když se nenecháme zastrašit…“

„Mami!“ vykřikla Isobel. „Uvědomuješ si, že by to byla bigamie?“

„No a co?“

„Olivie, tobě snad přeskočilo,“ ulevil si James znechuceně. „Tu svatbu musíme pochopitelně zrušit. A mně to vlastně ani tak moc nevadí.“

„Jak to myslíš?“ vyjekla Olivia zuřivě. „Jak to myslíš, že ti to nevadí? Nic horšího se naší rodině nikdy nestalo, a ty říkáš, že ti to nevadí?“

„Upřímně řečeno, myslím si, že by pro nás bylo dobré vrátit se k normálu!“ vykřikl James vztekle. „Celá ta svatba nás naprosto vykolejila. Je to samá svatba, svatba, svatba! O ničem jiném se tu ani nemluví.“

„Ale někdo se o ni přece musel postarat!“ zaječela Olivia. „Víš vůbec, kolik věcí jsem musela zařídit?“

„Ano, vím!“ zařval James rozzuřeně. „Tisíce věcí! Každý den tisíc zatracených věcí! Uvědomuješ si, že je to sedm tisíc věcí týdně? A o co jde, Olivie? O cestu na Měsíc?“

„Tomu bys nikdy neporozuměl,“ ulevila si Olivia zatrpkle.

„Celá rodina je tím posedlá! Podle mě ti, Milly, jenom prospěje, když si na chvíli stoupneš nohama pevně na zem.“

„Co tím myslíš?“ zaváhala Milly. „Já stojím nohama na zemi.“

„Milly, ty máš nohy ve vzduchu jako ptáček! Vrhla ses do té svatby, aniž sis uvědomila, co všechno to pro tebe znamená, aniž sis uvědomila všechny jiné možnosti. Já vím, že Simon je velmi atraktivní mladý muž, vím, že má velmi bohatého otce…“

„A co to s tím má společného?“ podívala se Milly na Jamese a zbledla. „Já Simona miluju! A chci si ho vzít, protože ho miluju.“

„To si jenom myslíš,“ prohlásil James. „Ale možná jsi tu právě dostála příležitost ještě si to nějakou dobu promýšlet. Zjistit, jestli skutečně stojíš oběma nohama na zemi. Jako Isobel.“

„Jako Isobel,“ opakovala Milly užasle. „Ty jsi ze mě vždycky chtěl mít Isobel. Tu zatraceně dokonalou Isobel.“

„To jistě ne,“ ohradil se James netrpělivě. „Nic takového jsem neřekl.“

„Byl bys nejraději, kdybych řešila věci jako Isobel.“

„Možná,“ přisvědčil James. „Občas.“

„Tati…“ vložila se do toho Isobel.

„No tak jak chceš!“ zaječela Milly, která cítila, jak se jí hrne krev do hlavy. „Tak budu jako Isobel! Nebudu se vdávat! A místo toho budu těhotná!“

Nastalo pronikavé ticho.

„Těhotná?“ opakovala Olivia nechápavě.

„Moc ti děkuju, Milly,“ procedila Isobel cestou ke dveřím skrze zuby.

„Isobel…“ špitla Milly. Ale Isobel už bez ohlédnutí za sebou zabouchla vchodové dveře.

„Těhotná,“ opakovala Olivia. Chytila se židle a posadila se na ni.

„Nechtěla jsem to říct,“ děsila se Milly nad tím, co provedla.

„Nemůžete na to prostě zapomenout?“

„Ty jsi vdaná,“ řekla Olivia rozechvěle. „A Isobel těhotná.“ Podívala se Mihy do očí. „Je opravdu těhotná?“

„To je její věc.“ Milly zabodla oči do země. „Je to její věc. Neměla jsem nic říkat.“

Zazvonil zvonek u dveří a všichni sebou trhli.

„To bude Isobel.“ James vstal ze židle. Otevřel dveře a ustoupil do předsíně.

„Vida,“ prohodil, „to jsi ty, Simone?“

Isobel kráčela dlouhými kroky po chodníku, bez zastavení, bez ohlédnutí, aniž věděla, kudy právě jde. Srdce jí bušilo a zatínala zuby. Sníh tál do břečky, ledový déšť se jí snášel do vlasů a stékal po krku. Ale s každým dalším krokem se cítila o trochu líp. S každým dalším krokem, kterým se ztrácela v anonymitě, kterým se vzdalovala od šokovaných obličejů vlastní rodiny.

Dosud se třásla zlostí. Cítila se zrazená, nepochopená a strašně se zlobila na Milly… ale současně ji příliš litovala, než aby jí to měla za zlé. V životě nezažila tak příšernou rodinnou scénu, v níž Milly účinkovala jako naprosto bezmocná hrdinka. Není divu, že skočila po první věci, kterou mohla od sebe odvrátit pozornost. Ovšem vědomí této skutečnosti Isobel příliš nepomohlo.

Zavřela oči. Cítila se celá rozbolavělá, všem vydaná napospas a naprosto nepřipravená na podobnou situaci. Až se vrátí domů, budou její rodiče požadovat vysvětlení. Budou očekávat, že jim odpoví na otázky, že je nějak uklidní a pomůže jim strávit novinku, která je tak vyvedla z míry. Problém byl v tom, že se s tím dosud sama nevypořádala. Fakt, že je těhotná, se převaloval v jejím mozku jako nejasná, nevítaná a beztvará mlhovina, s kterou ještě nechtěla vyjít na veřejnost. Zatím sama nezjistila, co si o tom myslí, nedařilo se jí rozlišit fyzické a duševní pocity. Přílivy energie a optimismu se střídaly s přívalem slz a nevolnosti, které všechno jenom zhoršovaly. Jak se vlastně cítí? To by jistě Milly zajímalo. Jaké to je mít uvnitř vlastního těla dítě? Ale Isobel se na to nechtělo odpovídat. Nechtělo se jí na sebe myslet jako na ženu, která nosí dítě.

Zastavila se na rohu ulice a opatrně si položila ruce na břicho. Když si představovala to, co v ní roste, mělo to převážně podobu malé chobotničky nebo hlemýždě. Něco stočeného a absolutně nepodobného člověku. Něco neurčitého, co ještě nezačalo ani žít. A jehož život, pokud by si zvolila tuto variantu, by navíc nemusel vůbec pokračovat. Zaplavila ji vlna citů, zpola zármutku a zpola nevolnosti, až se celá roztřásla. Pozornost celé její rodiny je upřená jenom na to, zda se uskuteční sestřina svatba. A mezitím se ona, úplně sama, pokouší rozhodnout, jestli se bude dál vyvíjet nový lidský život.

Ta myšlenka ji fascinovala. Měla pocit, jako by ji to břímě téměř drtilo, jako by ji to rozhodování, které bude muset udělat, téměř ochromovalo, a chvíli se bála, že se zhroutí v slzách na tvrdou dlažbu. Ale místo toho trochu netrpělivě potřásla hlavou, vrazila ruce hlouběji do kapes, zaťala zuby a šla dál.

V obývacím pokoji seděli Simon s Milly v křeslech naproti sobě, jako by se účastnili nějakého televizního rozhovoru. „Takže,“ řekl Simon nakonec. „O co jde?“

Milly se na něj mlčky dívala. Rozechvělými prsty si odhrnula prameny vlasů z obličeje. Rty se jí otevřely a zase zavřely.

„Jsem z tebe strašně nervózní,“ prohodil Simon. „No tak, miláčku.

Jistě to nebude tak zlé. Není to přece otázka života a smrti, že ne?“

„Není.“

„No tak.“ Povzbudivě se na ni usmál a Milly se usmála také a najednou se jí ulevilo.

„Nebude se ti to líbit,“ řekla.

„Budu statečný,“ slíbil Simon. „No tak, ven s tím.“

„Tak dobře.“ Milly se zhluboka nadechla. „Jde o to, že v sobotu se nemůžeme vzít. Musíme svatbu odložit.“

„Odložit?“ protáhl Simon. „No tak dobře. Ale proč?“

„Je tu něco, o čem jsem ti neřekla.“ Milly si proplétala prsty na rukou a zalamovala je tak silně, až se zdálo, že si je snad ulomí. „Když mi bylo osmnáct, udělala jsem takovou hloupou věc. Vdala jsem se. Byla to falešná svatba. Nic to neznamenalo. Ale rozvod neproběhl až do konce. Takže jsem – stále vdaná.“

Podívala se na Simona. Vypadal zmateně, ale ne rozzlobeně, a Milly se najednou ohromně ulevilo. Po hysterickém záchvatu její matky bylo úlevou vidět, jak Simon bere celou záležitost klidně. Nevztekal se a nekřičel na ni. A proč by to také dělal? Vždyť to koneckonců nemělo s jejich vztahem vůbec nic společného, že? Byl to jen a pouze technický zádrhel.

„Znamená to jenom, že musím počkat na definitivní rozhodnutí o rozvodu, a pak se můžeme vzít,“ pokračovala Milly. Kousla se do rtu.

„Opravdu mě to moc mrzí, Simone.“ Nastalo dlouhé ticho.

„Pořád to nechápu,“ řekl Simon nakonec. „Je to snad vtip?“

„Není,“ pípla Milly. „Není! Bože, jak bych si přála, aby byl! Ale je to pravda. Jsem vdaná. Simone, já jsem vdaná!“

Nešťastně se na něj podívala. Simon jí tmavýma očima zevrubně zkoumal obličej a pomalu nabýval výrazu absolutního překvapení.

„Takže ty to myslíš vážně.“

„Ano.“

„Ty jsi už opravdu vdaná.“

„Ano. Ale nebyla to skutečná svatba,“ vysvětlovala mu o překot Milly. Oči upírala na podlahu a snažila se zachovat klidný hlas. „Byl to gay. Celá věc byla jenom naoko. Aby mohl zůstat v zemi. Vážně to nic neznamenalo. Méně než nic! Rozumíš mi, doufám? Rozumíš mi?“

Podívala se mu do očí. A v tu chvíli jí v návalu děsu došlo, že porozumění je to poslední, co od něj může čekat.

„Byla to chyba,“ vyhrkla tak rychle, až se téměř zakoktala. „Velká chyba. Teď je mi to jasné. Neměla jsem s tím nikdy souhlasit. Ale byla jsem strašně mladá a naprosto nezkušená a byl to můj kamarád. Alespoň jsem si to namlouvala. A potřeboval mou pomoc. Nic jiného v tom nebylo!“

„Takže nic jiného v tom nebylo,“ opakoval Simon divným hlasem.

„No a dal ti za to ten gay aspoň nějaké prachy?“

„Ne!“ řekla Milly rychle. „Udělala jsem to z dobré vůle!“

„Ty ses vdala… z dobré vůle?“ zeptal se Simon, jako by tomu nemohl uvěřit. Milly se na něj vylekaně podívala. Situace se očividně nevyvíjela dobře.

„Nic to neznamenalo,“ opakovala. „A bylo to před deseti lety! Byla jsem děcko. Já vím, že jsem ti to měla říct. Já to vím. Ale prostě…“ Zarazila se a zoufale se na něj zadívala. „Řekni něco, Simone!“

„A co ti jako mám říct?“ zeptal se Simon. „Že ti gratuluju?“ Milly sebou trhla.

„Ne! Já – ani nevím. Řekni, co si o tom myslíš.“

„Vážně nevím, co si mám myslet,“ odpověděl Simon. „Ani nevím, kde začít. Nemůžu tomu uvěřit. Ty mi tady říkáš, že sis vzala jakéhosi chlapa. A co si mám o tom myslet?“ podíval se jí na levou ruku na prsteníček, na kterém nosila zásnubní prsten, a Milly zrudla.

„Opravdu to nic neznamenalo,“ opakovala. „Musíš mi to věřit.“

„Záleží na tom, co to znamenalo nebo neznamenalo? Jsi pořád vdaná, nebo ne?“ Simon vyskočil a kráčel k oknu. „Bože, Milly!“ vykřikl a hlas se mu přitom trochu třásl. „Proč jsi mi nic neřekla?“

„Ani nevím. Nechtěla jsem…“ polkla. „Nechtěla jsem všechno zkazit.“

„Tak ty jsi nechtěla všechno zkazit,“ opakoval po ní Simon.

„Nechala sis to pro sebe, abys mi dva dny před svatbou mohla říct, že jsi vdaná.“

„Myslela jsem, že to nevadí! Myslela jsem…“

„Myslela jsi, že mi to třeba nemusíš říkat vůbec?“ Otočil se od okna, podíval se na ni a najednou mu to došlo. „Ty jsi mi to vůbec nehodlala říct, že ne?“

„Nechtěla jsem…“

„Ty jsi chtěla mít přede mnou tajemství!“ vyjekl. „Před vlastním manželem!“

„Ne! Chtěla jsem ti to říct!“

„A kdy? O svatební noci? Při narození prvního dítěte? Na zlaté svatbě?“

Milly otevřela pusu, aby něco řekla, a pak ji zase zavřela. Cítila, jak v ní stoupá horký strach. Ještě nikdy neviděla Simona tak rozčíleného. Nevěděla, jak ho uklidnit. Kterou možnost zvolit.

„A jaká další tajemství přede mnou ukrýváš? Třeba tajné děti?

Tajné milence?“

„Ne.“

„A jak ti to teď mám věřit?“ Jeho hlas práskl místností jako těžký bič, až sebou Milly trhla. „Jak ti mám v budoucnu vůbec něco věřit?“

„Já nevím,“ odpověděla Milly zoufale. „To já nevím. Prostě mi budeš muset věřit.“

„Věřit ti?“

„Já vím, že jsem ti to měla říct,“ opakovala Milly nešťastně. „Já to vím! Ale fakt, že jsem ti to neřekla, přece neznamená, že mám před tebou nějaká další tajemství. Simone…“

„Nejde jenom o to,“ skočil jí Simon do řeči. „Nejde jenom o to, že jsi to přede mnou tajila.“ Srdce v Milly nervózně poskočilo.

„A o co tedy jde?“

Simon usedl do křesla a promnul si rukama obličej.

„Milly – dala jsi svatební sliby už někomu jinému. Slíbila jsi, že budeš milovat jiného muže. A že ho budeš ctít. Chápeš, jak mi při tom je?“

„Ale tehdy jsem to nemyslela vůbec vážně! Ani slovo!“

„No právě.“ Z jeho hlasu ji zamrazilo. „Myslel jsem, že bereš tyhle sliby stejně opravdově jako já.“

„Beru,“ zoufala si Milly. „Opravdu.“

„Co mi to chceš namluvit? Vždyť jsi je pošpinila! Ty jsi je znesvětila!“

„Nedívej se na mě tak, Simone,“ zašeptala Milly. „Nejsem špatná! Jenom jsem udělala chybu, ale pořád jsem to já. Nic se nezměnilo!“

„Změnilo se všechno,“ prohlásil Simon rázně. Nastalo nepříjemné ticho. „Abych pravdu řekl, mám pocit, jako bych tě nepoznával.“

„To spíš já mám pocit, jako bych tebe nepoznávala!“ vybuchla najednou Milly utrápeně. „Já tebe nepoznávám! Simone, je mi jasné, že jsem to s tou svatbou zkazila. Je mi jasné, že jsem to naprosto podělala. Ale nemusíš ze sebe dělat takového svatouška. Nemusíš se na mě dívat tak příšerně opovržlivě. Nejsem žádný zločinec!“ Polkla.

„No dobře, technicky jsem se zločinu dopustila, ale bylo to z nerozvážnosti. Jenom jsem udělala chybu! A kdybys mě miloval, odpustil bys mi!“ Roztřásla se pláčem. „Kdybys mě opravdu miloval, tak bys mi odpustil.“

„A kdybys mě opravdu milovala ty,“ vykřikl Simon rozrušeně, „tak bys mi řekla, že jsi vdaná! Říkej si, co chceš, Milly, ale kdybys mě opravdu milovala, tak bys mi to určitě řekla!“

Milly se na něj upřeně zadívala a najednou si nebyla jistá.

„Možná to s tím nesouvisí,“ zajíkla se.

„Takže oba máme rozdílný názor na lásku,“ prohlásil Simon.

„Možná jsme to po celou dobu chápali úplně jinak.“ Vstal a šel si pro kabát. Milly ho sledovala a tělem jí stoupala horká nedůvěra.

„Chceš mi tím říct,“ snažila se násilím udržet žaludek v klidu,

„chceš mi tím říct, že si mě už nechceš vzít?“

„Jestli mě paměť neklame,“ odpověděl Simon upjatě, „tak už manžela máš. Takže je to poměrně akademická otázka, ne?“ Vykročil ke dveřím. „Doufám, že budete spolu šťastni.“

„Ty hajzle!“ vykřikla Milly. Když si začala z prsteníčku rozzuřeně stahovat snubní prsten, z očí jí vyhrkly slzy. Než se jí ho podařilo po něm hodit, dveře byly zavřené a Simon byl pryč.

Kapitola jedenáctá

Když se Isobel vrátila, byl už dům tichý. Na chodbě svítila tlumená světla a obývací pokoj byl prázdný. Otevřela dveře do kuchyně a spatřila tam v přítmí sedět Olivii. Před ní stála téměř prázdná láhev vína a v rohu hrála tiše hudba. Když Olivia uslyšela otevírat dveře, otočila k nim bledý a opuchlý obličej.

„No,“ prohodila bezvýrazně na uvítanou, „tak je po všem.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Isobel opatrně.

„Myslím tím,“ pokračovala Olivia, „svatbu Milly a Simona.“

„Cože?“ vyděsila se Isobel a podívala se na matku. „Myslíš, že jako úplně? Proč?“

„Kvůli něčemu se pohádali – a Simon zrušil zasnoubení.“ Olivia se napila vína.

„Kvůli čemu se pohádali? Kvůli té první svatbě?“

„Nejspíš,“ pokrčila rameny Olivia. „Neřekla mi to.“

„Kde je?“

„Šla dnes přespat k Esme. Že prý musí z tohoto domu vypadnout.

Od nás ode všech.“

„Ani se jí nedivím,“ podotkla Isobel. Ještě v kabátě dosedla ztěžka na židli. „Achbože, chudák Milly. Nemůžu tomu uvěřit. Co vlastně přesně Simon řekl?“

„Milly mi to neřekla. Ona mi už teď nic neříká.“ Olivia se zhluboka napila vína. „Očividně si už její důvěru nezasloužím.“

Isobel obrátila oči v sloup.

„Mami, nech toho.“

„Deset let byla provdaná za – za toho ilegálního imigranta!

A deset let mi to tajila!“

„Nemohla ti to říct. Jak by ti to proboha mohla říct?“

„A když pak byla v průšvihu, šla za Esme.“ Olivia otočila zarudlé oči k Isobel. „Za Esme Ormerodovou!“

„Vždycky chodí za Esme,“ připomněla jí Isobel.

„Já vím, že chodí. Vždycky uteče z domu, a když se vrátí, chová se jako královna ze Sáby!“

„Mami…“

„A pak šla za tebou.“ Olivia zvýšila hlas. „Copak ji vůbec nenapadlo přijít za mnou? Za vlastní matkou?“

„Jak by mohla jít za tebou?“ vykřikla Isobel. „Dobře věděla, co bys jí na to řekla. A upřímně, to by jí k ničemu nebylo. Potřebovala někoho, kdo by jí klidně a racionálně poradil.“

„Čehož bych já nebyla schopná, chceš tím říct?“

„Co se týče této svatby,“ řekla Isobel, „tak ne. Rozhodně ne!“

„No, teď žádná svatba nebude,“ vyrážela ze sebe Olivia trhaně.

„Svatba nebude. Takže mi snad budete moct znovu věřit. Možná se mnou budete jednat trochu jako s lidskou bytostí.“

„Ale mami, přestaň se litovat!“ vykřikla Isobel otráveně. „Nebyla to tvá svatba. Byla Millyina!“

„Já to vím!“ dopálila se Olivia.

„Nevíš,“ namítla Isobel. „Na Milly a Simona vůbec nemyslíš. Vůbec tě nenapadlo, jak se musí cítit. Je ti naprosto jedno, jestli zůstanou spolu nebo ne. Ty myslíš jenom na svatbu. Na kytky, které budeš muset zrušit, na své úžasné elegantní šatičky, které nikdo nespatří, a na to, že si nezatancuješ s Harrym Pinnaclem. Všechno ostatní je ti buřt!“

„Co si to dovoluješ!“ Olivii na tvářích vyskočily červené skvrny.

„Vždyť je to pravda, přiznej si to! Ani se nedivím, že táta…“

„Co má být s tátou?“ vyštěkla Olivia.

„Nic,“ couvala Isobel, která si uvědomila, že zašla příliš daleko.

„Jenom… že ho v tom docela chápu. Nic jiného.“

Nastalo dlouhé ticho. Isobel několikrát zamrkala do kuchyňského světla. Najednou se cítila vyčerpaná a příliš unavená na hádku. Příliš unavená na to, aby vůbec vstala.

„Tak jo,“ vypravila ze sebe s námahou. „No, myslím, že si půjdu lehnout.“

„Počkej,“ zarazila ji Olivia a podívala se na ni. „Nic jsi nejedla.“ Isobel vyhýbavě pohodila rameny.

„Musíš jíst,“ opakovala Olivia. Setkala se s Isobel pohledem. „Ve svém stavu.“

„Mami – teď ne,“ odpověděla Isobel unaveně.

„Nemusíme o tom mluvit,“ řekla Olivia schlíple. „Jestli nechceš, tak mi nic neříkej. Klidně si své tajemství nech.“ Isobel v rozpacích otočila hlavu na druhou stranu. „Ale alespoň si ode mě vezmi míchaná vajíčka.“

Nastalo ticho.

„Dobře,“ souhlasila Isobel nakonec. „To by od tebe bylo milé.“

„A naliju ti pořádnou sklenku vína.“

„Nemůžu pít,“ vyletělo z Isobel nečekaně.

„Proč ne?“

Isobel si mlčky snažila uspořádat jednotlivé pramínky myšlenek. Pít nemůže přece jenom tehdy, pokud si to dítě bude chtít nechat. Co to je za pokroucenou logiku?

„Na to se vykašli!“ prohlásila Olivia. „Když jsem tě čekala, dávala jsem si tři giny denně. A podívej, jak ses nám vydařila! Nebo máš proti sobě nějaké výhrady?“

Isobelin obličej se roztáhl ve zdráhavém úsměvu.

„Tak dobře,“ ustoupila. „Trochu vína by mi přišlo docela vhod.“

„Mně taky,“ přidala se Olivia. „Otevřeme další láhev.“ Zavřela oči.

„Tohle je nejstrašnější večer v celém mém životě.“

„To ti povím.“ Isobel se posadila ke stolu. „Doufám, že je Milly v pořádku.“

„Esme na ni určitě dohlédne,“ podotkla Olivia s trochou hořkosti v hlase.

*

Milly seděla v Esmině obývacím pokoji a v rukou držela horký krémový nápoj z plátků belgické čokolády a několika kapek cointreau. Esme ji přesvědčila, aby si dala horkou koupel provoněnou štědrou dávkou ze záhadných neoznačených flakónků, a pak jí půjčila nadýchaný bílý koupací plášť a pohodlné pantofle. Teď staromódním ježatým kartáčem česala Milly vlasy. Milly hleděla do praskajícího ohně, ve vlasech cítila tlak kartáče, teplo ohně v obličeji a jemné tření hladké kůže o látku županu. K Esme dorazila přibližně před hodinou, už ve dveřích se rozplakala a pak znovu ve vaně. Ale teď se cítila podivně klidná. Napila se horké krémové čokolády a zavřela oči.

„Cítíš se líp?“ zeptala se Esme tiše.

„Ano. Mnohem.“

„Dobře.“

Chvíli bylo ticho. Jeden z vipetů, který ležel u krbu, vstal a šel Milly položit hlavu do klína.

„Měla jsi pravdu,“ řekla Milly a pohladila vipeta po hlavě. „Měla jsi pravdu. Vůbec Simona neznám. Ani on mě.“ Hlas se jí trochu zachvěl. „Všechno je to k ničemu.“

Esme neřekla nic, ale dál jí kartáčovala vlasy.

„Já vím, že za tohle můžu já,“ svěřovala se jí Milly. „Já to vím. To já jsem se vdala a všechno zkomplikovala. Ale on se choval, jako bych to udělala schválně. Ani se nepokusil podívat se na to mýma očima.“

„Klasický mužský,“ utrousila Esme. „Ženská se může přetrhnout, aby se ostatním zavděčila, ale mužský jenom na okamžik neznatelně pootočí hlavu, a pak se dívá stejným směrem jako dřív.“

„Simon ji ani nepootočil,“ polkla Milly nešťastně. „Vůbec mě neposlouchal.“

„Typické,“ prohlásila Esme. „Prostě další zaťatý mužský.“

„Cítila jsem se tak hloupě,“ svěřovala se jí Milly. „Tak strašlivě hloupě.“ Z očí jí vyhrkl čerstvý proud slz a stékal jí po tvářích. „Jak jsem si ho vůbec mohla chtít vzít? Že prý jsem znesvětila svatební sliby. Že prý mi už nemůže věřit nic, co jsem řekla. Díval se na mě jako na nějaké monstrum!“

„Já vím,“ uklidňovala ji Esme.

„Celou tu dobu, co jsme spolu chodili,“ Milly si utřela oči, „jsme se nejspíš vůbec neznali! Simon mě absolutně nezná! Jak si můžeš vzít někoho, koho vůbec neznáš? Copak to jde? Vůbec jsme se neměli zasnoubit. Celou tu dobu to bylo jenom…“ Zarazila se, protože ji najednou něco napadlo. „Pamatuješ, jak se mě zeptal, jestli si ho chci vzít? Už to měl všechno pěkně naplánované. Zavedl mě k lavičce v otcově zahradě, v kapse už měl připravený diamantový prstýnek a v tom debilním pařezu schovanou láhev šampaňského!“

„Drahoušku…“

„Ale ani jedno nemělo nic společného se mnou, viď? Všechno se to týkalo jenom jeho. Ani tehdy na mě nemyslel.“

„Jako jeho otec,“ ucedila Esme trochu napjatějším hlasem. Milly se k ní překvapeně otočila.

„Ty znáš Harryho?“

„Bejvávalo,“ odpověděla Esme a začala jí vlasy kartáčovat o něco rychleji. „To už je dávná minulost.“

„Vždycky jsem Harryho považovala za moc milého člověka,“ polkla Milly. „Ale teď si tím už nejsem zdaleka tak jistá. Když jsem se tak spletla v Simonovi.“ Ramena se jí roztřásla vzlyky a Esme přestala kartáčovat.

„Drahoušku, co kdyby sis šla lehnout,“ navrhla. Sevřela Millyiny vlasy do jednoho plavého pramene a nechala ho spadnout Milly na záda. „Jsi přetažená, unavená a potřebuješ se pořádně vyspat. Uvědom si, že jsi brzy vstávala kvůli té cestě do Londýna. Měla jsi perný den.“

„Nedokážu usnout.“ Milly jako malé děcko obrátila k Esme obličej smáčený slzami.

„Ale dokážeš,“ odpověděla Esme klidně. „Dala jsem ti něco do čaje, co tě trochu uvolní.“

„Helemese,“ podivila se Milly. Na chvíli se zadívala na hrneček a pak ho vypila do dna. „To dáváš drogy všem svým hostům?“

„Jenom těm výjimečným,“ odpověděla Esme a mile se na Milly usmála.

Když Isobel dojedla poslední míchané vajíčko, povzdychla si a opřela se zády o židli.

„Bylo to moc dobré. Děkuju.“ Nedočkala se odpovědi, a tak se otočila k Olivii. Ta seděla se svěšenou hlavou a se zavřenýma očima nad sklenkou vína. „Mami?“

Olivia prudce otevřela oči.

„Už jsi dojedla,“ konstatovala trochu omámeně. „Dala by sis ještě?“

„Ne, děkuju,“ odmítla Isobel. „Poslyš, mami, proč si nejdeš lehnout? Ráno nás čeká spousta práce.“

Olivia na ni chvíli tupě zírala a pak, jako by jí to najednou došlo, přikývla.

„Ano,“ řekla. „Máš pravdu.“ Povzdychla si. „Víš, na chvíli jsem na to zapomněla.“

„Jdi si lehnout,“ opakovala Isobel, „já to tady uklidím.“

„Ale ty…“

„Nic mi není,“ prohlásila Isobel rozhodně. „A navíc si chci udělat šálek čaje. Tak jdi.“

„Tak dobrou noc,“ rozloučila se s ní Olivia.

„Dobrou noc.“

Isobel sledovala matku, jak odchází z místnosti, pak vstala a nalila si vodu do konvice. Právě se opírala o dřez a hleděla do tmavé a tiché ulice, když nečekaně zaslechla v zámku klíč.

„Milly?“ zavolala. „To jsi ty?“

Za chvíli se dveře v kuchyni otevřely a do místnosti vstoupil cizí muž. Měl na sobě denimovou bundu, s sebou velkou tašku a byl mnohem méně nastrojený než většina hostů matčina penzionu. Isobel na něj chvíli zvědavě hleděla. Pak jí najednou došlo, kdo to musí být. A začal v ní stoupat doběla rozžhavený vztek. Tak tohle byl on. To byl Alexander. Který to všechno způsobil.

„Dobrý večer přeju,“ pozdravil, hodil tašku na zem a bezstarostně se na ni zazubil. „Vy musíte být ta multilingvní a multitalentovaná Isobel.“

„Divím se, že se sem vůbec odvažujete přijít,“ zašeptala Isobel a snažila se ovládnout, aby na něj nezačala křičet. „Nechápu, že máte tu drzost.“

„Já jsem hrozně statečný.“ Alexander k ní udělal několik kroků.

„Neřekli mi, že jste také tak krásná.“

„Nepřibližujte se ke mně,“ zasyčela na něj Isobel.

„To není přátelské přivítání.“

„Přátelské! Vy jste čekal, že budu přátelská? Poté co jste provedl mé sestře?“ Alexander se na ni podíval a zazubil se.

„Takže vy tedy víte o jejím malém tajemství?“

„Teď už její malé tajemství zná celý svět, a to díky vám!“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Alexander užasle. „Něco se stalo?“

„Musím se trochu zamyslet,“ protáhla Isobel výsměšně. „Stalo se něco? Ale ano, stalo. Celá svatba je zrušená. Jenomže to vy asi už dávno víte.“

Alexander na ni chvíli upíral zrak.

„To si děláte legraci.“

„To si pište, že nedělám!“ zařvala na něj Isobel. „Je po svatbě. Takže vám gratuluju, Alexandře, skutečně se vám to povedlo. Naprosto jste zničil Milly život. A to nemluvím o nás ostatních.“

„Proboha!“ Alexander si prohrábl rozechvělou rukou vlasy.

„Poslyšte, vůbec jsem neměl v úmyslu…“

„Ne?“ vyjela na něj Isobel. „Neměl? Stačilo trochu přemýšlet, než jste otevřel tu svou velkou hubu. A co jste asi myslel, že se stane?“

„No tohle určitě ne! Tohle ne, proboha! A proč tu svatbu vůbec rušila?“

„Ona ji nezrušila,“ odpověděla Isobel. „Zrušil ji Simon.“

„Cože?“ Alexander se na Isobel podíval udiveně. „A proč?“

„No to je asi jejich věc, ne?“ odsekla Isobel. „Dejme tomu, že kdyby nikdo neroztruboval do celého světa o té první svatbě, tak by se nic nestalo. Kdybyste udržel jazyk za zuby…“ Zarazila se. „A co nám z toho vyplývá? Že jste zatracený psychopat.“

„Tak to zase prrrr!“ odhradil se Alexander. „Bože! Já jsem přece nechtěl, aby se svatba zrušila. Jenom jsem chtěl…“

„No tak co? Co jste chtěl?“

„Nic zvláštního!“ řekl Alexander. „Jenom trochu… rozčeřit vodu.“

„Páni, vy umíte být patetický!“ podívala se na něj Isobel. „Jste takový patetický nevychovaný spratek!“ Zahleděla se na jeho velkou tašku. „Snad jste si nemyslel, že tu budete ještě spát?“

„Mám tu zamluvený pokoj!“

„Tímto vám objednávku ruším,“ rozhodla Isobel a odkopla mu tašku směrem ke dveřím. „Víte, co jste provedl s mou rodinou? Matka je v šoku, sestra je slzavé údolí…“

„Hele, je mi to líto, jasný?“ vykřikl Alexander a zvedl tašku ze země. „Je mi líto, že se svatba vaší sestry zrušila. Ale mě z toho vinit nemůžete!“

„Můžeme a budeme,“ odsekla Isobel a otevřela dveře dokořán. „A teď ven!“

„Ale já nic neprovedl!“ namítal Alexander cestou ke dveřím.

„Jenom jsem si trochu zavtipkoval!“

„Vy říkáte tomu, že jste sestru práskl vikáři, trochu si zavtipkovat?“ dopálila se Isobel, a než jí stačil Alexander odpovědět, zabouchla za ním dveře.

Olivia se vlekla nahoru do schodů s pocitem prázdnoty a tupého smutku. Adrenalin z podvečera už vyprchal a teď cítila únavu, zklamání a bylo jí do pláče. Všechno bylo ztraceno. Cíl, kvůli kterému se celou dobu tak namáhala, najednou zmizel a zanechal za sebou velkou prázdnotu.

Nikdo nikdy nepochopí, kolik práce do Millyiny svatby vložila. Možná právě to byla chyba. Možná měla trochu ustoupit do pozadí a dovolit Harryho lidem, aby to vzali s chladnou výkonností do svých rukou, a dostavit se až v daný den načesaná a nastrojená a s lehkým zájmem. Olivia si vzdychla. Jenomže tohle neměla v povaze. Nedokázala prostě jenom přihlížet, jak někdo jiný připravuje dceři svatbu. Takže sebrala všechny síly, ujala se toho sama a strávila spoustu hodin plánováním, přemýšlením a organizováním. A nakonec nic z toho, co připravila, vůbec nikdo neuvidí.

V uších uslyšela Isobelin obviňující hlas tak živě, až sebou trhla. Někdy během příprav si přestala rozumět s rodinou. Ta jí měla za zlé, že chtěla mít všechno příliš dokonalé. Možná měl James pravdu, možná tím byla posedlá. Ale chtěla jen, aby měla Milly všechno naprosto perfektní. I všichni ostatní. A teď se to nikdo nedozví. Nikdo neuvidí výsledek. Nevychutnají si ten radostný den přetékající hojností, který jim připravila. Zapamatují si jenom zmatek, který kolem toho panoval.

Zastavila se u trochu pootevřených dveří do Millyina pokoje a mimovolně vešla dovnitř. Na šatní skříni visely dosud v bavlněném obalu dceřiny svatební šaty. Když Olivia zavřela oči, vybavila si, jak se Milly tvářila, když si je poprvé oblékla. Byly to sedmé šaty, které si zkoušela, a obě okamžitě věděly, že to jsou ty pravé. Dívaly se mlčky do zrcadla a pak Olivia, která zachytila Millyin pohled, pomalu řekla:

„Myslím, že máme ty pravé. Co ty na to?“

Potom Milly rychle přeměřili a kdesi v Nottinghamu šaty pečlivě upravili. A posledních pár týdnů se na její postavu upravovaly ještě několikrát. A teď si je ani nevezme na sebe. Olivia cítila, jak její ruce samy otvírají zip na obalu a vytahují kousek těžkého saténu. Z hloubi obalu se na ni zatřpytila drobná měňavá perlička. Opravdu to byly překrásné šaty. Olivia si vzdychla, se slzou v oku zatáhla za zip a obal zase zavřela.

James, který šel na chodbě kolem, zahlédl Olivii smutně stát před Millyinými svatebními šaty a zalomcovala jím zlost. Vrazil dopáleně do dceřina pokoje a obořil se na Olivii.

„Prokristapána, Olivie, žádná svatba se nekoná! Je konec! Tobě to ještě nedošlo?“

Olivia trhla leknutím hlavou, a když zavírala šaty do obalu, ruce se jí roztřásly.

„Jistěže mi to došlo,“ odpověděla. „Jenom jsem si tak…“

„Jenom jsem se tak trochu politovala,“ doplnil James kousavě.

„Jenom jsem si tak trochu zavzpomínala na svou dokonale zorganizovanou svatbu, která se nikdy neuskuteční.“

Olivia zavřela zip na obalu a otočila se k němu.

„Proč se, Jamesi, chováš tak, jako by to byla má vina?“ zeptala se rozechvěle. „Proč to najednou vypadá, jako bych za všechno mohla já? Nijak jsem Milly do svatby nenutila. To přece nebyl můj nápad! Chtěla to sama! Já jsem se jí to jenom snažila připravit, jak nejlépe jsem uměla.“

„Chceš říct, že sis to připravovala hlavně pro sebe, ne?“

„Možná trošku,“ připustila Olivia. „Ale co je na tom špatného?“

„Bože, já to vzdávám!“ James v obličeji zbledl vzteky. „Ty to nikdy nepochopíš.“

„Opravdu tě nechápu, Jamesi,“ přiznala se Olivia. „Opravdu ne.

Copak jsi nebyl rád, že se Milly vdává?“

„Co já vím,“ ucedil James. Přešel toporně k oknu. „Vdavky. Co může takové mladé holce, jako je Milly, přinést svatba?“

„Štěstí,“ nadhodila Olivia po chvíli. „Šťastný život se Simonem.“ James se otočil od okna a překvapeně se na ni zadíval.

„Podle tebe přináší manželství štěstí?“

„Jistěže!“

„Tak to musíš být větší optimistka než já.“ James se opřel o radiátor, nahrbil se a záhadně se na ni zadíval.

„Jak to myslíš, Jamesi?“ Olivii se zachvěl hlas. „O čem to mluvíš?“

„O čem asi tak můžu mluvit?“ utrousil James. Jako by se místnost rozechvěla napjatým tichem.

„Podívej se na nás, Olivie,“ řekl James nakonec. „Postarší manželská dvojice. Dáváme si navzájem štěstí? Podporujeme se navzájem? Za všechna ta léta jsme se vůbec nesblížili. Naopak jsme se od sebe oddálili.“

„To tedy ne!“ namítla Olivia znepokojeně. „Byli jsme spolu šťastni!“

James zavrtěl hlavou.

„Byli jsme šťastni každý sám za sebe. Ty máš svůj život a já zase svůj. Ty máš své přátele a já svoje. Takhle manželství nemá vypadat.“

„Nežijeme každý zvlášť,“ odporovala mu Olivia a hlas jí zavibroval panikou.

„Prosím tě, Olivie!“ vykřikl James. „Jen si to přiznej. Tví penzionoví hosté tě zajímají mnohem víc než já!“

„To není pravda,“ protestovala Olivia, ale trochu se začervenala.

„Ale je. Oni jsou na prvním místě, já až na druhém. Se zbytkem rodiny.“

„To není fér!“ vykřikla Olivia. „Vedu tento penzion v zájmu naší rodiny! Máme trochu peněz navíc. Na trochu luxusu. To přece dobře víš!“

„No, možná jsou pro tebe ostatní věci důležitější,“ ucedil James.

Olivia se na něj nechápavě podívala.

„Má to snad znamenat, že po mně chceš, abych přestala tento penzion vést?“

„Ne!“ odpověděl James netrpělivě. „Jenom…“

„Co jenom?“

James dlouho mlčel a nakonec si vzdychl. „Nejspíš bych chtěl,“ řekl pomalu, „abys mě potřebovala.“

„Ale já tě potřebuju,“ špitla Olivia.

„Opravdu?“ Jamesovy rty se zkroutily v náznaku úsměvu. „Kdy ses mně naposledy s něčím svěřila? Kdys mě naposledy požádala o radu?“

„Vždyť tebe by nic, co bych ti řekla, nezajímalo!“ bránila se Olivia.

„Kdykoliv jsem za tebou s něčím přišla, otravovalo tě to. Díval ses znechuceně z okna. Nebo sis začal číst noviny. Choval ses, jako by všechno, co jsem ti říkala, bylo pod tvou úroveň. A když už o tom mluvíme, kdypak ses ty naposledy svěřoval mně?“

„Já jsem chtěl!“ vykřikl James rozzlobeně. „Jenomže tys nikdy neposlouchala! Pořád jsi žvanila jenom o té svatbě. Svatba sem a svatba tam… A před svatbou to bylo zase něco jiného. Jenom samé kecy a kecy! To bylo k zešílení!“

Nastalo ticho.

„Já vím, že jsem trochu ukecaná,“ omlouvala se Olivia. „To mi říkají i přátelé. Pořád mě okřikují: ‚Buď zticha, Olivie, aby taky ostatní mohli něco říct.‘ A já pak zmlknu.“ Ztěžka polkla. „Ale ty jsi nic takového nikdy neřekl. Měla jsem u tebe pocit, že tě vůbec nic nezajímá.“

James si unaveně promnul obličej. „Možná máš pravdu,“ připustil. „Možná jsem se přestal zajímat. Já vím jenom to…“ odmlčel se. „Že už tak dál nemůžu.“

Slova vybuchla do prostoru jako plyn z nádrže. Olivia cítila, jak jí z obličeje mizí barva a tělem jí projela ledová hrůza.

„Jamesi,“ skočila mu rychle do řeči. „Prosím. Dnes večer ne.“ James se na ni podíval a vyděsil se. Olivia byla sinalá v obličeji,

rty se jí třásly a v očích měla smrtelnou hrůzu.

„Olivie…“ začal.

„Jestli mi něco chceš říct,“ polkla ztěžka Olivia, „tak ne dnes večer.“ Trhavými pohyby se vydala ke dveřím a po celou dobu se mu vyhýbala očima. „Dnes večer ne,“ šeptala a tápala rukou po klice.

„Dneska bych… dneska bych už nic dalšího nesnesla.“

Rupert seděl za stolem v kanceláři a hleděl oknem do tmavého tichého večera. Na stole před ním ležel seznam telefonních čísel, některá z nich byla přeškrtnutá, jiná opravená, pár jich bylo připsaných. Poslední dvě hodiny strávil telefonováním s lidmi, s nimiž už nikdy mluvit nebude. Se starým Allanovým přítelem z Keble, který nyní působil v Christ Church. S jeho bývalým univerzitním kolegou, který teď pracoval v Birminghamu. Pozapomenuté známosti, přátelé přátel, jména, k nimž nedokázal přiřadit obličej. Nikdo nevěděl, kde teď Allan je.

Až poslední telefonát mu přinesl jistou naději. Byl to profesor angličtiny z Leedsu, který znal Allana v Manchesteru.

„Z Manchesteru odjel náhle,“ vzpomněl si.

„To už vím,“ odpověděl Rupert, který zmíněnou informaci obdržel ze tří nebo čtyř stran. „Nemáte představu, kam se odstěhoval?“ Na druhé straně bylo ticho.

„Do Exeteru,“ vzpomněl si nakonec profesor. „To je ono. Do Exeteru. Vím to proto, že zhruba po roce mi napsal, abych mu poslal jednu knihu. A adresa byla Exeter. Možná jsem si ji dokonce poznamenal do elektronického adresáře.“

„Mohl byste se…“ Rupert se téměř neodvážil doufat. „Myslíte, že…“

„Už ji mám,“ prohlásil profesor. „Dům u svatého Davida.“

„Co to je?“ Rupert se zadíval na adresu. „Nějaká fakulta?“

„Nikdy jsem o tom neslyšel,“ odpověděl profesor. „Možná nějaká nová fakulta.“

Rupert položil sluchátko a okamžitě si zavolal na informace. A teď hleděl na telefonní číslo, které měl před sebou. Pomalu zvedl sluchátko a začal vyťukávat čísla. Možná tam Allan ještě bude. Možná sám zvedne telefon. Rupertovi se prudce rozbušilo srdce a prsty se mu na sluchátku zachvěly. Napětím se mu udělalo téměř špatně.

„Dobrý den.“ Byl to hlas mladého muže. „Dům u svatého Davida.“

„Dobrý den,“ pozdravil Rupert a pevněji sevřel sluchátko. „Chtěl bych mluvit s Allanem Kepinským.“

„Vydržte, prosím.“

Po dlouhém tichu se ozval jiný mladík. „Vy jste chtěl mluvit s Allanem?“

„Ano.“

„Můžu se zeptat, kdo volá?“

„Jmenuju se Rupert.“

„Rupert Carr?“

„Ano,“ přisvědčil Rupert. Prsty se mu zaťaly do sluchátka. „Je tam Allan?“

„Allan se před pěti lety odstěhoval,“ oznámil mladík. „Vrátil se do Států.“

„Aha,“ řekl Rupert. „Vida.“ Podíval se tupě na telefon. Nenapadlo ho, že by se Allan mohl vrátit domů.

„Jste v Londýně, Ruperte?“ zeptal se mladík. „Nemohli bychom se třeba zítra setkat? Allan vám totiž nechal dopis.“

„Opravdu?“ podivil se Rupert. „Právě mně?“ Srdce se mu radostí rozbušilo. Nebylo tak pozdě. Allan o něj pořád stál. Mohl by mu zavolat, případně zaletět do Států. A pak…

Najednou ho upoutal zvuk u dveří a Rupert se rychle otočil.

U dveří stál Tom a sledoval ho. Rupert zrudl v obličeji.

„Mangetout na Drury Lane. Ve dvanáct,“ říkal právě mladík.

„Budu mít na sobě černé džínsy. A ještě, jmenuju se Martin.“

„Dobře,“ vyhrkl Rupert. „Na shledanou, Martine.“

Položil sluchátko a podíval se na Toma. Cítil se silně potupený.

„Kdo je Martin?“ zajímal se Tom mile. „Tvůj přítel?“

„Vypadni,“ procedil Rupert mezi zuby. „Dej mi laskavě pokoj.“

„Byl jsem u Francesky,“ oznámil mu Tom. „Je velmi rozčílená. To si asi umíš představit.“ Posadil se nenuceně na Rupertův stůl a vzal do ruky mosazné těžítko. „Ten tvůj malý výstup ji naprosto zdrtil.“

„Zato s tebou ani nehnul, jak vidím,“ prohlásil Rupert agresivně.

„Abych řekl pravdu,“ odpověděl Tom, „nehnul. Takové nedorozumění jsem už zažil.“ Usmál se na Ruperta. „Nejsi v tom sám. Jsem s tebou. A Francesca ti také chce stát po boku. My ti pomůžeme.“

„A k čemu? K pokání? K tomu, abych se přede všemi přiznal?“

„Chápu, že se zlobíš,“ konstatoval Tom. „Je to druh studu.“

„To si jen myslíš! Já se za nic nestydím!“

„Cokoli jsi udělal v minulosti,“ vysvětloval Tom, „lze vymazat.

Můžeš začít od začátku.“

Rupert se zadíval na Toma. Vybavil se mu jeho dům, manželství s Franceskou, pohodlný a šťastný život. Všechno by mohl zase mít, stačilo zalhat v jediné věci.

„To nemůžu,“ prohlásil. „Prostě nemůžu. Vůbec jsi nepochopil, o co jde. Miloval jsem jednoho muže. To nebyl žádný omyl a nikdo mě nesvedl na špatnou cestu. To byla láska.“

„Platonická láska…“

„To nebyla platonická láska!“ zařval Rupert. „Byla to láska fyzická! Ty mi nechceš rozumět, viď, Tome! Miloval jsem toho muže fyzicky.“

„Takže jsi s ním souložil.“

„Ano.“

„A dělal jsi to, co je Bohu odporné.“

„Nikomu jsme tím neublížili!“ bránil se Rupert zoufale. „Nedělali jsme nic špatného!“

„Ruperte!“ vykřikl Tom a vstal. „Slyšíš se vůbec? Ublížil jsi sám sobě. Úplně nejvíc, jak jsi mohl. Spáchal jsi snad ten nejhnusnější hřích, jaký jsi vůbec mohl spáchat! A můžeš ho vymazat… když budeš litovat, že jsi ho spáchal. Stačí, když přiznáš, že jsi spáchal zlo.“

„Nespáchal jsem žádné zlo,“ bránil se Rupert rozechvěle. „Bylo to krásné.“

„V očích Božích je to odporné,“ poznamenal Tom chladně.

„Odporné!“

„Byla to láska!“ vykřikl Rupert. Vstal a podíval se Tomovi přímo do očí. „Copak to nedokážeš pochopit?“

„Ne,“ ucedil stroze Tom. „To opravdu nedokážu.“

„Nedokážeš pochopit, že se dva muži můžou milovat.“

„Ne!“

Rupert se pomaloučku naklonil, až se prameny vlasů dotkl Tomova čela.

„Skutečně tě to tak odpuzuje?“ zašeptal. „Nebo se toho jenom bojíš?“

Tom uskočil jako kočka.

„Odstup ode mě!“ vykřikl s obličejem zkrouceným odporem.

„Odstup ode mě!“

„Uklidni se,“ řekl Rupert. „Už jdu.“

„A kam?“

„Tebe to vážně zajímá, Tome? Opravdu?“

Nastalo ticho. Třesoucíma se rukama sebral Rupert ze svého stolu nějaké písemnosti a nacpal si je do příručního kufříku. Tom ho bez hnutí pozoroval.

„A víš, že jsi zatracen?“ zeptal se, když si Rupert oblékal kabát.

„Že jsi propadl peklu?“

„Vím,“ řekl Rupert. A aniž se ohlédl, otevřel dveře a vyšel ven.

Kapitola dvanáctá

Když se Isobel probudila, v hlavě jí bušila kovadlina a žaludek se jí houpal jako na moři. Ležela nehybně a pokoušela se zachovat klid; snažila se přestat na to myslet a upřít pozornost k něčemu jinému – ale pak ji prudké nutkání vymrštilo z postele a hnalo přes halu do koupelny.

„Mám kocovinu,“ vysvětlovala zrcadlu v koupelně. Ale ani vlastní odraz v zrcadle příliš nepřesvědčila. Vypláchla si ústa, posadila se na okraj vany a položila si hlavu do dlaní. O další den starší. O další den vyvinutější. Možná už má lidské rysy. Možná titěrné ručičky s prstíčky. Možná je to kluk. Nebo holčička. Človíček. Který roste v jejím těle a chce žít.

Znovu se jí prudce zhoupl žaludek a Isobel si přitiskla ruce k ústům. Dělalo se jí špatně z vlastní neschopnosti se rozhodnout. Nedokázala dospět k žádnému závěru, neuměla ani shrnout důvody pro a proti. A den za dnem její odhodlání sláblo. Evidentní další krok nebyl už zdaleka tak evidentní. Logický postup, který kdysi s tak lehkým srdcem hájila, se najednou začal drolit pod váhou pošetilých emocí.

Vstala, trochu se zapotácela a pomalu se vracela na odpočívadlo. Z kuchyně slyšela nějaké zvuky, a tak se rozhodla sejít dolů a uvařit si trochu čaje. U sporáku stál James oblečený do práce a četl si noviny.

„Brýtro,“ zavolal na ni. „Dáš si čaj?“

„Moc ráda!“ řekla Isobel. Posadila se ke stolu a zkoumala pozorně své prsty. James před ni postavil šálek čaje a Isobel se napila a trochu se zamračila. „Nejspíš si ho trošku osladím.“

„Obvykle nesladíš,“ podivil se James.

„Nesladím,“ souhlasila Isobel, „ale teď asi začnu.“ Nasypala dvě lžičky cukru do hrnečku, pak slastně upila a sledovala, jak jí celým tělem projíždí horká sladkost.

„Vida,“ podotkl James. „Takže Milly měla pravdu.“

„Měla.“ Isobel upřela oči do mléčně hnědého čaje. „Měla pravdu.“

„A otec?“ Isobel mlčela.

„Aha,“ odkašlal si James. „A už víš, co uděláš? I když je asi ještě dost brzy.“

„Ano, ještě mám čas. A ne, nevím, co udělám.“ Podívala se na něj.

„Ty bys byl asi pro to, abych si to nechala vzít, ne? Zapomeň, že se to stalo, a mysli na svou skvostnou kariéru.“

„Ne nezbytně,“ podotkl James po chvíli. „Ne, pokud…“

„Má skvělá kariéra,“ opakovala Isobel s jakousi hořkostí v hlase.

„Můj úžasný život v letadlech, v hotelových pokojích a mezi zahraničními podnikateli, kteří se mě v jednom kuse snaží sbalit, protože jsem pořád sama.“ James se na ni pozorně zadíval.

„Tebe tvá práce nebaví? Já myslel – všichni jsme si mysleli –, že tě to baví.“

„Ale baví,“ řekla Isobel. „Většinou ano. Jenomže tu a tam se cítím opuštěně a občas jsem unavená a někdy s tím mám chuť praštit. Asi jako většina lidí.“ Napila se čaje. „Občas si přeju se vdát, mít tři děti a žít šťastně jenom pro ně.“

„To jsem netušil, miláčku,“ zamračil se James. „Myslel jsem si, že budovat si kariéru tě těší.“

Isobel bouchla hrnečkem o stůl. „Jenomže kromě kariéry jsem také člověk.“

„Nemyslel jsem…“

„Ale myslel!“ přerušila ho Isobel podrážděně. „Ty na mně vidíš jen mou kariéru, viď! Mou kariéru a nic jiného. Jinak mě vůbec nevnímáš.“

„To není pravda!“ ohradil se James. „Vnímám tě i jinak.“

„Ani ti to nevyčítám,“ řekla Isobel. „Protože i já se tak vidím.

Často.“

Nastalo dlouhé ticho. Isobel sáhla po balíčku cornflaků, podívala se dovnitř, vzdychla si a odložila ho. James dopil šálek čaje a uchopil aktovku.

„Musím jít. Bohužel.“

„Ty dnes jdeš opravdu do práce?“

„Nemám příliš na výběr. Teď se tam dějí zásadní věci. Když se tam neukážu, tak zítra možná nebudu muset přijít vůbec.“

„Opravdu?“ Isobel se na něj polekaně podívala.

„Trochu přeháním.“ James se na ni usmál. „Nicméně tam jít musím.“

„To je mi líto,“ řekla Isobel. „Neměla jsem tušení.“

„No,“ zaváhal James. „Neměl jsem ti to říkat. Zatím mi nic nenaznačili.

„Doma se budou asi také dít zásadní věci.“

„To nejspíš ano,“ podotkl James. Isobel se na něj zazubila.

„Vsadím se, že tomu moc rád utečeš.“

„Ničemu neuteču,“ namítl James. „Hned ráno mi volal Harry Pinnacle a chce se se mnou o polední přestávce sejít. Nepochybně si chce promluvit o tom, kolik nás tohle fiasko bude stát.“ Protáhl obličej. „Harry Pinnacle jenom luskne prsty a celý svět musí tancovat.“

„Tak to ti přeju hodně štěstí,“ řekla Isobel. U dveří se James zastavil.

„A vůbec, koho by sis byla vzala?“ zeptal se. „A měla s ním ty tři děti?“

„Co já vím?“ zamyslela se Isobel. „S kým jsem to vlastně tehdy chodila? Myslím s Danem Williamsem.“ James zaúpěl.

„Holčičko, myslím, že ses rozhodla správně.“ Najednou se zarazil.

„Totiž – to dítě, doufám, není…“

„Není.“ Isobel se bezděky uchechtla. „Neboj se. Jeho není.“

Když se Simon probudil, cítil se strašně unavený a vyčerpaný. Hlava ho bolela, oči ho pálily a na prsou mu ležel pocit neštěstí. Záclonami prosvítal paprsek zimního slunce, z dolního patra sem stoupala vůně hořícího dřeva a z jídelny čerstvě mleté kávy. Ale nic nemohlo uchlácholit jeho smutek, jeho zklamání a především bodavý pocit neúspěchu.

Vzteklá slova, která včera večer vychrlil na Milly, se mu míhala před očima stejně jasně, jako by je pronesl před pouhými pěti minutami. Jako v nějaké scéně z divadelní hry. Scéně, kterou, jak se mu nyní zdálo, mohl do jisté míry předvídat. Zahanbením a ponížením ho bolestně bodlo na prsou, až se zkroutil a strčil hlavu pod polštář. Jak to, že nepředvídal, co ho čeká? Jak si mohl namlouvat, že se mu podaří dosáhnout šťastného manželství? Proč nepřijal skutečnost, že se mu nic na světě nemůže podařit? Katastrofálně zklamal v podnikání i v partnerství. Jeho otec, pomyslel si Simon trpce, se dopracoval aspoň k oltáři. Jeho otce aspoň nevěsta dva dny před tou jeho zatracenou svatbou nepodtrhla. Před očima mu vyskočil Millyin obličej z předchozího večera.

Zarudlý, mokrý od slz, zoufalý a nešťastný. A na chvíli měl chuť se přes to přenést. Na chvíli měl chuť jí zavolat. Říct jí, že ji pořád miluje a že si ji pořád chce vzít. Políbit ji na opuchlé rty, obejmout ji a zkusit

zapomenout na minulost. Moc ho to lákalo. Měl-li být k sobě upřímný, lákalo ho to nesmírně.

Jenomže to udělat nemohl. Jak by si ji teď mohl vzít? Jak by teď mohl poslouchat sliby, které předtím už dala někomu jinému, jak by mohl prožít zbytek života přemýšlením o tom, jaká další tajemství před ním skrývá? To nebyla žádná drobná trhlinka, která se dala lehce překlenout. Tohle byla obrovská strž, která celý řád věcí postavila na hlavu. Která z jejich vztahu udělala cosi, co už nemohl mít v úctě.

Mimoděk si vzpomněl na onen letní večer, kdy ji požádal o ruku. Chovala se naprosto dokonale: trochu si poplakala, trochu se smála a nadšeně vykřikovala nad prstýnkem, který jí dal. Ale co si skutečně myslela? Nesmála se náhodou jemu? Brala vůbec kdy jejich připravovanou svatbu vážně? Sdílela s ním alespoň některý z jeho ideálů?

Chvíli nešťastně ležel, mučil se myšlenkami na Milly a snažil se sladit všechno, co se o ní právě dozvěděl, se svými vzpomínkami na chvíle, kdy byla jeho snoubenkou. Byla krásná, milá, okouzlující. Nejhorší na tom bylo, že si očividně vůbec neuvědomovala, co provedla. Pustila to klidně z hlavy, jako by sňatek s nějakým mužem byl něco naprosto zanedbatelného.

Začala v něm tepat zuřivá bolest, takže se posadil, snažil se utřídit si myšlenky a soustředit se na něco jiného. Roztáhl závěsy, ignoroval nádherný pohled, který se před ním otevřel, a začal se rychle oblékat. Musí se vrhnout do práce, říkal si. Začne od nuly a nějak to překoná. Chvíli to asi potrvá, ale dostane se z toho.

Rychle seběhl dolů a vešel do jídelny. U stolu seděl Harry schovaný za novinami.

„Brýtro,“ pozdravil.

„Brýtro,“ odpověděl Simon. Podezíravě se na Harryho podíval ve snaze vypátrat v otcově hlase stopy výsměchu a veselí. Ale otec se na něj díval s upřímným zájmem.

„Takže,“ pravil, když si Simon sedl. „Neřekneš mi, co se vlastně stalo?“

„Svatba je zrušená.“

„To jsem pochopil. Ale proč? Nebo mi to nechceš říct?“

Simon mlčky uchopil konvici s kávou. Předchozí večer byl vzteky bez sebe, příliš rozzuřený a ponížený na to, aby s někým mluvil. Ponížený se cítil stále. Stále měl velkou zlost. Stále měl velkou chuť Millyin podraz před ostatními ututlat. Jenomže na druhé straně,

zoufalství v člověku často vyvolává pocit opuštěnosti. „Už je vdaná,“ řekl stručně. Noviny zašustěly, jak s nimi Harry bouchl o stůl.

„Ona je vdaná? A za koho, proboha?“

„Za nějakého amerického gaye. Seznámila se s ním před deseti lety. Chtěl zůstat v zemi, a tak si ho z laskavosti vzala. Z laskavosti!“

„Uf, díkybohu,“ oddechl si Harry. „Už jsem se lekl, že je doopravdy vdaná.“ Napil se kávy. „A v čem je tedy problém? Nemůže se dát rozvést?“

„V čem je problém?“ vyjekl Simon a podíval se udiveně na otce.

„Problém je v tom, že mi lhala! Problém je v tom, že už jí nemůžu věřit ani slovo! Vytvořil jsem si o ní nějakou představu – a teď vím, že je někdo jiný. Není to ta Milly, jakou jsem znal.“

Harry na něj chvíli mlčky hleděl.

„To je všechno?“ zeptal se nakonec. „To je jediný důvod, proč jsi odvolal svatbu? Kvůli tomu, že si Milly před deseti lety vzala nějakého střeleného gaye?“

„Copak to nestačí?“

„To se ví, že to nestačí!“ rozzuřil se Harry. „To tedy rozhodně nestačí! Já jsem se lekl, že jste si nějak opravdu ublížili.“

„Taky že jo! Vždyť mi lhala!“

„A můžeš se divit, když takhle reaguješ?“

„A jak mám podle tebe reagovat?“ zeptal se Simon. „Měli jsme vztah založený na naprosté upřímnosti. A teď už jí věřit nemůžu.“ Zavřel oči. „Je konec.“

„Co si o sobě krucinál myslíš, Simone?“ vykřikl Harry. „Že jsi arcibiskup canterburský? Co na tom, že ti lhala? Vždyť ti teď řekla pravdu, ne?“

„Jenom proto, že musela.“

„No a co?“

„Bylo to tak dokonalé!“ křičel nešťastně Simon. „Všechno bylo dokonalé! A teď je po všem!“

„Proboha, kdy už konečně dospěješ?“ zařval na něj Harry. Simonovi úlekem poklesla sanice. „Musíš konečně dospět! A pro jednou se přestat chovat jako rozmazlený spratek. No tak tvůj perfektní vztah není tak perfektní, jak sis myslel. No a co? To ho musíš hned zahodit?“

„Tomu ty nerozumíš.“

„Rozumím tomu dokonale. Chtěl ses kochat svým dokonalým manželstvím, svou dokonalou ženou a dokonalými dětičkami a na celý svět se dívat svrchu! A když jsi objevil kaz, tak se s tím nedokážeš

vyrovnat. Hleď se s tím smířit, Simone. Hleď se s tím rychle smířit, protože svět je takových kazů plný. A podle mého názoru vztah, který jsi měl s Miily, byl velmi dobrý.“

„Co ty můžeš o tom vědět? Co ty tak můžeš vědět o dobrých vztazích? Proč bych tě měl vůbec poslouchat?“

„Protože jsem krucinál tvůj otec!“

„To opravdu jsi,“ řekl Simon zatrpkle. „Tohle mi vážně neuniklo.“ Odstrčil prudce židli, otočil se k Harrymu zády a vyrazil z místnosti a Harry za ním jenom hleděl a mezi zuby drtil kletby.

V devět hodin se ozval u hlavních dveří zvonek. Isobel, která právě sešla dolů do kuchyně, protáhla obličej, došourala se ke dveřím a otevřela je. Před domem parkovala velká bílá dodávka a na prahu stál jakýsi člověk obklopený hradbou bílých krabic.

„Donáška svatebního cukroví,“ oznamoval. „Na jméno Havillová.“

„A jé,“ povzdechla si Isobel při pohledu na krabice. „Proboha.“ Sklonila se, nadzvedla víko jedné krabice a zahlédla pod ním hladkou bílou polevu a lístek marcipánové růžičky. „Hele,“ zase se narovnala.

„Mockrát vám děkujeme. Ale došlo k menší změně v plánu.“

„Jsme na špatné adrese?“ zneklidněl ten člověk. Zahleděl se na kus papíru, který držel v ruce. „Bertram Street jedna.“

„Adresa je v pořádku,“ uklidnila ho Isobel. „Je to správná adresa.“ Zadívala se mu přes rameno na dodávku a najednou zesmutněla.

Dnešní den měl být šťastný, plný nadšení, příjemného očekávání a shonu a příprav na poslední chvíli. Takhle neměl rozhodně vypadat.

„Vtip je v tom,“ pravila, „že my už žádné svatební cukroví nepotřebujeme. Nemůžete si to odvézt?“ Muž se sarkasticky zasmál.

„Jako abych se s tím vozil celý den sem a tam? Tak to asi nepůjde!“

„Jenomže my už to nepotřebujeme.“

„Obávám se, má drahá, že tohle není můj problém. Objednali jste si to a pokud to chcete vrátit, tak je to mezi vámi a firmou. Takže, kdybyste mi to tady mohla podepsat“ – a vrazil jí do ruky tužku – „a já vám přinesu zbytek krabic.“ Isobel sebou škubla.

„Ještě něco? A kolik jich propánaboha ještě je?“

„Dohromady deset,“ nahlédl muž do papíru. „Včetně stojanů a příslušenství.“

„Deset,“ opakovala Isobel vyděšeně.

„Je to moře cukroví,“ informoval ji muž.

„To vážně je,“ přisvědčila Isobel, když muž zmizel v dodávce.

„Zejména když jsme na to jenom čtyři.“

Než do haly sešla Olivia, byly všechny krabice pečlivě narovnané v rohu místnosti. „Nic lepšího mě nenapadlo,“ řekla Isobel, která právě vycházela z kuchyně.

Podívala se na matku a vyděsila se. Z Oliviína smrtelně bílého obličeje křičelo výrazné nalíčení. Olivia se držela zábradlí jako o život a vypadala, že se každou chvíli složí.

„Jsi v pořádku, mami?“ zeptala se.

„To bude dobré,“ odpověděla Olivia nepřirozeně veselým hlasem.

„Moc dobře jsem nespala.“

„To asi žádný z nás,“ řekla Isobel. „Asi bychom si měli všichni jít zase lehnout.“

„To měli. Jenomže to asi nepůjde, že?“ A strnule se na Isobel usmála. „Musíme zrušit tu svatbu. Musíme všechny obvolat. Už mám jmenný seznam!“

Isobel sebou trhla.

„Mami, já vím, jak je to pro tebe těžké,“ řekla.

„Není to pro mě těžší než pro ostatní.“ Olivia zvedla bradu. „Proč by to pro mě mělo být těžší? Vždyť to není konec světa, že ano? Vždyť to byla obyčejná svatba!“

„Obyčejná svatba,“ opakovala Isobel. „Tak se mi zdá, že nic takového snad ani neexistuje.“

*

Téhož dopoledne o něco později zaťukal někdo Milly na dveře.

„Už jsi vzhůru?“ zavolala Esme. „Máš na drátě Isobel.“

„Aha.“ Milly se omámeně posadila a odhrnula si vlasy z obličeje. Měla těžkou hlavu a vlastní hlas jí zněl cize. Podívala se na Esme a pokusila se usmát. Ale připadalo jí, že jí pleť na obličeji nějak vyschla a zestárla a mozek strašně opuchl. Co se to s ní děje? Proč je vlastně u Esme?

„Donesu ti bezdrátový telefon,“ řekla Esme a zmizela.

Milly se zase zhroutila do polštářů, nechápavě se zadívala na Esmin pistáciově zelený strop a pokoušela se vzpomenout si, proč se jí tak točí hlava a proč má najednou pocit, že se jí všechno jen zdá. A pak si s úlekem rázem vzpomněla. Zrušená svatba.

Bylo po svatbě. Pustila si zkusmo tuto myšlenku do hlavy a čekala, že se zhroutí v slzách. Ale dnes ráno měla oči suché. Byla klidná, bolestné pocity z předchozího večera vyprchaly se spánkem. Cítila se spíš vylekaná než rozrušená; spíš zneklidněná než zničená zármutkem. Nemohla tomu sama uvěřit. Svatba – její velikánská svatba, kolem níž se točil celý její život – se neuskuteční. Jak se to mohlo stát? Jak mohl tak najednou střed jejího života naprosto zmizet? Měla pocit, jako by se vrchol hory, který chtěla zdolat, najednou ztratil a ona nahoře dezorientovaně lezla po skalách a nakukovala přes okraj dolů.

„Tady to máš.“ Najednou se jí u postele objevila Esme. „Nedala by sis trochu kávy?“

Milly přikývla a vzala si sluchátko.

„Ahoj,“ zachraptěla do něj.

„Ahoj,“ uslyšela na druhé straně Isobelin hlas. „Jsi v pořádku?“

„Jsem,“ řekla Milly. „Asi ano.“

„Nevíš něco o Simonovi?“

„Ne,“ vyhrkla Milly. „Proč? Něco se…“

„Ne,“ uklidňovala ji rychle Isobel. „Nic se nestalo. Jenom mě to zajímalo. Jestli třeba náhodou.“

„Aha,“ řekla Milly. „Tak ne. Spala jsem. A s nikým jsem nemluvila.“

Nastalo ticho. Milly pozorovala Esme, která roztahovala záclony a přivazovala je ke stěně tlustými šňůrkami spletenými do copánku. Byl jasný mrazivý den a svítilo slunce. Esme se na Milly usmála a tiše odešla z místnosti.

„Isobel, opravdu mě to mrzí,“ protáhla Milly. „Že jsem tě tak podrazila.“

„Aha, tamto,“ řekla Isobel. „S tím si nedělej starosti. Na tom nesejde.“

„Byla jsem úplně vyřízená. Prostě jsem… No, však víš, jaké to bylo.“

„Jistěže vím. Udělala bych to samé.“

„Ty bys to neudělala,“ usmála se Milly. „Ty se dovedeš miliónkrát líp ovládat než já.“

„Prostě se tím už nezatěžuj,“ prohlásila Isobel. „Nijak mi to neuškodilo.“

„Opravdu? Máma na tebe celý den nedorážela?“

„Vůbec se k tomu nedostala,“ řekla Isobel. „Všichni máme spoustu práce.“

„Aha.“ Milly svraštila obočí. „A co děláte?“ Nastalo ticho.

„Přece odvoláváme tvou svatbu,“ řekla nakonec Isobel utrápeně.

„Aha,“ opakovala Milly. Cosi těžkého jí spadlo do žaludku. „Aha.

No jistě.“

„Achbože, promiň, Milly,“ omlouvala se Isobel. „Já myslela, že ti to dojde.“

„Už mi to došlo,“ řekla Milly. „Došlo mi to. Jistěže se to musí zrušit.“

„Částečně proto ti také volám,“ pokračovala Isobel. „Já vím, že je to strašná chvíle na takový dotaz, ale nemám ještě někomu dalšímu zavolat? Někomu, kdo není v červeném sešitu?“

„Já nevím,“ polkla ztěžka Milly. „Komu jsi už volala?“

„Asi tak polovině hostů,“ oznámila Isobel. „Až po Madisonovy.

Harryho lidé obvolávají jeho hosty.“

„Jejda.“ Milly cítila, jak se jí do očí derou hloupé a pošetilé slzy.

„Vy jste se teda neflákali, že?“

„Copak jsme mohli?“ povzdychla si Isobel. „Někteří hosté se už vypravovali na cestu a my je museli zastavit.“

„Aha.“ Milly se zhluboka nadechla. „Já vím, že je to ode mě hloupé. Takže, jak postupujete?“

„Postupujeme podle seznamu v červeném sešitu. Všichni – všichni to vzali docela dobře.“

„A co jim říkáte?“ Milly si namotávala prostěradlo na prsty.

„Že jsi onemocněla,“ odpověděla Isobel. „Nic jiného jsme si nedokázali vymyslet.“

„A naletěli vám na to?“

„Co já vím. Někteří možná.“ Nastalo ticho.

„Tak dobře,“ řekla Milly nakonec. „Jestli mě ještě někdo napadne, tak vám zavolám.“

„A kdy se vrátíš domů?“

„Ještě nevím.“ Milly zavřela oči a vybavila si svůj pokoj. Všude dárky a blahopřání, na podlaze otevřený kufr se šaty na líbánky a v rohu zahalené jako duch visí svatební šaty. „Zatím ne,“ řekla.

„Pokud…“

„Není třeba,“ usoudila Isobel po chvíli. „To se zvládne. Ale poslyš, stavím se tam za tebou. Až tu skončíme.“

„Isobel, díky. Za všechno, co pro mě děláš.“

„To nic není,“ řekla Isobel. „Čekám, že jednou pro mě uděláš to samé.“

„Spolehni se.“ Milly se mdle usmála.

Položila sluchátko. Když zvedla hlavu, spatřila ve dveřích Esme.

Držela v rukou podnos a dívala se přemýšlivě na Milly.

„Káva,“ položila před ni podnos. „Na oslavu.“

„Na oslavu čeho?“ zeptala se Milly překvapeně.

„Tvého báječného úniku.“ Esme se vracela se dvěma porcelánovými hrnečky. „Uniku manželskému stavu.“

„Mně to nepřipadá jako šťastný únik,“ namítla Milly.

„Zatím ne, pochopitelně,“ vysvětlovala Esme. „Ale jednou bude. Přemýšlej, Milly – už tě nikdo ničím nesvazuje. Můžeš si dělat, co chceš. Jsi nezávislá žena!“

„Asi ano.“ Milly se nešťastně zadívala do kávy. „Asi ano.“

„Neutápěj se v tom, drahoušku!“ radila jí Esme. „Nemysli na to. Vypij si kávu a podívej se na něco pěkného v televizi. A pak si zajedeme na oběd.“

Restaurace byla velká a prázdná vyjma několika osamělých mužů, kteří si četli u kávy noviny. Rupert se rozpačitě rozhlížel a uvažoval, který z nich je Martin. Prý černé džíny. Jenomže v černých džínách tu byli téměř všichni. Cítil se tu v obleku a v drahé košili přehnaně nastrojený.

Když předchozího večera odešel z kanceláře, bloumal chvíli bezmyšlenkovitě ulicemi. Nad ránem se ubytoval v laciném hotelu Bayswater. Ležel tam na posteli s otevřenýma očima a civěl do flekatého stropu. Posnídal kávu, odjel taxíkem domů, jako zloděj se vplížil do domu a modlil se, aby se nesrazil s Franceskou. Osprchoval se, oholil a vzal si čisté šaty. Uvařil si kávu, vypil ji v kuchyni, díval se při tom na zahradu, a pak položil hrneček do myčky nádobí, podíval se na hodinky a vzal si aktovku. Důvěrně známé pohyby, automatizovaná rutina. Na chvíli měl pocit, jako by se jeho život ubíral předchozím směrem.

Ale jeho život už nebyl stejný. A už takový být nikdy nemohl. Jeho duše byla roztržena, byla z ní vyrvána pravda a on se teď musel rozhodnout, co dál.

„Rupert?“ Cizí hlas přerušil jeho úvahy a Rupert zvedl hlavu. Blízko jeho stolu stál mladý muž v černých džínách. Měl nakrátko ostříhané vlasy, v uchu náušnici, na první pohled homosexuál. Rupert se mimoděk vyděsil a rozhodl se postupovat velmi obezřetně.

„Dobrý den,“ vyhrkl a sám slyšel, jak nabubřele to zní. „Jak se máte?“

„Mluvili jsme spolu telefonem,“ představil se mladík. Měl příjemný monotónní hlas. „Já jsem Martin.“

„Ano.“ Rupert pevněji sevřel aktovku. Pozoroval na sobě, jak najednou ztuhl. Před ním stála zosobněná homosexualita. Stála tu jeho vlastní utajovaná část, o níž nikdy nemluvil, a to všem na odiv. Nenápadně odsunul židli kousek od stolu.

„To bylo od vás hezké, že jste se obtěžoval až do Londýna,“ řekl škrobeně.

„Ale vůbec ne,“ odpověděl Martin. „Bývám tu přibližně jednou týdně. A když jde o něco důležitého…“ Rozhodil rukama.

„Ano.“ Rupert se upřeně zahleděl do jídelního lístku. Vezme si dopis, pokud možno i Allanovo telefonní číslo a co nejdřív odtud zmizí.

„Asi si dám jenom kávu,“ zvedl hlavu. „Dvojité preso.“

„Čekal jsem, že mi zavoláte,“ ozval se Martin. „Allan mi o vás hodně vyprávěl. Vždycky jsem doufal, že po něm jednou začnete pátrat.“

„Co vám řekl?“ Rupert k němu pomalu otočil hlavu. Martin pokrčil rameny.

„Všechno.“

Rupert prudce zčervenal v obličeji a položil jídelní lístek na stůl. Podíval se na Martina v očekávání, že bude následovat vlna ponížení. Ale Martin měl oči laskavé; hleděl na něj tak, jako by se ho snažil pochopit. Rupert si odkašlal.

„Kdy jste se setkali?“

„Před šesti lety,“ odpověděl Martin.

„Měli jste… spolu vztah?“

„Ano,“ přitakal Martin. „Měli jsme velmi blízký vztah.“

„Chápu.“

„Neřekl bych,“ prohlásil Martin po chvíli. „Nebyli jsme milenci.

Byl jsem jeho psychoterapeut.“

„Aha,“ uklouzlo Rupertovi udiveně. „Byl snad…“

„Byl nemocný.“ Martin se podíval Rupertovi do očí.

Rupertem projelo pochopení jako ledové ostří. Sklopil oči. A je to tady, jako blesk z čistého nebe. Jeho rozsudek smrti, kruh se uzavírá. Zhřešil a toto je jeho trest. Spáchal příšerné skutky. A teď si je odpyká příšernou nemocí.

„AIDS,“ zašeptal.

„Ne.“ Martinovi se do hlasu vloudila jiskřička výsměchu. „Ne AIDS. Leukemie. Měl leukemii.“

Rupertovy oči zaletěly k Martinovi, který se na něj smutně díval. Dech se mu ztížil a svět ztratil barvy. Před očima mu vyskočily bílé jiskřičky.

„Je to tak, bohužel,“ řekl Martin. „Před čtyřmi roky Allan zemřel.“

Kapitola třináctá

Chvíli bylo ticho. Přišel číšník a Martin nenápadně objednal, zatímco Rupert zíral před sebe skelnýma očima a snažil se vyrovnat s bolestí. Měl pocit, jako by se něco uvnitř něj rozbilo na tisíc kousků. Jako by celé jeho tělo prosáklo zármutkem a vinou. Allan byl mrtvý. Odešel. Vzpomněl si příliš pozdě.

„Jste v pořádku?“ zašeptal Martin. Rupert němě přikývl.

„O jeho smrti vám toho nedokážu příliš povědět. Bohužel. Zemřel ve Státech. Přijeli za ním rodiče a odvezli si ho domů. Vyrozuměl jsem, že konec měl klidný.“

„Jeho rodiče,“ opakoval Rupert ochraptěle. „Vždyť je nenáviděl.“

„Nakonec se smířili. Allanovou nemocí se pochopitelně všechno změnilo. Setkal jsem se s nimi, když přijeli. Byli to slušní a soucitní lidé.“ Podíval se na Ruperta. „Znal jste se s nimi?“

„Ne,“ řekl Rupert. „Nikdy jsem je neviděl.“

Zavřel oči a představil si dva starší lidi, o nichž mu Allan vyprávěl. Představil si, jak Allana odvážejí do města, které odjakživa nenáviděl, aby tam umřel. Projela jím nová vlna bolesti a najednou se lekl, že se zhroutí.

„To není pravda,“ poznamenal Martin.

„Co není pravda?“ Rupert otevřel oči.

„To, nač myslíte. Každého to napadne. Kdybych tak věděl, že umře. Pochopitelně byste se choval jinak. To je jasné. Jenomže jste to nevěděl. A ani jste nemohl.“

„Co…“ Rupert si olízl rty. „Co říkal o mně?“

„Že vás miloval. A že si myslel, že i vy ho milujete. A už se na vás nezlobil.“ Martin se předklonil a vzal Ruperta za ruku. „Je moc důležité, abyste si to uvědomil, Ruperte,“ řekl naléhavě. „Nezlobil se na vás.“

Najednou u stolu vyrostl číšník se dvěma šálky kávy.

„Děkuju vám,“ řekl Martin, aniž sundal ruku z Rupertovy. Rupert viděl, jak se na ně číšník podíval, a bezděky se trochu napjal.

„Přejete si ještě něco?“ zeptal se číšník.

„Ne, děkuju,“ odpověděl Rupert. Setkal se s číšníkovým přátelským pohledem a jako horká voda ho zalily bolestné rozpaky. Měl chuť zalézt někam, kde by ho nikdo neviděl, měl chuť všechno zapřít. Ale místo toho se přinutil nechat ruku v Martinově. Jako by to bylo normální.

„Je mi jasné, že je to pro vás těžké,“ řekl Martin po číšníkově odchodu. „Ve všech rovinách.“

„Jsem ženatý,“ řekl Rupert otevřeně. „Až tak je to těžké.“ Martin pomalu přikývl.

„Allan si myslel, že by to tak mohlo dopadnout.“

„Nejspíš mnou opovrhoval.“ Rupert zabodl oči do šálku kávy.

„A vy mnou asi také opovrhujete.“

„Neopovrhoval vámi,“ prohlásil Martin. „Nepochopil jste to. Allan doufal, že jste se oženil. Mnohem líp se mu snášela představa, že jste se ženou, než kdybyste byl…“ Rupert k němu zvedl oči.

„Než kdybych byl s mužem?“ Martin přikývl.

„Strašně se trápil tím, jestli se vám má ozvat. Nechtěl vám způsobit problémy, kdybyste byl šťastně ženatý s nějakou ženou. A na druhé straně se bál zjištění, že žijete s jiným mužem. Upínal se k myšlence, že kdybyste jednou změnil názor, vrátil byste se nejdřív k němu.“

„V tom měl určitě pravdu.“ Rupertovi se zachvěl hlas. „On věděl, že bych šel za ním. Znal mě líp než kdokoli jiný.“

Martin diplomaticky pokrčil rameny.

„Vaše žena…“

„Má žena!“ vykřikl Rupert. Utrápeně se na Martina podíval. „Ta mě vůbec nezná! Seznámili jsme se, šli párkrát na večeři, jeli na společnou dovolenou, pak jsme se vzali. Strávíme spolu hodinu denně, v nejlepším případě. S Allanem to bylo…“

„Intenzivnější.“

„Byl to celý den a celá noc.“ Rupert zavřel oči. „Byla to každá hodina a každá minuta, každičká myšlenka, obava či naděje.“

Nastalo ticho. Když Rupert otevřel oči, vytahoval Martin právě z tašky dopis.

„Tohle pro vás Allan u mě nechal,“ vysvětloval. „Pro případ, že byste po něm pátral.“

„Děkuju.“ Rupert vzal obálku do rukou a několik minut na ni tiše zíral. Stálo na ní jeho jméno napsané krásným Allanovým rukopisem.

Téměř slyšel Allanův hlas. Několikrát zamrkal a pak zastrčil dopis do kapsy saka. „Máte mobil?“ zeptal se.

„Jistě,“ řekl Martin a zasunul ruku do kapsy.

„Je tu ještě někdo, kdo by to měl vědět,“ řekl Rupert na vysvětlenou. Vyťukal číslo, chvíli poslouchal a pak mobil vypnul.

„Mají obsazeno.“

„A komu ještě to chcete říct?“ zeptal se Martin.

„Milly,“ řekl Rupert. „Dívce, kterou si kdysi vzal, aby mohl zůstat v Británii.“

Martin se zamračil.

„Allan mi o Milly vyprávěl. Ale ta už by to měla vědět. Napsal jí to.“

„V tom případě dopis nedostala,“ prohlásil Rupert. „Protože to rozhodně neví.“ Znovu navolil její číslo. „A určitě by se jí to hodilo.“

Isobel položila telefon a projela si rukou vlasy. „To byla teta Jean. Že prý co uděláme s dárkem, který nám poslala.“

Opřela se zády o opěradlo židle a zadívala se na přeplněný kuchyňský stůl. Všude ležely jmenné a telefonní seznamy a adresáře, všechny poznamenané hnědými kolečky od hrnků s kávou a posypané drobečky ze sendvičů. Na kuchyňské židli se vršily hromady krabic od bot promíchané s různými svatebními písemnostmi, brožurami a katalogy. Z jedné krabice vyčuhovala černobílá lesklá obálka, z jiné kus krajky. Před Isobel ležel sáček s mandlemi obalenými cukrovou polevou v pastelových barvách.

„Připravit takovou svatbu trvá strašně dlouho,“ řekla a nabrala si hrst mandlí. „Bůhvíkolik měsíců práce. A pak stačí pět vteřin a je po svatbě. Všechno se sesype jako hrad z písku.“ Začala chroupat mandle a protáhla obličej. „Páni, to je příšerný hnus. Vždyť si na tom vylámu zuby.“

„Je mi to hrozně líto, Andreo,“ říkala právě Olivia do mobilu.

„Uvědomuju si, že si speciálně na to Derek koupil společenský oblek. Že se mu hrozně omlouvám… Ano, asi máš pravdu. Normální oblek by asi býval stačil.“ Chvíli mlčela a pak zaťala prsty do mobilu. „Ne, žádný náhradní termín ještě nestanovili. Ano, dám ti pak vědět… Jestli ho chce vrátit do obchodu, tak ať to klidně udělá. Ano, drahá, na shledanou.“

Vypnula telefon, otevřela červený sešit a rozechvělou rukou odškrtla další jméno. „Takže,“ povzdychla si, „kdo je další?“

„Co kdyby sis trochu odpočinula?“ navrhla jí Isobel. „Vypadáš zničeně…“

„Ne, holčičko,“ prohlásila Olivia. „Raději to dodělám. Udělat se to stejně musí, tak co.“ Vesele se na Isobel usmála. „Nemůžeme tu přece sedět a jenom se litovat, ne?“

„Nemůžeme,“ přisvědčila Isobel. „To máš asi pravdu.“ Vymrštila před sebe ruce. „Bože, už mě bolí krk od toho telefonování.“

Jenom to dořekla, telefon zazvonil znovu. Udělala na Olivii obličej a zvedla sluchátko.

„Haló!“ řekla do telefonu. „Dobrý den. Ano, je to pravda. Bohužel. Ano, vyřídím jí vaše pozdravy. Dobře, tak na shledanou.“ Praštila sluchátkem a pak vyvěsila telefon.

„Všichni z toho mají škodolibou radost,“ řekla otráveně. „Je jim jasné, že není nemocná.“

„Možná bychom jim měli rozeslat speciální omluvu,“ napadlo Olivii, která si mnula obočí.

„To je fuk, jak se jim budeme omlouvat. Všichni se dovtípí. Příšerní lidé.“ Isobel se zašklebila. „Ta pitomá teta Jean chce, abychom jí poslali dárek okamžitě zpátky, protože jde za čtrnáct dnů na jinou svatbu a prý ho může ještě využít. Měla jsem sto chutí jí říct, že byl tak ohavný, že jsme ho už vyhodili.“

„Ne.“ Olivia zavřela oči. „Musíme se snažit chovat důstojně a vyrovnaně.“

„Opravdu?“ Isobel se zahleděla na Olivii. „Není ti něco, mami?

Vypadáš fakt divně.“

„Nic mi není,“ zašeptala Olivia.

„No když myslíš,“ řekla Isobel váhavě. Opět nahlédla do seznamu.

„Volala mi také květinářka. Že prý když už je Millyina kytice uvázána, jestli ji nemá usušit a vylisovat, prý jako na památku.“

„Na památku?“

„No právě!“ Isobel se bezděky roztřásla smíchy. „To jsou ale cvoci!“

„Na památku! Kdyby se tak na to dalo zapomenout! Kdyby se dalo na dnešní den zapomenout!“ Isobel se na ni rychle podívala. Olivia měla plné oči slz. „Mami!“

„Promiň, miláčku,“ omlouvala se Olivia. Jedna slza jí ukápla na nos a ona se nepřirozeně vesele zasmála. „Nesmím se chovat hloupě.“

„Já vím, jak ti na té svatbě záleželo.“ Isobel se naklonila a vzala matku za ruku. „Ale bude jiná. Věř mi, že bude.“

„To není tou svatbou,“ zašeptala Olivia. „Kdyby to byla jenom svatba…“ Zarazila se, když se ozval zvonek u hlavních dveří. Obě se na sebe podívaly.

„Kdo to může být?“ dopálila se Isobel. „Copak lidi nechápou, že dnes nemáme na žádné návštěvy náladu?“ Seznam, který měla v ruce, položila na stůl. „Klidně seď, já to vyřídím.“

„Ne, já to vyřídím,“ protestovala Olivia.

„Tak půjdeme obě.“

Dvojice na prahu byli cizinci v ostře zeleném oblečení od Barbour a s cestovními taškami značky Mulberry, které s jejich oblečením barevně ladily.

„Dobrý den,“ pozdravila žena vesele. „Chtěli bychom tu pokoj, prosím.“

„Cože?“ vyhrkla Olivia udiveně.

„Pokoj,“ opakovala žena. „Pokoj se snídaní.“ A zamávala na Olivii průvodcem Historické město.

„Obávám se, že žádný volný pokoj nemáme,“ řekla Isobel. „Zkuste se zeptat v Turistické službě…“

„Bylo mi řečeno, že pro nás pokoj mít budete,“ nechtěla se nechat odbýt žena.

„To musí být omyl,“ odpověděla Isobel trpělivě, „protože volný pokoj nemáme.“

„Ale já jsem mluvila s někým od vás telefonicky!“ začala se rozčilovat žena. „Speciálně jsem si ověřila, že nás ubytujete! A ještě dodám, že jste nám byli doporučeni našimi přáteli Rendleovými,“ pokoušela se na Isobel udělat dojem.

„Jsme z toho celí bez sebe,“ utrousila Isobel.

„Takový tón si vyprošuju, slečinko!“ vyštěkla žena. „Takhle se u vás chováte k zákazníkům? Náš zákazník, náš pán? Řekli jste nám, že pro nás pokoj mít budete. Nemůžete takhle odhánět lidi ode dveří bez vysvětlení.“

„Prokristapána,“ zaúpěla Isobel.

„Takže vy chcete vysvětlení?“ vložila se do toho Olivia rozechvěle.

„Mami, vykašli se na to. Nic…“

„Takže vy chcete vysvětlení?“ Olivia se zhluboka nadechla. „A kde máme začít? Třeba u svatby mé dcery? Která se měla odehrát zítra?“

„Aha, takže vy máte svatbu!“ zarazila se žena. „To je něco jiného.“

„Nebo třeba u její první svatby, která se odehrála před deseti lety?“ ignorovala ji Olivia. „U svatby, o níž jsme vůbec nevěděli?“ Oliviin hlas začal nebezpečně stoupat. „Nebo máme začít u

skutečnosti, že jsme museli odvolávat strašnou spoustu věcí a že se nám teď všichni naši příbuzní a přátelé za zády pošklebují?“

„Tak tohle jsem vážně…“ podotkla žena.

„Ale můžete klidně dál!“ vykřikla Olivia a doširoka otevřela dveře.

„Nějaké místo se tu pro vás určitě najde! Někde mezi svatebními dary, které budeme muset posílat zpět, a svatebním dortem, který budeme muset sníst sami, slavnostními šaty, které si nikdo neobleče, a tou překrásnou svatební róbou…“

„Jdeme, Rosemary,“ zatahal muž ženu rozpačitě za rukáv. „Moc se omlouváme, že jsme obtěžovali,“ řekl Isobel. „Já vždycky říkal, že máme jet raději do Cheltenhamu.“

Po jejich odchodu se Isobel podívala na Olivii. Ta se stále s uslzeným obličejem držela dveří.

„Ty by sis opravdu měla jít odpočinout, mami,“ domlouvala matce. „Vyvěsíme telefon, pustíš si telku, nebo se jdi vyspat.“

„Nemůžu,“ namítla Olivia. „Musíme ještě zatelefonovat spoustě lidem.“

„Hlouposti,“ řekla Isobel. „Všichni, s nimiž jsem mluvila, to už dávno vědí. Drby, jak jistě víš, se šíří rychlostí blesku. Těm nejdůležitějším jsme už zavolali. Ostatní musejí počkat.“

„Když na to tak myslím,“ prohlásila Olivia po chvíli, „opravdu se cítím trochu unavená. Možná si na chvíli lehnu.“ Zavřela vstupní dveře a podívala se na Isobel. „Nechceš si taky odpočinout?“

„Kdepak.“ Isobel si oblékala kabát. „Já půjdu ven. Musím zajít za Milly.“

„To je dobrý nápad,“ protáhla Olivia. „Ráda tě uvidí.“ Odmlčela se. „Nezapomeň jí…“

„Ano?“

„Nezapomeň jí říct, že ji mám ráda.“ Olivia sklopila oči. „To je všechno. Pozdravuj ji.“

Esmin obývací pokoj byl teplý a tichý, přístav poklidné civilizace. Isobel se uvelebila na elegantní světlé pohovce a obdivovala sbírku stříbrných krabiček ležérně rozhozených na příručním stolku a mísu z jabloňového dřeva naplněnou hladkými šedými oblázky.

„Poslyš,“ zeptala se Milly, která usedla naproti ní, „ještě se máma pořád tak vzteká?“

„Ani ne.“ Isobel svraštila obličej. „Chová se dost divně.“

„Což nejspíš znamená, že se vzteká.“

„Myslím, že už ne. Prý tě mám od ní pozdravovat.“

„Opravdu?“ podivila se Milly. Strčila nohy pod sebe a napila se kávy. Nevykartáčované vlasy měla gumičkou stažené do koňského ohonu a k džínám si na nohy natáhla staré lyžařské ponožky.

„Prosím.“ Esme postavila před Isobel hrneček s kávou. „Obávám se, že vám Milly za chvíli ukradnu. Jdeme na oběd.“

„To je dobrý nápad,“ podotkla Isobel. „Kam jdete?“

„Do jedné malé hospůdky, kterou mám moc ráda,“ usmála se na ně Esme. „Za deset minut, Milly?“

„Dobře,“ souhlasila Milly. Pak obě čekaly, až Esme za sebou zavře dveře.

„Takže,“ řekla Isobel po jejím odchodu. „Jak se doopravdy cítíš?“

„Já nevím,“ protáhla Milly. „Chvílemi to jde – a chvílemi se mi chce brečet.“ Rozechvěle se nadechla. „Pořád mě napadá, co bych dělala teď… a co bych dělala zase teď…“ Zavřela oči. „Nevím, jak přežiju zítřek.“

„Musíš se opít.“

„Opiju se dnes večer.“ Millyiným obličejem přeletěla jiskřička úsměvu. „Nepřidáš se?“

„Možná,“ řekla Isobel a napila se kávy. „A Simon se neozval?“

„Ne,“ odpověděla Milly se sevřeným obličejem.

„Opravdu to mezi vámi skončilo?“

„Ano.“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ zavrtěla Isobel hlavou. „Jenom proto, že…“

„Protože jsem ho podvedla v jedné věci,“ hořce a sarkasticky si postěžovala Milly. „Takže jsem očividně patologická lhářka. Z čehož vyplývá, že už mi nikdo nikdy nemůže věřit.“

„Neřád. Bude ti bez něj líp.“

„Já vím.“ Milly se na ni podívala a usmála se jako člověk, který bojuje s vnitřní bolestí. „Je to tak opravdu lepší.“ Isobel na ni pohlédla a bylo jí do pláče.

„Moc mě to mrzí,“ řekla. „Opravdu, Milly.“

„To už je jedno,“ odpověděla Milly lehce. „Hele, není to tak zlé, jako kdybych byla těhotná. To by byla skutečně hrůza.“ Napila se kávy a vesele se na Isobel ušklíbla.

Isobel se na ni podívala a bezděčně se usmála. Chvíli obě mlčely.

„Už víš, co uděláš?“ zeptala se Milly nakonec.

„Ne.“

„A co otec?“

„Ten o děti nestojí. Dal mi to jasně najevo.“

„Nedal by se přesvědčit?“

„Nedal. A já o to ani nemám zájem! Nechci z nikoho dělat tatínka proti jeho vůli. Co by to potom bylo mezi námi za vztah?“

„Možná by vás dítě spojilo.“

„Děti nejsou lepidlo,“ namítla Isobel. Projela si rukama vlasy.

„Jestli si to dítě nechám, pak bude jenom moje.“

„Já ti budu pomáhat!“ nabídla se Milly. „A máma taky.“

„Já vím.“ Isobel pohodila rameny. Milly se na ni zadívala.

„Isobel, měla by sis to nechat.“

„Já nevím!“ Isobelin hlas nervozitou stoupl. „Je mi teprve třicet, Milly! Zítra můžu padnout na fantastického chlapa, ze kterého budu naprosto paf. Jenomže když už budu mít dítě…“

„Na tom nebude záležet,“ řekla Milly rozhodně.

„Ale bude! A vůbec, výchova dítěte není procházka růžovým sadem. Viděla jsem pár kamarádek. Staly se z nich zombie. A to na to navíc nejsou samy.“

„Já nevím,“ usoudila Milly po chvíli. „Ty se musíš rozhodnout.“

„To je mi jasné,“ odpověděla Isobel. „A právě to je ten problém.“

Dveře se otevřely a obě k nim otočily hlavu. Zpod obrovské kožešinové čepice se na ně usmála Esme.

„Můžeme, Milly? Isobel, holčičko, nechceš jít s námi?“

„Musím s díky odmítnout.“ Isobel vstala z pohovky. „Vrátím se raději domů.“

Sledovala, jak Milly nastoupila do Esmina červeného daimleru, a najednou si strašně přála mít také nějakou svou kmotřičku, která by ji odtud odnesla. Jenomže Mavis Hindheadová byla nudná žena, žila na severu Skotska a o Isobel se od křtin už nikdy nezajímala, vyjma jediného případu, kdy jí poslala mohutný svetr z hrubé vlny, který jí vůbec neslušel, a blahopřání napsané pavoučím písmem, které Isobel nepochopila. Je málo takových kmoter, jako je Esme Ormerodová, pomyslela si Isobel.

Když zmizely za rohem, vykročila ulicí a v duchu se přemlouvala k návratu domů. Ale do klaustrofobní a smutné atmosféry v kuchyni se jí vůbec nechtělo, natož vyřizovat nepříjemné telefonáty s podivnými cizími lidmi. Když už byla na čerstvém vzduchu, měla chuť tu ještě chvíli pobýt, trochu si protáhnout nohy a vychutnat skutečnost, že nemá telefon nalepený na uchu.

S mírným pocitem nezodpovědnosti, jako by šla za školu, zamířila svižným krokem do centra. Nejdřív kráčela zcela nazdařbůh a s

každým dalším krokem vychutnávala příležitost protáhnout si nohy i lehkost rukou míhajících se jí kolem boků. Pak ji cosi napadlo, chvíli se nad tím zamyslela, odbočila z hlavní cesty a hnána zvědavostí, kterou považovala za mírně zvrácenou, vydala se ke kostelu svatého Edvarda.

Do dveří vstoupila s mlhavou představou, že ji uvítají varhany svatebním pochodem. Kostel byl plný květin. Prázdné lavice čekaly na obecenstvo a oltář vesele zářil. Pomalu vykročila uličkou mezi lavicemi a představovala si kostel plný šťastných a netrpělivých obličejů; představovala si, jaké by to bylo kráčet za Milly v družičkovských šatech a přihlížet, jak její sestra odříkává tradiční sliby, tak důvěrně známé a milované.

Před oltářem se zastavila a všimla si hromádky bílých a zbylých programů bohoslužby, poskládaných na konci lavice. Se špetkou lítosti jeden z nich vzala – a když si přečetla jména natištěná na první straně, zamrkala údivem. Eleanor a Giles. Stříbrná písmena v podivně ošklivém tvaru. Jak se sem vůbec připletli?

„Zatracení paraziti!“ vybuchla nahlas.

„Prosím?“ ozval se za ní mužský hlas a Isobel se rychle otočila.

Uličkou k ní kráčel mladý muž v sutaně.

„Vy tu pracujete?“ zeptala se Isobel.

„Ano,“ přisvědčil mladík.

„Ták to vás zdravím,“ pravila Isobel. „Já jsem sestra Milly Havillové.“

„Aha.“ Kněz upadl do rozpaků. „To je mi líto. Moc nás mrzelo, když jsme se to doslechli.“

„Doopravdy?“ ušklíbla se Isobel. „A co má znamenat tohle? Napadlo vás, že byste mohli sestřinu drahou květinovou výzdobu dobře využít?“

„Co tím myslíte?“

Isobel ukázala rukou na program bohoslužby.

„Kdo vůbec jsou ti Eleanor a Giles? Jak to, že tak rychle dostali Millyin svatební den?“

„Rozhodně nic rychle nedostali,“ znervózněl mírně kněz. „Berou se až odpoledne. A objednávali si to už před rokem.“

„Jo tak,“ podotkla Isobel. Podívala se na program bohoslužby a odložila ho na lavici. „No tak dobře. Doufám, že se jim svatba vydaří.“

„Mě to skutečně moc mrzí,“ prohlásil kněz rozpačitě. „Třeba se tu vaše sestra vdá o něco později. Až se všechno urovná.“

„To by bylo fajn,“ souhlasila Isobel. „Ale moc v to nedoufám.“ Ještě jednou se rozhlédla kostelem, pak se na místě otočila a obrátila se k východu.

„Právě jsem vlastně šel zamknout kostel,“ prohodil kněz, který šel rychlými kroky za ní. „Děláme to preventivně, kdykoli je v kostele nějaká květinová výzdoba. Divila byste se, co všechno dnes lidi neukradnou.“

„Ani moc ne,“ utrousila Isobel. Zastavila se u jednoho sloupu, vytáhla bílou lilii z kytice a nadechla se její sladké vůně. „Byla by to doopravdy moc hezká svatba,“ zalitovala. „A teď je po všem. Vy si vůbec neuvědomujete, co jste provedli.“ Mladý kněz se mírně nasupil.

„Jestli jsem dobře informován,“ poznamenal, „šlo o pokus o bigamii.“

„To sice ano,“ připustila Isobel. „Jenže o tom nikdo nevěděl.

Kdyby kanovník Lytton přimhouřil oko a držel jazyk za zuby…“

„Věděli by to ti mladí!“ upozornil ji kněz. „A Bůh by to taky věděl!“

„Věděl by to,“ vybuchla Isobel, „ale možná by mu to nevadilo.“

Vyrazila z kostela se skloněnou hlavou a do kohosi při tom narazila.

„Promiňte,“ omluvila se a ztuhla. Před ní stál Harry Pinnacle v tmavomodrém kašmírovém kabátě s jasně červenou šálou kolem krku.

„Ahoj, Isobel,“ pozdravil ji. Podíval se jí přes rameno na kněze, který Isobel vyprovázel z kostela. „To je průšvih, co?“

„Je,“ souhlasila Isobel. „Strašný.“

„Jdu právě na oběd s tvým otcem.“

„Zmínil se o tom,“ řekla Isobel.

Kněz s bouchnutím zavřel chrámové dveře a najednou tu stáli sami. „No jo, já už musím jít,“ zamumlala Isobel. „Ráda jsem tě viděla.“

„Počkej,“ prosil ji Harry.

„Mám dost naspěch,“ snažila se mu Isobel vyklouznout.

„To je mi fuk.“ Harry ji chytil za ruku a přitáhl si ji obličejem k sobě. „Isobel, proč ignoruješ všechny mé zprávy?“

„Dej mi pokoj,“ snažila se mu vykroutit.

„Potřebuju si s tebou promluvit!“

„Nechci s tebou mluvit,“ namítla Isobel se sevřeným obličejem.

„Harry, já prostě… nechci.“

Nastalo dlouhé ticho. Pak jí Harry niku pustil. „Dobře,“ prohlásil.

„Jestli to tak chceš.“

„Co na tom záleží?“ prohodila Isobel neurčitě. Aniž se mu podívala do očí, vrazila ruce do kapes a rychle od něj odcházela.

Kapitola čtrnáctá

Když přišel James k Hrušce a huse, byl už Harry v hospodě a popíjel pivo. Byla to malá hospůdka v centru Bathu plná veselých anonymních turistů.

„Rád tě vidím, Jamesi.“ Harry vstal, aby mu potřásl rukou. „Můžu tě pozvat na pivo?“

„Můžeš,“ odpověděl James. Pak oba mlčky pozorovali barmana, jak čepuje pivo do skleněného půllitru a Jamesovi napadlo, že je to vlastně poprvé, co jsou spolu sami.

„Na zdraví.“ Harry pozvedl půllitr.

„Na zdraví.“

„Posadíme se támhle.“ Harry ukázal na stůl v rohu. „Budeme tam mít víc soukromí.“

„Ano,“ souhlasil James. Odkašlal si. „Nejspíš si chceš promluvit o praktických záležitostech, které ze svatby vyplývají.“

„Proč?“ podivil se Harry. „Je tu nějaký problém? Myslel jsem, že to mí lidé už dávno vyřídili s Olivií.“

„Měl jsem teď na mysli finanční stránku věci,“ upřesnil James škrobeně. „Millyino drobné odhalení tě jistě stálo spoustu peněz.“

Harry mávl rukou. „To není důležité.“

„To tedy je,“ oponoval James. „Nejspíš ti to bohužel nedokážu všechno splatit naráz. Ale mohli bychom se domluvit na…“

„Jamesi,“ přerušil ho Harry. „Já tě sem nepozval proto, abychom mluvili o penězích. Prostě mě napadlo, že by ses třeba rád něčeho napil. Co říkáš?“

„Aha,“ řekl James zaraženě. „Ano. Jistě.“

„Tak už se konečně posaď a dej si.“

Posadili se k rohovému stolu. Harry otevřel balíček chipsů a nabídl Jamesovi.

„Jak je Milly?“ zeptal se. „Je v pořádku?“

„Abych pravdu řekl, nevím,“ odpověděl James. „Je u své kmotry.

Jak je na tom Simon?“

„Je to osel,“ utrousil Harry a chroupal při tom chipsy. „Řekl jsem mu ráno, že je rozmazlený spratek.“

„Aha,“ podotkl James, kterého nic jiného nenapadlo.

„Při prvním náznaku potíží vezme nohy na ramena. Při první nesnázi se vzdá. Není divu, že se mu ani v podnikání nedařilo.“

„Nejsi na něj příliš tvrdý?“ protestoval James. „Zažil velký šok. To my všichni. Ani pro nás ostatní to nebylo vůbec lehké, natož pro Simona…“ Zavrtěl hlavou.

„Takže vy jste vážně neměli tušení, že je už vdaná?“ zeptal se Harry.

„Absolutně ne.“

„Lhala vám všem.“

„Bez výjimky,“ řekl James věcně. Podíval se na Harryho a ten se na něj vesele zašklebil. „Co je? Tobě to připadá legrační?“

„Nesmíš si to tak brát,“ uklidňoval ho Harry. „Musíš uznat, že ta holka má kuráž! To chce odvahu kráčet k oltáři a vědět přitom, že za rohem číhá manžílek, který se ti chystá podrazit nohy.“

„Tak se na to dá taky dívat,“ řekl James pochybovačně.

„Ale ty se na to tak nedíváš.“

„Ne,“ zavrtěl James hlavou. „Já to vidím tak, že Millyina lehkomyslnost způsobila spoustě lidí trápení a starosti. Opravdu se stydím při pomyšlení, že je to má dcera.“

„Nebuď na ni tak zlý!“

„Nebuď tak zlý na Simona!“ odsekl mu James. „Uvědom si, že ten nic neprovedl. Ničím se neprovinil.“

„Je to pánovitý moralistický malý diktátor. Život musí skákat podle něj, jinak o něj ztrácí zájem.“ Harry se napil piva. „Problém je v tom, že to měl zatím všechno moc lehké.“

„No, já bych to viděl opačně,“ protestoval James. „Ocitnout se v tvém stínu není určitě vždycky tak snadné. Nevím, jestli bych se s tím sám dokázal vyrovnat.“

Harry mlčky pokrčil rameny. Chvíli ani jeden nemluvil. Harry si pořádně přihnul piva a po chvíli zvedl hlavu.

„Jak se má Isobel?“ zeptal se, jako by o nic nešlo. „Co na to všechno říká?“

„Má se normálně,“ řekl James. „Není jako vždy příliš sdílná.“ Vypil pivo do dna. „Chudák malá, je toho teď na ni trochu moc.“

„Pracovní problémy?“ naklonil se k němu Harry.

„Nejenom.“

„Tak co se jí stalo? Má nějaké potíže?“

Jamesovým obličejem přeletěl náznak úsměvu. „Trefils hřebík na hlavičku.“

„Co tím myslíš?“

James se zahleděl do prázdné sklenky.

„Asi to nehodlá držet pod pokličkou,“ usoudil po chvíli a podíval se Harrymu do podmračených očí. „Je těhotná.“

„Těhotná?“ Harry se chvíli tvářil překvapeně.

„Správně,“ přisvědčil James. „Ani já tomu nechtěl zprvu věřit.“

„A ví se to už jistě?“ zeptal se Harry. Rukou sevřel sklenici.

„Nemůže to být omyl?“

James, dojatý jeho zájmem, se na něj usmál.

„Nedělej si starosti,“ řekl. „Ona se s tím nějak vyrovná.“

„Řekla ti něco?“

„Isobel je strašná tajnůstkářka,“ vysvětloval James. „Ani nevíme, kdo je otec.“

„No to jsou věci.“ Harry dopil pivo.

„Jediné, co můžeme udělat, je stát za ní, ať už se rozhodne, jak chce.“

„Rozhodne?“ podíval se na něj Harry tázavě.

„Jestli si dítě nechá, nebo… nenechá.“ James rozpačitě pokrčil rameny a podíval se stranou. Harry se zatvářil podivně.

„Aha, už chápu,“ protáhl. „Už mi to došlo. Jistě, vždycky jsou dvě možnosti.“ Zavřel oči. „Já blbec.“

„Co říkáš?“

„Ale nic.“ Harry otevřel oči. „Nic.“

„Každopádně tvůj problém to není.“ James se podíval na Harryho prázdný půllitr. „Teď tě zvu zase já.“

„Ne,“ řekl Harry. „Já tě zvu.“

„Ale tys už přece…“

„Prosím tě, Jamesi.“ Harry najednou vypadal sklíčeně. Téměř smutně, pomyslel si James. „Prosím tě, Jamesi. Dovol mi to.“

Isobel došla až do Zahrady pro nevidomé. Sedla si na kovovou lavičku, zadívala se na vodotrysk, jehož voda neúnavně padala dolů do jezírka, a snažila se uvažovat klidně. Před očima jí jako nekonečná filmová smyčka probíhal Harryho výraz, když od něj odcházela; znovu a znovu slyšela jeho hlas. Třeba tohle nekonečné opakování otupí trochu její bolest, kterou cítila, třeba ji umrtví natolik, aby dokázala svou situaci logicky posoudit. Ale bolest neustupovala a ji pořád nic nenapadalo. Jako by ji něco rvalo vedví.

Poprvé se setkali teprve před několika měsíci na zásnubní oslavě Simona a Milly. Když si podali ruce, proletěla mezi nimi jiskra, kterou ani jeden nečekal. Trochu se jim zachvěl hlas a jako v

zrcadlovém odrazu se oba rychle otočili od sebe a dali se do řeči s někým jiným. Ale kdykoli se po něm ohlédla, Harryho oči ji sledovaly a ona cítila, jak celé její tělo reaguje na jeho zájem. Příští týden se potají sešli na večeři. Harry ji nenápadně zavedl do domu a druhý den ráno sledovala Milly, jak se na příjezdové cestě loučí se Simonem. Další měsíc zaletěli do Paříže, každý jiným letadlem. Všechna setkání byla nádherná, ale krátká, jako záblesk skvostného drahokamu. Rozhodli se, že to nikomu neřeknou, že se nebudou nijak vázat. Dva dospělí, přinášející si vzájemně potěšení, nic víc.

Jenomže teď byla veškerá nezávaznost a bezstarostnost ta tam. Nic už nebylo neutrální. Nehledě na to, kterou možnost si zvolí, ponese celý život následky. Nepatrná biologická událost, prostým okem nepozorovatelná, jí definitivně změní život.

Harry děti nechtěl. Dal jí to jasně najevo. Když si Isobel dítě nechá, zůstane v tom sama. O Harryho přijde. Přijde i o svou svobodu. Bude se muset spoléhat na matčinu pomoc. Bude od rána do večera v jednom kole, v nejlepším případě se bude moct věnovat jenom charitě a poslouchat pouze dětské žvatlání.

Pokud si ovšem to dítě nechá vzít…

V Isobeliných prsou pomalu rostla bolest. Koho se to snaží oklamat? Co je to ta takzvaná volba? Každá moderní žena si může vybrat. Ale pravdou je, že na výběr vlastně nemá. Nakonec poslechne své tělo – mateřské city, o nichž nikdy netušila, že je vůbec má. Tu malou bytůstku, která v ní roste, tu prazákladní a neodolatelnou touhu žít.

Rupert seděl na lavičce v National Portrait Gallery a civěl na obraz Filipa II. Španělského. Uběhly dobré dvě hodiny, co se s ním Martin rozloučil, stiskl mu ruku a přemlouval ho, aby mu kdykoli zavolal. Od té chvíle chodil Rupert bez cíle, aniž vůbec věděl, kudy jde, aniž cítil, jak do něj narážejí davy nakupujících a turistů, naprosto pohlcený do vlastních myšlenek. Čas od času zašel do telefonní budky a vytočil Millyino číslo. Ale pokaždé bylo obsazeno a jemu se tak trochu ulevilo. Nechtěl se o informaci, že Allan zemřel, s nikým dělit. Ještě ne.

Dopis měl dosud v aktovce, neotevřený. Zatím nenašel odvahu si ho přečíst. Měl příliš velký strach – stejným dílem, že bude odpovídat jeho představám, jako že nebude. Ale teď se pod přísným a nekompromisním pohledem Filipa II. sklonil, zapátral v aktovce a vytáhl z ní obálku. A tak jako předtím při pohledu na své jméno

napsané Allanovou rukou ho bodlo u srdce. Bylo to poslední sdělení, které od něj kdy dostane. Jedna jeho část si přála nechat dopis neotevřený; zachovat Allanova poslední slova nepřečtená a nedotčená. Ale už ve chvíli, kdy mu tato myšlenka proběhla hlavou, bral dopis do rukou a otevřel ho. Rozechvělou rukou vytáhl pár smetanově bílých listů pokrytých po jedné straně černými pravidelnými písmeny.

Drahý Ruperte,

neboj se. Nebojte se, řekl anděl. Nepíšu ti proto, abys měl špatné svědomí. Aspoň ne vědomě. Aspoň ne moc.

Abych pravdu řekl, nejsem si zcela jistý, proč ti vlastně píšu. Budeš můj dopis vůbec kdy číst? Nejspíš ne. Možná jsi už na mě dávno zapomněl. Možná jsi šťastně ženatý a máš tři děti. Občas si představuju, jak vcházíš dveřmi a bereš mě do náruče, k velikému potěšení ostatních umírajících pacientů, kteří budou bušit holemi o podlahu. Patrně to dopadne tak, že tento dopis skončí někde na smetišti jako všechny věci na tomto světě, které kdysi komusi přinášely užitek, a bude recyklován v čísi snídani. Ne že by se mi ta představa nelíbila. Allanovy snídaňové vločky. S jistou dávkou optimismu a špetkou trpkosti.

A přesto ti píšu – jako bych měl jistotu, že jednou ke mně najdeš cestu a tato slova si přečteš. Možná ano, možná ne. Nebo si to ve svém zmateném mozku vykládám úplně špatně? Dodával jsem tomu, co mezi námi bylo, přehnaný význam? Dimenze mého života se najednou tak drasticky zmenšily, že mám nepochybně na spoustu věcí naprosto zkreslený pohled. A přesto – navzdory všemu – píšu dál. Pravda je taková, Ruperte, že nedokážu opustit tuto zemi, natož tento svět, aniž bych se s tebou nějak rozloučil.

Když zavřu oči, vidím tě, jaký jsi býval v Oxfordu

– i když ses od té doby určitě změnil. Kdo je Rupert opět let později a jaký je? Mám sice svou představu, ale nehodlám ji tu rozebírat. Nechci být za pitomce, který si namlouvá, že tě zná lépe než ty sám. To byla má chyba v Oxfordu. Spletl jsem si zlost s porozuměním. Svou vlastní touhu jsem pokládal za tvou. Jaké mám tedy právo zlobit

se na tebe? Život je mnohem složitější obraz, než jak jsme ho tehdy viděli.

Hlavně doufám, že jsi šťastný. Nicméně se obávám, že pokud čteš tento dopis, tak nejspíš nejsi. Šťastní lidé se nevracejí do minulosti, aby našli odpovědi na své otázky. A jaká je odpověď? Sám vlastně nevím. Možná kdybychom zůstali spolu, byli bychom šťastni. Možná by to byl krásný život. Ale co člověk ví?

Zdá se, že to, co jsme měli, bylo asi maximum toho, co jsme mohli získat. Nakonec jsme se rozešli. Ale aspoň jeden z nás měl možnost volby, i když jsem to nebyl já. Kdybychom to nechali až na tuto chvíli, už by tu volbu žádný z nás neměl. Rozejít se je jedna věc, umřít druhá. Upřímně řečeno si nejsem jistý, jestli bych zvládl obě najednou. Dost dlouho mi trvalo smířit se vůbec s vlastní smrtí.

Ale slíbil jsem si, že o umírání mluvit nebudu. To tady nemá co dělat. Není to vyčítavý dopis. Je to dopis zamilovaný. Je to tak. Stále tě miluju, Ruperte. A moc se mi stýská. Tohle jsem ve skutečnosti chtěl říct. Stále tě miluju. A stále se mi stýská. A jestli tě už neuvidím… tak to je asi život. Ale tak nějak pořád doufám, že tě uvidím.

Navždy tvůj,

Allan

Po nějaké době vstoupila do dveří sálu mladá učitelka obklopená rojem vesele štěbetajících dětí. Původně chtěli strávit odpoledne skicováním portrétu Alžběty I. Ale když si všimla mladého muže, který seděl uprostřed místnosti, rychle děti zarazila a odvedla je k jinému obrazu.

Rupert s obličejem mokrým od slz a ztracený v myšlenkách je vůbec neviděl.

Odpoledne přijel Harry domů a spatřil Simonovo auto zaparkované na obvyklém místě před domem. Zamířil rovnou do Simonova pokoje a zaklepal. Když se nikdo neozval, pootevřel dveře. První věc, kterou spatřil, byl Simonův oblek, který dosud visel na dveřích šatny.

V odpadkovém koši ležela svatební oznámení. Harry sebou trhl a zavřel dveře. Chvíli přemýšlel, pak sešel po schodech dolů a vydal se chodbou k relaxačnímu centru.

Bazén byl ozářen podvodními světly, vyhrávala tu tichá hudba, ale neplaval v něm nikdo. Ale sklo na dveřích sauny v rohu místnosti bylo zamlžené. Bez dlouhého přemýšlení se k ní Harry vydal a otevřel dveře. Simon k němu otočil zarudlý obličej zranitelný překvapením.

„Tati?“ zamžoural na něj hustou parou. „Co tu…“

„Musím s tebou mluvit.“ Harry se posadil na tvarovanou umělohmotnou lavičku naproti Simonovi. „Chci se ti omluvit.“

„Omluvit?“ vyjevil se Simon.

„Neměl jsem na tebe dnes ráno tak řvát. Omlouvám se.“

„No jo,“ ucedil Simon a odvrátil pohled. „Dobře. Nic se nestalo.“

„Ale stalo,“ namítl Harry. „Utrpěl jsi velký šok. A já to měl pochopit. Jsem tvůj otec.“

„To mi neuniklo,“ podotkl Simon. Harry se na něj chvíli upřeně díval. „Mrzí tě to?“ Simon mlčel.

„Nemohl bych ti to mít za zlé,“ usoudil Harry. „Jsem dost hrozný otec.“

Simon se na sedátku rozpačitě zavrtěl. „Ty –“

„Vykašli se na zdvořilost,“ skočil mu do řeči Harry. „Já vím, že jsem to s tebou podělal. Šestnáct let jsi mě neviděl a pak najednou bum! Teď mě máš na očích od rána do večera. Není divu, že se to trošku zkomplikovalo. Kdybychom byli manželé, už jsme dávno od sebe. Promiň,“ dodal po chvíli. „Citlivé téma.“

„To nic.“ Simon se k němu otočil a bezděky se uchechtl, protože teprve teď si všiml, jak otec vypadá. „Tati, neuniklo ti náhodou, že sem obvykle chodí lidi svlečení?“

„Ty jsi přišel na parní lázeň,“ namítl Harry. „Já sem přišel debatovat.“ Zamračil se. „No dobře, svůj kus jsem si odrecitoval. Teď bys mi měl nejspíš říct, že jsem skvělý otec, abych si mohl přestat dělat starosti.“

Dlouho bylo ticho.

„Jenom bych si přál…“ začal Simon nakonec a pak se zarazil.

„Co?“

„Jenom bych si přál, abych pořád neměl pocit, že jsem absolutně k ničemu,“ vyhrkl Simon. „Všechno, co dělám, dopadne špatně. A ty… V mém věku jsi byl dávno milionář!“

„To jsem tedy nebyl.“

„Píše se to ve tvém životopise…“

„Tam jsou samé blbosti. Simone, ve tvém věku jsem dlužil milion.

Naštěstí jsem našel způsob, jak ho zaplatit.“

„Na rozdíl ode mě,“ ucedil Simon trpce. „Já jsem šel na buben.“

„No a co,“ pokrčil Harry rameny, „tak jsi šel na buben. Ale rozhodně ses nezaprodal. Rozhodně ses mi nepřišel vybrečet na rameni a neskuhral jsi, abych to za tebe zaplatil. Zůstal jsi nezávislý. Naprosto nezávislý. A toho si u tebe velmi vážím.“ Harry se odmlčel.

„Dokonce si vážím toho, že jsi mi vrátil ty klíče od bytu. Trochu jsi mě tím sice naštval – ale vážím si toho.“

Dlouhé ticho bylo přerušované jenom jejich prudkými vdechy horkého vzduchu a občasným plesknutím teplých kapek na podlahu.

„A když se budeš snažit vyřešit tu věc s Milly a přestaneš před tím utíkat,“ pokračoval Harry pomalu, „budu si tě vážit ještě víc. Protože já jsem tohle nikdy nedokázal. A byla to chyba.“

Chvíli bylo ticho. Harry se opřel dozadu a natáhl před sebe nohy. Pak se na sedátku zavrtěl. „Musím říct,“ zabrumlal, „že tohle není nejlepší zkušenost. Spoďáry se mi lepí na tělo jako leukoplast.“

„Já ti to říkal,“ poznamenal Simon.

„Já to vím.“ Harry se na něj podíval přes páru. „Tak co, dáš Milly druhou šanci?“

Simon si prudce odfoukl. „Jistěže dám. Pokud o ni ovšem bude stát.“ Zavrtěl hlavou. „Nevím, co jsem si včera večer myslel. Choval jsem se jako blbec. A nefér. Prostě jsem…“ Odmlčel se. „Snažil jsem se jí dnes odpoledne dovolat.“

„A?“

„Asi šla někam ven s Esme.“

„S Esme?“ podivil se Harry.

„Se svou kmotrou. S Esme Ormerodovou.“ Harry se na něj zvláštně zadíval a povytáhl obočí.

„Millyina kmotra je Esme Ormerodová?“

„Ano,“ přikývl Simon. „Proč?“ Harry protáhl obličej.

„Divná ženská.“

„Nevěděl jsem, že ji znáš.“

„Párkrát jsem ji vzal na večeři,“ svěřil se mu Harry. „Velká chyba.“

„Proč?“ Harry zavrtěl hlavou.

„Na tom nesejde. Už je to dávno.“ Opřel se dozadu a zavřel oči.

„Takže ona je Millyinou kmotrou. To mě dost překvapuje.“

„Je to něčí sestřenice nebo tak něco.“

„A vypadali na tak milou rodinu,“ utrousil Harry napůl žertem. Pak se zamračil. „Nemyslel jsem to vážně, to jistě víš. Jsou to milí

lidé. Milly je příjemná a moc hezká. James vypadá na slušného chlapa. Rád bych ho poznal lépe. A Olivia…“ Otevřel oči. „Co bych tak o ní řekl? Je to výborná žena.“

„Jak říkáš,“ zazubil se Simon na otce.

„Jenom bych na ni nerad narazil za temné noci.“

„Za jakékoli noci.“

Chvilku mlčeli. Harrymu na hlavu ukápla velká kapka a on sebou škubl.

„Jediný člověk, o kterém nevím, co si myslet,“ prohlásil Simon zamyšleně, „je Isobel. Je pro mě trochu záhadou. Nikdy nevím, co si myslí.“

„Přesně tak,“ souhlasil Harry po chvíli. „Ani já ne.“

„Vůbec se Milly nepodobá. Ale i tak ji mám rád.“

„Já taky,“ zašeptal Harry. „Mám ji moc rád.“ Chvíli se tiše díval na podlahu a pak rázně vstal. „Už mě to vedro zmáhá. Jdu se osprchovat.“

„Tentokrát se na to raději svlékni,“ doporučil mu Simon.

„Ano,“ souhlasil Harry. „To není špatný nápad.“ Přátelsky na Simona kývl a zavřel za sebou dveře.

Když se Rupert postavil na zdřevěnělé nohy, uložil Allanův dopis zpátky do aktovky a vyšel z galerie, bylo pozdní odpoledne. Chvíli postával na Trafalgar Square, pozoroval turisty, taxíky a holuby, a pak se pomalu vydal k metru. Šel nejistě a trochu se kymácel, jako by přišel o nějakou životně důležitou část své osoby, která ho udržovala v rovnováze.

Věděl pouze, že jediná jistota v jeho životě je pryč. Ona základní síla, k níž byl jeho život pouhým kontrapunktem, zmizela. Napadlo ho, že minulých deset let nebylo ničím jiným než vnitřním bojem s Allanem. A teď bylo po bitvě a vítěz žádný.

Když se metrem vracel do Fulhamu, zíral tupě na svůj odraz v temném skle a s téměř akademickou zaujatostí přemítal, co dál. Cítil se unavený, rozervaný a vyčerpaný, jako by ho bouře vyvrhla na neznámý břeh, z něhož nebylo návratu. Na jednom břehu se nacházela jeho manželka. Jeho domov a bývalý život s kompromisy, které bral už téměř jako samozřejmost. Nebylo to přímo štěstí, ale také ne zoufalství. Na druhém břehu byla upřímnost. Drsná a bolestná upřímnost. Se všemi následky, které taková upřímnost s sebou nese.

Rupert si přejel unaveně rukou po obličeji a zadíval se do okna na své rozmazané a nerozhodné rysy. Kdo by o takovou upřímnost stál? Kdo by ovšem na druhé straně stál o lež? Přál si nebýt nikým. Být obyčejným cestujícím v metru, který se nemusí rozhodovat, jenom poslouchá drncání soupravy po kolejích a sleduje neúčastné obličeje spolucestujících, kteří si čtou v knize nebo v časopisu. Přál si, aby mohl život odložit do vzdálené budoucnosti.

Ale metro na jeho stanici nakonec dojelo. Jako robot si vzal aktovku, vstal a vyšel na nástupiště. S ostatními lidmi, dojíždějícími do práce, vyšel po schodech z metra do tmavého zimního večera. Obvyklý průvod vykročil hlavní třídou a cestou se z něj vytráceli lidé do bočních ulic, stejně jako Rupert, který když přicházel ke své ulici, trochu zvolnil krok. Na rohu ulice se krátce zastavil a otočil se zpátky. Jenomže kam by šel? Neměl kam.

V jeho domě se nesvítilo, což ho při otevírání branky mírně potěšilo. Dá si koupel a pár drinků, a až se vrátí Francesca domů, bude snad už mít v hlavě jasněji. Možná jí ukáže dopis od Allana. Ale nejspíš ne. Sáhl do kapsy pro klíč, aby ho zasunul do zámku, ale něco tu nebylo v pořádku. Klíč tam nepasoval. Vytáhl ho, prohlédl si ho a zkusil to znovu. Ale zámek se nedal odemknout, a když si ho lépe prohlédl, zaznamenal u klíčové dírky známky ruční práce. Francesca nechala zámek vyměnit. Vyhodila ho.

Několik vteřin se nedokázal pohnout. Civěl na dveře a třásl se vzteky a hlubokým ponížením. „Mrcha,“ slyšel se říkat přiškrceně.

„Mrcha jedna.“ Najednou ho přepadla nesnesitelná touha po Allanovi a se slzami v očích odcházel ode dveří.

„Jste v pořádku?“ zavolal na něj veselý dívčí hlas z protější strany ulice.

„Zabouchl jste si dveře? Jestli chcete, někomu zatelefonuju!“

„Ne, děkuju,“ zamumlal Rupert. Podíval se na dívku. Byla mladá a hezká a vypadala sympaticky – a na chvíli měl nutkání padnout jí kolem krku a se vším se jí svěřit. Pak ho napadlo, že ho možná za oknem pozoruje Francesca, a zmocnila se ho panika. Rychle a strnule odcházel. Na rohu chytil taxi, aniž tušil, kam pojede.

„Ano?“ zeptal se řidič, když nasedl. „Kam to bude?“

„Do… do…“ Rupert na chvíli zavřel oči, a když je otevřel, podíval se na hodinky. „Na Paddingtonské nádraží.“

V šest večer zazvonil zvonek u dveří, a když Isobel otevřela, stál za dveřmi Simon s velikou kyticí.

„To jsi ty,“ broukla nevlídně. „Co chceš?“

„Chci vidět Milly.“

„Není tu.“

„Já vím,“ řekl Simon. Vypadal nervózně a tak nějak vymydleně, pomyslela si Isobel, jako nějaký starodávný nápadník. Při pohledu na něj málem vyprskla. „Chci adresu její kmotry.“

„To jsi mohl taky zatelefonovat,“ zlobila se Isobel. „Nemusels mě tahat ke dveřím.“

„Mělas pořád obsazeno.“

„No jo.“ Isobel si založila ruce na prsou a opřela se o dveřní rám, protože se jí nechtělo pustit ho dovnitř. „Takže jsi už sestoupil ze svých nadoblačných výšin?“

„Zavři zobák, Isobel, a dej mi tu adresu,“ rozčílil se Simon.

„Ještě nevím, jestli ti ji dám,“ zchladila ho Isobel. „Bude s tebou chtít Milly mluvit?“

„Hele, vykašli se na to.“ Simon se k ní obrátil zády a scházel ze schodů. „Já si ji zjistím sám.“

Isobel ho chvíli pozorovala a pak za ním zavolala: „Je to Walden Street. Číslo 10.“ Simon se zastavil a otočil se.

„Díky,“ řekl. Isobel pokrčila rameny.

„Není zač. Doufám…“ odmlčela se. „Však víš.“

„Vím,“ řekl Simon. „Já taky.“

Dveře otevřela Esme v dlouhém bílém koupacím plášti.

„Promiňte, že obtěžuju,“ zrozpačitěl Simon. „Chtěl bych mluvit s Milly.“

Esme se mu podívala do obličeje a pak řekla. „Ona bohužel spí.

Hodně toho vypila u oběda. Takže ji určitě neprobudím.“

„Aha.“ Simon přešlápl z jedné nohy na druhou. „No tak… jí řekněte, že jsem tu byl, ano? A dejte jí tohle.“ Podal Esme kytici, na kterou se zadívala s mírným odporem.

„Vyřídím,“ slíbila. „Sbohem.“

„Možná by mi mohla zavolat. Až se vzbudí.“

„Možná,“ řekla Esme. „Nechám to na ní.“

„Jistě.“ Simon se začervenal. „Mockrát děkuju.“

„Na shledanou.“ Esme za ním zavřela dveře. Chvíli si kytici prohlížela, pak šla do kuchyně a nacpala ji do odpadkového koše. Vyšla do poschodí a zaťukala Milly na dveře.

„Kdo to byl?“ zeptala se Milly. Ležela na masážním stole a Esmina kosmetička jí právě masírovala obličejový olej do tváří.

„Podomní obchodník,“ odpověděla Esme bez zaváhání. „Nabízel jakési prachovky.“

„K nám taky pořád chodí,“ řekla Milly a uvolnila svaly. „Vždycky přijdou v nejnevhodnější chvíli.“ Esme se na ni usmála.

„Co říkáš masáži?“

„Úžasná,“ pochvalovala si Milly.

„To je dobře.“ Esme šla k oknu, poklepala si lehce prsty o zuby a pak se k ní otočila.

„Myslím, že bychom si měly někam vyrazit,“ prohlásila. „Mělo mě to napadnout dřív. Nechceš být zítra v Bathu, že ne?“

„Ani moc ne,“ přisvědčila Milly. „Ale na druhé straně… nikam se mi moc nechce.“ Obličej se jí najednou svraštil a po stranách jí skapávaly slzy. „Promiňte,“ omlouvala se kosmetičce.

„Zajedeme si do Walesu,“ napadlo Esme. „Znám jedno místečko v horách. Nádherné výhledy a každý večer jehněčí podle místního receptu. Co ty na to?“

Milly mlčela. Kosmetička jemně poťukávala mokrá místa na jejím obličeji vatičkou se žlutým roztokem, který nalévala ze zlatého tepaného flakónku.

„Zítřek nebude snadný,“ připomněla Esme jemně. „Ale my ho překonáme. A potom…“ Přistoupila k Milly a vzala ji za ruku. „Uvaž, Milly. Dostaneš možnost, jakou dostává jenom málo žen. Můžeš začít znovu. A ze svého života udělat, cokoli budeš chtít.“

„To máš pravdu,“ řekla Milly, která civěla do stropu. „Cokoli budu chtít.“

„A celý svět bude tvůj! Když si pomyslím, že ses málem stala paní Pinnacleovou.“ Do Esmina hlasu se vloudilo opovržení. „Drahoušku, vážnější měla namále. Až se jednou ohlédneš, budeš mi vděčná. Na to vem jed!“

„Já ti už jsem vděčná.“ Milly otočila hlavu k Esme. „Nevím, co bych si bez tebe počala.“

„To je moje děvče!“ Esme poplácala Milly po ruce. „Teď pěkně lež na zádech a vychutnej si masáž obličeje – a já nanosím pár věcí do auta.“

Kapitola patnáctá

Když James přijel toho večera domů, svítila tlumená světla a celý dům byl tichý. Pověsil kabát na věšák, zašklebil se na sebe do zrcadla a nehlučně otevřel dveře do kuchyně. U stolu plného smutných zbytků ze svatebních příprav a hrnků od kávy seděla v pochmurném mlčení se skloněnou hlavou a s poraženecky svěšenými rameny Olivia.

Trvalo chvíli, než si ho všimla. Pak, jako by promluvil, zvedla hlavu. Bázlivě k němu zatékala očima a rychle jimi uhnula. Jako v obraně si ruce nejistě položila před obličej. James k ní popošel o pár kroků a cítil se přitom, jako by ji mučil.

„Takže,“ položil aktovku na židli. „Už je po všem.“ Rozhlédl se kolem. „Asi jsi to měla hodně těžké, když jsem tě v tom nechal samotnou.“

„Nebylo to tak zlé,“ odpověděla Olivia ochraptěle. „Hodně mi pomohla Isobel. Obě jsme…“ Nedomluvila. „A jak ses měl ty? Isobel mi řekla, že máš v práci nějaké potíže. To mi… nedošlo. Omlouvám se.“

„Nemohla jsi to vědět,“ odpověděl James. „Vždyť jsem ti to neřekl.“

„Tak mi to řekni.“

„Teď ne,“ zatvářil se James unaveně. „Možná později.“

„Tak dobře, později.“ Olivii se zachvěl hlas. „Samozřejmě.“ James se na ni podíval a ohromil ho strach v jejích očích. „Tak ti aspoň udělám trochu čaje,“ nabídla mu.

„Děkuju,“ řekl James. „Olivie…“

Vyskočila rychle ze židle, jako by od něj v zoufalství prchala ke dřezu a k čajové konvici, důvěrně známým neživým věcem. James se posadil ke stolu a vzal do ruky červený sešit, který ležel před ním.

Začal jím pomalu listovat. Stránka za stránkou, nápady, připomínky, dokonce malé nákresy. Projekt, uvědomil si, velkolepé události.

„Labutě,“ vyhrkl při pohledu na zvýrazněnou část. „Doufám, že tam neměly být skutečné živé labutě?“

„Měly být z ledu.“ Olivia se při té vzpomínce trochu rozveselila.

„Měly být nadité…“ Zarazila se. „To už je jedno.“

„Nadité čím?“ zajímal se James. Chvíli bylo ticho.

„Ústřicemi,“ odpověděla Olivia.

„Mám rád ústřice,“ řekl James.

„Já vím.“ Olivia sáhla nervózně po konvici a otáčela se ke stolu, aby ji tam postavila, ale v poslední chvíli uklouzla. Konvice jí s třeskem vypadla na dlážděnou podlahu a Olivia usouzeně vykřikla.

„Olivie!“ vykřikl James a vyskočil. „Nestalo se ti něco?“ Na podlaze se v louži horkého čaje válely porcelánové střepy. Po dlaždičkách se roztěkaly potůčky horkého čaje. Z jednoho střepu na něj vyčítavě hledělo žlutě olemované kachní oko.

„A je po konvici!“ vykřikla Olivia zoufale. „Měli jsme ji třicet dva let!“ Shýbla se, vzala do ruky velký střep a nevěřícně na něj zírala.

„Koupíme jinou,“ řekl James.

„Když já nechci jinou,“ namítla Olivia rozechvěle. „Já chci tu starou. Já chci…“ Zarazila se a otočila se k Jamesovi. „Ty chceš ode mě odejít, viď, Jamesi?“

„Co to říkáš?“ James na ni ohromeně vytřeštil oči.

„Že mě chceš opustit,“ opakovala Olivia klidně. Podívala se na ostrý střep z konvice, který držela v ruce, a sevřela ho v dlani. „Hledáš nový život. Nový a vzrušující život.“

Chvíli bylo ticho a pak si James, kterému to až teď došlo, hlasitě odfoukl.

„Tak ty jsi mě slyšela,“ poznamenal a snažil se urovnat si myšlenky. „Ty jsi mě slyšela. To mi nedošlo…“

„Jistěže jsem tě slyšela,“ sklopila hlavu Olivia. „Copak jsi to po mně nežádal?“

„To vůbec neznamenalo, Olivie…“

„Domnívám se, že jsi jenom čekal, až bude po svatbě,“ přerušila ho Olivia a donekonečna převracela v ruce střep. „Asi jsi nechtěl zkazit šťastnou událost. Jenomže šťastná událost se zkazila sama. A tak už pravděpodobně nebudeš dál čekat. Takže můžeš jít.“

„Ty chceš, abych odešel?“

„Nic takového jsem přece neřekla,“ dopálila se trochu Olivia s hlavou stále skloněnou. Dlouho bylo ticho. Na opačné straně místnosti se pomalu zastavoval poslední potůček rozlitého čaje.

„Jde o potíže v práci.“ James přešel pomalu k oknu. „Jde o potíže v práci, o nichž se zmínila Isobel. Společnost se restrukturalizuje. Tři oddělení se překládají do Edinburghu. Zeptali se mě, jestli bych se

nechtěl přestěhovat. A já řekl…“ Otočil se. „Řekl jsem, že si to promyslím.“ Olivia zvedla hlavu.

„O tom ses nezmínil.“

„Nezmínil,“ zrozpačitěl James. „Věděl jsem, co bys na to řekla.“

„Opravdu?“ podivila se Olivia. „Jak jsi chytrý!“

„Jsi tu už zvyklá, Olivie. Máš tu svůj penzion a přátele. Bylo mi jasné, že to nebudeš chtít opustit. Jenomže já jsem cítil, že potřebuju něco nového!“ Jamesovým obličejem projela bolest. „Dokážeš to pochopit? Nechtěla jsi nikdy utéct a začít znovu? Cítil jsem se jako v pasti a nebylo mi v tom dobře. Napadlo mě, že by se to mohlo změnit, kdybych se přestěhoval. Každý den bych viděl jiné věci. Dýchal jiný vzduch.“

V kuchyni bylo ticho.

„Tak dobře,“ řekla Olivia nakonec odměřeně. „No tak si tedy jdi.

Nenech se ode mě zdržovat. Mám ti pomoct zabalit?“

„Olivie…“

„Hlavně nám nezapomeň poslat pohled.“

„Olivie, nebuď taková!“

„Nebuď jaká? Co ode mě vlastně chceš? Vždyť mi vlastně říkáš, že ses rozhodl mě opustit!“

„No a co jsem jim měl podle tebe říct?“ rozzuřil se James. „Na místě to odmítnout? A zůstat trčet dalších dvacet let v Bathu?“

„Ne!“ vykřikla Olivia s uslzenýma očima. „Měl jsi mě požádat, abych šla s tebou. Jsem tvá žena, Jamesi. A jako taková bych něco podobného čekala.“

„Jaký by to mělo smysl? Stejně bys řekla…“

„Jak můžeš vědět, co bych řekla?“ namítla Olivia rozechvěle a napřímila se. „Nevíš, co bych řekla. A navíc ses to ani nepokusil zjistit.“

„Já…“ zakoktal James.

„Ani ses to nepokusil zjistit,“ opakovala Olivia s mírným opovržením. Nastalo dlouhé ticho.

„Tak co bys tedy řekla?“ zeptal se James nakonec. „Kdybych se tě byl zeptal?“ Snažil se podívat Olivii do očí, ale ta dosud svírala v dlani střep z čajové konvice a z jejího obličeje se nedalo nic vyčíst.

Zazvonil zvonek u dveří, ale žádný z nich se nepohnul.

„Co bys tedy řekla, Olivie?“ naléhal James.

„To vážně nevím,“ řekla Olivia nakonec. Položila střep z konvice na stůl a podívala se na Jamese. „Možná bych se tě zeptala, jestli jsi byl v tom životě, který jsi tu vedl, skutečně tak nešťastný. Asi bych se

tě zeptala, jestli si opravdu myslíš, že všechny tvé problémy vyřeší nové město. A kdybys řekl, že ano…“ Zvonek u dveří se znovu rozdrnčel, tentokrát břeskně a naléhavě, a Olivia se zarazila. „Asi bys měl jít otevřít,“ řekla. James se na ni několik vteřin díval a pak vstal.

Šel do haly, otevřel dveře a překvapením o krok ustoupil. Na prahu stál Alexander. Uprostřed tašek, zarostlý a s ostražitým pohledem.

„Hele,“ vyhrkl, jakmile spatřil Jamese. „Omlouvám se. Opravdu.

Musíte mi věřit. Vážně jsem neměl v úmyslu tu svatbu zničit.“

„Na tom už asi moc nezáleží, co říkáte?“ prohodil James unaveně.

„Už se stalo. Být vámi, otočím se a vypadnu.“

„Jenomže vy nejste mnou,“ odsekl Alexander. „A vůbec…“ odmlčel se. „A vůbec, mám u vás ještě nějaké věci. V mém pokoji. Vaše dcera mě odtud vypakovala dřív, než jsem si je stačil vzít.“

„Aha,“ řekl James. „No tak tedy pojďte dál.“

Alexander ostražitě vstoupil. Podíval se na krabice se svatebním cukrovím a zašklebil se. „Je tu Milly?“ zeptal se.

„Ne. Šla ke kmotře.“

„Jak je na tom?“

„Co byste řekl?“ zeptal se James a založil si ruce na prsou.

Alexander sebou trhl.

„Hele, já za to opravdu nemůžu!“ bránil se.

„Jak to, že za to nemůžete?“ Ve dveřích kuchyně se objevila rozhořčená Olivia. „Milly řekla, že jste ji tím provokoval. Že jste jí vyhrožoval. Jste mrňavý nechutný neřád!“

„No tak moment!“ ohradil se Alexander. „A Milly nemůže za nic?“

„Možná si, Alexandře, namlouváte, že jste prokázal světu službu, když jste ji práskl,“ prohlásil James. „Možná si namlouváte, že jste splnil svou povinnost. Ale než jste to řekl vikáři, měl jste přijít za námi nebo za Simonem.“

„No tohle! Já ji rozhodně nikomu nepráskl,“ bránil se bouřlivě Alexander. „Jenom jsem ji chtěl trochu poškádlit.“

„Poškádlit?“

„Trochu popíchnout. Nic jiného. Žádnému vikáři jsem nic neříkal!

Proč bych něco takového dělal?“

„Kdo ví, co se vám děje v tom vašem hnusném mozečku,“ podotkla Olivia.

„Nechápu, proč se snažím,“ rozzlobil se Alexander. „Stejně mi nikdy neuvěříte. Ale měli byste si uvědomit, že já jsem nikomu nic

neřekl! Neměl jsem důvod překazit Milly svatbu. Vždyť jste si mě najali, abych ji fotil, ne? Proč bych ji ničil?“

Bylo ticho a James se podíval na Olivii.

„Ani nevím, o jakého vikáře vůbec jde,“ povzdychl si Alexander.

„Hele, snažil jsem se to už vysvětlit Isobel, jenomže mě vůbec neposlouchala. Ale je to tak. Nikomu jsem o Milly nevykládal. Opravdu ne. Pro mě za mě může mít třeba šest manželů, mně je to zcela fuk!“

„Tak dobře.“ James si prudce odfoukl. „Dejme tomu, že vám věříme. A když jste ji tedy nepráskl, kdo to udělal?“

„Co já vím. Kdo o tom ještě věděl?“

„Ni-ikdo,“ znejistěla trochu Olivia. „Nikomu to neříkala.“ Nastalo ticho.

„Řekla to Esme,“ vzpomněl si nakonec James. Podívali se s Olivií na sebe. „Řekla to Esme.“

Isobel seděla na odlehlém konci příjezdové cesty k Pinnacle Hall a hleděla přes přední sklo automobilu na Millyin svatební stan, který vykukoval zpoza rohu domu. Seděla tam už dobrou půlhodinu a snažila se něco vymyslet. Pokoušela se soustředit, jako by šla ke zkoušce. Řekne mu, co musí, pokusí se co možná nejrychleji prokličkovat námitkami a pak půjde. Bude přátelská, ale praktická. Jestli její návrh odmítne, tak… Tady Isobel nevěděla, jak dál. Přece by tak racionální plán neodmítl… To by snad neudělal…

Zadívala se na své ruce – zdálo se jí, že už jsou v důsledku těhotenství oteklé. Už jenom při tom slově ji zamrazilo jako kdysi v pubertě. Těhotenství, vtloukali do nich ve škole, je podobné nukleární zbrani – zničí všechno, co mu stojí v cestě, a nechává za sebou oběti, které se pak musejí potýkat s následky po celý život, který snad ani nestojí za to žít. Devastuje pracovní kariéru, vztahy, štěstí. Vážně to nestojí za to riziko, tvrdívaly učitelky a holky se tomu hihňaly a od šesté třídy kolovala třídou telefonní čísla potratových klinik. Isobel zavřela oči. Možná měly učitelky celou dobu pravdu. Nebýt těhotenství, její vztah s Harrym by možná z občasných setkání přerostl v něco víc. Právě začínala toužit po tom, aby s ním mohla být častěji, aby mohla častěji prožívat chvíle potěšení i bolesti, slyšet po ránu jeho hlas. Chtěla mu říct, že ho miluje.

Do toho vpadlo dítě. Nový prvek, nový směr, nový tlak na oba. Její přání nechat si dítě narazí na přání Harryho, zažene násilím jejich vztah do nové atmosféry, v níž, to jí bylo jasné, nepřežije. Takže

když si nechá dítě, zničí tím zároveň jejich vztah. Jenomže opačné řešení by zase zničilo ji.

S bolavým srdcem si vzala kabelku a naposledy si pročísla vlasy kartáčem. Vzduch byl překvapivě vlahý, foukal mírný větřík jako na jaře. Vyrovnaně kráčela štěrkovou cestou k velkým vstupním dveřím a tentokrát se nebála, že ji zahlédnou podezíravé oči. Dnes měla pádný důvod být v Pinnacle Hall.

Zazvonila u dveří a usmála se na rudovlásku, která jí otevřela.

„Ráda bych mluvila s Harrym Pinnaclem, prosím. Jmenuju se Isobel Havillová. Sestra Milly Havillové.“

„Vím, kdo jste,“ odpověděla dívka odměřeně. „To bude asi o té svatbě, že? Nebo spíš o nesvatbě.“ Vypoulenýma očima se zadívala na Isobel, jako by to byla její vina, a Isobel poprvé napadlo, co si asi lidé o Milly za jejími zády říkají.

„Uhodla jste,“ odpověděla. „Kdybyste mě tedy ohlásila.“

„Nejsem si jistá, jestli má čas,“ ucedila dívka.

„Tak co se ho na to zeptat,“ navrhla Isobel zdvořile.

„Počkejte tu.“

Za několik minut se dívka vrátila.

„Přijme vás,“ řekla, jako by jí tím prokazovala velkou milost. „Ale ne na dlouho.“

„To skutečně řekl?“ Dívčina agresivně mlčela a Isobel se pro sebe usmála.

Došly ke dveřím do Harryho pracovny a dívka na ně zaklepala.

„Ano!“ ozval se uvnitř Harryho hlas. Dívka otevřela dveře a Harry, který seděl u stolu, zvedl hlavu.

„Isobel Havillová,“ ohlásila ji dívka.

„Ano,“ řekl Harry a podíval se Isobel do očí. „Já vím.“

Když za dívkou zapadly dveře, položil pero a mlčky se zadíval na Isobel. Ta se ani nepohnula. Stála na místě, trochu se třásla, cítila jeho pohled na své kůži jako sluneční paprsky, pak zavřela oči a snažila se vybavit si svou řeč. Slyšela ho vstát a přicházet k ní. Jeho ruka pevně sevřela její, jeho rty se přitiskly na jemnou pleť jejího zápěstí. Pak otevřela oči a řekla: „Ne.“

Podíval se na ni, její ruku stále ve své, a ona se mu nešťastně zadívala do očí a snažila se mu jediným pohledem sdělit, co mu přišla říct. Ale v jejích očích bylo tolik protichůdných přání. Obličejem mu proletělo cosi jako zklamání a ruku jí pustil.

„Napijeme se něčeho,“ navrhl.

„Musím ti něco říct,“ vyhrkla Isobel.

„Vida,“ řekl Harry. „Nechceš se na to posadit?“

„Nechci,“ odpověděla Isobel. „Jenom to chci říct.“

„Dobře, tak spusť!“

„Dobře!“ nadechla se Isobel. „Jde o tohle.“ Odmlčela se a sbírala veškerou odvahu. „Jsem těhotná,“ začala, a hned se zarazila, protože měla pocit, jako by toto její nepříjemné sdělení obletělo celou místnost. „Je to tvoje,“ dodala. Harry se pohnul, jako by chtěl něco dodat. „Co je?“ zeptala se Isobel nejistě. „Ty mi snad nevěříš?“

„Jistěže ti věřím,“ uklidňoval ji Harry. „Jenom jsem chtěl říct…“ Odmlčel se. „Na tom už nesejde. Pokračuj.“

„Nevypadáš moc překvapeně,“ podotkla Isobel.

„To patří k tvému malému projevu?“

„Zavři zobák, krucinál!“ Zhluboka se nadechla, soustředila se na roh krbové římsy a přála si, aby se jí hlas přestal třást. „Hodně jsem o tom přemýšlela,“ pokračovala. „Zvážila jsem všechny možnosti a rozhodla jsem se nechat si to.“ Odmlčela se. „Rozhodla jsem se k tomu i přesto, že vím, že o děti nestojíš. Takže bude nosit mé jméno a já za ni budu plně odpovědná.“

„Ty už víš, že to bude holka?“ užasl Harry.

„Nevím,“ odpověděla Isobel trochu vyvedená z míry. „Já jen… mám sklon v případě nejistoty používat ženský rod.“

„Aha,“ řekl Harry. „Pokračuj.“

„Ponesu za ni plnou zodpovědnost,“ vyhrkla Isobel a mírně zvýšila tempo. „Finanční i veškerou ostatní. Ale myslím si, že děti potřebují otce, pokud je to trochu možné. Je mi jasné, že takhle sis to nepředstavoval – ale ani já si to tak nevybrala, ani to dítě.“ Odmlčela se a zaryla si nehty do dlaní. „A tak bych se tě ráda zeptala, jestli se chceš na její výchově nějak podílet. Navrhuju pravidelná setkání, kupříkladu jednou za měsíc, aby až bude malá vyrůstat, věděla, kdo je její otec. Nic jiného od tebe nežádám. Ale podle mě je to minimum, jaké každé dítě potřebuje. Snažím se pouze chovat racionálně.“ Zvedla hlavu a najednou měla oči plné slz. „Jenom se snažím chovat racionálně, Harry!“

„Jednou měsíčně,“ zamračil se Harry.

„Ano!“ vykřikla Isobel dopáleně. „Nedá se čekat, že si k tobě dítě vypěstuje nějaký vztah, když se uvidíte dvakrát do roka.“

„To asi nedá.“ Harry přešel k oknu a Isobel ho znepokojeně pozorovala. Náhle se k ní otočil.

„A co tak dvakrát do měsíce? Šlo by to?“ Isobel na něj zírala.

„Ano,“ přisvědčila. „To by jistě…“

„Nebo dvakrát týdně?“

„Ano. Ale…“ Harry vykročil pomalu k ní a upřeně se jí díval do očí.

„Co třeba dvakrát denně?“

„Harry…“

„Co třeba každé ráno i každé odpoledne a po celou noc?“ Vzal něžně její ruce do svých a Isobel se nezmohla na protest.

„Tomu nerozumím,“ pípla a snažila se ovládnout. „Já tomu…“

„Co když tě miluju?“ zeptal se Harry. „Co když chci být s tebou pořád? A našemu dítěti být lepším otcem, než jsem byl Simonovi.“

Isobel se na něj zadívala. Snažila se ovládnout city, které v ní začaly prudce bouřit.

„Ale jak je to možné? Vždyť jsi říkal, že děti nechceš!“ Zraněná a obviňující slova se z ní jenom hrnula a najednou měla tváře mokré od slz a vytrhla mu ruce z jeho dlaní. „Ty jsi říkal…“

„A kdy jsem něco takového řekl?“ skočil jí do řeči Harry. „Nic takového jsem neříkal.“

„Rovnou jsi to sice neřekl,“ odpověděla Isobel po chvíli. „Ale tvářil ses tak.“

„Jak jsem se tvářil?“

„Před několika měsíci. Zmínila jsem se, že je má kamarádka těhotná, a ty ses na to tak… divně zatvářil.“ Isobel polkla. „A já na to řekla: Ty nemáš rád děti? A tys hned změnil téma.“ Zvedla k němu oči a viděla, jak na ni Harry nechápavě zírá.

„To je všechno?“

„A to nestačí? Bylo mi jasné, jak to myslíš.“

„A jen kvůli tomu ses málem zbavila našeho dítěte?“

„Nevěděla jsem, co mám dělat!“ vykřikla Isobel zaskočeně.

„Myslela jsem…“ Harry zavrtěl hlavou.

„Moc myslíš,“ prohlásil. „To je tvůj problém.“

„To není pravda!“

„Hned jsi z toho vyvodila, že nemám rád děti. Už jsi mě s nějakým někdy viděla?“

„Ne,“ polkla Isobel. „No právě.“

Sevřel ji do náruče a ona zavřela oči. Po chvíli cítila, jak z ní pomalu vyprchává napětí. Hlavou jí vířilo tisíc otázek, ale pro tuto chvíli je nechala vířit.

„Děti mám rád,“ řekl Harry klidně. „Pokud příliš neječí.“ Isobel se napjala a zvedla hlavu.

„Všechny děti ječí!“ namítla. „Nemůžeš čekat…“ Při pohledu na jeho obličej se zarazila. „Jo tak, to byl vtip.“

„Nemohl jsem si ho odpustit,“ omlouval se Harry. Povytáhl obočí.

„Takhle ty tlumočíš zahraničním diplomatům? Ani se nedivím, že si pak celý svět vjíždí do vlasů – když Isobel Havillová tlumočí jednání. Stačí se nějak zatvářit a ona si hned pomyslí, že o mír nikdo nestojí.“

Isobel se rozechvěle napůl zasmála a napůl vzlykla a položila mu hlavu na prsa.

„Takže ty doopravdy o to dítě stojíš?“ zeptala se. „Vážně?“

„Vážně,“ odpověděl Harry. Odmlčel se a pohladil ji po vlasech. „A i kdybych nestál,“ pokračoval s kamennou tváří, „tak by sis ho neměla nechat vzít. Nikdy nevíš, jestli ti ještě někdy někdo dá k dělání dětí příležitost.“

„To ti mockrát děkuju.“

„Rádo se stalo.“

Chvíli tam tak mlčky stáli, až se Isobel váhavě odtáhla.

„Už budu muset jít,“ řekla.

„Proč?“

„Možná mě budou doma potřebovat.“

„Ale nebudou,“ prohlásil Harry. „Zato já tě potřebuju. Zůstaň tady přes noc.“

„Opravdu?“ Isobel ztuhla. „Ale co když mě někdo uvidí?“ Harry se rozesmál.

„Isobel, tobě to ještě nedošlo?“ zeptal se. „Já chci, aby tě všichni viděli! Já tě miluju! Já chci…“ Zarazil se a zvláštně se na ni podíval.

„Zkusím to takhle. Co bys tomu řekla… kdyby se to dítě jmenovalo po mně?“

„Nemyslíš přece…“ Isobel se na něj podívala a zachvěla se.

„Máš pravdu, že to záleží na řadě věcí,“ prohlásil Harry. „Jako třeba jestli už nějakého manžela, o kterém bych měl vědět, náhodou nemáš?“

„Parchante!“ vykřikla Isobel a kopla ho do kotníku.

„Znamená to ano?“ rozesmál se Harry. „Nebo ne?“

„Ty neřáde!“

James s Alexandrem seděli u kuchyňského stolu, pili brandy a čekali, až Olivia dotelefonuje.

„Mimochodem, nechal jsem je vyvolat,“ vzpomněl si najednou Alexander a vytáhl z tašky tuhou hnědou obálku. „Na účet podniku.“

„Co to je?“ zajímal se James. „Koukněte se.“

James odložil sklenku, otevřel obálku a vytáhl hromádku černobílých fotografií. Zadíval se mlčky na horní a pak jimi pomalu listoval až k poslední. Z každé fotografie se na něj dívala velkýma zářícíma očima Milly, křivky jejího obličeje se měkce rozpíjely do stínu a v dolním rohu diskrétně zářil zásnubní prsten.

„Překrásné,“ pochválil nakonec. „Absolutně mimořádné.“

„Díky,“ prohodil Alexander nenuceně. „Mně se také líbily.“

„Vypadá nádherně, pochopitelně,“ řekl James. „Ale tak vypadá vždycky. To není tím.“ Znovu se zadíval na horní fotku. „Zachytil jste v Milly hloubku, které jsem si nikdy nevšiml. Najednou vypadá… interesantně.“

„Vypadá jako žena, která má tajemství,“ upozornil ho Alexander. Napil se brandy. „A to také měla.“ James se znovu podíval na fotografie. „Proto jste ji provokoval? Kvůli těm fotkám?“

„Mimo jiné,“ přitakal Alexander. „A částečně proto…“ pohodil rameny, „…že jsem zlomyslný parchant, který si rád z lidí utahuje.“

„A nestará se o následky?“ podotkl James.

„Ale já jsem žádné následky nečekal,“ bránil se Alexander.

„Opravdu jsem netušil, že propadne panice. Vypadala tak…“ Odmlčel se. „Suverénně.“

„Navenek vypadá silná,“ souhlasil James, „ale uvnitř je křehká.“ Odmlčel se. „Jako její matka.“

Oba zvedli hlavu, když se Olivia objevila v kuchyni.

„Tak co,“ zeptal se James. „Mluvila jsi s kanovníkem? Řekla mu to Esme?“

„Ten pitomý mladý kaplan mi to nechce říct!“ vybuchla Olivia v náznaku bývalé vitality. „Věřil bys tomu? Že prý nemůže porušit důvěru a kanovník Lytton má spoustu práce, takže nemůže přijít k telefonu. Spoustu práce!“

„A co dělá?“ zajímal se James.

Olivia si prudce odfoukla a zatvářila se zvláštně.

„Právě zkouší na další svatbu,“ prohlásila. „Protože zítra má svatbu další pár.“ Chvíli bylo zaražené ticho. „Podle mě s tím asi nic víc neuděláme,“ usoudila Olivia a nalila si sklenku brandy.

„Ale zkusit to můžeme,“ prohlásil James. „Můžeme si dojít pro odpověď sami.“

„Jakože vpadnout do zkoušky na obřad?“ Olivia se na něj překvapeně zahleděla. „Myslíš to vážně, Jamesi?“

„Myslím,“ řekl James. „Opravdu. Pokud má sestřenice takhle Milly podtrhla a úmyslně jí překazila svatbu, tak to chci vědět.“ Položil sklenku na stůl. „No tak, Olivie! Kde je tvůj bojovný duch?“

„Myslíš to vážně?“ opakovala Olivia.

„Vážně,“ odpověděl James. „Kromě toho…“ mrkl na Alexandra,

„to může být švanda.“

Když zazvonil zvonek u dveří, Simon seděl u okna svého pokoje a pokoušel se číst. Odhodil knihu a rázně vyskočil. To je Milly, musí to být Milly.

Od Esme se do Pinnacle Hall vrátil plný naděje, která jím probublávala jako pramenitá voda. Po bolestném šoku a vzteku ze včerejšího večera měl znovu pocit, jako by se život vrátil do správných kolejí. Udělal první krok k usmíření, a jakmile se Milly ozve, osobně se jí znovu omluví a pokusí se co nejlépe ošetřit rány, které si vzájemně uštědřili. Potom si trpělivě počkají, až se vyřídí její rozvod, připraví další svatbu a začnou opět žít.

A teď tu konečně je. Utíkal dolů po širokém schodišti a pak dál přes halu a po obličeji se mu rozléval přihlouplý úsměv. Ale ještě než byl v půlce, otevřely se dveře otcovy pracovny a objevil se v nich Harry. Smál se, hovořil s někým uvnitř pokoje a v ruce držel sklenku whisky.

„To je dobré,“ zavolal Simon rychle. „Já tam dojdu.“ Harry se překvapeně otočil.

„Vida, ahoj,“ podivil se. „Někoho snad čekáš?“

„Ani ne,“ odpověděl Simon v rozpacích. „Možná Milly.“

„Aha,“ řekl Harry. „Tak to ti půjdu z cesty.“

Simon se na otce zazubil a mimovolně zaletěl pohledem do otevřených dveří. K svému překvapení spatřil vedle krbu ženskou nohu. To ho mírně zarazilo a podíval se tázavě na otce. Harry pár vteřin váhal a pak otevřel dveře pracovny dokořán.

U krbu seděla Isobel Havillová. Prudce zvedla hlavu a očividně se lekla. I Simona to překvapilo.

„Vy se s Isobel znáte, viď, Simone?“ zeptal se Harry vesele.

„Jistěže,“ odpověděl Simon. „Ahoj, Isobel. Co tu děláš?“

„Přišla jsem si promluvit o svatbě,“ řekla Isobel po chvíli.

„Nepřišla,“ namítl Harry. „Nelži tomu chlapci.“

„Ale já přece…“ zakoktal Simon zmateně.

„Musíme ti něco říct, Simone,“ prohlásil Harry. „I když na to možná není nejvhodnější chvíle…“

„To tedy rozhodně není,“ skočila mu Isobel rázně do řeči. „Co kdyby někdo z vás šel raději otevřít?“

„Co jste mi chtěli říct?“ zajímal se Simon. Srdce se mu rozbušilo.

„Něco o Milly?“

Isobel si vzdychla. „To se Milly netýká.“

„Nepřímo ano,“ namítl Harry.

„Harry!“ vykřikla Isobel se stopou podrážděnosti v hlase. „Tohle teď Simona vůbec nezajímá!“

„Co mě nezajímá?“ zeptal se Simon, když se zvonek znovu rozdrnčel. Díval se z jednoho na druhého. Isobel se na jeho otce jaksi důvěrně zamračila a Harry se na ni škádlivě zazubil. Simon sledoval, jak mezi sebou mlčky a intimně komunikují, a najednou mu to došlo.

„Jděte už otevřít,“ pobízela je Isobel. „Některý.“

„Já jdu,“ nabídl se Simon. Isobel se na jeho otce rozzlobeně podívala.

„Není ti něco, Simone?“ zeptal se Harry omluvně. „Poslyš, nechtěl jsem tě…“

„To nic,“ odpověděl Simon, ale do očí se mu nepodíval. „To nic.“

Šel k předním dveřím a rozechvělou rukou je nemotorně otevřel dokořán. Na zápraží stál neznámý člověk. Vysoký, urostlý, s plavými vlasy, které mu pod lucernou svítily jako svatozář, a se zarudlýma modrýma očima, plnýma utrápené ostražitosti.

Simon se na muže zklamaně zahleděl. Měl dosud tak plnou hlavu posledních událostí, že nevěděl, co říct. Myšlenky mu přeletovaly mozkem jako bowlingové koule, jak se snažil spojit si čerstvou informaci s jistými náznaky z poslední doby. Kolikrát se jeho otec setkal s Isobel? Patrně ani jednou. A možná sama tato skutečnost byla významná. Kdyby byl pozornější, všiml by si něčeho? A vůbec, jak dlouho už spolu chodí? A kde je krucinál ta Milly?

„Hledám Simona Pinnacla,“ řekl ten cizí chlap nakonec. Jeho oči se úzkostně zadívaly na Simona a v jeho hlase zazněl podivný tón, jako by se chtěl nějak obhajovat. „Nejste to náhodou vy?“

„Jsem,“ Simon se snažil vzpamatovat a přinutil se soustředit. „To jsem já. Co pro vás můžu udělat?“

„Vy mě asi nebudete znát,“ řekl ten muž.

„Ale já asi vím, o koho jde,“ vložila se Isobel, která stála za Simonem. „Já asi vím přesně, kdo jste.“ Zadívala se na něj a užasle pokračovala: „Vy budete Rupert, viďte?“

Giles Claybrook a Eleanor Smithová stáli právě před oltářem u Svatého Edvarda a mlčky se na sebe dívali.

„Takže,“ usmál se kanovník Lytton shovívavě na pár před sebou.

„Budete mít jeden prsten nebo dva?“

„Jeden,“ otočil se k němu Giles.

„Giles nechce nosit snubní prsten,“ vysvětlovala Eleanor se stínem rozmrzelosti. „Snažila jsem se ho přesvědčit, ale nebylo to nic platné.“

„Ellie, miláčku,“ zavolal Eleanořin strýček, který stál za nimi s videokamerou a natáčel. „Nemohla bys ustoupit kousek doprava? To je ono…“

„Jeden prsten,“ udělal si poznámku do notýsku kanovník Lytton.

„Takže v takovém případě…“

Od zadního vchodu do kostela se ozval jakýsi šum a kanovník překvapeně vzhlédl. Dveře se rozletěly a mezi nimi se objevili James, Olivia a Alexander.

„Promiňte,“ zavolal James a vyrazil rychle uličkou mezi lavicemi.

„Máme jenom krátké jednání s kanovníkem Lyttonem.“

„Nezdržíme se dlouho,“ ujišťovala je Olivia.

„Omlouváme se za vyrušení,“ dodal Alexander rozjařeně.

„Co se děje?“ zeptal se Giles a zahleděl se do uličky.

„Paní Havillová, mám teď práci!“ zaburácel dotčeně kanovník Lytton. „Počkejte laskavě vzadu!“

„Tohle vás nezdrží ani vteřinu,“ ujistil ho James. „Potřebujeme jenom vědět – kdo vám řekl o Millyině první svatbě?“

„Pokud se mě snažíte přesvědčit v tomto pozdním stadiu, že je informace falešná…“ spustil kanovník Lytton.

„O nic takového se nesnažíme!“ prohlásil James netrpělivě. „Přišli jsme si jenom pro tuto informaci.“

„Byl to on?“ zeptala se Olivia a ukázala na Alexandra.

„Ne,“ řekl kanovník Lytton, „nebyl. A teď laskavě…“

„Byla to má sestřenice Esme Ormerodová?“ zeptal se James. Nastalo ticho.

„Bylo mi to sděleno důvěrně,“ prohlásil kanovník nakonec a do hlasu se mu vloudila jistá odměřenost. „Obávám se, že…“

„Beru to jako potvrzení, že to byla ona,“ řekl James. Usedl ztěžka do lavice. „Nemůžu tomu uvěřit. Jak to mohla udělat? Vždyť je to její kmotra! A měla by jí pomáhat a chránit ji!“

„To jste řekl přesně,“ ozval se kanovník přísně. „A podle vás by vaší dceři prospělo, kdyby její kmotra mlčky přihlížela svatbě založené na lži a pokrytectví?“

„Co se nám to snažíte namluvit?“ obořila se na něj Olivia. „Že jako Esme jednala v Millyině nejlepším zájmu?“

Kanovník na souhlas lehce kývl hlavou.

„To vám muselo přeskočit!“ zaječela Olivia. „To byla čirá zlomyslnost a vy to dobře víte! Je to zlomyslná a zákeřná potvora! Nikdy jsem tu ženskou neměla ráda. Prokoukla jsem ji hned od počátku.“ Kývla významně na Jamese. „Hned od počátku.“

Kanovník Lytton se obrátil ke Gilesovi a Eleanor.

„Omlouvám se za nemístné vyrušení,“ pravil. „Takže můžeme pokračovat. Dávání a přijímání prstenu.“

„Počkejte,“ požádal je Eleanořin strýček. „Přetočím video kousek zpátky. Nebo si to tam chcete nechat?“ ukázal na Jamese a Olivii.

„Mohli bychom to poslat do nějakého televizního pořadu.“

„Ani náhodou,“ odsekla Eleanor. „Pokračujte, kanovníku Lyttone.“ Vrhla na Olivii rozzuřený pohled. „Těch nevychovanců si nebudeme všímat.“

„Tak dobře,“ prohlásil kanovník Lytton. „Teď, Gilesi, navlékneš prsten na Eleanořin prst a budeš po mně opakovat.“ A hlasitěji pronesl: „Tímto prstenem si tě beru za manželku.“

Po chvilce ticha řekl Giles rozpačitě: „Tímto prstenem si tě beru za manželku.“

„Svým tělem tě budu ctít.“

„Svým tělem tě budu ctít.“

Tradiční slova se nesla chrámovým prostorem a jako by měla na všechny přítomné uklidňující vliv. Olivia zvedla oči k chrámové klenbě a pak se podívala na Jamese. Její obličej nabyl melancholického výrazu a šla si přisednout k němu. Oba sledovali Alexandra, který nenápadně postupoval vpřed a nehledě na vrčení videokamery se snažil kanovníka Lyttona vyfotografovat.

„Vzpomínáš na naši svatbu?“ zašeptala Olivia.

„Vzpomínám.“ James se jí opatrně podíval do očí. „A co s ní je?“

„Nic,“ odpověděla Olivia. „Jenom jsem si trochu… zavzpomínala.

Jak jsem byla tehdy nervózní.“

„Ty a nervózní?“ pousmál se James.

„Ano,“ opakovala Olivia. „Nervózní.“ Dlouho bylo ticho a pak, aniž se mu podívala do očí, navrhla: „Třeba bychom si příští týden – když budeš mít chuť – mohli zajet do Edinburghu. Na takovou

krátkou dovolenou. Trochu bychom se tam porozhlédli. Přespali bychom v hotelu. A… pár věcí bychom si vyjasnili.“

Nastalo ticho.

„To bych rád,“ prohlásil James nakonec. „Moc rád.“ Odmlčel se.

„A co penzion?“

„Mohla bych ho na chvíli zavřít.“ Olivia se trochu začervenala.

„Není to ta nejdůležitější věc v mém životě.“

James se na ni tiše díval. Pak jí pomalu položil dlaň na ruku. Olivia se nepohnula. Najednou něco zarachotilo u dveří a oba od sebe odskočili jako provinilí školáci. Uličkou uháněl mladý kaplan a v ruce držel bezdrátový telefon.

„Kanovníku Lyttone,“ volal s jakýmsi vzrušením v hlase. „Máte naléhavý telefonát od slečny Havillové. Normálně bych vás nevyrušoval, ale…“

„Od Milly?“ podivila se Olivia. „Dejte mi ji, promluvím si s ní!“

„Je to od Isobel Havillové.“ Kaplan zcela ignoroval Oliviinu žádost. „Volá z Pinnacle Hall.“ A s rozzářenýma očima podával telefon kanovníkovi. „Očividně došlo k nečekanému rozuzlení.“

Isobel položila telefon a podívala se na ostatní.

„Právě jsem mluvila s matkou, která je zrovna v kostele,“ oznámila. „Že prý to nakonec nebyl Alexander, kdo pověděl vikáři o Milly.“

„A kdo to byl?“ zeptal se Simon.

„Tomu bys neuvěřil,“ odpověděla Isobel. Chvíli se pro efekt odmlčela. „Byla to Esme.“

„To mě nepřekvapuje,“ podotkl Harry.

„Ty ji znáš?“ podivila se Isobel.

„Už je to nějakou chvíli,“ přisvědčil Harry. „Ale dávno se nestýkáme. A trvalo to jenom krátce,“ dodal rychle. Isobel se na něj krátce podezíravě podívala, pak se zamračila a nehty zaťukala na telefon.

„A Milly nic netuší! Musím jí zavolat!“

„Už je mi jasné, proč mě nepustila do domu,“ došlo Simonovi, když Isobel znovu zvedla sluchátko. „Je to strašně divná ženská!“

Za napjatého ticha čekala Isobel na spojení. Najednou změnila výraz a požádala gestem ostatní o ticho.

„Ahoj, Esme,“ řekla nenuceně. „Není tam někde Milly? Aha. Nemohla bys ji vzbudit?“ Podívala se na Simona, protáhla na něj

obličej a on udělal totéž. „Aha, no tak dobře, to nevadí. Tak ji ode mě pozdravuj!“

Položila telefon a podívala se na ostatní.

„Poslyšte, já té ženské vážně nevěřím,“ řekla. „Jedu tam.“

Kapitola šestnáctá

Milly sešla ze schodů, zastavila se a položila kufr na zem. „Já vážně nevím,“ zaváhala.

„A co nevíš?“ zeptala se vesele Esme, která právě vešla do haly. Na hlavě měla kožešinovou čepici, v jedné ruce držela černé kožené rukavice a v druhé automapu. „Dělej! Už se připozdívá.“

„Nechce se mi odjíždět,“ řekla Milly. Posadila se na schody. „Mám pocit, jako bych ode všeho utíkala. Možná by bylo lepší zůstat, sebrat odvahu a postavit se tomu.“ Esme zavrtěla hlavou.

„Drahoušku, vždyť to není útěk – je to po zralé úvaze. Kdybys tu zůstala, strávila bys celý zítřek tím, že bys nešťastně koukala z okna. Když odsud odjedeme, budeš mít přinejmenším jiný výhled, což tě trochu rozptýlí.“

„Ale měla bych to alespoň říct rodičům.“

„Vždyť tu budou i v pondělí. A teď jistě nevědí, kde jim hlava stojí.“

„Tak bych jim mohla trochu pomoct.“

„Milly,“ řekla Esme netrpělivě, „to nemyslíš vážně. V této chvíli uděláš nejlíp, když odjedeš někam daleko, kde je klid, kde tě nikdo nezná a kde si budeš moct promyslet, co dál. Chvíli si odpočineš, získáš ztracenou rovnováhu a promyslíš si, co je pro tebe nejdůležitější.“

Milly chvíli zírala na podlahu.

„To je pravda,“ přisvědčila nakonec. „Musím si promyslet spoustu věcí.“

„No vidíš!“ vykřikla Esme. „Potřebuješ nějaké klidné místo, kde budeš sama. Když půjdeš domů, bude tam chaos, zmatek a samé rozčilování. Zejména ze strany tvé matky.“

„Ta to nesla velmi těžce,“ souhlasila Milly. „Máma. Ta o tu svatbu opravdu moc stála.“

„Stála, to se ví,“ řekla Esme. „Všichni jsme o ni stáli. Ale když z ní teď sešlo, musíš se začít dívat na život trochu jinak, ne?“

Milly si vzdychla a vstala.

„Musím,“ souhlasila. „Máš pravdu. Víkend na venkově je přesně to, co potřebuju.“

„Nebudeš litovat,“ usmála se na ni Esme. „No tak. Už musíme vyrazit.“ Esmin daimler stál na ulici pod pouliční lampou. Když do něj Milly nasedala, otočila se na sedadle a zvědavě vykoukla zadním oknem. „To vypadá na Isobelino auto,“ řekla.

„Takových malých peugeotů je všude plno,“ zamumlala Esme.

Otočila klíčkem v zapalování a auto zaplavila Mozartova hudba.

„To je Isobelino auto!“ vykřikla Milly s jistotou. „Co tu Isobel chce?“

„Obávám se, že nemáme dost času, abychom to zjišťovaly,“ prohodila Esme a zařadila rychlost. „Můžeš jí pak zavolat, až budeme na místě…!

„Ne, počkej!“ protestovala Milly. „Ona už vystupuje a jde k nám. Esme, zastav!“ Esme přeřadila na vyšší rychlost a snažila se odjet a Milly se na ni vyjeveně podívala. „Esme, stůj!“ vykřikla. „Zastav!“

Isobel utíkala po ulici, viděla, jak Esmino auto odrazilo od chodníku, a zmocnila se jí panika. Rozběhla se za autem, ledový vzduch ji bodal do plic, a zoufale se snažila neztratit Milly z dohledu. Viděla sestřinu plavovlasou hlavu uvězněnou za oknem Esmina luxusního daimleru, viděla, jak se Milly obrátila, dívá se na ni a pak cosi říká Esme. Ale auto nezastavilo. Když Isobel viděla, jak od ní ujíždí a mizí na konci ulice, dostala strašlivý vztek. Co si ta mrcha o sobě vlastně myslí? A kam veze Milly? Celé tělo jí zaplavil vzteklý adrenalin, Isobel se vzepjala k maximálnímu úsilí a přidala na rychlosti. Hnala se po chodníku, snažila se neztratit světla daimleru z dohledu a uvažovala, co udělá, až Esme zahne na hlavní a bez problémů se jí ztratí z dohledu.

Ale na konci ulice se na křižovatce právě rozsvítila červená a Esme musela trochu zpomalit. S vítězoslavným pocitem olympijského atleta doběhla Isobel auto a začala bušit na okno, za nímž seděla Milly. Slyšela, jak uvnitř Milly křičí na Esme a pak bere za ruční brzdu. Najednou se dveře na sestřině straně otevřely a Milly z nich napůl vypadla na chodník.

„Co chceš?“ oddychovala prudce. „To musí být hodně důležité.“

„To si piš, že je to důležité,“ zasípala Isobel zrudlá v obličeji a vzteky téměř neschopná mluvit. „To si piš, že je to důležité! Bože!“ Odhrnula si vlasy z čela a několikrát se zhluboka nadechla. „Pro začátek bys možná ráda věděla, že to byla tahle mrcha, kdo tě práskl vikáři.“ Opovržlivým gestem ukázala na Esme, která na ni od volantu zuřivě blýskala očima.

„Co to říkáš?“ vyhrkla Milly. „Byl to Alexander.“

„To nebyl Alexander, to byla Esme! Není to tak?“ vyštěkla na Esme.

„Opravdu?“ otočila se Milly k Esme s vytřeštěnýma očima.

„Opravdu?“

„To víš, že ne!“ odpověděla Esme přezíravě. „Proč bych to dělala?“

„Možná abys dostala zpátky Harryho,“ utrousila Isobel s trochou zlomyslnosti.

„Mluvíš nesmysly!“

„Nemluvím,“ řekla Isobel. „Pověděl mi o tobě. Všechno.“

„Nevymýšlíš si náhodou?“ zeptala se Esme posměšně.

„Nevymýšlím,“ odpověděla Isobel chladně.

Nastalo ticho. Esme se zadívala Isobel pohrdavě do očí, ale pak pochopila a trhla sebou.

„Vida,“ protáhla. „Tak takhle to je.“ Posměšně se na Isobel usmála. „Taky mi to mohlo dojít. Havillovic holky jdou po penězích jako vosy po medu, nemám pravdu?“

„Jsi mrcha, Esme,“ prohlásila Isobel.

„Já to nechápu,“ vmísila se do toho Milly a dívala se z Isobel na Esme a zpátky. „O čem mluvíte? Ty jsi, Esme, opravdu řekla kanovníku Lyttonovi, že jsem už byla vdaná?“

„Řekla,“ přiznala se Esme. „A pro tvé dobro. Přece sis nechtěla vzít toho nezralého pokryteckého ješitu!“

„Ty jsi mě zradila,“ vykřikla Milly. „A to jsi má kmotra! Měla bys být na mé straně!“

„To jsem taky byla,“ odsekla Esme.

Za nimi se tvořila kolona aut. Jedno z nich zatroubilo na klakson a Isobel na ně netrpělivě mávla rukou.

„Milly, poslechni mě,“ řekla Esme. „Na to, aby sis vzala Simona Pinnacla, jsi moc dobrá! Tvůj život ještě ani pořádně nezačal! Rozumíš mi? Zachránila jsem tě před nudným a tuctovým životem.“

„To si vážně myslíš?“ Millyin hlas stoupal nedůvěrou. „Že jsi mě zachránila?“

I ostatní auta začala troubit. V zadní části kolony jeden řidič vystoupil a vydal se k nim po chodníku.

„Drahoušku, znám tě moc dobře,“ začala Esme. „A vím, že,…“

„Vůbec mě neznáš!“ zarazila ji Milly. „Ani trochu mě neznáš. Všichni si myslíte, že mě znáte – ale nevíte o mně vůbec nic! Nemáte ani zdání, jaká doopravdy jsem, jaká jsem pod povrchem…“

„Ono tam něco je?“ odfrkla si Esme.

Milly se na Esme tiše zadívala, těžce oddychovala, a když jí obličej zalilo zelené světlo semaforu, otočila od ní hlavu.

„Promiňte,“ přerušil je dopálený mužský hlas. „Všimly jste si, dámy, jakou máte barvu na semaforu?“

„Ano,“ odpověděla Milly jako ve snách. „Asi ano.“

„Madam právě odjíždí,“ oznámila mu Isobel a s prásknutím zavřela dveře Esmina auta. „Jdeme, Milly,“ vzala sestru za ruku.

„Odcházíme.“

Když doběhly k Isobelinu autu, Milly usedla na sedadlo spolujezdce a mnula si konečky prstů usilovně obočí. Isobel řídila rychle a s přehledem a tu a tam se na Milly mlčky podívala. Po chvíli se Milly na sedadle narovnala a odhrnula si vlasy dozadu.

„Díky, Isobel,“ řekla.

„Není zač.“

„Jak jsi přišla na to, že to byla Esme?“

„Musela to být ona,“ prohlásila Isobel. „Nikdo jiný to nevěděl. Pokud to Alexander nikomu neřekl, musela to být ona. Navíc…“ odmlčela se. „Tu bylo ještě něco.“

„Ještě co?“ Milly otočila hlavu k Isobel. „Udělala to kvůli tomu, aby dostala Harryho zpět?“

„Měli poměr,“ vysvětlila Isobel stručně. „A prostě to nefungovalo.“

„A jak to víš?“

„Řekl to Simonovi. I mně. Zrovna jsem tam byla.“ Isobel trošku zrůžověla a dupla příliš silně na plyn. Milly se na sestru zadívala.

„Něco se stalo?“

„Ne.“ Isobel hleděla upřeně před sebe, ale růžové tváře jí najednou zčervenaly. Milly se rozbušilo srdce.

„Isobel, co se děje? Co tím Esme myslela, že jsme posedlé penězi?“

Isobel nic neřekla, ale při řazení auto hlasitě zaprotestovalo skřípěním. A při odbočování doleva zapnula omylem stěrače.

„Sakra,“ ulevila si. „Zatracené auto.“

„Ty mi něco nechceš říct, Isobel,“ vyhrkla Milly. „Něco přede mnou skrýváš.“

„Neskrývám,“ bránila se Isobel.

„Co jsi dělala v Pinnacle Hall?“ zeptala se Milly mnohem ostřeji.

„Za kým jsi tam byla?“

„Za nikým.“

„Nedělej si ze mě legraci! Doufám, že mi nechodíš za zády za Simonem?“

„To určitě ne!“ rozesmála se Isobel. „Neblázni.“

„Jak to mám vědět? Před chvílí mě zradila kmotra, proč by nemohla má sestra?“

Isobel se podívala na Milly. Byla bílá v obličeji a rukama se křečovitě držela sedadla.

„Ježkovy voči, Milly,“ řekla. „Všichni nejsme Esme Ormerodová!

Neboj se, za Simonem ti nechodím.“

„No a za kým tedy?“ vyjekla Milly. „Isobel, tak mi řekni, co se děje!“

„No tak dobře! Tak dobře. Řeknu ti to. Chtěla jsem ti to sdělit šetrně, ale když jsi tak děsně podezíravá…“ Isobel se podívala na Milly a zhluboka se nadechla. „Je to Harry.“

„Co je Harry?“ nechápala Milly.

„Ten, za kým tam chodím. Je to…“ Isobel namáhavě polkla. „Je to ten otec.“ Podívala se na Milly, ale ta na ni stále nechápavě zírala.

„Mého dítěte, Milly. S ním… s ním totiž chodím.“

„Cože?“ Millyin hlas proletěl autem jako ptačí zanaříkání. „Ty chodíš s Harrym Pinnaclem?“

„Ano.“

„On je otec dítěte?“

„Ano.“

„Ty máš poměr se Simonovým otcem?“ Milly mluvila stále vyšším hlasem.

„Ano!“ pípla Isobel schlíple. „Ale…“ zarazila se, když uslyšela Millyin vzlyk. „Co se děje, Milly?“ podívala se koutkem oka na Milly, která se předkláněla a držela si hlavu v rukou. Isobel najednou vhrkly slzy do očí a silnice se před ní rozpila. „Milly, opravdu mě to mrzí,“ omlouvala se. „Já vím, že teď prožíváš těžké časy. Milly, neplač!“

„Nepláču,“ vyrážela ze sebe Milly. „Nepláču!“

„A co teda…“

„Směju se!“ Milly lapala po dechu, podívala se na Isobel a pak se znovu hystericky rozchechtala. „Ty a Harry! Vždyť je to hrozná vykopávka!“

„Není to vykopávka!“ namítla Isobel.

„Je! Je to strašný dědek! Vždyť má šedé vlasy!“

„Na tom mi vážně nezáleží. A miluju ho. A budu mít jeho dítě!“

Milly zvedla hlavu a podívala se na Isobel. Ta se vzdorovitě dívala dopředu, ale rty se jí chvěly a slzy se jí koulely po tvářích.

„Isobel, promiň!“ omlouvala se Milly. „Já to tak nemyslela! Není to žádný dědek.“ Odmlčela se. „Určitě vám to bude dohromady moc slušet.“

„Mezi ostatními vykopávkami,“ podotkla Isobel a naznačila odbočení doprava.

„Přestaň!“ vykřikla Milly. Roztřásla se potlačovaným smíchem a přitiskla si ruku na ústa. „Nemůžu tomu uvěřit. Má sestra má tajný poměr s Harrym Pinnaclem. Já věděla, že někoho máš, ale tohle bych neuhodla ani za milion let.“ Podívala se na Isobel. „Ví to ještě někdo?“

„Simon.“

„Tys to řekla Simonovi přede mnou?“ ozvala se Milly dotčeně.

Isobel podrážděně obrátila oči v sloup.

„Už mluvíš jako máma, Milly!“ prohlásila. „A ne, neřekla jsem mu to. Vlastně nás přistihl.“

„Kde, v posteli?“

„Ale ne, v posteli ne!“ Milly se zahihňala.

„Jak můžu vědět, kde vás chytil? Mohli jste tam být.“ Podívala se na Isobelin profil. „Vždycky jsi byla velká tajnůstkářka.“

„A to mi říkáš zrovna ty?“ nadhodila Isobel.

„Ano, já asi taky,“ řekla Milly po chvíli. „Nejspíš ano. Ale, víš…“ natáhla nohy před sebe a položila si je na přístrojovou desku. „Já jsem vlastně svou svatbu s Allanem nikdy nepovažovala za tajemství.“

„Tak co to podle tebe bylo?“

„Sama nevím,“ prohodila Milly neurčitě. Na chvíli se zamyslela.

„Tajemství je něco, co musíš před ostatními skrývat. Ale tohle bylo spíš jako… cosi z jiného světa. Cosi, co v tomto světě nikdy reálně neexistovalo.“ Zadívala se z okna a sledovala, jak kolem nich ubíhají modročerné živé ploty. „Pořád na to myslím tak trochu tímto způsobem. Kdyby na to nikdo nepřišel, vůbec by to neexistovalo.“

„Ty jsi cvok,“ řekla Isobel a signalizovala odbočení doleva.

„Nejsem!“ Milly opřela nohu, uvězněnou v růžovém semiši, o okenní sklo. „Mimochodem, líbí se ti mé nové boty?“

„Moc hezké.“

„Dvacet liber. Simonovi by se hnusily.“ V hlase jí zaznělo drobné uspokojení. „Taky jsem si říkala, že bych se mohla dát ostříhat.“

„Dobrý nápad,“ prohodila Isobel roztržitě.

„A dát si jiný přeliv. A pořídit si kroužek do nosu.“ Setkala se s Isobeliným zděšeným pohledem a zakřenila se. „Nebo něco podobného.“

Když se blížily k Pinnacle Hall a Milly si uvědomila, kde vlastně jsou, napřímila se.

„Isobel, co se děje?“ zeptala se.

„Jedeme do Pinnacle Hall,“ vysvětlila jí Isobel.

„No to vidím,“ řekla Milly. „Ale proč?“ Isobel chvíli neodpovídala.

„Asi bychom to měly nechat na potom,“ usoudila nakonec.

„Nechci mluvit se Simonem,“ bránila se Milly, „jestli máš na mysli tohle. Jestli jsi připravila nějaké setkání, tak na to zapomeň. Nehodlám s ním mluvit.“

„Hele, přišel se ti dnes odpoledne omluvit,“ řekla Isobel. „Přinesl ti kytku. Ale Esme ho nepustila dovnitř.“ Otočila se k Milly. „Tak co, ještě pořád ho nechceš vidět?“

„Nechci,“ odpověděla Milly po chvíli. „Na to je už pozdě. Neměl říkat to, co řekl.“

„Myslím, že ho to doopravdy mrzí,“ řekla Isobel, když přijížděly do brány Pinnacle Hall. „Opravdu hodně.“

„To je mi fuk,“ prohlásila Milly. Když se auto rozdrncalo po příjezdové cestě, schoulila se na sedadle. „S Harrym se ráda setkám,“ řekla. „Ale se Simonem ne. Prostě ho nechci vidět.“

„Dobře,“ souhlasila Isobel nevzrušeně. „Já tě vlastně nevezu za ním. Někdo jiný s tebou chce mluvit.“ Vypnula motor a podívala se na Milly. „Připrav se na velký šok,“ dodala.

„Na jaký?“ Ale Isobel už vystoupila z auta a kráčela k domu. Milly se za ní loudala po štěrku, který jí křupal pod nohama. Očima automaticky zaletěla do levého rohu domu k oknu Simonova pokoje. Závěsy měl zatažené, ale viděla jimi prosvítat světlo. Možná tam stojí a pozoruje ji. Přemýšlela, koho tím asi Isobel mínila, a neměla z toho dobrý pocit. Když přicházela k domu, přední dveře se prudce otevřely a objevila se v nich nejasná vysoká postava. „Simone!“ vyhrkla Mily bezmyšlenkovitě.

„To není Simon.“ Večerním vzduchem k ní doletěl Rupertův tlumený hlas. Postoupil o pár kroků dopředu a ve světle mu zazářily plavé vlasy. „Milly, to jsem já.“ Milly se zaraženě zastavila.

„Ruperte?“ podivila se. „Co tu děláš? Máš přece být v Londýně.“

„Přijel jsem vlakem,“ vysvětloval Rupert. „Musel jsem s tebou mluvit. U vás doma nikdo není, tak jsem přišel sem.“

„Tak jsi to asi slyšel.“ Milly přejížděla nohou po štěrku na cestě.

„Všechno prasklo. Svatba se nekoná.“

„Já vím. Proto jsem zde.“ Promnul si rukou obličej a pak se na ni zadíval. „Milly, našel jsem ti Allana.“

„Ty jsi ho našel? Tak brzy?“ Milly vzrušením stoupl hlas. „A kde je? Je tady?“

„Není,“ odpověděl Rupert. Popošel k ní po štěrkové cestě a vzal ji za ruce. „Milly, nemám dobrou zprávu. Allan je… Allan je mrtvý. Zemřel před čtyřmi roky.“

Milly na něj ohromeně zírala a cítila se, jako by jí někdo do obličeje vychrstl kbelík ledové vody. Allan je mrtvý. Tato představa jí kroužila hlavou jako cizí těleso, které nedokáže vstřebat. To nemůže být pravda. Allan nemůže být mrtvý. Lidé v jeho věku neumírají. To je pitomost.

Hleděla na Ruperta a najednou dostala chuť se rozesmát; to si z ní jistě vystřelili, jinak to nemůže být. Ale Rupertovi očividně do smíchu nebylo. Díval se na ni s podivným zoufalstvím, jako by čekal na její reakci, na její odpověď. Milly několikrát mrkla, pak polkla a v krku jí najednou vyschlo, jako by v něm měla smirkový papír.

„Cože… jak to?“ vykoktala. Hlavou jí proletěla myšlenka na autohavárii. Nebo letecké neštěstí, hromadu trosek, jak to často ukazují v televizi.

„Leukemie,“ řekl Rupert.

Milly sebou trhla a na konci páteře jí nepříjemně zabrnělo. „On byl nemocný?“ zeptala se vyschlými rty. „Po celou tu dobu?“

„Když jsme ho znali, tak ne,“ odpověděl Rupert. „To až potom.“

„Trpěl… hodně?“

„Patrně ne,“ odpověděl Rupert hlasem, v němž zaznívala tichá bolest. „Ale jistě to nevím. Nebyl jsem tam.“ Milly se na něj několik tichých vteřin dívala.

„Tohle se nemělo stát,“ řekla nakonec. „On neměl…“ Něco jí sevřelo hrdlo.

„Neměl umřít.“ Prudce zavrtěla hlavou. „Allan si nezasloužil umřít.“

„Ne,“ přisvědčil Rupert rozechvěle. „To nezasloužil.“

Chvíli se na něj dívala a zdálo se jí, že mezi nimi proletělo na tisíc vzpomínek na staré časy. Potom, ve chvíli čirého instinktu, natáhla k němu ruce a Rupert jí napůl padl do náruče a zabořil jí hlavu do

ramene. Milly ho pevně objala, zvedla hlavu k inkoustové obloze a přes slzy se dívala na hvězdy. A když měsíc zakryl mrak, poprvé ji napadlo, že je vdova.

Když Isobel vstoupila do kuchyně, ze židle u mohutného jídelního stolu se na ni ostražitě zadíval Simon. V ruce držel sklenku vína a před sebou měl Financial Times, rozložené, ale – jak ho Isobel podezírala – nečtené. „Ahoj,“ pozdravil ji.

„Ahoj,“ odpověděla Isobel. Posadila se naproti němu a sáhla po láhvi vína. Chvíli bylo ticho. Isobel se na Simona zvědavě zadívala. Klopil oči a vyhýbal se jí pohledem, jako by v něm probíhal nějaký boj.

„Takže,“ prohlásil nakonec. „Soudím, že jsi těhotná. Gratuluju.“

„Díky,“ odpověděla Isobel. Usmála se na něj. „Mám z toho velkou radost.“

„No jo,“ řekl Simon. „To je prima.“ Zhluboka se napil ze své sklenky.

„Bude to tvůj nevlastní bratr,“ dodala Isobel. „Případně sestra.“

„To vím,“ řekl Simon stručně.

Isobel se na něj soucitně podívala. „Je pro tebe těžké se s tím vyrovnat?“

„Abych byl upřímný, tak trochu!“ přiznal Simon a položil sklenku na stůl. „Chvíli to vypadá, že budeš mou švagrovou. A hned nato, že jí nebudeš. A pak zničehonic máš být mou nevlastní matkou a čekáš dítě!“

„No jo,“ podotkla Isobel. „Omlouvám se. Vážně.“ Zamyšleně se napila vína. „Jak mi vlastně budeš říkat? Nevlastní matko je trochu dlouhé, ne? Co takhle paní matko?“

„Moc vtipné,“ rozzlobil se Simon. Napil se vína, vzal noviny do rukou a pak je zase položil na stůl. „Kde sakra vězí ta Milly? Trvá jim to nějak dlouho, ne?“

„Uklidni se,“ mírnila ho Isobel. „Nespěchej tak na ni. Uvaž, že právě zjistila, že jí zemřel manžel.“

„No dobře,“ řekl Simon, „ale i tak…“ Vstal, šel k oknu a pak se obrátil do místnosti. „A – co si vůbec myslíš o tom Rupertovi?“

„Já nevím,“ zamyslela se Isobel. „Musím říct, že jsem čekala naprostého neřáda. Ale nakonec mi připadá…“ Chvíli uvažovala.

„Jenom velmi smutný. Připadá mi strašně smutný.“

„Pravdou je,“ říkal právě Rupert, „že jsem si ji nikdy neměl vzít.“ Lehce se předkláněl a unaveně svíral hlavu v rukou. Milly seděla vedle něj a rukama si pevně objímala kolena. Seděli na dlouhé zdi za kancelářskou částí domu; nad nimi visely jako druhý měsíc velké hodiny. „Věděl jsem přece, jaký jsem. Věděl jsem, že žiju ve lži. Ale víš, namlouval jsem si, že to zvládnu.“ Podíval se nešťastně na Milly.

„Opravdu jsem si myslel, že to zvládnu!“

„A co?“ nechápala Milly.

„Přece být dobrým manželem! Být normálním, slušným manželem. Dělat všechno, co dělají ostatní. Pořádat večírky, chodit do kostela a sledovat naše děti při vánočním představení o narození Jezulátka…“ Zarazil se a zadíval se do tmy. „Snažili jsme se mít dítě, víš. Loni Francesca otěhotněla. Mělo se to narodit v březnu. Ale přišla o to. A teď budou všichni děkovat Bohu za to, že to dítě potratila, že ano?“

„Nebudou,“ řekla Milly trochu nejistě.

„Ale to víš, že budou. Budou to považovat za dar z nebes.“ Podíval se na ni zarudlýma očima. „Možná jsem sobecký. Ale já to dítě chtěl. Zoufale jsem ho chtěl. A…“ zajíkl se, „byl bych mu dobrým otcem.“

„Mělo by s takovým otcem velké štěstí,“ řekla Milly odhodlaně.

„To je od tebe moc hezké.“ Rupert se slabě usmál. „Díky.“

„Ale dítě není lepidlo, viď?“ pokračovala Milly. „Dítě žádné manželství neslepí.“

„To je pravda,“ povzdychl si Rupert. „Neslepí.“ Na chvíli se zamyslel. „Divné je, že jsem na nás dva nikdy nemyslel jako na manžele. Ne v pravém slova smyslu. Byli jsme jako dva vlaky, které jedou vedle sebe a jenom vzdáleně vnímají existenci toho druhého. Nikdy jsme se nehádali, nikdy jsme se názorově nestřetli. Když se to tak vezme, téměř jsme se neznali. Bylo to velmi civilizované a příjemné – ale nebylo to opravdové.“

„Byl jsi šťastný?“

„Já nevím,“ zaváhal Rupert. „Každopádně jsem to předstíral.

Občas jsem si dokonce namlouval, že je to pravda.“

Bylo ticho. Někde v dálce zaštěkala liška. Rupert si vzdychl a natáhl před sebe nohy.

„Nepůjdeme dovnitř?“ zeptal se.

„Proč ne,“ pokrčila Milly rameny. Rupert se na ni chvíli zvědavě díval.

„A co ty?“ zeptal se nakonec.

„Co já?“

„No, Allanova smrt všechno změnila.“

„To je pravda,“ přikývla Milly. Chvíli si pozorně prohlížela vlastní ruce, pak vstala. „Jdeme dovnitř. Začíná mi být zima.“

*

Při zvuku otevírajících se vstupních dveří se Simon prudce napřímil, jako by jím projel elektrický proud. Uhladil si rukou vlasy, rozpačitě vykročil ke dveřím a cestou si v okenním skle zkontroloval, jak vypadá. Isobel se na něj podívala a povytáhla obočí.

„Asi s tebou nebude chtít mluvit,“ upozornila ho. „Víš, hodně jsi jí ublížil.“

„Já vím.“ Simon se zastavil ve dveřích. „Já vím. Ale…“ Sáhl na kliku, chvíli zaváhal, a pak dveře otevřel.

„Hodně štěstí,“ zavolala za ním Isobel.

Milly stála ve vstupních dveřích s rukama hluboko v kapsách. Když zaslechla Simonovy kroky, zvedla hlavu. Simon se zastavil a podíval se na ni. Vypadala naprosto jinak, jako by události posledních dvou dnů úplně změnily její obličej i celou její osobnost.

„Milly,“ řekl rozechvěle. Lehce mu kývla na pozdrav. „Milly, je mi to moc líto. Nic z toho, co jsem ti řekl, jsem nemyslel doopravdy.“ Slova z něj padala jako jablka ze stromu. „Neměl jsem žádné právo takhle s tebou mluvit. Neměl jsem žádné právo říkat ti takové věci.“

„Ne,“ zašeptala Milly, „to jsi neměl.“

„Strašně se mě to dotklo a byl jsem v šoku. A neviděl jsem si do pusy. Ale dej mi druhou šanci, já… já ti to vynahradím.“ Simonovy oči se najednou zaleskly slzami. „Nevadí mi, že ses předtím vdala. Nevadilo by mi ani, kdybys měla šest dětí. Chci být prostě s tebou.“ O krok k ní popošel. „Takže tě prosím, abys mi odpustila a dala mi druhou šanci.“

Nastalo dlouhé ticho.

„Odpouštím ti,“ řekla nakonec Milly s očima upřenýma na podlahu. „Odpouštím ti, Simone.“

„Opravdu?“ Simon se na ni upřeně díval. „Opravdu?“ Milly trochu pokrčila rameny.

„Bylo pochopitelné, že jsi tak reagoval. Měla jsem ti především o Allanovi říct.“

Nastalo ticho plné nejistoty. Simon šel k Milly a snažil se vzít její ruce do svých, ale ona sebou trhla. Odtáhl ruce a odkašlal si. „Slyšel jsem, co se mu stalo,“ vzpomněl si. „Je mi to líto.“

„Ano,“ řekla Milly. „Jistě tě to…“

„Ano.“

„Ale…“ zaváhal. „Víš, co to znamená pro nás?“ Milly zvedla hlavu a podívala se na něj, jako by hovořil cizím jazykem.

„Co?“

„No přece,“ pokračoval Simon. „Znamená to, že se můžeme vzít.“

„Ne, Simone,“ řekla Milly. Simon trochu zbledl.

„Co tím chceš říct?“ zeptal se a snažil se ovládnout hlas. Milly se na něj krátce podívala a pak odvrátila hlavu.

„Tím chci říct, že se vzít nemůžeme.“ A zatímco se na ni ohromeně díval, otočila se k němu zády a předními dveřmi vyšla ven.

Kapitola sedmnáctá

Milly se nezastavila, dokud nedošla k Isobelinu autu. Pak se opřela o dveře na straně spolujezdce, sáhla si do kapsy pro cigaretu a snažila se překonat bolest v prsou; snažila se nemyslet na Simonův vyděšený obličej. Udělala správnou věc, opakovala si. Bylo to poctivé. Konečně se zachovala správně.

Roztřesenýma rukama si vložila cigaretu do úst, párkrát cvakla zapalovačem, ale večerní větřík jí pokaždé sfoukl plamínek. Nakonec s lehkým frustrovaným výkřikem hodila cigaretu na zem a dupla na ni. Najednou se cítila bezmocná a v pasti. Nemohla se vrátit do domu. Nemohla odjet, protože neměla klíče od auta. Dokonce neměla ani mobil. Snad ji tu Isobel brzy najde.

Na cestě zakřupal štěrk, Milly zvedla hlavu a trhla sebou při pohledu na Simona, který k ní kráčel s odhodlaným výrazem.

„Hele, Simone, ani se o to nepokoušej,“ obrátila se k němu zády.

„Je po všem, ano!“

„Ne, není po všem!“ vykřikl Simon. Trochu zadýchaně došel k autu. „Proč bychom se vlastně nemohli vzít? Kvůli tomu, co jsem ti řekl? Milly, opravdu se ti moc omlouvám. Udělám, co budeš chtít, abych to napravil. Ale kvůli tomu to přece nemůžeš zahodit!“

„To není kvůli tomu!“ prohlásila Milly. „Ano, ublížil jsi mi. Ale jak jsem řekla, odpustila jsem ti.“ Simon z ní nespouštěl oči.

„Tak co tedy?“

„Je to mnohem hlubší. Jde… o nás. O tebe a o mě, jako o pár, tečka.“ Mírně pokrčila rameny a odcházela.

„Co je špatného na mně a na tobě jako na páru?“ Simon vyrazil za ní. „Milly, řekni mi to! Neutíkej!“

„Já před tebou neutíkám!“ namítla Milly a otočila se k němu obličejem. „Ale o tom nemá cenu mluvit. Musíš mi prostě věřit, že by to nedělalo dobrotu. Takže se k tomu postavme trochu důstojně, ano? Na shledanou, Simone.“

Chvíli váhala a pak znovu rychle odcházela.

„Na důstojnost ti kašlu!“ vykřikl Simon a utíkal za ní. „Nenechám tě takto z mého života odejít! Milly, já tě miluju. A chci si tě vzít.

Copak ty mě nemiluješ? Přestalas mě mít ráda? Jestli ano, tak mi to řekni!“

„To není tím,“ řekla Milly.

„Tak co se stalo?“ Jeho hlas ji udeřil do týla. „Co se stalo?“

„No tak dobře!“ Milly se prudce zastavila. „Dobře!“ Zavřela oči, pak je otevřela a podívala se rovnou na něj. „Stalo se to… že jsem nebyla k tobě upřímná. Nikdy.“

„Už jsem ti řekl, že mi to nevadí,“ ozval se Simon. „I kdybys měla nakrásně deset manželů.“

„Teď nemluvím o Allanovi,“ řekla Milly nešťastně. „Mluvím o spoustě lží, které jsem ti napovídala.“ Její slova stoupala večerním vzduchem jako odlétající ptáci. „Lži, lži, lži!“

Simon se na ni znepokojeně podíval. Pak polkl a rukama si odhrnul vlasy z čela.

„Jaké lži?“

„Vidíš?“ vykřikla Milly. „Vůbec nevíš, o co jde! Nemáš ani zdání, jaká ve skutečnosti jsem! Nevíš, jaká je skutečná Milly Havillová.“

„Kepinská,“ upřesnil Simon.

Milly se zúžily oči; otočila se k němu zády a ráznými kroky odcházela. „Promiň,“ omlouval se Simon okamžitě. „Já to tak nemyslel! Milly, vrať se!“

„To není k ničemu,“ zavrtěla Milly hlavou. „To nebude fungovat.

Už to dál nesnesu.“

„O čem pořád mluvíš?“ vykřikl Simon, který běžel za ní.

„Nemůžu být tím, čím si myslíš, že jsem! Nedokážu být dokonalou barbínou!“

„Já tě přece nepovažuju za žádnou zatracenou barbínu,“ vyjevil se Simon. „Co to tu povídáš! Chovám se k tobě jako k inteligentní, zralé ženě!“

„No právě!“ vykřikla Milly a otočila se k němu tak prudce, až jí od nohou odlétla sprška štěrku. „V tom je ta potíž! Chováš se ke mně jako k nějaké člověčí chytré verzi barbíny. Chceš atraktivní inteligentní ženu, která chodí v luxusních botách, nad seriály ohrnuje nos a v hlavě nosí převážně takové informace, jako je účinek směnného kurzu na evropský import. A mně to už leze krkem! Původně jsem si myslela, že bych to třeba dokázala, ale prostě mi to nejde! Já taková nejsem!“

„Cože?“ Simon na ni vytřeštěně zíral. „O čem to proboha mluvíš?“

„Simone, já už nedokážu žít podle tvých představ.“ Milly z očí vyhrkly slzy, které si netrpělivě setřela. „Nedokážu věčně hrát tuhle

roli a předstírat něco, co rozhodně nejsem. Rupert se snažil o něco podobného, a podívej se, jak dopadl!“

„Ale já po tobě přece nechci, abys byla někým, kým nejsi.“

„Jak bys také mohl? Vždyť mě vůbec neznáš.“

„Jistěže tě znám.“

„To si jenom myslíš,“ zoufala si Milly. „To se ti právě, Simone, snažím vysvětlit. Lhala jsem ti od první chvíle, co jsme se potkali.“

„A o čem?“

„O všem!“

„Ty jsi mi lhala o všem?“

„Ano.“

„Jako kupříkladu?“

„O všem.“

„Řekni jednu věc.“

„Tak dobře.“ Milly se zastavila a třesoucí se rukou si prohrábla vlasy. „Nemám ráda sushi.“ Nastalo ohromené ticho.

„Tak o to jde?“ zeptal se Simon nakonec. „Že nemáš ráda sushi?“

„Jasně že nejde jenom o to,“ dopálila se Milly. „Špatný příklad.

Já… vůbec nečtu noviny. Jenom jsem to předstírala.“

„No a co?“ podivil se Simon.

„A nerozumím modernímu umění. A dívám se na pokleslé televizní seriály.“

„Jako třeba na co?“ rozesmál se Simon.

„Jako na věci, o kterých jsi nikdy neslyšel! Jako kupříkladu na

Family Fortunes!“

„Milly…“ Simon k ní popošel o pár kroků.

„A… kupuju si levné boty, které před tebou schovávám.“

„No a co?“

„Neříkej mi pořád no a co!“ Milly vytryskly zlostné slzy. „Celou dobu jsem ti předstírala, že jsem něco, co nejsem. Na tom večírku, kde jsme se poprvé potkali, jsem o vivisekci ve skutečnosti nic nevěděla! Viděla jsem to ve vysílání pro děti.“

Simon se zastavil a nic neříkal. Dlouho bylo ticho.

„Takže tys to viděla ve vysílání pro děti,“ opakoval.

„Ano.“ Milly měla pláč na krajíčku. „Ve zvláštním programu o zvířátkách.“

Simon najednou zaklonil hlavu a rozesmál se.

„To není legrace,“ dopálila se Milly.

„Ale je!“ zalykal se Simon smíchy. „Je to velká legrace!“

„To teda není,“ bránila se Milly. „Celou dobu jsem si to vyčítala. Ty mi nerozumíš? Předstírala jsem vyzrálost a inteligenci. A tím jsem tě podváděla. Jenomže já nejsem inteligentní. Prostě nejsem!“

Simon se náhle přestal smát.

„To myslíš vážně?“

„Jistěže ano.“ Milly polykala slzy. „Nejsem chytrá! Nejsem bystrá!“

„Ale jsi.“

„Nejsem! Rozhodně ne jako Isobel.“

„Jako Isobel?“ podivil se Simon. „Ty si myslíš, že je Isobel chytrá? Jak chytrá asi musí být, když se nechala zbouchnout od svého přítele?“ Povytáhl obočí a Milly se zahihňala.

„Isobel je možná intelektuálka,“ pokračoval Simon. „Ale nejbystřejší z celé rodiny jsi ty.“

„Opravdu?“ pípla Milly.

„Opravdu. A i kdyby to nebyla pravda – kdyby ti v hlavě zbyl poslední neuron –, pořád bych tě miloval. Já miluju tebe, Milly. Nikoli tvé IQ!“

„Ale asi bys mě nemiloval,“ koktala Milly. „Kdybys věděl…“

„Kdybych věděl, jaká jsi?“ zeptal se Simon. „Ale to já přece vím.“ Povzdychl si. „Když někoho znám, Milly, neopírám se o nějaký soubor faktů. Je to spíš… takový pocit.“ Zvedl ruku a něžně jí odhrnul pramínek vlasů z čela. „Cítím, kdy se chceš smát a kdy ti je do pláče. Cítím tvou laskavost a tvou vřelost a tvůj smysl pro humor. To všechno cítím tady uvnitř. A to je to hlavní. Nejde o sushi. Ani o moderní umění. Ani o Family Fortunes.“ Odmlčel se a pak hrobovým hlasem řekl: „‚Podle našich údajů…“

Milly na něj vyvalila oči.

„Ty se na to taky díváš?“

„Náhodou jsem na to narazil.“ Zazubil se na ni. „Hele, Milly, i já se snad můžu chovat jako normální člověk, ne?“

Nastalo ticho, jenom v dálce odbíjely hodiny. Milly rozechvěle a prudce vydechla a téměř jakoby pro sebe řekla: „Teď bych si dala…“

„Cígo?“ přerušil ji Simon. Milly zvedla hlavu, podívala se na něj a pak mírně pokrčila rameny.

„Nejspíš,“ řekla.

„Vidíš,“ zakřenil se Simon. „Copak jsem to neuhodl? Neprokázal jsem jasně, že tě znám?“

„Možná.“

„Přiznej to! Znám tě! Vím, kdy máš chuť na cigaretu. Není snad tohle pravá láska? Co říkáš?“

Chvíli bylo ticho a pak Milly zopakovala: „Možná.“ Sáhla do kapsy pro balíček cigaret a dovolila Simonovi, aby jí rukou zastínil plamínek zapalovače proti větru.

„Takže,“ řekl Simon, když poprvé potáhla.

„Takže,“ řekla Milly.

Nastalo napjaté ticho, Milly znovu potáhla z cigarety a vyhýbala se přitom Simonovým očím. „Něco mě napadlo,“ prohlásil Simon.

„A co?“

„Kdybys chtěla, mohli bychom si zajít na pizzu. A třeba…“ Odmlčel se. „Bys mi tam mohla o sobě ještě něco říct.“

„Dobře,“ souhlasila Milly. Vyfoukla oblak kouře a usmála se na něj. „To by bylo hezké.“

„Máš přece ráda pizzu,“ ujišťoval se Simon.

„Ano,“ přikývla Milly. „Mám.“

„Doufám, že to jenom nepředstíráš, abys na mě udělala dojem.“

„Simone,“ okřikla ho Milly. „Drž zobák.“

„Dojdu pro auto.“ Simon zašátral v kapse, kde měl klíčky.

„Ne, počkej,“ zarazila ho Milly a mávla na něj cigaretou. „Půjdeme pěšky. Mám chuť se projít. A… promluvit si.“ Simon se na ni zadíval.

„Ty chceš jít pěšky až do Bathu?“

„Proč ne?“

„Je to skoro pět kilometrů!“

„A tady se hned pozná,“ pronesla Milly, „jak málo mě znáš. Já ujdu pět kilometrů. Ve škole jsem byla v družstvu přespolního běhu.“

„Ale je děsná zima!“

„Chůze nás rozehřeje. No tak, Simone.“ Položila mu ruku na předloktí. „Opravdu to chci.“

„Tak dobře,“ nechal se Simon přemluvit a zastrčil klíčky do kapsy.

„Prima. Jdeme pěšky.“

„Jdou na zahradu,“ referovala Isobel. „Společně.“ Otočila se zády k oknu. „Ale pusu si ještě nedali.“

„Možná nestojí o publikum,“ podotkl Harry. „Zejména ne o všetečnou starší sestru.“

„Vždyť nevědí, že je vidím!“ odsekla Isobel. „Dávala jsem si velký pozor. No. A jsou pryč.“ Kousla se do rtu a posadila se na sedátko u okna. „Vážně doufám… však víš.“

„Uklidni se,“ odpověděl Harry z křesla u krbu. „Vše se nakonec urovná.“ Isobel k němu otočila hlavu. Harry držel v ruce list papíru a propisku.

„Co tam píšeš?“ zeptala se. Harry zvedl oči a viděl, jak se na něj Isobel zvědavě dívá.

„Ale nic,“ prohlásil a rychle přeložil papír napůl.

„Ukaž mi to!“ poprosila Isobel.

„Není to nic důležitého.“ Harry se snažil zastrčit papír do kapsy.

Ale Isobel přeběhla rychle přes pokoj a vytrhla mu ho z ruky.

„Je to jenom pár jmen, která mě napadla,“ řekl Harry škrobeně, když mu ho vytrhla z ruky. „Chtěl jsem si je jenom poznamenat.“

Isobel se podívala na papír a rozesmála se.

„Harry, tobě přeskočilo? Máme na to ještě sedm měsíců!“ Pročítala si jména, na některá se souhlasně usmála, na některá protáhla obličej. Pak obrátila papír na druhou stranu. „A nač jsou tyhle?“

„Jo tyhle,“ Harry se zatvářil trochu zahanbeně. „Ty jsou pro případ, že by se nám narodila dvojčata.“

Milly se Simonem pomalu kráčeli zahradami Pinnacle Hall k bráně z tepaného železa, která vedla na silnici.

„Nečekala jsem, že právě tohle budu dneska večer dělat,“ prohodila Milly s pohledem upřeným na hvězdnou oblohu. „Dnes večer jsem měla doma povečeřet v rodinném kruhu a balit si zavazadlo na líbánky.“

„A já měl kouřit doutník s otcem a přemýšlet,“ dodal Simon.

„A co?“ zeptala se Milly. „Přemýšlíš?“

„A co ty?“ opáčil Simon.

Milly neřekla nic a stále se dívala na oblohu. Mlčky prošli kolem růžové zahrady a zamrzlé fontány do sadu.

„Tady to je,“ zarazil se najednou Simon. „Ta lavička. Kde jsem tě požádal o ruku.“ Podíval se na Milly. „Vzpomínáš?“ Milly trochu ztuhla.

„Ano,“ přisvědčila. „Jistěže si vzpomínám. Měl jsi prsten v kapse.

A šampaňské ve vykotlaném pařezu.“

„Strašně dlouho jsem to plánoval,“ vzpomínal Simon. Popošel pár kroků a poplácal pařez. „Chtěl jsem to mít dokonalé.“

Milly se na něj podívala a zaťala ruce v pěst. Buď upřímná, domlouvala si zuřivě. Buď upřímná.

„Bylo to dokonalé až moc,“ podotkla.

„Cože?“ Simon ohromeně trhl hlavou, až si to Milly začala vyčítat.

„Promiň, Simone,“ omlouvala se rychle. „Já to tak nemyslela.“ Poodešla stranou a zadívala se na stromy. „Bylo to milé.“

„Přestaň mi předstírat, Milly,“ prohlásil dotčený Simon trochu upjatě. „Řekni mi pravdu. Co sis o tom skutečně myslela?“

Chvíli bylo ticho.

„No, když o to stojíš,“ prohodila Milly nakonec. „Mám-li být opravdu upřímná, bylo to krásné, ale…“ Otočila se k němu tak, aby se mu dívala přímo do očí. „Bylo to trochu moc připravené. Navlékls mi prsten na ruku, než jsem se stačila vzpamatovat. A hned nato už bouchlo šampaňské a my jsme byli oficiálně zasnoubeni. Ani…“ zarazila se a promnula si obličej. „Ani jsem neměla čas si to promyslet.“

Nastalo ticho.

„Aha. A kdybys ten čas měla, co bys řekla?“ zeptal se Simon.

Milly se na něj několik vteřin dívala a pak otočila hlavu na druhou stranu. „Poslyš,“ řekla. „Půjdeme na tu pizzu.“

„Dobře,“ souhlasil Simon a v hlase se mu ozvalo zklamání.

„Dobře.“ Udělal několik kroků a zastavil se. „A pořád tam chceš jít pěšky?“

„Ano. Procházka mi pročistí hlavu.“ Natáhla k němu ruku. „Pojď.“

Za půl hodiny se Milly na temné silnici zastavila. „Simone?“ špitla.

„Mně je zima.“

„Můžeme trochu přidat.“

„A bolí mě nohy. Mám od těch bot puchýře.“ Simon se zastavil a zadíval se na ni. Měla ruce zabalené do konců rukávů a zastrčené v podpaždí. Rty se jí třásly a zuby cvakaly zimou.

„Už sis pročistila hlavu?“ otázal se.

„Nepročistila,“ pípla Milly nešťastně. „Ani trochu. Jediné, nač jsem schopná myslet, je vana horké vody.“

„Už to není tak daleko,“ snažil se ji Simon povzbudit. Milly se zahleděla na temnou neosvětlenou cestu.

„Ale já už neujdu ani krok. Nedal by se tu sehnat taxík?“

„Tady asi ne,“ odpověděl Simon. „Ale můžu ti půjčit bundu.“ Svlékl si ji a Milly si ji rychle oblékla a zachumlala se do teplé podšívky. „Nebude ti zima?“ prohodila zdvořile.

„Vydržím to,“ prohlásil Simon. „Půjdeme?“

„Dobře.“ Milly se začala belhat vpřed. Simon se zastavil a pozoroval ji. „Lip ti to nejde?“

„Mám nohy odřené do krve,“ zaskučela Milly. Simon se jí zadíval na boty.

„To jsou ty nové boty?“

„Ano,“ přisvědčila Milly zkormouceně. „Byly fakt za babku. Ale teď bych je nejraději neviděla.“ Udělala další krok a celá se zkroutila. Simon si povzdychl.

„Poslyš, stoupni si na mé nohy. Já tě chvilku ponesu.“

„Opravdu?“

„Klidně. A na boty se vykašli.“

Chytil Milly pevně kolem pasu a s jejíma nohama na svých se začal nemotorně pohybovat temnou nocí vpřed. „To je prima,“ špitla Milly po chvíli.

„Jsem bez sebe nadšením,“ zavrčel Simon. „O něčem takovém jsem vždycky snil.“

„Ty jdeš tak rychle!“

„To vždycky, když padám hlady.“

„Moc se omlouvám,“ zašeptala Milly. „Ale stejně to nebyl špatný nápad, že?“ Pootočila se, až Simon málem ztratil rovnováhu. „Viď, Simone?“

Simon se hlasem ochraptělým od večerního vzduchu rozesmál.

„Ano, Milly,“ přikývl nakonec a namáhavě oddychoval. „Jeden z tvých nejlepších.“

Když konečně dorazili do pizzerie, byli oba tak zmrzlí a vyčerpaní, že jim vůbec nebylo do řeči. Otevřeli dveře a do obličeje je udeřil závan teplého vzduchu prosyceného česnekem. Restaurace byla plná a bzučela hovorem a hudbou; ledová a temná silnice se najednou zdála být milion kilometrů daleko.

„Stůl pro dva, prosím,“ poručil si Simon a postavil Milly na podlahu. „A dvakrát velkou brandy.“

Milly se na něj usmála a třela si zimou zčervenalé tváře.

„Už mě nohy tak nebolí,“ řekla, když se pokusila postavit na mramorovou podlahu. „Asi k tomu stolu dokážu už dojít sama.“

„Prima.“ Simon si narovnal záda. „To je fajn.“

Zrzavý číšník je zavedl do jednoho boxu a okamžitě se vrátil se dvěma sklenkami brandy.

„Na zdraví,“ prohlásila Milly. Váhavě se podívala Simonovi do očí.

„Nejsem si jistá, na co si připít. Kupříkladu na… svatbu, která se nekonala?“

„Připijme si.“ Simon se najednou podíval vážně na Milly.

„Připijme si, Milly…“

„Na co?“

Nastalo ticho. Milly se rozbušilo srdce. Z nervozity začala trhat papírový ubrousek.

„Tohle jsem si neplánoval,“ prohlásil Simon. „Bůh ví, že jsem to neplánoval. Ale už to nemůžu vydržet.“

Položil jídelní lístek na stůl a klekl si vedle boxu na koleno. V restauraci to lehce zašumělo a lidé do sebe začali dloubat.

„Milly, prosím tě. Znovu tě žádám o ruku. A… navzdory všemu doufám, že řekneš ano. Vezmeš si mě?“

Nastalo dlouhé ticho. Nakonec se na něj Milly podívala. Ve tvářích byla zrůžovělá a v ruce žmoulala chumáč cárů z červeného ubrousku.

„Já nevím, Simone,“ řekla. „Já… si to musím promyslet.“

Když dojedli pizzu, Milly si odkašlala a pohlédla nervózně na Simona.

„Jaká byla pizza?“ zeptala se trochu upjatě.

„Dobrá,“ odpověděl Simon. „A co tvá?“

„Taky dobrá.“ Jejich oči se nakrátko setkaly, pak Simon odvrátil pohled. „Už ses…“ začal. „Máš už…“

„Ano.“ Milly se kousla do rtu. „Už mám jasno.“ Přejela ho pohledem – dosud klečel na podlaze i s jídlem jako na nějakém pikniku. Lehký úsměv jí přeletěl po tváři. „Nevstal bys laskavě?“ zeptala se.

„A proč?“ zeptal se Simon a napil se vína. „Je mi tady dobře.“

„O tom nepochybuju.“ Milly se zachvěly rty. „Jenom mě tak napadlo… že bys mě třeba chtěl políbit.“ Nastalo napjaté ticho.

„Mám tvé svolení?“ zeptal se Simon nakonec. Pomalu odložil sklenku a zvedl k ní oči. Chvíli na sebe jen tak hleděli a nevšímali si číšníků, kteří do sebe začali při hlášení objednávek do kuchyně šťouchat. Měli oči jenom pro sebe. „Opravdu mám tvé svolení?“

„Máš,“ přikývla Milly a snažila se ovládnout třesoucí se hlas.

„Máš.“ Odložila ubrousek, sklouzla ze židle vedle něj na mramorovou podlahu a položila mu ruce kolem krku. Když se jejich rty setkaly, rozlehl se v restauraci tlumený potlesk. Milly se řinuly slzy z očí na Simonův krk a jejich spojená ústa. Zavřela oči, a najednou neschopná pohnout jediným svalem, opřela se mu o širokou hruď a vdechovala

vůni jeho kůže. Měla pocit, že jí už nezbyla kapka energie ani emocí a že je u konce sil.

„Jenom drobný detail,“ zašeptal jí Simon do ucha. „Kdo to řekne tvé matce?“

Kapitola osmnáctá

Druhý den v devět hodin ráno svítilo nádherně slunce a vzduch byl svěží a mrazivý. Když Millyino malé auto dojelo na Bertram Street před číslo 1, listonoš právě zastrkoval hromadu dopisů do schránky.

„Brýtro!“ zavolal a otočil se k ní. „Jakpak se má nevěsta?“

„Prima,“ odpověděla Milly a přinutila se k úsměvu. Vzala si od něj dopisy, sáhla do kapsy pro klíč a pak se zarazila. Ve víru nadšení a obav se jí rozbušilo srdce a hlavou jí vířilo tisíc úvodních frází. Pár vteřin hleděla na lesknoucí se sklo vstupních dveřích a pak zastrčila klíč do zámku.

„Mami!“ zavolala vysokým napjatým hlasem, když vstoupila dovnitř. „Mami!“ Položila dopisy na stolek v hale, svlékla si kabát a snažila se zachovat klid. Ale nadšení jí najednou začalo probublávat jako sodovka a Milly cítila, jak se jí ústa roztahují v nadšeném úsměvu. Měla chuť se smát, zpívat a poskakovat jako malá holka.

„Mami, víš, co je nového?“

Vesele rozrazila dveře do kuchyně a překvapeně se zarazila. Matka s otcem seděli jako staří přátelé u kuchyňského stolu, oba dosud v županu jako na dovolené.

„Jé,“ vyjekla a hned se podivila, proč je tak překvapená.

„Milly!“ vykřikla Olivia a odložila noviny. „Jak se máš?“

„Předpokládali jsme, že zůstaneš přes noc u Harryho,“ prohodil James.

„Už jsi snídala?“ zajímala se Olivia. „Udělám ti trochu kávy – a dobrý toast, ne?“

„Ano,“ přikývla Milly. „Vlastně ne. Hele, poslouchejte mě!“ Projela si rukou vlasy a na obličej se jí vrátil úsměv. „Mám pro vás skvělé zprávy. Budeme se se Simonem brát!“

„Holčičko!“ vykřikla Olivia. „To je úžasné!“

„Takže jste se nakonec usmířili,“ poznamenal James. „To velmi rád slyším. Je to dobrý kluk.“

„To dobře vím,“ přisvědčila Milly. A ústa se jí roztáhla k úsměvu.

„A já ho miluju. A on miluje mě. A všechno je zase báječné.“

„To je prostě skvělé!“ Olivia se napila z hrnečku kávy. „A kdy se hodláte vzít?“

„Za dvě hodiny,“ zajásala Milly.

„Cože?“ vyjekla Olivia a hrneček s kávou narazil prudce o stůl.

„Myslíš to vážně, Milly?“ zeptal se James. „Ještě dnes dopoledne?“

„Ano! Dnes dopoledne!“ vykřikla Milly. „Proč ne?“

„Proč ne?“ vyjekla Olivia v panice. „Protože není nic nachystané! Protože jsme všechno zrušili! Je mi to velmi líto, holčičko, ale žádná svatba se konat nemůže!“

„Mami, máme všechno, co je zapotřebí,“ oponovala jí Milly.

„Nevěstu a ženicha. Někdo mě dovede k oltáři…“ koukla na Jamese,

„…někdo si nasadí velký klobouk na hlavu a trochu si popláče. Dokonce máme svatební dort. A nic víc nepotřebujeme.“

„Ale kanovník Lytton…“

„Mluvili jsme s ním včera večer,“ vysvětlila jim Milly. „Všechno je vlastně připravené. No tak!“ vyháněla gestem rodiče z kuchyně.

„Jděte se obléknout! Připravte se!“

„Počkat!“ zavolala Olivia na Milly, která už vyběhla ze dveří. „A co Simon? Vždyť nemá svědka!“ Dveře se otevřely a objevil se v nich Millyin obličej.

„Má svědka,“ prohlásila. „A toho nejlepšího, jakého může mít.“

„Vůbec nic na tom není,“ uklidňoval ho Simon a upil trochu kávy.

„Tady máš prstýnky. Když si o ně vikář řekne, tak mu je jednoduše dáš. A hotovo!“

„No dobře,“ odpověděl Harry a zhluboka si vzdychl. Vzal od Simona dva zlaté kroužky a několik vteřin se na ně tak upřeně díval, jako by si chtěl vrýt jejich podobu do paměti. „Vikář mi řekne, abych mu je dal, a já mu je dám. Ale budu je držet v dlani, nebo v prstech, nebo jak vlastně?“

„Co já vím,“ mávl rukou Simon. „Copak na tom záleží?“

„To já nevím!“ odpověděl Harry. „Ty bys to měl vědět. Proboha!“

„Nejsi nervózní, tati, že ne?“ ujišťoval se Simon.

„To víš, že nejsem vůbec nervózní!“ uklidňoval ho Harry. „Už jdi.

Jdi si vyleštit boty.“

„Tak ahoj.“ Simon se od kuchyňských dveří na Harry ho zazubil.

„A jsi nervózní?“ zeptala se Isobel ze sedátka u okna, když Simon odešel.

„Nejsem.“ Harry se na ni podíval. „Možná trošku.“ Rázně odstrčil židli od stolu a kráčel k oknu. „Je to absurdní. Já bych přece pro kristápána neměl jít Simonovi za svědka!“

„Je to v naprostém pořádku,“ uklidňovala ho Isobel. „Když tě chce.“

„Chceš tím říct, že nikoho lepšího nemá. Tak řekl starému tatíkovi.“

„Tak jsem to rozhodně nemyslela,“ bránila se Isobel trpělivě.

„Mohl přece zavolat některému ze svých kamarádů z práce, to ti snad nemusím připomínat. Ale tím nejlepším ze všech jsi ty. I pro mě.“ Uchopila jeho ruku do dlaní a Harry je po chvíli stiskl. Isobel se podívala na hodinky a protáhla obličej. „Ale teď už opravdu musím jít. Máma bude v jednom kole.“

„Tak se sejdeme tam,“ navrhl Harry.

„Zatím se měj,“ odpověděla Isobel. Ve dveřích se ještě otočila. „A jistě ti neuniklo, jaké plynou výhody z toho, jít ženichovi za svědka.“

„A jaké?“

„Svědek se totiž může vyspat s první družičkou.“

„Opravdu?“ Harryho tato informace očividně potěšila.

„Je to prastarý zvyk,“ informovala ho Isobel. „Zeptej se faráře, potvrdí ti to.“

*

Když Isobel vstoupila do haly, viděla Ruperta scházet ze schodů. Nevěděl, že ho někdo vidí, a tvářil se tak zoufale a nešťastně, až Isobel zamrazilo. Chvíli tam jenom tak mlčky stála. Pak se najednou cítila trapně jako voyeur, a tak zašoupala hlasitě nohou o zem a chvíli ještě počkala v úkrytu, aby měl Rupert možnost před tím, než se setkají, změnit výraz.

„Ahoj,“ pozdravila ho. „Právě jsme si říkali, jestli jste v pořádku.

Vyspal jste se dobře?“

„Výborně, díky,“ přikývl Rupert. „Bylo od Harryho moc hezké, že mě tu nechal přespat.“

„Ale jděte,“ řekla Isobel. „To byla maličkost! Od vás zase bylo moc hezké, že jste se sem trmácel takovou dálku, abyste Milly řekl o…“ Rozpačitě se zarazila. „Víte, že se nakonec budou brát?“

„Nevím.“ Rupert se nuceně usmál. „To je skvělá zpráva. Opravdu skvělá.“ Isobel ho bylo tak líto, že si přála pro něj udělat něco hezkého.

„Víte, Milly se určitě nebude zlobit, když tam nepůjdete,“ začala.

„Nebude to tentokrát žádná velká a oslnivá svatba. Bude nás tam

jenom šest. Ale kdybyste měl chuť se zúčastnit, moc rádi bychom vás tam viděli.“

„To je od vás moc milé,“ odpověděl Rupert po krátkém zaváhání.

„Opravdu moc milé. Ale… asi raději pojedu domů. Pokud vám to nevadí.“

„Jistěže nevadí,“ řekla Isobel. „Jestli chcete jet domů, klidně jeďte.“ Rozhlédla se prázdnou halou. „Někoho vám seženu, aby vás odvezl na nádraží. Rychlík do Londýna jede každou hodinu.“

„Nepojedu do Londýna,“ prohlásil Rupert. Jeho obličej nabyl zasněného, téměř vyrovnaného výrazu. „Jedu domů. Do Cornwallu.“

O půl jedenácté byla Olivia dokonale oblečená a celkově připravená. Podívala se na sebe do zrcadla a spokojeně se usmála. Jasně růžový kostýmek jí báječně slušel a klobouk stejné barvy se širokou krempou jí vrhal na obličej růžové světlo. Když otáčela hlavou na všechny strany ve snaze vypátrat sebemenší nedokonalosti v nalíčení a případná smítka na černém sametovém límci svého kabátu, plavé vlasy se jí v zimním slunci krásně leskly. Vzala si kabelku a se zalíbením se zadívala na růžové hedvábné mašličky na luxusních kožených botách.

„Moc ti to sluší!“ pochválil ji James, který právě přicházel.

„Taky vypadáš moc pěkně,“ řekla Olivia a přejela pohledem jeho zimní plášť. „Velmi elegantně. Jako pravý otec nevěsty.“

„A ty jako matka nevěsty,“ zazubil se na ni James. „Když už mluvíme o nevěstě, kdepak je?“

„Ještě se obléká,“ vysvětlila mu Olivia. „Pomáha jí Isobel.“

„V tom případě bychom si mohli dát trochu předsvatebního šampaňského. Co říkáš?“ James k ní natáhl ruku a Olivia ji po menším zaváhání přijala. Když scházeli po schodech do haly, zastavil je hlas.

„Vydržte chvíli. Jenom vteřinu. A nedívejte se na mě.“

Zastavili se a usmáli se na sebe a Alexander dělal jeden záběr za druhým.

„Už můžete pokračovat,“ pustil je dál. Když procházela Olivia kolem něj, mrkl na ni. „Senzační, Olivie, velmi sexy.“

„Díky, Alexandře.“ Olivia se trochu začervenala. James jí stiskl ruku a červeň na tvářích se jí ještě prohloubila.

„Tak si dáme to šampaňské,“ připomněla.

Vstoupili do obývacího pokoje, kde v krbu praskal oheň, a James vytáhl láhev šampaňského a skleničky. Podal Olivii sklenku a pak si nalil sám.

„Tak na tu svatbu,“ prohlásil.

„Na svatbu,“ opakovala Olivia. Napila se vína a opatrně se posadila na kraj židle, aby si nepomačkala sukni. „Bude mít někdo na slavnostním obědě proslov?“

„Nemám zdání,“ odpověděl vesele James. „My půjdeme na nějaký slavnostní oběd?“ Olivia pokrčila rameny a napila se vína.

„Kdo ví? Záleží na Milly. Ona to organizovala.“ Stín smutku jí přeletěl obličejem. „Já jsem tu jenom obyčejný host.“ James se na ni soucitně zadíval.

„Vadí ti to?“ zeptal se. „Vadí ti, že nemáme velkou okázalou svatbu, jakou jsi plánovala? Ledové labutě, varhaníka ze Ženevy a pět tisíc významných hostů?“

„Ani ne,“ odpověděla Olivia po chvíli. „Je mi to vlastně jedno.“ Vesele se na Jamese zasmála. „Hlavně že se vezmou. To je na tom nejdůležitější, ne? Že se vezmou.“

„Ano,“ přikývl James. „To je nejdůležitější.“

Chvíli bylo ticho. Olivia hleděla do ohně a v dlaních svírala sklenku.

„A navíc,“ prohlásila najednou, „je mnohem originálnější mít takhle soukromou svatbu. Velké svatby bývají často vulgární, když si jeden nedá pozor. Nemyslíš?“

„Určitě,“ usmál se James.

„A člověk by tomu snadno propadl, nemám pravdu?“ pokračovala Olivia s blaženým podtónem v hlase. „Koneckonců, nestojíme přece o to, aby se na svatbě naší dcery sešla chátra z celého světa! Chceme mít exkluzivní svatbu v kruhu nejbližší rodiny.“

„Tedy, v kruhu nejbližší rodiny to bude stoprocentně.“ James dopil sklenku. „S tou exkluzivitou si už tak jistý nejsem.“

U dveří cosi zašustilo, a když se tam podívali, stála tam Isobel v dlouhých splývavých šatech ze světle růžového hedvábí. Ve vlasech měla květiny a tváře zrůžovělé vzrušením.

„Přišla jsem oznámit, že nevěsta je už připravená.“

„Vypadáš báječně, holčičko,“ zavolal na ni James.

„Absolutně nádherně!“ přidala se Olivia. Isobel pokrčila rameny.

„Normálně,“ řekla. „Ale pojďte se podívat na Milly. Právě schází ze schodů a Alexander ji při tom fotí.“

„Zlatíčko,“ vyhrkla Olivia, když se Isobel otočila ke dveřím. „Co se stalo s těmi růžemi?“

„Jakými růžemi?“

„Těmi hedvábnými růžemi, které jsi měla na šatech?“

„Aha, s těmi,“ odpověděla Isobel po jistém zaváhání. „Ty nějak… odpadly.“

„Odpadly?“

„Odpadly,“ opakovala Isobel. „Asi nebyly moc dobře přišité.“ Všimla si Oliviina vyjeveného obličeje a zasmála se. „No tak, mami. Na růžičkách přece nezáleží. Pojď se podívat na Milly. Ta je tu dnes hlavní atrakce.“

Všichni vyběhli do haly a otočili se ke schodům. V jednoduše střižených saténových šatech v barvě slonové kosti pomalu sestupovala a přes závoj se stydlivě usmívala Milly. Pevný vyšívaný živůtek měla vypasovaný a dlouhé rukávy kolem zápěstí lemované kožešinou. Ve vlasech se jí třpytila diamantová čelenka.

„Milly!“ vykřikla Olivia rozechvěle. „Vypadáš dokonale. Dokonalá nevěsta.“ Najednou jí vhrkly do očí slzy a Olivia odvrátila hlavu.

„Tak co říkáte?“ zeptala se Milly nejistě a rozhlížela se po ostatních. „Ujde to?“

„Holčičko, vypadáš nádherně,“ pochválil ji James. „Simon Pinnacle je velmi šťastný muž.“

„Nemůžu uvěřit, že k tomu nakonec dojde.“ Olivia si přitiskla kapesníček k očím. „Naše malá Milly. A už se vdává.“

„Jak tam všichni pojedeme?“ zajímal se Alexander a udělal poslední záběr. „Potřebuju vzít s sebou stativ.“

„Milly?“ obrátil se k dceři James. „Je to tvá šou.“

„Já nevím.“ Milly se zatvářila zmateně. Sestoupila z několika schodů a vlečka klouzala za ní. „Na to jsem nepomyslela.“

„Půjdeme pěšky!“ zazubila se na ni Isobel.

„Buď zticha, Isobel,“ okřikla ji Milly. „Ach Bože, co teď uděláme?“

„Když pojedeme ve dvou autech,“ uvažoval James a podíval se na Olivu, „mohla bys vzít Isobel a Alexandra a já bych mohl vzít Milly…“

Přerušil ho zvonek u předních dveří a všichni sebou trhli.

„Kdo to proboha…“ podivil se James. Rozhlédl se po ostatních a šel otevřít. Na prahu stál člověk s kšiltovkou pod paží a strnule se uklonil.

„Svatební automobily pro Havillovy,“ oznamoval.

„Cože?“ James se mu podíval přes rameno na ulici. „Ale my jsme je přece zrušili!“

„Nikdo nic nerušil,“ odpověděl ten člověk. James se obrátil dozadu.

„Olivie,“ zeptal se, „zrušila jsi svatební automobily?“

„Určitě,“ prohlásila Olivia rozhodně.

„Mně o tom ale nikdo nic neřekl,“ protestoval muž.

„Takže vám o tom nikdo nic neřekl,“ opakovala po něm Olivia a podrážděně potřásla hlavou. „Už vás někdy napadlo, že nemusíte mít správné informace? Právě včera jsem mluvila s jakousi slečnou z vaší firmy a ta mě ujišťovala, že všechno patřičně zrušila. Takže bych vám navrhovala, abyste se vrátil do svého auta a někomu tam u vás zavolal. Nepochybně zjistíte, že…“

„Mami!“ skočila jí zoufale do řeči Milly. „Mami!“ Povytáhla významně na Olivii obočí a ta si ihned uvědomila, co vlastně říká.

„Nicméně,“ vzpamatovala se okamžitě. „Šťastnou náhodou se situace opět změnila.“

„Takže ta auta nakonec chcete?“ pokoušel se v tom vyznat muž s kšiltovkou.

„Chceme,“ odpověděla Olivia blahosklonně.

„Výtečně, madam,“ prohlásil muž a seběhl ze schodů. Dole na chodníku si ulevil slovy „praštěná kráva“, která doletěla až nahoru k ostatním.

„Takže,“ dal se do organizování James. „Vy ostatní odjedete… a já s Milly pojedeme za vámi. Není to přesně podle protokolu?“

„No tak vidíš,“ usmála se Isobel na Milly. „Usmálo se na tebe štěstí!“

Když scházeli ze schodů k připraveným autům, dotkl se Alexander zlehka Isobeliných zad.

„Hele, moc rád bych si někdy udělal pár vašich záběrů,“ řekl.

„Máte fantastické lícní kosti.“

„Opravdu?“ povytáhla na něj Isobel obočí. „Tohle říkáte všem holkám?“

„Všem ne,“ odpověděl Alexander. „Jenom těm krásným.“ Vážně se na ni zadíval. „Myslel jsem to doopravdy.“

„Alexandře…“

„Nevím, jestli je na to ta správná chvíle,“ přehodil si stativ přes rameno. „Ale možná až se odbudou všechny ty věci kolem svatby… nemohli bychom si my dva zajít někam na drink?“

„Vy máte ale drzost!“ prohlásila Isobel.

„Já vím,“ řekl Alexander. „Tak šla byste?“ Isobel se rozesmála.

„Jsem velmi polichocená,“ odpověděla. „A také těhotná.“

„Vida.“ Alexander pokrčil rameny. „To snad nevadí.“

„A navíc…“ dodala a malinko se začervenala, „…se budu vdávat.“

„Cože?“ Deset metrů před nimi se Olivia ve vteřině obrátila a celá se rozzářila. „Isobel! Myslíš to vážně?“

Isobel se podívala na Alexandra a otočila oči v sloup.

„To je zatím ve stadiu úvah, mami,“ zavolala o něco hlasitěji.

„Ještě to není jisté.“

„A kdo je to, holčičko? Znám ho? Jak se jmenuje?“

Isobel se zadívala na Olivii, ale slova jí nešla z úst. Otevřela pusu, pak ji zase zavřela, podívala se stranou a sklopila oči.

„Je to… jeden takový, kterého ti představím později,“ vysoukala ze sebe nakonec. „Až po svatbě. Nejdřív vyřídíme tohle. Ano?“

„Jak myslíš, holčičko,“ souhlasila Olivia. „Páni, já jsem tak napjatá!“

„Tak fajn!“ usmála se Isobel. „To je dobře.“

Harry se Simonem dorazili do kostela za deset minut jedenáct. Otevřeli chrámové dveře a mlčky nahlédli do obrovského prázdného a vyzdobeného prostoru. Simon se podíval na otce, pak udělal pár kroků širokou uličkou mezi lavicemi a jeho kroky na kamenné podlaze přímo duněly.

„Vida!“ zavolal kanovník Lytton, který se objevil v postranních dveřích. „Ženich a jeho svědek! Vítejte!“ Rozběhl se k nim kolem řad nablýskaných a květinami vyzdobených mahagonových lavic.

„Kam se posadíme?“ rozhlížel se Harry. „Nejlepší místa jsou už obsazená.“

„Velmi vtipné,“ zazubil se kanovník Lytton. „Místa pro ženicha a jeho svědka jsou vpředu napravo…“

„Jste moc hodný,“ děkoval mu Simon, když za ním kráčel do přední části kostela, „že jste nám tak narychlo vyhověl. A pro tak málo lidí. Jsme vám velmi vděčni.“

„Na počtu přece nezáleží,“ odpověděl kanovník Lytton. „Jak pravil náš Pán: ‚Neboť kde jsou dva nebo tři shromážděni ve jménu mém, tam jsem já uprostřed nich.‘“ Odmlčel se. „Ovšem sbírka bude mít znatelně chudší výsledek…“ Delikátně se odmlčel a Harry si odkašlal.

„Pochopitelně že schodek dorovnám,“ slíbil. „Když naznačíte výši.“

„Jste laskav,“ zamumlal kanovník Lytton. „A tu máme paní Blenkinsovou, naši varhanici. Měli jste veliké štěstí, že měla dnes dopoledne volno!“

Uličkou k nim kráčela starší žena v hnědé větrovce.

„Ještě jsem si nahoře nic nevyzkoušela,“ spustila, jen co k nim dorazila. „Neměla jsem na to čas, víte.“

„To vůbec nevadí,“ odpověděl Simon okamžitě. „My jsme naprosto…“

„Vyhovovalo by vám ‚Přichází nevěsta‘?“

„Stoprocentně.“ Simon se podíval na Harryho. „Nám je to jedno. Mockrát děkujeme. Jsme vám hrozně vděčni.“ Žena na to kývla hlavou, odešla a za šustění sutany se vytratil i kanovník Lytton.

Simon se posadil do první lavice a natáhl před sebe nohy.

„Mám děsný strach,“ svěřil se.

„Já taky,“ připojil se Harry a trochu se otřásl. „Z toho kněze jsem dostal zimnici.“

„Budu dobrý manžel?“ Simon zvrátil hlavu a zadíval se do rozlehlého chrámového prostoru. „Bude se mnou Milly šťastná?“

„Už s tebou šťastná je,“ připomněl mu Harry. „Hlavně nic neměň. Nemysli si, že když jste manželé, musíš se chovat jinak.“ Podíval se Simonovi do očí. „Máš ji rád. To každému postačí.“

V zadní části kostela se ozval hluk a jako přízračná zářivě růžová vidina se tam objevila Olivia. S podpatky lehce cvakajícími o podlahu kráčela uličkou. „Budou tu každou chvíli,“ zašeptala.

„Posaďte se vedle mě,“ plácl Harry rukou o lavici. Olivia zaváhala.

„Ne,“ s lítostí odmítla. „Tak to není správné. Musím si sednout na druhou stranu.“ Trochu se napřímila. „Jakožto matka nevěsty.“

Posadila se a několik minut bylo ticho. Pak k nim z ničeho nic dolehla tichá hra varhan. Simon napnul prsty na rukou a mlčky se na ně zadíval. Harry se podíval na hodinky. Olivia vytáhla pudřenku a překontrolovala svůj vzhled.

Najednou něco vzadu zašustilo a všichni vyskočili.

Simon se zhluboka nadechl a snažil se uklidnit. Ale srdce mu bouchalo jako splašené a dlaně se mu potily.

„Myslíš, že máme stát?“ špitl k otci.

„Já nevím!“ sykl k němu Harry. Vypadal stejně rozrušeně. „Jak to mám sakra vědět?“ Olivia se otočila a zahleděla se dozadu.

„Už ji vidím!“ zašeptala. „Je tady!“

Varhanní hudba zvolnila a pak utichla. Všichni stáli a rozpačitě se na sebe dívali. Ticho bylo velmi napjaté, nikdo téměř nedýchal.

Pak zazněly známé akordy Wagnerova Svatebního pochodu. Simon cítil, jak mu v krku roste knedlík. Neodvážil se pohnout, zuřivě mrkal a hleděl upřeně před sebe, až ho Harry zatahal za rukáv. Pomalu otáčel hlavu, až viděl do uličky, a pak se mu srdce zastavilo. Uličkou kráčela Milly zavěšená do otce a vypadala nádherněji než kdykoli předtím. Rty měla pootevřené v rozechvělém úsměvu, oči jí pod závojem zářily a pleť se jí nádherně odrážela od slonovinové barvy jejích šatů.

Když došla k němu, zastavila se. Zaváhala, pak si rozechvěle pomalu odhrnula průsvitný závoj z obličeje. A přitom se rukou lehce dotkla náhrdelníku z říčních perel, který měla kolem krku. Zarazila se, jednu perličku vzala do prstů a oči jí na chvíli potemněly.

Pak ji pustila, zhluboka se nadechla a zvedla hlavu.

„Připravená?“ zeptal se Simon.

„Ano,“ řekla Milly a usmála se na něj. „Naprosto.“

Než Rupert dorazil do domečku přilepeného na útesu, bylo téměř poledne. Cestou se podíval na hodinky a napadlo ho, že Milly je v tuto dobu patrně už vdaná. Se Simonem si asi přiťukává šampaňským a jsou tak šťastni, jak jenom lidé mohou být.

Dveře se otevřely, ještě než k nim došel, a vykoukl z nich jeho otec.

„Vítám tě, chlapče,“ řekl mile. „Už jsem na tebe čekal.“

„Ahoj, tati.“ Rupert položil aktovku na zem, aby otce objal. Když se podíval starému pánovi do laskavých očí, jeho sebeovládání se zcela rozpadlo a málem se zhroutil otci s pláčem do náruče. Ale cítil se naprosto vyprahlý, všechny slzy už vyplakal.

„Uvařím ti šálek dobrého čaje,“ řekl otec a vedl syna do malého obývacího pokoje s vyhlídkou na moře. „Volala mi dnes tvá žena a ptala se mě, jestli jsi tady. Že prý se moc omlouvá. A prý tě moc pozdravuje a modlí se za tebe.“

Rupert na to nic neřekl. Usedl k oknu a zadíval se na prázdné modré moře. Zdálo se mu, že vzpomínky na Francesku už zcela vyprchaly.

„Taky ti před několika dny volala jakási slečna,“ zavolal na něj otec z kuchyně, odkud se ozývalo cinkání nádobí. „Myslím, že se jmenovala Milly. Dovolala se ti?“

Rupertovým obličejem přeletěl náznak úsměvu.

„Ano,“ odpověděl. „Dovolala.“

„Předtím jsem o ní nikdy neslyšel,“ pokračoval otec a nesl mu čajovou konvici. „Někdo z tvých známých?“

„Ani moc ne. Je to…“ Rupert se odmlčel. „Je to žena jednoho mého přítele.“

Opřel se zády o židli a zadíval se z okna na moře, jehož vlny narážely dole do útesů.