Madeleine Wickham ( Sophie Kinsella )

Nezvaný host

Kapitola první

Fleur Daxenyová pokrčila nos, skousla si spodní ret, založila ruku v bok a chvíli se mlčky prohlížela v zrcadle. Nakonec se hlasitě rozesmála.

„Pořád se nedokážu rozhodnout,“ vysvětlovala. „Všechny jsou nádherné.“

Prodavačka z módního salonu Svět klobouků si vyměnila vyčerpaný pohled s nervózním mladým kadeřníkem usazeným na pozlacené stoličce. Do Fleuřina apartmá se dostavil už před půlhodinou a od té doby čeká, až se konečně bude moct pustit do práce. V kloboučnici zatím sílilo podezření, že s touhle zákaznicí jen marní čas.

„Moc se mi líbí tenhle, se závojem,“ prohlásila znenadání Fleur a sáhla pro miniaturní klobouk z černého saténu s jemnou síťovinou.

„Je mimořádně elegantní, nemyslíte?“

„Velice elegantní,“ souhlasila prodavačka a přispěchala právě včas, aby zachytila černý hedvábný cylindr, který se Fleur chystala odhodit na koberec.

„Velice,“ papouškoval kadeřník z rohu místnosti a po-kradmu se podíval na hodinky. Za čtyřicet minut má být zpátky v salonu. Šéfa to nepotěší. Možná by mu měl zatelefonovat a objasnit situaci. Nebo by…

Fleur přikývla. „Dobrá. Už jsem se rozhodla.“ Odhrnula závoj a se zářivým úsměvem se rozhlédla po pokoji. „Dneska půjdu v tomhle.“

„Vybrala jste dobře, madam,“ řekla prodavačka s úlevou. „Je to půvabný klobouček.“

„Půvabný,“ špitl kadeřník.

„Buďte tak laskavá a těch zbývajících pět mi zabalte do krabic…“ Fleur obdařila svůj obraz v zrcadle nevyzpytatelným úsměvem a znovu si zakryla obličej lehkým hedvábným závojem. Žena z modiství na ni upřela užaslý pohled.

„To znamená… že koupíte všechny?“

„Samozřejmě. Ani s jedním se nemůžu rozloučit. Všechny jsou neodolatelné.“ Fleur se otočila ke kadeřníkovi. „A teď vy, zlatíčko… Dokážete vykouzlit účes, který by se hodil k tomuhle klobouku?“

Mladík na ni zíral s pootevřenými ústy a cítil, jak mu do tváří stoupá krev. „Ehm… Ano. Myslím, že ano. Totiž…“

Ale Fleur ho už neposlouchala a znovu oslovila prodavačku.

„Připište mi to na hotelový účet, prosím vás,“ instruovala ji. „Nebude to problém, že ne?“

„Nikoli, madam,“ ujistila ji kloboučnice dychtivě. „Jako hotelový host máte nárok na patnáctiprocentní slevu na všechny naše výrobky.“

„To je milé,“ pravila Fleur a nenápadně zívla. „Hlavně že se to dá připsat na účet.“

„Okamžitě to zařídím.“

„Výborně,“ řekla Fleur. Jakmile prodavačka vyběhla z pokoje, otočila se k mladičkému kadeřníkovi a vyslala k němu oslnivý úsměv. „Jsem vám k dispozici.“

Měla hluboký a melodický hlas kupodivu bez výrazného přízvuku, nicméně kadeřníkovi zněl v tu chvíli malinko posměšně. Rudý až za ušima zamířil k židli, na níž seděla Fleur. Postavil se za ni, nabral do dlaně její husté rudozla-té kadeře a chvíli si je prohlížel. Pak je pustil a nechal volně spadnout po Fleuřiných zádech.

„Máte vlasy ve velmi dobrém stavu,“ podotkl váhavě.

„Mám štěstí,“ mínila Fleur samolibě. „Nikdy jsem s nimi neměla problémy. A vlastně ani s pletí.“ Nachýlila hlavu ke straně, poodhrnula si hotelový župan a zlehka se otřela tváří o světlou, hebkou pokožku ramene. „Kolik byste mi hádal let?“ zeptala se nečekaně.

Mladík se začal ošívat. „Já… Totiž.“

„Je mi čtyřicet,“ pronesla lenivým tónem a zavřela oči.

„Čtyřicet,“ opakovala, jako by ten údaj zvažovala. „To nutí člověka k zamyšlení, viďte?“

„Nevypadáte na to…,“ spustil kadeřník s váhavou zdvořilostí.

Fleur otevřela oči. Zeleně zajiskřily. Jako oči hladové kočky.

„Že nevypadám na čtyřicet? A na kolik tedy?“

Mladík viditelně zrozpačitěl. Otevřel pusu, ale vzápětí ji zase zavřel. Znenadání si uvědomil, že téhle neuvěřitelné ženské věk prostě určit neumí. Není s to ji zařadit do žádné věkové ani společenské kategorie. Jako by se vzpírala jakémukoli škatulkování. Když se setkal s jejím pohledem, projel jím nepatrný záchvěv vzrušení, přiživený přesvědčením, že tenhle okamžik je něčím významný. Chvějícíma se rukama se znovu dotkl jejích vlasů; klouzaly mu mezi prsty jako neposedné plamínky.

„Vypadáte na tolik let, na kolik vypadáte,“ zašeptal zastřeným hlasem. „Čísla s tím ani trochu nesouvisí.“

„To je milé,“ řekla Fleur nepřesvědčivě. „Kocourku, než se začnete věnovat mým vlasům, co kdybyste mi objednal skleničku dobrého šampaňského?“

Mladík zklamané spustil ruce podél těla a poslušně zamířil k telefonu. Než stačil navolit číslo, otevřely se dveře a dovnitř vešla prodavačka ze Světa klobouků, v náručí stoh krabic. „Hotovo,“ zvolala udýchaně. „Stačí, když se mi tady laskavě podepíšete…“

„Prosil bych skleničku šampaňského,“ vpadl kadeřník s žádostí na hotelovou službu. „Pokoj číslo tři sta jedna.“

„Tak mě napadlo…,“ spustila prodavačka opatrně, „víte jistě, že chcete všech šest klobouků černých? V letošní sezoně letí spíše barevné.“ Zamyšleně si poklepala nehtem o horní řezáky. „Například smaragdově zelený. Ten by vám šel skvěle k vlasům…“

„Chci jen černé,“ pravila Fleur nesmlouvavě. „O žádnou jinou barvu nestojím.“

Hodinu nato se Fleur znovu zadívala do zrcadla. Usmála se a spokojeně přikývla. Oblékla si jednoduchý černý kostým, který jí dokonale padl, natáhla hladké černé punčocháče s lesklým nylonovým vláknem a obula nenápadné černé střevíce. Vlasy jí kadeřník vyčesal do pečlivě upraveného drdolu, jejž zakrýval malinký černý klobouk se závojem. Jediným ústupkem jednotvárné černi byl záblesk lososově růžové halenky pod elegantně střiženým sakem. Fleur si předsevzala, že nehledě na obřadnost situace nebo

střízlivost svého oděvu si na sebe vezme něco kontrastního. V záplavě neosobních černých ohozů přiláká nepatrné zpestření bezděčnou pozornost. Lidé si jí všimnou, i když přesně nebudou vědět proč. A právě o to vždycky usilovala.

Aniž odtrhla oči ze svého obrazu v zrcadle, spustila si přes obličej vzdušný závoj. Samolibý výraz vzápětí zmizel a vystřídal jej zasmušilý žal s přídechem tajemná. Fleur na sebe několik minut upřeně hleděla. Pak vzala černou koženou kabelku značky Osprey a podržela si ji v úrovni kolenou. Několikrát zvolna a s uspokojením přikývla a přitom si všimla, jak jí závoj vrhá na bledý obličej nejasné tajemné stíny.

Ze zamyšlení ji vyburcovalo nečekané zazvonění telefonu.

„Prosím?“

„Fleur, kdes byla? Pokoušel jsem se ti dovolat.“ Angličtina z výrazným řeckým přízvukem byla nezaměnitelná. Fleuřinu tvář zkřivilo podrážděné zamračení.

„Sakisi! Zlato, zrovna jsem na odchodu…“

„Kam jdeš?“

„Nikam. Jen na nákup.“

„A co chceš kupovat? Oblečení jsem ti přece nakoupil v Paříži.“

„Já vím, zlato. Ale dneska večer jsem tě chtěla překvapit něčím novým.“ Do hlasu se jí vloudil přesvědčivý zamilovaný tón. „Mám na mysli něco elegantního a sexy…“ Vtom dostala nápad. „Víš, Sakisi,“ dodala opatrně, „napadlo mě, že by bylo lepší platit hotově, aby mi poskytli slevu. Můžu si vyzvednout peníze přímo v hotelu, viď? Z tvého účtu…“

„Jen určitou částku. Myslím, že nanejvýš deset tisíc.“

„Tolik potřebovat nebudu,“ ohradila se naoko dotčeně. „Chci si koupit jen jedny šaty. Nebudou stát víc než pět set liber.“

„A až je koupíš, vrátíš se rovnou do hotelu.“

„Ale jistě, zlato.“

„Žádné jistě na mě neplatí. Fleur, tentokrát, se nesmíš opozdit. Je ti to jasné? Nesmíš se opozdit? Poslední věta zněla jako vojenský rozkaz. Fleur sebou podrážděně trhla. „Doufám, žes mi rozuměla. Ve tři hodiny se pro tebe zastaví Leonidas. Vrtulník odlétá přesně ve čtyři. Naši hosté přijdou v sedm a ty je musíš přivítat. Nepřeju si, aby

ses opozdila jako minule. To bylo… to bylo… naprosto nepřijatelné. Posloucháš mě, Fleur?“

„Ovšemže tě poslouchám,“ přisvědčila. „Ale někdo klepe na dveře. Půjdu zjistit, kdo to je…“ Počkala pár vteřin a pak rázně položila sluchátko. Za okamžik je zase zvedla.

„Můžete mi poslat do pokoje nosiče, prosím?“

Hotelová hala tonula v tichu. Prodavačka ze Světa klobouků zahlédla Fleur, když míjela výlohu obchodu. Zamávala na ni, ale Fleur ji ignorovala.

„Chci zaplatit pobyt,“ oznámila, když přistoupila k recepci. „A vyzvednout si peníze. Účet je na jméno Sakis Papandreas.“

„Jistě.“ Zdatná plavovlasá recepční chvilku ťukala do klávesnice počítače a pak s úsměvem vzhlédla k Fleur. „Jakou částku si chcete vybrat?“

Fleur jí zářivý úsměv opětovala.

„Deset tisíc liber. A můžete mi objednat dva taxíky?“ Dívku její přání zřejmě udivilo. „Dva?“

„Jeden pro mě, druhý pro moje zavazadla. Ta pojedou do Chelsea.“ Fleur sklopila oči zakryté krajkovým závojem. „Já mířím na zádušní mši.“

„Ach… To je mi líto,“ hlesla recepční a podala Fleur ně-kolikastránkový hotelový účet. „Někdo blízký?“

„Zatím ne,“ odpověděla Fleur a podepsala účet, aniž ho zkontrolovala. Sledovala, jak jí pokladník odpočítává silné svazky bankovek a vkládá je do dvou obálek s logem hotelu. Obě opatrně uložila do kabelky a zacvakla velkou sponu. „Ale člověk nikdy neví.“

Richard Favour seděl v první lavici v kostele sv. Anselma. Měl zavřené oči a poslouchal zvuky prozrazující, že se hlavní loď plní lidmi. Šepotu, šourání nohou a klapání podpatků na dlaždičkách obstarávala kulisu tichá melodie Bachovy kantáty Z hlubokosti volám k tobě.

Zmíněný kus odjakživa nenáviděl. Nakonec hudbu navrhl při setkání před třemi týdny samotný varhaník poté, co bylo zřejmé, že

Richard si nevzpomene na jedinou varhanní skladbu, kterou měla Emily obzvlášť ráda. V poněkud rozpačitém tichu usilovně přemýšlel, a když pak varhaník ohleduplně zamumlal: „Velmi oblíbená je Z hlubokosti volám k tobě…“ Richard kvapně a s viditelnou úlevou souhlasil.

Teď se však nespokojeně zamračil. To ho nemohlo napadnout něco osobitějšího, než je tahle pompézní, zprofanovaná písnička? Emily měla hudbu ráda, často chodila na koncerty a recitály, pokud jí to zdraví dovolilo, ale pokud si Richard dobře vzpomíná, nikdy se mu nesvěřila, že se jí některá skladba mimořádně líbí. Zapátral v paměti, ale vnucovala se mu pouze jediná vzpomínka na Emily: uložená v posteli, sinalá, zesláblá a se skelným pohledem, bez jediné stížnosti a přání. Zaplavily ho výčitky svědomí smíšené s novou vlnou žalu. Proč se své manželky nikdy nezeptal, kterou skladbu má nejraději? Za třiatřicet let manželství ho to jedinkrát nenapadlo. A teď je pozdě. Už se to nedoví.

Vyčerpaně si promnul čelo a sklopil pohled na pořádek smuteční bohoslužby provedený plastickým písmem na listu papíru. Zádušní mše a díkůvzdáni za Emily Millicent Favourovou. Jednoduchá černá písmena na prostém bílém podkladě. Odolal naléhání těch, kteří se mu pokoušeli vnutit oblíbené stříbrné okraje a reliéfní andělíčky. Přišlo mu na mysl, že Emily by s tím naopak souhlasila. Tedy aspoň se domnívá, že by souhlasila…

Uplynulo několik let manželství, než zjistil, že Emily moc dobře nezná, a pár dalších, než si uvědomil, že ji zřejmě nikdy dobře nepozná. Její majestátní zdrženlivost byla zpočátku jedním z rysů, které ho k ní přitahovaly, spolu s bledým pohledným obličejem a štíhlou, bezmála chlapeckou postavou, kterou před ním skrývala stejně nekompromisně jako své nejniternější myšlenky. Čím vytrvaleji mu Emily unikala, tím víc ho vzrušovala. V den svatby hraničila jeho touha téměř se zoufalstvím a on doufal, že konečně odhalí jeden druhému svá tajemství. Toužil prozkoumávat nejen její tělo, ale i mysl a osobnost; objevit její nejskrytější obavy a sny; stát se její doživotní spřízněnou duší.

„Ano“ si řekli v jasný a větrný den v malé vesnici v Kentu. Emily se zdála spokojená a zcela vyrovnaná. Richard se domníval, že jeho

budoucí manželka dokáže tajit mnohem lépe než on nervózní očekávání, které ji nepochybně stravovalo stejně jako jeho – očekávání, jež umocňovala každá uplynulá hodina, která je přiblížila k začátku společného života.

Zavřel oči a vzpomínal na první rozechvělé vteřiny poté, co se zavřely dveře za hotelovým poslíčkem a on osaměl se svou manželkou v apartmá hotelu v Eastburnu. Díval se, jak svými charakteristickými, plynulými a úspornými pohyby odkládá klobouk, a částečně si přál, aby tu hloupou hučku hodila na zem a vrhla se mu do náručí, a částečně toužil po tom, aby to trýznivě nejisté čekání trvalo věčně. Připadalo mu, že Emily úmyslně oddaluje okamžik jejich prvního intimního sblížení a svým známým chladnokrevným chováním ho jen škádlí, jako kdyby přesně věděla, co se mu odehrává v hlavě.

Pak se k němu konečně otočila a jejich pohledy se setkaly. On zatajil dech, protože nevěděl, jak začít a které z potlačovaných myšlenek ulevit nejdříve. Ona na něj upírala nevzrušený pohled a po chvíli se zeptala: V kolik hodin se podává večeře?

I tehdy měl za to, že ho jen provokuje. Myslel si, že záměrně protahuje vzájemné očekávání, schválně drží své emoce na uzdě, dokud nedosáhnou takové intenzity, že je nedokáže ovládnout, nechá je volně vytrysknout a bouřlivě splynout s jeho. A tak, hypnotizovaný její obdivuhodným sebeovládáním, trpělivě čekal. Čekal na výbuch citů, na slzy a odevzdání.

Ale nikdy se nedočkal. Emily mu svou lásku dávkovala jen po drobných kapkách něžné náklonnosti. Na každé jeho pohlazení a každý projev vášně reagovala se stejnou porcí vlažného zájmu. Když se z ní pokusil vykřesat o něco živější odezvu, zprvu se setkával s nepochopením a později, když zkusil být o něco důraznější, s téměř zděšeným vzdorem.

Nakonec další pokusy vzdal. A postupně, skoro neuvědoměle, prošla jeho láska k Emily kvalitativní změnou. Proud emocí narážející do břehů jeho duše jako žhavá láva zeslábl, ustoupil a zbytněl ve ztvrdlý, vyschlý škraloup střízlivého rozumu. Zvykl si nedávat své úmysly najevo, uvážlivě a logicky třídit myšlenky a říkat jen část toho, co si opravdu myslel. Naučil se usmívat, ačkoli by se

nejraději hlasitě smál, potřásat hlavou, když měl chuť podrážděně vykřiknout a opanovat jak sám sebe, tak svá pošetilá přání.

Teď, při čekání na zahájení bohoslužby, musel Emily za lekce sebeovládání chtě nechtě poděkovat. Protože kdyby se neuměl kontrolovat, horké slzy smutku, které ho pálily v očích, by mu bez zábran stékaly po tvářích a v rukou, v nichž pevně držel program smuteční mše, by skryl svůj obličej a poddal se zoufalému, přemrštěnému žalu.

Když se dostavila Fleur, byl kostel téměř plný. Chvíli postála vzadu a prohlížela si tváře, oděv a hlasy truchlících stojících před sebou. Zhodnotila úroveň květinové výzdoby a pročesala pohledem lavice, aby se ujistila, že mezi přítomnými není nikdo, kdo by ji mohl poznat.

Naštěstí ji obklopoval shluk anonymních lidí. Pánové v nudných oblecích, dámy v nenápaditých kloboucích. Na okamžik podlehla pochybnostem. Co když to Johnny tentokrát špatně odhadl? Anebo se v tom nevýrazném davu skutečně ukrývají peníze?

„Přejete si program bohoslužby?“ Vzhlédla a spatřila, jak k ní po mramorových dlaždicích míří dlouhým krokem jakýsi muž. „Začne každou chvíli,“ dodal a nepatrně se zakabonil.

„Samozřejmě,“ odpověděla a natáhla k neznámému bledou ruku obestřenou oparem drahého parfému. „Jsem Fleur Daxenyová. Ráda vás vidím… Promiňte, ale vaše jméno se mi nějak vykouřilo z hlavy…“

„Lambert.“

„No ovšem. Lambert. Už si vzpomínám.“ Odmlčela se a zabodla pohled do jeho dosud zamračené tváře. „Vy jste ten rozumbrada.“

Lambert pokrčil rameny. „I tak by se to dalo říct.“

Rozumbrada nebo sekáč, pomyslela si Fleur. Všichni chlapi chtějí být to nebo ono – nejlépe obojí. Znovu se na Lamberta zadívala. Má nabubřelé a ochablé rysy, takže i v klidu vypadá, jako by se mračil. Raději zůstanu jen u toho rozumbrady, usoudila.

„Měla bych se někde usadit,“ prohlásila. „Nejspíš se uvidíme později.“

„Vzadu je místa dost!“ zavolal za ní Lambert, ale Fleur ho patrně neslyšela. S hlubokým zájmem a vážným, zaujatým výrazem studovala program bohuslužby a rázně mířila k čelním lavicím.

Zastavila se u třetí řady. „Promiňte, nenašlo by se tady místo?

Vzadu už je plno.“

Trpělivě vyčkávala, až se deset smutečních hostů s útrpným vzdycháním a šoupáním srazí blíž k sobě, a pak jediným plynulým pohybem vklouzla na lavici. Na okamžik sklopila hlavu, krátce nato ji zase zvedla, ve tváři zasmušilý, leč statečný výraz.

„Chudák Emily,“ zašeptala. „Chudák drahoušek Emily.“

„Kdo je to?“ sykla Philippa Chesterová, když manžel dosedl vedle ní.

„Nevím,“ odpověděl Lambert. „Nejspíš jedna z kamarádek tvé matky. Zdá se, že o mně leccos ví.“

„Obávám se, že si na ni nepamatuju,“ řekla Philippa. „Jak se jmenuje?“

„Fleur. Nevím, jak dál.“

„Fleur… V životě jsem o ní neslyšela.“

„Možná spolu chodily do školy.“

„Jasně. To je ono. Jako tamta. Joan. Vzpomínáš si? Ta, co za ní zčistajasna přijela.“

„Ne,“ odtušil Lambert.

„Ale ano. Přece Joan. Věnovala mámě tu otřesnou skleněnou mísu.“ Philippa přimhouřila oči a upřela je na Fleur. „Ale tahle mi připadá moc mladá. A má prima klobouk. Škoda že nemůžu nosit taky takové minikloboučky. Mám totiž moc velkou hlavu. Anebo špatný účes. Nebo něco jiného.“

Zmlkla. Lambert zíral na list papíru a polohlasně si něco mumlal. Philippa se znovu rozhlédla po kostele. Tolik lidí. A všichni jsou tady kvůli mámě. Dojalo ji to skoro k pláči.

„Jak vypadá můj klobouk?“ zeptala se najednou.

„Skvěle,“ ucedil Lambert, aniž se na ni podíval.

„Byl příšerně drahý. Ani se mi nechce věřit, že klobouk může stát tolik peněz. A když jsem si ho dopoledne vyzkoušela, pomyslela jsem si…“

„Philippo!“ zasyčel na ni Lambert. „Můžeš laskavě zmlknout?

Musím se soustředit na čtení.“

„Jistě. Samozřejmě. Soustřeď se.“

Zkroušeně sklopila oči do klína. Vzápětí se jí sevřelo hrdlo příkořím. Ji nikdo nepožádal, aby předčítala z bible. Čte Lambert a dokonce i její mladší bráška Antony. A ona tady zatím má jen sedět s kloboukem na hlavě. A ani to jí moc dobře nejde.

„Až umřu,“ vyhrkla bez úvodu, „chci, aby na mé smuteční mši předčítali z bible úplně všichni. Ty, Antony a Gillian i naše děti…“

„Pokud nějaké budeme mít,“ podotkl Lambert, aniž vzhlédl.

„Pokud nějaké budeme mít,“ opakovala Philippa neochotně. Přehlédla záplavu černých klobouků. „Možná umřu dřív, než je stihneme mít. Člověk přece neví, kdy umře, mám pravdu? Třeba umřu už zítra.“ Odmlčela se, fascinovaná představou, jak spočívá v rakvi, bledá a s voskovou pletí, obklopená plačícími pozůstalými. Začaly ji pálit oči. „Třeba umřu už zítra. To bude…“

„Mlč, proboha!“ osopil se na ni Lambert a odložil list papíru. Spustil ruku pod lavici a pořádně štípl Philippu do masitého lýtka.

„Plácáš nesmysly.“ Zašeptal. „Pověz, co plácáš!“

Mlčela. Stisk Lambertových prstů se stupňoval, až seštíply kůži tak citelně, že se Philippa ostře zajíkla.

„Plácám nesmysly,“ řekla bez dechu. „To bude tím, že je to tak… dojemné. S maminkou se přišlo rozloučit spousta lidí. Nevěděla jsem, že měla tolik přátel.“

„Tvoje matka byla velmi oblíbená,“ pravil Lambert. „Všichni ji měli rádi.“

Zato mě nemá rád nikdo, pomyslela si nešťastně Philippa. V rozpacích několikrát šťouchla do zlopověstného klobouku a uvolnila zpod tuhé krempy pár pramínků chomáčovitých vlasů, takže když se před prvním chvalozpěvem zvedla, vypadala hůř než předtím.

Kapitola druhá

„Den, jenž jsi mi věnoval, Pane, končí,“ zpívala Fleur. Přiměla se sledovat řádky ve zpěvníku žalmů a předstírala, že čte text. Jako by jej neznala nazpaměť. Jako by jej nezpívala na tolika pohřbech a zádušních mších. Proč si lidé vybírají pro smuteční bohoslužbu pořád ty samé, pochmurné chvalozpěvy, napadlo ji. Uvědomují si vůbec, jak jsou jimi znudění notoričtí nezvaní truchlící?

Poprvé se dostavila na pohřeb v roli nezvaného hosta čirou náhodou. Jednoho kalného rána bloumala postranní uličkou v Kensingtonu a dumala, jestli se má pokusit získat práci v jisté nóbl výstavní síni, když spatřila na chodníku před nevelkým katolickým kostelem shluk elegantně oblečených lidí. Jak se k nim blížila, neurčitá zvědavost ji přiměla zvolnit krok… a pak se zastavila. Nestála vyloženě ve skupince s ostatními, ale ani docela stranou, zkrátka dostatečně blízko na to, aby z tlumeného rozhovoru zaslechla co nejvíc. Podle narážek na trusty, rodinné diamanty a skotské ostrovy jí postupně docházelo, že tihle lidé mají peníze. Přesněji mraky peněz.

Drobné mrholení znenadání přešlo v prudký liják a pětadvacet lidí na chodníku rozevřelo naráz deštníky, jako když hejno ptáků roztáhne před odletem křídla. Fleur připadalo naprosto přirozené, když si mezi přítomnými vybrala vlídně vyhlížejícího muže, opatrně vyhledala jeho pohled a s vděčným úsměvem se ukryla pod černou hedvábnou kupolí jeho deštníku od firmy Swaine Adeney Brigg, výrobce luxusních módních doplňků. V šumění deště a s kulisou hlasitého hovoru a hukotu projíždějících automobilů se jim mluvilo obtížně a tak se na sebe jen usmívali a přikyvovali. A když sbor skončil zkoušku a dveře kostela se otevřely, vzbuzovali zdání starých známých. Onen džentlmen ji doprovodil dovnitř, podal jí program bohoslužby a společně zamířili k jedné ze zadních lavic.

„Musím přiznat, že jsem Benjyho moc dobře neznal,“ prohodil k ní její postarší společník, když se posadili. „Ale byl to blízký kamarád mé zesnulé manželky.“

„A přítel mého otce,“ řekla Fleur na vysvětlenou. Vrhla kradmý pohled na pořádek mše a zapamatovala si jméno dotyčného: Benjamin St John Gregory. „Já jsem ho neznala vůbec, ale sluší se vzdát mu poslední poctu.“

„Moje řeč,“ pravil muž, obdařil ji zářivým úsměvem a natáhl k ní ruku. „Já jsem Maurice Snowfield.“

S Mauricem Snowfieldem vydržela tři měsíce. Nebyl takový pracháč, jak doufala, a jeho laskavé roztržité chování ji dohánělo k šílenství. Ale než se vypařila z jeho sídla ve Wiltshireu, vytáhla z něho dostatečně velkou částku, aby mohla zaplatit své dceři Zaře školné na další dva semestry a vybavit si šatník černými obleky.

„… drahocenná je v Hospodinových očích smrt jeho zbožných…“ Kostel se naplnil šustěním, jak všichni zavřeli zpěvník, znovu se posadili a nahlédli do pořádku smuteční mše. Fleur využila pauzy k tomu, aby otevřela kabelku a ještě jednou si přečetla zprávu, kterou jí poslal Johnny spolu se smutečním oznámením ve společenské rubrice. Zádušní mše za Emily Favourovou se koná 20, dubna v kostele sv. Anselma. Skvělá trefa,“ napsal Johnny. „Richard Favour je velmi bohatý a velmi usedlý pán.“

Fleur zabloudila pohledem k první lavici. Uviděla onoho muže s ochablým obličejem, který četl jako první, a vedle něho ušlápnutou blondýnku v příšerném klobouku. Pak dospívajícího chlapce, postarší ženu s ještě ohavnějším kloboukem,.. Letmo je přelétla a zakotvila zrakem na postavě nenápadného, šedivějícího muže usazeného až na konci řady. Měl sklopenou hlavu a svěšená ramena, čelo opřené o dřevěný pult lavice před sebou.

Chvíli ho v duchu hodnotila. Určitě to nepředstírá – svou manželku miloval. Chybí mu. A soudě podle jeho pohybů o tom s příbuznými nemluvil.

Což situaci usnadňuje. Upřímně truchlící jsou nejsnazší kořistí: muž, který nevěří, že by se mohl znovu zamilovat. Muž, který přísahá věrnost své zesnulé manželce. Z předešlých zkušeností věděla, že pokud vdovci padne do oka a on se do ní zamiluje, ani na chvíli nezapochybuje o tom, že je to opravdová láska.

Vikář se zeptal Richarda, jestli si přeje přednést smuteční projev.

„Určitě jste zvyklý řečnit,“ mínil, „myslím v rámci svého povolání. Tohle bude skoro stejné – jen popíšete manželčinu povahu, můžete přidat jednu dvě historky ze společného života, zmíníte se o dobročinných akcích, kterých se účastnila, zkrátka o čemkoli, co přítomným připomene, jaká byla skutečná Emily…“ Když si všiml Richardova ponurého výrazu, odmlčel se a po chvíli mírně dodal:

„Do ničeho vás nenutím. Možná je to pro vás příliš skličující.“ Richard přikývl.

„Máte pravdu,“ hlesl.

„To chápu,“ pospíšil si vikář s odpovědí. „Nejste sám.“

Jenže já jsem sám, pomyslel si Richard. Sám se svým žalem. Sám s vědomím, že jeho manželka zemřela a že kromě něj si nikdo neuvědomuje, jak málo ji znal. Osamění, které cítil v manželství, jako by se teď nesnesitelně znásobilo a přetavilo v hořkost blížící se hněvu. Jaká byla skutečná Emily? chtělo se mu zařvat. Co já vím o

„skutečné“ Emily?

A tak se přednesu smutečního proslovu ujal jejich dávný přítel Alec Kershaw. Přistoupil k pulpitu, srovnal malé kartičky, které položil před sebe, a přes srpkovité brýle bez obrouček se zadíval na shromáždění. Richard se odhodlaně napřímil a narovnal ramena.

„Emily Favourová byla statečná, okouzlující a velkorysá žena.“ Řeč zahájil s důraznou formální intonací. „Jejímu smyslu pro povinnost zdatně sekundovalo pochopení pro lidské utrpení i obětavá pomoc bližním.“

Alec se odmlčel a zalétl zrakem k Richardovi. Ten si při pohledu do tváře svého přítele uvědomil, že ani Alec skutečnou Emily neznal. Jeho slova jsou prázdná a o ničem nevypovídají. Mají jen splnit určitou úlohu, ne vyjádřit pravdu.

Richarda se zmocnil nesmyslný pocit znepokojení, jež bezmála hraničilo s panikou. Jen co vyslechnou smuteční proslov, jen co skončí bohoslužba a truchlící se vyhrnou z kostela, bude po všem. A tím bude stvrzena oficiální výpověď o osobnosti a povaze Emily Favourové. Konec příběhu; konec kapitoly. Nikdo se o ní už nikdy nic nedoví. A co on? Vyrovná se s tím? Dokáže žít s definitivním

ohodnocením své manželky, tvořeným jen směsicí dobře míněných frází?

„Rovněž příkladnou byla její charitativní činnost, zejména práce pro Duhový fond a Hospic svaté Brigity. Nepochybuji o tom, že většina z nás si vzpomíná na vánoční aukci Golfového klubu v Greyworthu, která se od té doby každoročně opakuje.“

Fleur nenápadně potlačila zívnutí. Řečnění toho chlápka nemá konce.

„Zmínka o greyworthském golfovém klubu evokuje další významný rys života Emily Favourové, jejž by leckdo nazval také koníčkem… či hrou. Ovšem mnozí z nás vědí, že ve skutečnosti šlo o mnohem důležitější záležitost.“

Několik smutečních hostů se poslušně zasmálo. Fleur zvedla hlavu a zpozorněla. Na co ten ctihodný pán asi naráží, dumala v duchu.

„Když se provdala za Richarda, musela si Emily vybrat: buď bude jen manželkou vášnivého golfového hráče čili takzvanou golfovou vdovou, anebo jeho golfovou partnerkou. A ona se stala golfovou partnerkou. I přes zdravotní potíže, které ji trápily, měla její hra vysokou úroveň, což může potvrdit každý, kdo byl svědkem jejího vítězného výkonu v turnaji dvojic žen.“

Golfová vdova, nebo golfová partnerka, pomyslela si Fleur nejasně. Vdova, nebo partnerka? Volba je nasnadě: vdova vždycky zvítězí.

Na vikářovo doporučení zamířil Richard po mši k východu na západní straně kostela, aby se pozdravil s příbuznými a přáteli. „Lidé ocení, když vám mohou osobně projevit soustrast,“ zdůraznil kněz. Richard nicméně zapochyboval, že je to pravda. Většina přítomných kolem něho jen spěšně prošla a přitom trousila letmá, neurčitá klišé o soucitu, jako by to byla pověrčivá zaklínadla. Zastavilo se jen pár lidí. Pohlédli mu do očí, potřásli rukou nebo ho dokonce objali. Kupodivu to zpravidla byli jedinci, které sotva znal: zástupci advokátních kanceláří a úředníci ze soukromých bank; manželky jeho obchodních společníků.

„A teď vzhůru do Lanesbourghu,“ halasil Lambert od protější strany dveří. „Budou se podávat drinky.“

Před Richardem stanula elegantně oblečená rusovláska a natáhla k němu bledou ruku. Mechanicky ji uchopil a potřásl jí.

„Víte,“ prohlásila žena nenucené, jako by pokračovala v načatém rozhovoru, „osamění nepotrvá věčně.“ Richard sebou sotva znatelně trhl. Setřásl původní otupělost a zbystřil pozornost.

„Co jste říkala?“ vyhrkl. Ale žena už byla pryč. Richard se otočil na svého patnáctiletého syna Antonyho, který stál po jeho boku.

„Kdo je to?“ zeptal se ho polohlasně. Chlapec pokrčil rameny.

„Nevím. Mluvili o ní Lambert a Philippa. Myslím, že se s mámou znala ze školy.“

„Jak ví…?“ spustil Richard, ale ihned zmlkl. Málem z něho totiž vypadlo: Jak ví, že jsem osamělý? Ale místo toho se na Antonyho usmál a pochválil ho: „Čtení ti šlo skvěle.“ Antony zase pokrčil rameny.

„Docela jo.“ V bezděčném pohybu, jejž opakoval zhruba každé tři minuty, přiblížil ruku k obličeji a dotkl se obočí – takže na několik vteřin zakryl tmavě rudé mateřské znaménko podobné malinké ještěrce, které se mu klikatilo přes oko. Takhle je každých několik minut, téměř celý svůj život a většinou aniž si to uvědomoval, ukrýval před světem. Pokud si Richard vzpomíná, nikdo se mu kvůli znamení nepoškleboval. Rozhodně ne v úzkém rodinném kruhu, kdy se naopak všichni tvářili a chovali, jako by neexistovalo. I přesto vzlétala Antonyho ruka k obličeji se zoufalou pravidelností a někdy tam znehybněla třeba na několik hodin a chránila malinkou ještěrku před zvědavými pohledy jako svědomitý strážný anděl.

„Takže…,“ pravil Richard.

„Jasně,“ řekl Antony.

„Možná bychom měli vyrazit.“

„Jasně.“

A to bylo všechno. Konec rozhovoru. Richard přemítal, kdy vlastně přestal s Antonym komunikovat. Co způsobilo, že ony milující, upřímné samomluvy adresované synovi se v průběhu let změnily v plytké, neupřímné úryvky řeči?

„Dobrá. Tak jdeme…“

Když Fleur vešla, nebylo v sále Belgravia v hotelu Lanesborough téměř k hnutí. Od australského číšníka převzala mimózu, lahodný koktejl z pomerančové šťávy a šampaňského, a namířila si to rovnou k Richardu Favourovi. Když se ocitla až téměř u něj, náhle změnila směr, jako by kolem něho chtěla jen projít.

„Promiňte!“ zaslechla za sebou sytý hlas. Projel jí záchvěv vítězství. Někdy přecházela tam a zpátky třeba i půlhodiny, než ji objekt jejího zájmu oslovil.

Otočila se co nejrychleji, ale aniž to vypadalo uspěchaně, a obdařila Richarda Favoura mimořádně srdečným zářivým úsměvem. Časem dospěla k závěru, že upejpat se a koketovat s vdovci je ztráta času. Některým chyběla k navázání přímočarého kontaktu síla, jiným sebevědomí; v dalších vyklíčilo při získávání její přízně podezření. Proto je lepší nedělat drahoty. Osvědčilo se jí skočit do toho rovnýma nohama a co možná nejrychleji se stát samozřejmou součástí života dotyčného.

„Ještě jednou dobrý den,“ pozdravila Fleur. Usrkla koktejlu a počkala, až její oběť promluví. I tahle finta byla součástí pečlivě vypracované taktiky. Pokud je náhodou pozoruje nějaký všetečný příbuzný, zjistí, že rozhovor navázal on, nikoli ona.

Nemusela čekat dlouho. „Chci vám poděkovat za ta laskavá slova. Připadalo mi, jako byste věděla, jak se cítím.“

Fleur na chvíli sklopila oči do poloprázdné skleničky ve snaze se rozhodnout, který příběh bude vyprávět. Nakonec zvedla hlavu a odhodlaně se usmála.

„Bohužel to vím. Taky jsem tím prošla. Ale to už je dávno.“

„A přečkala jste to.“

„Přečkala jsem to,“ opakovala zamyšleně. „Ale nebylo to snadné. Nevěděla jsem, s kým si o tom můžu popovídat. Někdy jsou ti nejbližší blízcí až příliš.“

„Anebo naopak příliš vzdálení,“ namítl Richard. Měl na mysli Antonyho.

„Správně,“ přitakala Fleur. „Příliš vzdálení na to, aby věděli, co skutečně prožíváte. Příliš vzdálení, než aby s vámi dokázali sdílet

žal.“ Znovu se napila drinku a zadívala se na Richarda. Najednou vypadal jako troska. Do háje, napadlo ji. Nepřepískla jsem to?

„Richarde?“ Fleur vzhlédla. Blížil se k nim ten gumový chlápek.

„Právě dorazil Derek Cowley. Pamatuješ si na něj? Softwarový

ředitel Graylows.“

„Zahlédl jsem ho v kostele,“ odpověděl Richard. „Kdo ho proboha pozval?“

„Já,“ odvětil Lambert. „Je to užitečný známý.“

„Rozumím.“ Richardovi ztvrdly rysy ve tváři.

„Už jsem s ním hodil řeč,“ pokračoval Lambert neochvějně, „ale on si přeje mluvit s tebou. Mohl bys na slovíčko? O té smlouvě jsem se mu zatím nezmínil…“ Zarazil se, jako by si Fleur všiml teprve teď. Vidím ti až do žaludku, chlapečku, pomyslela si Fleur. Ženská pro tebe není rovnocenný partner.

„Ahoj,“ utrousil. „Promiňte, jakže se jmenujete?“

„Fleur. Fleur Daxenyová.“

„Ovšem. A… vy jste kdo? Emilyina spolužačka ze střední školy?“

„Kdepak.“ Fleur se na něj líbezně usmála.

„Jistě. Na to mi připadáte moc mladá,“ řekl Lambert. „Tak odkud znáte Emily?“

„Je to… hrozně zvláštní,“ protahovala Fleur a znovu se zamyšleně napila. Jeden by nevěřil, jak často si lze odpověď na ošidnou otázku pozdržet usrknutím drinku nebo rozvážným výběrem koktejlové chuťovky. V nastalé odmlce většinou projde kolem někdo, kdo zaznamená, že rozhovor jaksi vázne, chopí se příležitosti přifařit se ke skupince – a na vyřčený dotaz se rázem zapomene.

Ale tentokrát neprobíhal scénář jako obvykle a Lambert na Fleur i nadále soustředěně civěl s neskrývanou zvědavostí.

„Je to hrozně zvláštní,“ opakovala a schválně upřela pohled na Richarda. „S vaší manželkou jsem se setkala jenom dvakrát. Ale pokaždé na mě udělala obrovský dojem.“

„Kde jste se potkaly?“ dotíral Lambert.

„Při obědě,“ odpověděla Fleur. „Při jednom z těch slavnostních dobročinných obědů. Náhodou jsme spolu seděly u stolu. Já jsem si

postěžovala na jídlo a Emily podotkla, že se mnou souhlasí, ale že nemá ve zvyku si na něco stýskat. A pak jsme se prostě daly do řeči.“

„O čem jste si povídaly?“ zajímal se Richard.

„O všem možném,“ odvětila Fleur a zadívala se na něj. V očích se mu usídlil dychtivý, nedočkavý výraz. „Svěřila jsem se jí s rozmanitými věcmi,“ rozhovořila se pomalu a ztišila hlas, takže se k ní Richard mimovolně naklonil blíž, „a ona se svěřila mně. Mluvily jsme o svém osobním životě… o své rodině… a o tom, co jsme si zvolily.“

„Co říkala?“ vypadlo z Richarda dřív, než se stačil ovládnout.

Fleur pokrčila rameny.

„Už je to pěkná řádka let. Nevím, jestli bych dokázala zopakovat náš rozhovor slovo od slova.“ Usmála se. „Nešlo o nic vážného. Obávám se, že Emily na mě už dávno zapomněla. Ale já… já si ji budu pamatovat navždy. A tak když jsem v novinách spatřila oznámení o její zádušní mši, neodolala jsem a přišla.“ Fleur sklopila oči. „Vím, že jsem jednala trochu ukvapeně. Doufám, že vám to nevadí.“

„Ovšemže mi to nevadí,“ pospíšil si Richard. „Vítám každého Emilyina známého a přítele.“

Lambert si Fleur kriticky změřil. „Je zvláštní, že se o vás nikdy nezmínila.“

„Divila bych se, kdyby o mně mluvila,“ odpověděla Fleur s úsměvem. „Opravdu nešlo o nic důležitého. Dva dlouhé rozhovory před mnoha a mnoha lety.“

„Rád bych věděl… Rád bych věděl, co vám říkala.“ Richard se rozpačitě zasmál. „Ale jestli si nevzpomínáte…“

Fleur mu věnovala okouzlující úsměv. „Pamatuju si jen útržky. Pár slov a poznámek. Leccos z toho však bylo velmi zajímavé. A něco bylo velice… osobní.“ Odmlčela se a úkosem pohlédla na Lamberta.

„Lamberte, jdi se věnovat Derekovi Cowleymu,“ vybídl ho Pvichard bez váhání. „Já si s ním můžu popovídat později. Protože teď… teď bych si rád promluvil s paní Daxenyovou.“

O čtvrt hodiny později vyšla Fleur z hotelu Lanesborough a nastoupila do taxíku. V kapse měla lístek z trhacího bloku s Richardovým telefonním číslem a v plánovacím diáři u zítřejšího data poznámku o jejich společném obědě.

Bylo to neuvěřitelně snadné. Ten chudák byl zoufalstvím bez sebe, jak moc chtěl slyšet, co mu prozradí o jeho manželce – ale zároveň příliš slušný na to, aby na ni naléhal, když zdánlivě bezděčně stočila řeč na jiné věci. Navnadila ho na několik povšechných vět, pak se zničehonic podívala na hodinky a zvolala, že už musí běžet. Svěsil koutky úst a v první chvíli se zdálo, že se zklamaně smířil s tím, že jejich rozhovor skončil. Nicméně pár vteřin nato, kdy už nad ním Fleur v duchu zlomila hůl, se jí rozechvělým hlasem zeptal, jestli by s ním chtěla zajít na oběd. Byla si téměř jistá, že schůzky s neznámými ženami nepatří k činnostem, jimž se Richard Favour věnuje často, a to skvěle nahrávalo jejím plánům.

Než taxík zastavil v Chelsea před blokem obytných domů, kde bydlí Felix a Johnny, sepsala si na papír veškerá fakta, která jí o Emily Favourové uvízla v paměti. „Chatrné zdraví“ podtrhla jednou.

„Golf dvakrát. Škoda že neví, jak ta ženská vypadala. Fotografie by přišla vhod. Ale beztak nemá v úmyslu mluvit o Emily Favourové zbytečně dlouho. Ze zkušenosti ví, že zesnulým manželkám by se měla raději vyhýbat.

Když vystoupila z taxíku, spatřila Johnnyho na chodníku přede dveřmi jeho domu. Bedlivě sledoval, jak závozník vykládá z poštovní dodávky jakousi objemnou zásilku. Byl to pohledný muž, jemuž se blížila šedesátka, a měl světlehnědé vlasy a snědou pleť. Fleur ho zná už dvacet let a je to jediný člověk, kterému nikdy nezalhala.

„Drahoušku!“ zavolala. „Johnny! Doručili moje zavazadla v pořádku?“ Sotva zaslechl své jméno, otočil se a nedůtklivě se zamračil, podrážděný, že se ho snad chystá někdo zdržovat. Ale když spatřil Fleur, bylo podráždění totam.

„Zlatíčko!“ vykřikl. „Pojď se na něco podívat.“

„Co je to?“

„To je naše nová ozdobná, skleněná stolní mísa. Felix ji včera vyhandloval při aukci. Zatraceně výhodná koupě. Opatrně!“ vyštěkl znenadání na závozníka. „Nepřekoťte tu bednu!“

„Je Felix doma?“

„Ano. Jdi nahoru. Říkám opatrně, ty pitomče!“

Jak stoupala po schodech do prvního patra, uslyšela, jak z Johnnyho bytu vychází hlasitě a naléhavě operní árie z Wagnerova Prstenu Nibelungova. Když vešla, byla hudba bezmála ohlušující.

„Felixi!“ křikla. Oslovený ji však neslyšel. Zamířila do salonu. Před zrcadlem stál podsaditý muž ve středních letech a ječivým falzetem zpíval spolu s Brunnhildou.

Když Fleur uslyšela Felixův vysoký pronikavý hlas poprvé, napadlo ji, že s ním určitě není něco v pořádku. Ale záhy zjistila, že si tímhle neobvyklým zvukem obstarává obživu a zpívá při bohoslužbách v kostelech a katedrálách. Někdy si šla s Johnnym poslechnout Felixe při přednesu večerní modlitby do katedrály svatého Pavla ve Westminsterském opatství a sledovala, jak vážně kráčí a uklání se, kolem krku bohatě skládaný límec. Jen výjimečně měl na sobě frak a zpíval Handelova Mesiáše nebo Bachovy Pašije sv. Matouše.

Fleur se zabarvení jeho hlasu nelíbilo a při Pašijích se ukrutně nudila, nicméně pokaždé seděla v první lavici, nadšeně tleskala a spolu s Johnnym provolávala „Bravo!“ A to všechno proto, že byla Felixovi hluboce zavázána. Oznámení o zádušní mši si mohla vyhledat v denním tisku sama, ale o pohřbech věděl Felix první poslední. Pokud při nich osobně nezpíval, znal zpěváka, který se jich účastnil. A právě při menších, komornějších pohřbech sklízela Fleur nejšťavnatější ovoce.

Jakmile ji Felix zahlédl v zrcadle, nadskočil a okamžitě zmlkl.

„Tenhle rozsah není nic pro mě,“ překřikoval hudbu. „Je to moc nízko posazené. Jaká byla zádušní mše?“

„Bezva!“ zahulákala Fleur v odpovědi. Přistoupila k stereo-přehrávači a ztišila zvuk. „Bezva,“ opakovala. „Vypadá to poměrně slibně. Zítra jdu s panem Favourem na oběd.“

„Dobrá práce,“ pochvaloval si Felix. „Chystal jsem se ti říct o pohřbu, na kterém zítra zpívám. Bude to zážitek. Pozůstalí požádali o Bože, slyš moji modlitbu. Ale jestli už máš jiný program…“

„Radši mi o tom pohřbu přece jen pověz,“ mínila Fleur. „Tihle Favourovi mě moc nepřesvědčili. Nepřipadá mi, že by měli nějaké peníze.“

„Ale? A pročpak?“

„Ženské měly příšerné klobouky.“

„Klobouky přece nejsou všechny.“

„To ne.“

„Co o nich říkal Johnny?“

„O kom jsem co říkal?“ Na prahu zazněl Johnnyho vysoký hlas.

„Dávej pozor, nemotoro! Tamhle. Ano. Na stůl.“

Do místnosti vešel muž v montérkách a složil na stůl obrovský předmět zabalený v hnědém papíru.

„Tak se na to podíváme!“ zvolal Johnny a začal netrpělivě strhávat papír.

„Hra… Svícen,“ prohodila Fleur. „Moc hezký.“

„To je ozdobná stolní mísa,“ opravil ji Johnny. „Není překrásná?“

„Jsem já to ale šikula,“ liboval si samolibě Felix. „Taková věcička se nevidí každý den.“

„Vsadím se, že stála spoustu peněz,“ zamračila se Fleur. „Mohli jste je utratit za něco užitečnějšího.“

„Například za tebe? To sotva.“ Johnny vytáhl kapesník a začal mísu leštit. „Jestli tak zoufale potřebuješ peníze, proč jsi švarnému Sakisovi dala kopačky?“

„Nebyl švarný. Byl to nesnesitelný hrubián a primitiv. Věčně mě komandoval a ječel na mě…“

„… a nakoupil ti hadry od Givenchyho.“

Fleur lítostivě vzdychla. „Já vím. Ale příšerně mi lezl na nervy. A kromě toho by mi Zlatou kartu stejně nedal.“ Pokrčila rameny.

„Takže to nemělo smysl.“

„Já především nechápu, proč ti tyhle chlápkové kreditní kartu vůbec dávají,“ mudroval Felix.

‚A mě vůbec neudivuje, že to nechápeš,“ odtušila Fleur.

„Cest la vie,“ zadeklamoval Felix.

„Vždyť jsi z něho vyrazila slušný balík, ne?“ ujišťoval se Johnny.

„Tu a tam. Čas od času nějakou hotovost. Ale ne dost.“ Znovu vzdychla a zapálila si cigaretu. „Zatracená ztráta času!“

„Tak to bude pokuta za klení. Děkuju!“ mnul si Felix ruce. Fleur protočila panenky a lovila v kabelce peněženku.

„Máš drobné za padesátilibrovku?“ zeptala se Felixe.

„Možná,“ broukl Felix. „Podívám se, kolik máme v pokladničce.“

„Mám dojem,“ prohlásil Johnny, který pořád leštil mísu, „že to tvoje tu a tam a čas od času dalo dohromady obnos, který většina lidí považuje za slušné jmění.“

„Nesmysl,“ ohradila se Fleur.

„A vůbec, kolik sis nahrabala?“

„Vždyť říkám: Ne dost.“

„A kolik je podle tebe dost?“

„Johnny, přestaň mě proboha vyslýchat!“ rozdurdila se. „Je to tvoje vina. Tvrdil jsi, že Sakise zmáknu levou zadní.“

„Nic takového jsem netvrdil. Jen jsem ti řekl, že podle mých zdrojů je multimilionář a citově bezmocný. A ukázalo se, že je to pravda.“

„Ještě bezmocnější bude dneska večer, až zjistí, žes práskla do bot,“ zasmál se Felix a uložil padesátilibrovou bankovku od Fleur do plechovky omalované růžovými andělíčky.

„Opovaž se ho litovat,“ vyjekla Fleur.

„To nehrozí. Chlap, který dovolí, abys z něho udělala blbce, si nezaslouží slitování.“

Fleur nespokojeně potřásla hlavou a vydechla obláček kouře. „Na té jeho jachtě jsem si to každopádně jaksepatří užívala. Škoda, že to nevyšlo.“

„Velká škoda,“ usoudil Johnny roztržitě. Poodstoupil a obdivné si prohlížel umělecký kousek. „Teď ti nejspíš budeme muset najít někoho jiného.“

„A nečekej dalšího prachatého Řeka,“ přisadil si Felix. „Při ortodoxních banketech nezpívám moc často.“

„Bylas na té zádušní mši za Emily Favourovou?“ zeptal se Johnny.

„Byla,“ přisvědčila a zadusila cigaretový oharek. „Ale moc velký dojem to na mě neudělalo. Pochybuju, že jsou v té rodině nějaké velké peníze.“

„Ale jsou,“ odporoval Johnny a ustal v leštění. „Přinejmenším by být měly. Můj kámoš v de Rouchets mě ujistil, že Richard Favour má na osobním kontu miliony liber. Kromě toho řídí rodinný podnik. V něm by mělo být uloženo peněz habaděj.“

„Zítra jdu s váženým panem Favourem na oběd. Pokusím se to vysondovat.“ Fleur přistoupila ke krbové římse a probírala se ozdobnými pozvánkami adresovanými Johnnymu a Felixovi.

„Možná bys měla být skromnější a pro jednou se spokojit s obyčejným stárnoucím milionářem,“ navrhl jí Felix.

„Prosím tě! Milion dneska nejsou žádné peníze,“ prohlásila. „To víš stejně dobře jako já. A já potřebuju být zajištěná.“ Pohled jí padl na stříbrný rámeček s fotografií děvčátka se světlými načechranými vlásky, které vypadaly proti slunci jako svatozář. „Zara potřebuje být zajištěná,“ dodala.

„Drahoušek Zara,“ povzdechl si Johnny. „Už dlouho se nám neozvala. Jak se vůbec má?“

„Dobře,“ odpověděla Fleur. „Je ve škole.“

„To mi něco připomíná,“ řekl Johnny a mrkl na Felixe. „Už jsi jí to řekl?“

„Co? Jo, tohle… Ne.“

„Oč jde?“ udeřila na ně Fleur s podezřením. „Někdo nám minulý týden telefonoval.“

„Kdo?“

„Hal Winters.“ Na okamžik se rozhostilo ticho.

„Co chtěl?“ konečně ze sebe vypravila Fleur.

„Tebe. Chtěl na tebe nějaký kontakt.“

„A co jste mu řekli?“

„Nic. Řekli jsme, že nevíme, kde jsi.“

„Správně.“ Fleur pomalu vydechla. Setkala se s Johnnyho pohledem, ale honem se odvrátila.

„Fleur, nemyslíš, že bys mu měla zavolat?“ zkusil to Johnny mírně.

„Nemyslím,“ odsekla.

„A já si myslím, že bys měla.“

„To nepřipadá v úvahu. Johnny, už jsem ti řekla, že o něm nechci mluvit.“

„Ale…“

„Copak jsi mi nerozuměl?“ vykřikla zlostně. „Nechci o něm mluvit!“

Než stačil cokoli namítnout, Fleur popadla kabelku, vzdorně trhla hlavou a vypochodovala z místnosti.

Kapitola třetí

Lambert odložil telefon a chvíli na něj strnule civěl. Pak se otočil k Philippe.

„Tvůj otec je blázen!“ vykřikl. „Neskutečnej blázen.“

„Co provedl?“ zeptala se Philippa rozčileně.

„Zapletl se s nějakou zatracenou ženskou. Ve svém věku! To je na pováženou.“

„A tak brzy po maminčině smrti,“ přisadila si Philippa.

„Moje řeč,“ přitakal Lambert. „Moje řeč.“ Vyslal k Philippe souhlasný pohled a ona cítila, jak jí hrdlo a obličej zalévá slastné horko. Lambert s ní totiž souhlasí jen málokdy.

„To volal on. Oznámil mi, že ji dneska přivede na ten oběd. Připadal mi…“ V zamyšlení zkřivil obličej a Philippa se honem podívala jinam, aby už kdoví pokolikáté za své manželství nemusela v duchu konstatovat, že má za manžela mimořádně šeredného chlapa.

„Připadal mi opilý,“ prohlásil Lambert.

„Takhle brzo dopoledne?“

„Nemám na mysli alkohol,“ odsekl netrpělivě. „Opilý…“ Odmlčel se a chvíli se na sebe s Philippou mlčky dívali.

„Štěstím,“ doplnila Philippa konečně.

„Jo. Štěstím,“ opakoval Lambert nespokojeně. „Tak to nejspíš bude.“

Philippa se naklonila k zrcadlu a rozechvělou rukou si začala nanášet na víčka tekutou oční linku.

„Kdo je to?“ zeptala se. „Jak se jmenuje?“

„Fleur.“

„Fleur? Ta, co přišla na zádušní mši? Ta s tím kouzelným kloboukem?“

„Prokristapána, Philippo! Myslíš, že jsem se tvého otce vyptával na její klobouk? A hoď sebou.“ A aniž počkal na odpověď, vyšel z ložnice.

Philippa se mlčky zadívala na svůj obraz v zrcadle. Na své vodnaté modré oči, nezdravé chomáčovité vlasy a mírně zarudlé tváře. Myslí jí prolétla změť smyšlených vět. Vet, které jí mohl

Lambert říct – kdyby to ovšem nebyl Lambert. Možná by řekl: Ano, miláčku, myslím, že je to ona… případně: Moje nejdražší Philippo, na té zádušní mši jsem měl oči jen pro tebe… anebo mohl říct: Ta s tím kouzelným kloboukem? Nejkrásnější klobouk jsi měla přece ty. A ona by sebejistým a škádlivým tónem, na který se ve skutečnosti nezmůže, odpověděla: Nepřeháněj, drahoušku, jejího klobouku sis musel všimnout i ty! A on by na to řekl: Jo tak! Tamten klobouk! A pak by se oba rozesmáli… a on by ji políbil na čelo a pak…

„Philippo!“ Bytem zazněl Lambertův ostrý, podrážděný hlas. „Už jsi připravená?“ Philippa sebou vyplašeně trhla.

„Za pět minut!“ křikla v odpověď. Zaslechla ve svém hlase provinilý strach a měla na sebe zlost.

„Tak si sakra pospěš!“

Začala se zmateně prohrabovat v taštičce s líčidly ve snaze objevit správný odstín rtěnky. Kdyby byl Lambert někdo jiný, možná by na ni zavolal: Dej si na čas! nebo Jen žádný spěch, miláčku! Anebo by za ní přišel do ložnice, usmál se na ni a pocuchal jí vlasy a ona by se rozesmála a naoko dotčeně ho vyplísnila: To ty mě zdržuješ! a on by řekl: Nedokážu odolat. Jsi tak kouzelná! A pak by ji zlíbal konečky prstů a…

V rohu pokoje se s tichounkým elektronickým zurčením probral z dřímoty telefon. Philippa, pohroužená do svého vysněného světa, ho však neslyšela.

Lambert přijal hovor ve své pracovně.

„Tady Lambert Chester.“

„Dobrý den, pane Ghestere. Jsem Erica Fortescueová z První banky. Měl byste na mě chvilku čas?“

„Zrovna jsem na odchodu. Je to důležité?“

„Jedná se o váš krátkodobý úvěr.“

„Hm…“ Lambert vrhl obezřetný pohled ke dveřím pracovny a pak je pro jistotu kopnutím zavřel. „O co konkrétně jde?“

„Přečerpal jste stanovený limit. A to poměrně výrazně.“

„Nesmysl.“ Lambert se opřel v čalouněné židli a začal se rýpat nehtem mezi zuby.

„Momentálně máte na účtu pasivní zůstatek ve výši tří set tisíc liber. Smluvený limit činil dvě stě padesát tisíc.“

„Myslím, že snadno zjistíte,“ spustil Lambert samolibě, „že se minulý měsíc zvýšil… na tři sta padesát tisíc liber.“

„Bylo to dohodnuto písemně?“

„Zařídil mi to Larry Collins.“

„Larry Collins už u nás nepracuje,“ oznámila mu Erica Fortescueová nevzrušeně.

Do háje, pomyslel si Lambert. Tak Larry se nechal vyrazit.

Kretén jeden…

„Potvrdil to písemně, než odešel,“ dodal honem. Zfalšovat dopis bude hračka.

„V záznamech nic nemáme.“

„Tak na to nejspíš zapomněl.“ Lambert se odmlčel. Obličej mu zkřivil nadutý úšklebek. „Možná vám taky zapomněl sdělit, že za dva roky budu mít víc peněz, než jste vy nebo on v životě viděli pohromadě.“ Já ti ukážu, ty pitomá nafrněná fuchtle, pomyslel si.

„Máte na mysli svěřenský fond vaší manželky? Říkal mi o něm.

Je to potvrzeno?“

„Samozřejmě že ano. Všechno už je zařízené.“

„Rozumím.“

„Pořád si děláte hlavu kvůli mému nepatrnému dluhu?“

„Popravdě ano, pane Chestere. Bohužel ano. Obvykle nepřijímáme manželův či manželčin svěřenský fond jako formu garance individuálního účtu.“ Lambert zpražil telefon hněvivým pohledem. Kdo si ta courá myslí, že je? „A ještě něco…“

„Co?“ Pocítil nepatrný záchvěv paniky.

„Zaujal mě fakt, že v záznamech vaší manželky není o svěřenském fondu jediné slovo. Je o něm zmínka pouze ve vašem spisu. Existuje pro to nějaký důvod?“

Lambert se přestal ovládat. „Ano, existuje!“ vyštěkl. „V záznamech mé manželky o něm není zmínka proto, že ona o ničem neví.“

Pořadače jsou prázdné. Všechny do jednoho. Fleur na ně nevěřícně zírala a pak jich pár znovu prolistovala ve snaze objevit zatoulaný dokument nebo výpis z účtu. Cokoli. Vtom zaslechla ze

sousední místnosti hluk. Bleskově zavřela zásuvky kovové karto teční skříně a vrhla se k oknu. Když Richard vešel do pracovny, nakláněla se přes parapet a nadšeně se nadechovala londýnských výfukových plynů.

„To je nádherný výhled,“ rozplývala se. „Miluju Regent’s Park.

Chodíš do zoologické zahrady často?“

„Nechodím tam vůbec,“ odpověděl se smíchem: „Naposledy jsem tam byl s Antonym, když byl malý.“

„Musíme se tam jít podívat,“ rozhodla Fleur a dodala: „… dokud jsi v Londýně.“

„Třeba dneska odpoledne?“

„Dneska odpoledne jdeme do Hyde Parku,“ oznámila. „Už jsem pro nás vymyslela program.“

„Jak myslíš.“ Richard se usmál. „A teď bychom měli vyrazit, ať nepřijdeme pozdě na ten oběd s Philippou a Lambertem.“

„Jistě.“ Fleur se na něj líbezně usmála. On jí nabídl rámě a odvedl ji z pracovny. Ve dveřích se ještě nenápadně ohlédla přes rameno, aby se ujistila, že jí nic neuniklo. Ale jediným kancelářským nábytkem, který viděla, byla kartotéční skříň. Psací stůl s přihrádkami chyběl. Úřední spisy jsou nejspíš někde jinde. V kanceláři nebo v rodinném sídle v Surrey.

Cestou do restaurace vzala Richarda za ruku, a když propletla své prsty s jeho, všimla si, jak mu zrudl zátylek. Ukrutně prudérní chlap, pomyslela si a potlačila smích. Inu, jako pravý Angličan. Po čtyřech týdnech se nedostal dál než k suchým, rozpačitým a nezkušeným polibkům. Kam se hrabe na nevycválaného Sakise, který ji odvlekl do hotelového pokoje hned po jejich prvním společném obědě. Při vzpomínce na jeho silná chlupatá stehna a hrubé, despotické povely se zachvěla. Takhle je to mnohem lepší. Po pravdě řečeno s úžasem shledala, že se jí zamlouvá, když s ní muž jedná jako s naivní středoškolačkou nebo s nepolíbenou pannou. Kráčela po Richardově boku s úsměvem na rtech a s domýšlivým pocitem, že je hýčkaná a střežená, jako by byla skutečně počestná a vyžadovala ochranu. Jako by schovávala pro zvláštní příležitost to, co je v ní nejlepší a nejušlechtilejší.

Jiná otázka je, jestli dokáže tak dlouho čekat. Čtyři týdny s ním chodila na obědy a večeře, do kina a do galerií, ale pořád jí chybí potvrzení o tom, že Richard Favour má tolik peněz, aby jí stál za to. Jistě, má několik hotelových apartmá, byt v Londýně, dům v Surrey

– a pověst pracháče. Ale to nic neznamená. Na všechny nemovitosti si mohl vzít hypotéku. Každou chvíli může přijít na buben. Možná naopak požádá o peníze on ji. To už se jí ostatně jednou stalo, a od té doby je ve střehu. Pokud nenajde přesvědčivý důkaz o nezanedbatelném majetku, nebude marnit čas. Vlastně měla prásknout do bot už dávno. A jít na další pohřeb; pověsit se na dalšího hejla. Jenomže…

Fleur přerušila úvahy a sevřela Richardovu paži o něco pevněji. Má-li být sama k sobě upřímná, musí přiznat, že vinou Sakise její sebevědomí poněkud Utrpělo. V uplynulých třech týdnech se účastnila tří pohřbů a pěti zádušních mší, ale Richard Favour byl jediný slibný úlovek. Bohužel Johnny a Felix, kteří jsou jinak učinění drahouškové, zatím podlehli nervozitě, očividně způsobené jejími zavazadly uloženými v jejich pokoji pro hosty, a nepříjemně na ni dotírají. Většinou totiž nenastane mezi jednotlivými štacemi tak dlouhá přestávka (Felix jí říká „odpočinek“) a Fleur se zpravidla stěhuje z jedné postele do druhé, ale tentokrát to malinko vázne.

Kéž bych mohla Richarda nějak popostrčit, zatoužila v duchu. Zajistit si místo u něho v posteli a proniknout mu do domácnosti. Pak by objektivně zhodnotila jeho finance a zároveň vyřešila problém bydlení. V opačném případě – tedy kdyby to nevyšlo podle plánu – by byla nucena podniknout kroky, k nimž, jak sama sobě přísahala, přistoupí jen v nejvyšší nouzi: musela by si najít vlastní byt a možná i práci.

V duchu se oklepala odporem a odhodlaně vysunula bradu. Musí prostě dostat Richarda do postele. Jakmile se jí to podaří, půjde všechno jako po másle.

Když odbočili do Great Portland Street, Fleur dloubla Richarda loktem do žeber.

„Podívej!“ upozornila ho polohlasně. „Tamhle!“

Richard otočil hlavu. Na protějším chodníku stály dvě jeptišky a očividně se o něčem velmi bouřlivě dohadovaly.

„V životě jsem neviděla, aby se jeptišky hádaly,“ poznamenala Fleur a zahihňala se.

„Máš pravdu. Zatím jsem si to ani neuměl představit.“

„Víš, co? Já s nimi promluvím,“ rozhodla se. „Ty počkej tady.“

Richard užasle sledoval, jak Fleur v nápadném, šarlatovém kabátu přešla ulici, přistoupila k černě oděným jeptiškám a chvíli s nimi o něčem diskutovala. Ony přikyvovaly a usmívaly se. Načež se znenadání otočila a vracela se k němu, zatímco svaté ženy odcházely opačným směrem podle všeho v dokonalém souladu.

„Co se stalo?“ zajímal se. „Cos jim proboha řekla?“

„Upozornila jsem je, že nejsvětější Pannu Marii jejich hádka rmoutí.“ Richardův nevěřící výraz ji pobavil. „Vlastně jsem jim jen vysvětlila, jak se dostanou k zástavce podzemní dráhy.“

Richard se rozesmál.

„Jsi pozoruhodná žena,“ řekl.

„Já vím,“ odvětila Fleur samolibě. Znovu se do něj zavěsila a pokračovali v chůzi.

Richard si všiml bledého jarního slunce grošujícího chodník a cítil, jak se mu tělem rozlévá opojné vzrušení. Tuhle ženu zná teprve čtyři týdny a už si nedokáže představit, že by žil bez ní. V její přítomnosti se šedé všednodenní události mění v řadu poutavých okamžiků potěšení; když je sám, touží po tom, aby byl s ní. Fleur jakoby převrátila život v hru. S ní už to není pevně dané bludiště pravidel a konvencí, jež Emily tak neúnavně dodržovala, ale hazardní hra, v níž platí jediné pravidlo: vítězí ten, kdo má odvahu. Přistihl se, jak s dětinským rozčilením čeká, co Fleur zase řekne nebo jakým nápadem ho překvapí. Během uplynulého měsíce viděl z Londýna víc než za celý svůj život. Nasmál se víc než kdy předtím; utrácel víc než jindy.

Často zavzpomínal na Emily a přitom ho zaplavily výčitky svědomí. Pro to, že tráví tolik času s Fleur, že se tak skvěle baví, že ji políbil. A cítil se provinile kvůli tomu, že původní pohnutka, jež ho nutila, aby se s ní seznámil – totiž zjistit o Emilyině skutečné povaze co nejvíc –, ustoupila jeho touze být jednoduše s ní. Ve snu někdy

vídal tvář své zesnulé manželky, bledou a s káravým výrazem. Tehdy se probouzel s hrůzou, zmučený žalem a zalitý studeným potem hluboké hanby. Ale s ránem Emilyin přízrak zmizel a jediné na co dokázal myslet, byla Fleur.

„Je to sekanda,“ zabručel Lambert téměř dotčeně.

„Já jsem ti to říkala,“ prohlásila Philippa se zadostiučiněním.

„Copak sis jí při té zádušní mši nevšiml?“ Lambert pokrčil rameny.

„Ale ano. Připadala mi poměrně přitažlivá. Ale… Jen se na ni podívej!“ Původně chtěl dodat… po boku tvého otce…

Oba mlčky sledovali, jak si Fleur svléká šarlatový plášť. Pod ním měla přiléhavé černé šaty; nepatrně se zavlnila a uhladila si je přes boky. Lambertem nečekaně projel nával zlobné touhy. Proč má Richard po boku tak přepychovou ženskou – a on má na krku Philippu?

„Už jsou tady,“ hlesla Philippa. „Ahoj, táto!“

„Ahoj, holčičko,“ pozdravil ji Richard a políbil na tvář.

„Zdravím, Lamberte…“

„Ahoj, Richarde.“

„A tohle je Fleur.“ Neubránil se, aby mu tváří nepřeletí pyšný úsměv.

„Jsem moc ráda, že vás poznávám.“ Fleur se přátelsky usmála na Philippu a natáhla k ní ruku. Philippa ji po chvilkovém váhání uchopila. „S Lambertem jsem se už setkala.“

„Velice zběžně,“ odtušil Lambert poněkud příkře. Fleur si ho pátravě změřila a pak se zase usmála na jeho manželku. Philippa jí úsměv malinko nervózně oplatila.

„Omlouvám se, že jsme se trochu opozdili,“ řekl Richard a rozložil si na kolena ubrousek. „Totiž… Hm… Dostali jsme se do sporu se dvěma jeptiškami. S jeptiškami na útěku.“ Vrhl pohled na Fleur a pak se oba zničehonic rozesmáli.

Philippa vyslala znepokojený pohled k manželovi, který pozvedl obočí.

Richard stále přemáhal smích. „Promiňte, nemá smysl vám to vysvětlovat. Ale bylo to moc vtipné.“

„O tom nepochybuju,“ mínil Lambert. „Už jste si objednali něco k pití?“

„Já si dám Manhattan,“ odpověděl Richard.

„Cože?“ Philippa na něj vytřeštila oči.

„Manhattan,“ opakoval. „Ale vy dva Manhattan určitě znáte.“

„Richard o něm až do minulého týdne nevěděl,“ vysvětlovala Fleur. „Ale já mám koktejly k smrti ráda. Vy ne?“

„Já nevím,“ špitla Philippa. „Nejspíš ano.“ Napila se perlivé vody a pokoušela se rozpomenout, kdy měla naposledy koktejl. A pak si zděšeně všimla, jak tátova ruka sklouzla z ubrusu a pod stolem vyhledala Fleuřinu. Zadívala se na Lamberta. Ten, bezmála hypnotizovaný, sledoval stejný výjev.

„Já si dám totéž,“ pravila Fleur vesele.

„A já si radši dám gin,“ oznámila Philippa. Pokoušela se o ni slabá závrať. Je tohle opravdu její otec? A drží se za ruku s jinou ženou? Nemohla tomu uvěřit. Pokud si dobře pamatuje, s mámou se za ruku nikdy nedržel. Usmívá se od ucha k uchu, jako by máma nikdy neexistovala. Ani se nechová jako můj otec, usoudila v duchu. Chová se jako… jako normální chlap.

Fleur dospěla k závěru, že s Lambertem budou potíže. Neustále ji podezíravě pozoruje. Věčně se jí vyptává na její rodinu a vyzvídá, jak důvěrně znala Emily. Nepochybovala o tom, že ji pokládá za zlatokopku. Vyčetla mu to z očí. Což je na jednu stranu příznivé, poněvadž to svědčí o tom, že by se k nějakým penízům přece jen mohla dostat – ale nesmí hrozit nebezpečí, že tenhle vykuk odhalí její plány. Bude mu muset takříkajíc mazat med kolem huby.

A tak když se podával dezert, otočila se k němu s předem nacvičeným nesmělým výrazem vyjadřujícím bezmála uctivou hrůzu.

„Richard mi prozradil, že fungujete v rodinném podniku jako počítačový odborník.“

„To je pravda,“ potvrdil Lambert. Znělo to ale trochu znuděně.

„To je úžasné. Já o počítačích nevím vůbec nic.“

„Jako většina lidí.“

„Lambert vymýšlí pro naši společnost počítačové programy a prodává je ostatním firmám,“ vysvětloval Richard. „Je to docela výnosný vedlejší produkt.“

„Takže z vás bude druhý Bili Gates?“

„Můj přístup se od toho Gatesova výrazně liší,“ ohradil se Lambert chladně. Fleur se na něj zadívala, aby věděla, jestli žertuje, ale jeho oči na ni zíraly tvrdě a bez humoru. Božínku, blesklo jí myslí, nikdy nepodceňuj mužskou ješitnost. Měla co dělat, aby nevybuchla smíchy.

„Ale i přesto byste mohl vydělávat miliardy.“ Lambert pokrčil rameny. „Mně na penězích nezáleží.“

„Lamberta finance nezajímají,“ zapojila se do rozhovoru Philippa a nejisté se zasmála. „Domácí účetnictví mám na starost já.“

„To je úkol, který je jako šitý na míru ženské logice,“ podotkl Lambert.

„Brzdi, Lamberte,“ zaprotestoval Richard. „To mi nepřipadá fér.“

„Možná to není fér,“ pravil Lambert a nabral na lžičku kopeček

čokoládové pěny, „ale je to tak. Muži plodí, ženy řídí.“

„Ženy plodí děti,“ prohlásila Fleur.

„Ženy rodí děti,“ opravil ji Lambert. „Plodí je muži. Žena je jen pasivní partner. A kdo určuje pohlaví dítěte? Muž, nebo žena?“

„Porodnice,“ řekla Fleur. Její žertík Lamberta zřejmě nepotěšil.

„Vypadá to, že odmítáte vzít na vědomí smysl toho, co se snažím říct,“ spustil. „To je nad slunce jasnější…“ Ale než mohl pokračovat, přerušil ho ječivý ženský hlas.

„To je ale překvapení! Favourovi en masse!“ Fleur vzhlédla od dezertu. Blížila se k nim blonďatá žena ve smaragdově zeleném saku. Těkala očima od Richarda k Fleur, od Lamberta k Philippě a nakonec jimi spočinula na Fleur. Ta jí upřený pohled oplatila. Proč se některé ženy tak nápadně líčí, zapřemítala. Víčka téhle dámy pokrývá silná vrstva bledém modrých stínů; řasy jí trčí nad očima jako silné černé ostny; na horním řezáku jí ulpívá kousíček rtěnky.

„Eleanor!“ zvolal Richard. „Moc rád tě vidím. Jsi tady s Geoffreyem?“

„Ne,“ odvětila Eleanor. „Obědvám s přítelkyní. Pak jdeme nakupovat do Scotch House.“ Přehodila si pozlacený řetízek popruhu od kabelky z jednoho ramena na druhé. „Zrovna nedávno mi Geoffrey říkal, že tě už dlouho neviděl v klubu.“ Poznámka měla přídech otázky. Eleanor znovu zalétla pohledem k Fleur.

„Představím vás,“ nabídl se Richard. „To je moje přítelkyně, Fleur Daxenyová. Fleur, to je Eleanor Forresterová. Její manžel je kapitánem golfového klubu v Greyworthu.“

„Moc mě těší,“ řekla Fleur, a než si s druhou ženou podala ruku, mírně se nadzvedla ze židle. Ruka Eleanor Forresterové byla pevná a drsná, bezmála mužská, až na červeně nalakované nehty. Očividně další golfistka, pomyslela si Fleur.

„Vy jste Richardova dávná přítelkyně?“ zeptala se zvědavě Eleanor.

„Ani ne,“ odpověděla Fleur. „Seznámila jsem se s ním před

čtyřmi týdny.“

„Chápu,“ pravila Eleanor a několikrát zakmitala ostnitými řasami.

„Chápu,“ opakovala. „Už vás bohužel musím opustit. Účastní se někdo z vás Jarního poháru?“

„Já určitě,“ přihlásil se Lambert.

„Já patrně taky,“ řekl Richard. „Ale kdoví?“

„Kdoví,“ papouškovala Eleanor. Znovu se zadívala na Fleur.

„Moc ráda jsem vás poznala, Fleur. Velice pozoruhodné…“

Čtveřice se mlčky dívala, jak Eleanor odchází a přitom se jí lakem vyztužené blonďaté vlasy tvrdě odrážejí od límce saka.

Jakmile byla z doslechu, Lambert si odkašlal. „Zítra toho bude plný klub.“

„Eleanor byla maminčina blízká přítelkyně,“ vysvětlovala Philippa omluvně Fleur. „Nejspíš si myslí…“ Rozpačitě se zarazila.

„Nechci mentorovat, ale neměl bys to brát na lehkou váhu,“ prohodil Lambert k Richardovi. „Až se vrátíš do Greyworthu, všichni o tobě budou mluvit.“

„Je milé být středem pozornosti,“ mínil Richard a usmál se na Fleur.

„Teď je ti to možná k smíchu,“ pokračoval Lambert neotřesitelně,

„ale být tebou…“

„Ano, Lamberte? Co bys dělal?“

Do Richardova hlasu se vloudil ostrý tón. Philippa střelila po manželovi varovným pohledem.

„Byl bych opatrnější, Richarde. Určitě nechceš, aby to lidé špatně pochopili. Pravděpodobně nestojíš o to, aby tě za zády pomlouvali.“

„A proč by mě měli pomlouvat?“

„Chci říct… To je přece jasné, ne? Podívejte, Fleur, nechci vás urazit, ale vy to jistě pochopíte. Spousta našich přátel Emily zbožňovala. A když se doslechnou o vás…“

„Nejenže se o Fleur doslechnou,“ přerušil ho Richard, „ale dokonce se s ní seznámí, protože ji hodlám co možná nejdřív vzít s sebou do Greyworthu. A pokud s tím máš nějaké problémy, Lamberte, navrhuju, aby ses držel stranou.“

„Jen jsem myslel…,“ ohradil se Lambert.

„Vím, cos myslel,“ odtušil Richard. „Vím moc dobře, co sis myslel. A obávám se, že díky tomu si o tobě budu muset poopravit mínění. Je mi to líto, Philippo. Fleur, odcházíme.“

Když vyšli z restaurace, Richard uchopil Fleur za paži.

„Moc mě to mrzí,“ omlouval se. „Lambert je někdy nesnesitelný.“

„Nic se nestalo,“ pospíšila si Fleur. Proboha, pomyslela si, už jsem se setkala s nesnesitelnějšími lidmi. Třeba s tou dcerou, která mi chtěla vyškubat vlasy, nebo s tou sousedkou, co mi nadávala do kurev…

„Ale do Greyworthu se mnou pojedeš, viď? Měl jsem se tě nejdřív zeptat, než jsem o tom začal mluvit.“ S obavami si ji změřil.

„Slibuju, že se tam pobavíš. Budeme chodit na dlouhé procházky a seznámíš se s ostatními členy mé rodiny…“

„A naučím se hrát golf?“

„Když budeš chtít…“ Usmál se. „Není to povinné. Samozřejmě… samozřejmě budeš mít vlastní ložnici. Nechci tě… hm…“

„Nechceš?“ pronesla Fleur tiše. „Já chci.“ Vytáhla se na špičky a zlehka ho políbila na rty. Po chvíli mu jemně vsunula jazyk do úst.

Vzápětí celý ztuhl. Šokem? Touhou? Nenucené ho pohladila po šíji a

čekala, jak se situace vyvine.

Richard stál jako zkoprnělý s ústy proti Fleuřiným rozevřeným rtům. Pokusil se uspořádat myšlenky, ale mozek mu žalostně selhal. Zničehonic byl zcela ochromený vzrušením. Když po několika okamžicích posunula Fleur rty do koutku jeho úst, prostoupil ho nevýslovně blažený pocit. Takhle to mělo být s Emily, pomyslel si celý zmámený a snažil se neomdlít závratí. Přesně tohle měl prožívat se svou milovanou manželkou. Jenomže Emily ho nikdy nevzrušila tolik jako tahle žena – tahle čarovná žena, kterou zná pouhé čtyři týdny. V životě se ho nezmocnilo tak slastné očekávání. V životě tolik netoužil… po milování.

„Seženeme taxík,“ rozhodl zastřeným hlasem a odlepil se od Fleur. „Vrátíme se ke mně do bytu.“ Zdráhal se cokoli vyslovit. Připadalo mu, že každé zbytečné slovo může ten kouzelný okamžik ohrozit. Zviklat niterné přesvědčení, že se ocitl nadosah dokonalému zážitku. Nicméně musel mlčení přerušit. Nějak se odtud přece musí dostat.

„A co Hyde Park?“

Měl dojem, že ho Fleur schválně týrá. „Jindy,“ vypravil ze sebe.

„Teď… teď ne…“

Mávl na taxík a dostrkal Fleur na zadní sedadlo. Nezřetelně udal řidiči adresu svého bytu a otočil se k Fleur. Při pohledu, který se mu naskytl, málem zalapal po dechu. Jak se Fleur opřela do černého koženého sedadla, záhadně se jí vyhrnuly šaty a teď odkrývaly okraj jedné černé krajkové punčochy.

„Proboha,“ vydechl fascinovaně, oči upřené na černou krajku.

Emily černé krajkové punčochy nikdy nenosila.

A náhle jím projel ledový záchvěv strachu. Jak se má zachovat? Co se to s ním stalo? Myslí se mu odvíjely obrázky Emily. Její líbezný úsměv; pocit, jaký v něm na dotek vyvolávaly její hebké vlasy. Její štíhlé nohy; pěkný malý zadeček. Oboustranně uspokojující nenáročné chvilky. Noci naplněné láskou.

„Richarde,“ zašeptala Fleur chraptivě a zlehka mu přejela prstem po stehně. Richard zpanikařeně ucukl. Zaplavilo ho zděšení. Co mu

na chodníku připadalo tak zřejmé, teď zakalily vzpomínky, které, jak věděl, mu nedají pokoj. Zahrnou ho výčitkami svědomí, ztěžka se mu usadí na prsou a on se nedokáže ani volně nadechnout. Najednou měl na krajíčku slzy. Ne. Tohle nemůže udělat. Přesto mu touha po Fleur trýznivě rozpalovala celé tělo.

„Richarde?“ opakovala Fleur.

„Jsem pořád ženatý,“ pronesl, ačkoli to i jemu znělo nepřesvědčivě. „Nemůžu to udělat. Pořád… tak nějak… patřím Emily…“ Hleděl na Fleur úpěnlivě, jako by žadonil, aby mu ulevila od bolesti. Jako by očekával nějaké znamení, které by mu potvrdilo, že jedná správně. Ale nedočkal se. Stravovala ho změť rozporuplných emocí, tělesná potřeba i duševní muka. Žádná volba mu nepřipadala vhodná.

„Ale ty už nejsi Emilyin manžel,“ vyslovila Fleur zvolna a mírně.

„Nebo snad ano?“ Položila mu dlaň na tvář a pohladila ho, ale on před jejím dotekem uhnul. Hluboké zoufalství mu odčerpalo krev z obličeje.

„Já nemůžu!“ Napřímil se a zajiskřilo mu v očích. „Ty to nechápeš. Emily byla moje manželka. Emily je jediná…“ Hlas se mu zlomil a on se odvrátil.

Fleur se na chvíli zamyslela a pak si rychle upravila šaty. Než se Richard vzpamatoval a opět se k ní obrátil, krajková punčocha zmizela pod vrstvu strohé vlněné látky. Beze slova na ni hleděl.

„Vím, že to pro tebe musí být obrovské zklamání,“ promluvil konečně. „Pochopím, jestli se rozhodneš…“ Nedořekl a jen pokrčil rameny.

„K čemu se rozhodnu?“

„Že se se mnou už nechceš vídat.“

„Richarde, nebuď trdlo!“ Řekla to tiše, láskyplně a zároveň trochu škádlivě. „Doufám, že sis nemyslel, že jsem s tebou jen kvůli tomu jedinému.“ Usmála se na něj a Richard jí po několika vteřinách úsměv opětoval. „Prožili jsem spolu tolik báječných okamžiků,“ pokračovala. „Příčí se mi pomyšlení, aby měl jeden z nás pocit, že se musí do něčeho nutit…“

Během řeči zachytila ve zpětném zrcátku řidičův obličej. Taxíkář zíral na své cestující s neskrývaným úžasem a Fleur musela potlačit

výbuch smíchu. Naklonila se k Richardovi a potichu mu řekla: „Do Greyworthu pojedu moc ráda a moc ráda se ubytuju v samostatné ložnici. A pokud mezi námi k něčemu dojde… budu ještě radši.“

Richard jí chvíli mlčky hleděl do očí a pak ji náhle uchopil za ruce.

„Jsi… úžasná,“ vydechl přerývaně. „Najednou mám pocit…,“ stiskl jí ruce o něco pevněji, „že tě znám odjakživa.“ Fleur se na něj dlouze zadívala a pak skromně sklopila oči.

Zpropadená Emily, pomyslela si. Věčně stojí mezi námi. Ale mlčela a dovolila, aby jí Richard držel za ruce celu cestu až do Regent’s Parku.

Kapitola čtvrtá

Čtrnáct dní nato stál Antony Favour v kuchyni sídla Maples a díval se, jak jeho teta Gillian šlehá smetanu. Šlehala ji ručně, s vážným výrazem a s odhodlaně sevřenými rty, které jako by se s každým pohybem metly stahovaly ještě pevněji. Antony stoprocentně věděl, že někde v kredenci je uložený elektrický šlehač, protože ho osobně používal k přípravě lívancového těsta. Ale Gillian šlehala smetanu zásadně metlou. Vlastně většinu kuchyňských úkonů prováděla ručně. Gillian žila v domě dávno předtím, než se narodil, a pokud si dobře vzpomíná, ona jako jediná vařila, udílela pokyny údržbářům, dohlížela na jejich práci a po jejich odchodu zamračeně vyleštila veškeré kuchyňské spotřebiče, přestože zářily čistotou. Jeho matka nic z toho v životě nedělala. Buď jí v tom bránily zdravotní potíže, nebo, golf.

Náhle mu vytanul na mysli obraz jeho matky. Drobné a útlé, se stříbřitě blonďatými vlasy a v elegantních kostkovaných kalhotách. Vybavily se mu její šedomodré oči; nákladné brýle bez obrouček; slabá květinová vůně. Jeho matka byla vždycky úzkostlivě upravená a vkusně oblečená; jakoby v odstínech stříbra a modři. Vrhl kradmý pohled na Gillian. Teta měla matné šedivé vlasy rozdělené do dvou těžkých chomáčů, tváře jasně červené; ramena vyhrbená pod slézově fialovým propínacím svetrem. Měla stejné šedomodré oči jak jeho matka, ale jinak neměly ty dvě jediný společný rys, ačkoli byly sestry.

Znovu zkoumavě zhodnotil Gillianin napjatý výraz. Od okamžiku, kdy jim táta telefonicky oznámil, že s ním přijede ta žena a nějaký čas u nich zůstane, tvářila se teta ještě zasmušileji než kdy předtím. Sice nic neřekla – jenomže Gillian vlastně skoro nikdy nic neřekne. Nikdy nedá najevo svůj názor, nikdy si nepostěžuje, že ji něco štve. Je na ostatních, aby odhadli její rozpoložení. A teď Antony odhadl, že je jaksepatří rozzlobená.

Ani on sám nevěděl, jak má o té ženě smýšlet. Včera večer přeď spaním myslel na otce a na matku i na tu cizí ženu a čekal na intuitivní reakci, na náznak pocitu, který by ho navedl správným

směrem. Žádná nápověda se však nekonala. Necítil nic vyloženě negativního, ale ani vyloženě pozitivního, jen ohromené smíření s faktem, že se to děje. Že se jeho táta stýká s jinou ženou. Chvílemi ho ta představa zasáhla tak silně, že si připadal jako v jiném světě, a zmocnil se ho takový šok, až se musel upřeně zahledět do jednoho místa, zhluboka dýchat a několikrát zamrkat, aby zadržel slzy, které se mu kdovíproč draly do očí. Ale jindy mu to přišlo naprosto přirozené, bezmála jako něco, co podvědomě předpokládal.

Zvykl si říkat lidem, že jeho matka zemřela. Říkat místo toho, že táta má přítelkyni, bude možná další krok kupředu. Čas od času to na něj dokonce působilo tak, že moc nechybělo a rozesmál se.

Gillian už měla šlehačku hotovou. Oklepala metlu a hodila ji do dřezu, aniž ji olízla. Pak ztěžka vzdychla a otřela si rukou čelo.

„Budeme mít beze dort?“ zeptal se Antony.

„Ano,“ přikývla Gillian. „S kiwi.“ Pokrčila rameny. „Nevím, jestli si to tvůj otec představuje zrovna takhle, ale bude to muset stačit.“

„Myslím, že to bude skvělý,“ mínil Antony. „Beze chutná každému.“

„Prostě to bude muset stačit,“ opakovala Gillian. Ostražitě se rozhlédla po kuchyni a Antony sledoval směr jejího pohledu. Zdejší kuchyni zbožňuje; je to jeho nejmilejší místnost. Zhruba před pěti lety ji rodiče nechali přestavět v prostornou venkovskou kuchyni obloženou cihlově červenými dlaždicemi a vybavenou velkým krbem, masivním dřevěným stolem a těžkými pohodlnými židlemi. Nakoupili stovky hrnců a pánví a náčiní, všechno z drahého katalogu, po stěnách rozvěsili svazky česneku a cibule a dokonce si zaplatili aranžérku, která vyzdobila místnost sušenými květinami.

Antony by nejraději trávil v kuchyni celé dny – a teď, když instalovali na zeď televizor, klidně i mohl. Zato Gillian se tu ani za mák nelíbilo. Nenáviděla kuchyni předtím – stěžovala si že je „celá bílá a sterilní“ – a nenávidí ji i teď, přestože osobně vybírala dlaždičky a radila návrháři, kam co umístit. Antony to nechápal.

„Můžu ti s něčím pomoct?“ nabídl se. „Třeba oloupu brambory.“

„Dneska brambory mít nebudeme,“ prohlásila Gillian podrážděně, jako by to mohl vědět. „Uvařím divokou rýži.“ Zamračila se. „Doufám, že to nebude příliš těžké.“

„Vsadím se, že bude moc dobrá,“ ujistil ji Antony. „Proč ji neuvaříš v rýžovaní?“

Rýžovar jí věnovali jeho rodiče před třemi lety. Rok předtím od nich dostala elektrický odšťavovač. Následoval automatický kráječ bylinek, kráječ na pečivo a přístroj na výrobu zmrzliny. Pokud si Antony dobře vzpomíná, nic z toho zatím nepoužila.

„Však já to zvládnu,“ prohlásila Gillian. „Proč nejdeš ven? Nebo se nepřipravuješ na závěrečné zkoušky?“

„Vážně mi nevadí pomáhat v kuchyni,“ snažil se Antony.

„Bude to rychlejší, když to udělám sama.“ Znovu si jakoby ztrápeně vzdychla a sáhla pro kuchařskou knihu. Antony ji chvíli mlčky pozoroval, pak pokrčil rameny a vyšel z domu.

Bylo hezky a on byl nakonec rád, že může být venku na sluníčku. Vydal se po příjezdové cestě ubíhající od Maples a zamířil ke golfovému klubu. Všechny komunikace v Greyworthu jsou soukromé, a kdo tudy chce projíždět, musí mít povolení. Proto po místních silnicích většinou jezdí jen velmi málo aut, a ta zpravidla patří buď obyvatelům některého z okolních domů, anebo členům golfového klubu.

Antonyho napadlo, že by před tátovým příjezdem mohl stihnout alespoň devět jamek. Správně by se měl celý týden učit na zkoušky – koneckonců právě proto přijel domů. Původně si naplánoval sedm dní opakování, i když se učit nepotřebuje: předem ví, jaké budou otázky. A tak se místo toho rozhodl celý týden lenošit, bloumat po okolí, hrát golf a možná i tenis. Záleží na tom, kdo bude po ruce. Jeho nejlepší kamarád Will chodí do internátní školy stejně jako on, s tím rozdílem, že Willova škola neposkytuje svým žákům studijní volno. Ty ulejvdku, napsal mu Will. Jestli u všech testů praskneš, moje vina to nebude. Antony s ním musel souhlasit. Je to neskutečná ulejvárna. Ani tátovi se to nezamlouvalo. „Za co platíme školné, když vás posílají domů?“ rozčiloval se. Na to Antony nedokázal odpovědět. A bylo mu to jedno. Ostatně to není jeho věc.

Cesta ke klubu vedla z kopce a lemoval ji trávník, stromy a brány střežící pozemky sousedů. Jak míjel příjezdové cesty, pokaždé vrhl pohled k domu a podle zaparkovaného auta odhadoval, kdo je nebo není doma. Všiml si, že Forresterovi mají nový bílý džíp a zastavil se před jejich bránou. Prima vozítko, konstatoval v duchu.

„Ahoj, Antony! Líbí se ti můj džíp?“ Antony sebou překvapeně trhl a zvedl hlavu. U cesty, přibližně dvacet metrů odtud, seděli na trávě Xanthe Forresterová a Mex Taylor. Nohy v leviskách měli navzájem propletené a oba kouřili. Antony odolal pokušení otočit se na podpatku a předstírat, že neslyšel. Xanthe je zhruba stejně stará jako on a znají se odjakživa. Byla zlomyslná už jako malá holka. Teď je z ní zlomyslná velká mrcha. Pokaždé se jí podaří udělat z něho pitomce, trapáka a burana. Mex Taylor se do Greyworthu přistěhoval teprve nedávno. Je už v oktávě na Etonu a hraje sedm pod par a všechny holky si o něm myslí, že je hvězda. Což stačí.

Antony se ke dvojici spouštěl z kopce pomalu, snažil se nespěchat, dýchat pravidelně a vymyslet, co důvtipného jim řekne. Jak se k nim blížil, Xanthe najednou uhasila cigaretu a začala Mexe líbat. Vzala mu hlavu do dlaní a svíjela sebou, jako by hrála v nějakém uhozeném filmu. Antony se v duchu zuřivě ujišťoval, že se před ním jen předvádí. Nejspíš chce, aby žárlil. Nejspíš si myslí, že on se v životě s žádnou holkou nemuckal. Jen kdyby věděla… Ve škole jezdí s kamarády na diskotéky skoro každý víkend a pokaždé se vrací s několika cucfleky a telefonním číslem. Byla to hračka. Ale to je škola a tam nikoho zážitky z dětství nezajímají. Tam ho všichni berou takového, jaký je. Kdežto Xanthe Forresterová, Fifi Tillingová

– celá ta jejich uječená holčičí parta – ho pořád považují za upjatého, nudného a usedlého Antonyho Favoura, dobrého nanejvýš tak na golf, ale jinak…

Xanthe se od Maxe odtáhla.

„Vibruje mi telefon!“ Střelila po Mexovi významným pohledem, zadívala se na Antonyho a z jasně červeného koženého pouzdra na boku vytáhla mobil. Antony civěl rozpačitě na Mexe a proti své vůli cítil, jak mu ruka vzlétla v ochranném gestu k oku a zakryla mateřské znaménko.

„Ahoj, Fifi! Jo, jsem s Mexem!“ Znělo to triumfálně.

„Dáš si čouda?“ zeptal se Mex ledabyle Antonyho. Antony to pár vteřin zvažoval. Když přisvědčí, bude se muset zdržet a bavit se s nimi. A někdo by ho mohl vidět a prásknout to tátovi, což by byl fakt průšvih. Ale kdyby odmítl, mysleli by si o něm, že je srab.

„Jasně.“

Xanthe pořád žvanila do telefonu, ale když si Antony zapálil, zmlkla a zahihňala se. „Hele, Antony kouří! Není to pro tebe trochu silný kafe?“ Mex obdařil Antonyho pobaveným pohledem a Antony cítil, jak rudne.

„To je super!“ jásala Xanthe, odložila mobil a otočila se k Mexovi. „Fifiini rodiče nebudou až do pátku doma. Dneska večer se jde k ní. Budeme tam jen ty, já, Fifi a Tania. Tania prej sežene něco k pití.“

„To zní skvěle,“ mínil Mex. „A co…,“ trhl hlavou směrem k Antonymu. Xanthe na zlomek vteřiny protáhla obličej a pak se obrátila k Antonymu.

„Chceš jít s námi, Antony? Na Fifiině LCD se budeme dívat na

Betty Blue.“

„Dneska bohužel nemůžu,“ řekl Antony. „Táta…“ Odmlčel se. Nehodlá říct Xanthe, že táta má přítelkyni. „Po dlouhý době má přijet domů,“ dodal nepřesvědčivým tónem.

Xanthe nevěřícně vytřeštila oči. „Má ti přijet táta? Ty s náma nepůjdeš jen proto, že ti přijede táta?“

„Mně to připadá v pohodě,“ poznamenal Mex. „Škoda že mně to s tátou takhle neklape.“ Zašklebil se na Xanthe. „Možná by klapalo – jen kdybych ho tolik nenáviděl.“

Xanthe se pronikavě rozesmála.

„Škoda že ani mně to s tátou neklape,“ opakovala. „Jinak by mi možná dal místo džípa jaguára.“ Zapálila si další cigaretu.

„Jak to, že máš džípa?“ zeptal se Antony. „Stejně nemůžeš řídit.

Je ti teprve patnáct.“

„Smím jezdit na soukromejch cestách,“ odsekla Xanthe. „Mex mě učí. Viď, Mexi?“ Lehla si do trávy a prsty obou rukou si prohrábla světlé kadeře. „A to není zdaleka všechno, co mě učí. Víš, jak to myslím, že jo?“ Vyfoukla do vzduchu obláček kouře. „Ale

nejspíš nevíš.“ Zamrkala na Mexe. „Nechci Antonymu způsobit šok. On pořád líbá se zavřenou pusou.“

Antony se na ni díval s hněvivými rozpaky a usilovně vymýšlel nějakou trefnou odpověď, kterou by Xanthe usadil.

Ale jako by koordinace mezi jeho mozkem a ústy zničehonic přestala fungovat.

„Tvůj táta… Ten tvůj táta,“ pronesla Xanthe zamyšleně. „Co jen jsem to o něm onehdy slyšela?“ Vzápětí se prudce posadila. „Už vím! Má nějakou štětku, je to tak?“

„To je lež!“

„Ale není! Mluvili o tom moji rodiče. Je to nějaká ženská z Londýna. Podle všeho moc pěkná. Máma na ně narazila při obědě.“

„Je to jen kamarádka,“ odporoval Antony chabě. Veškerá jeho nenucenost byla tatam. Najednou se přistihl, že tátu nenávidí; že nenávidí i mámu za to, že umřela. Proč nemohlo všechno zůstat jako dřív?

„Dověděl jsem se o tvý mámě,“ řekl Mex. „To musí bejt tvrdý.“

Antony by na něj nejradši zařval, že nemá ani páru o tom, jaký to je. Ale místo toho odhodil nedopalek na zem a uhasil jej nohou.

„Už musím jít,“ ucedil.

„Škoda,“ ušklíbla se Xanthe. „Málem jsem se z tebe udělala. Hlavně z těch tvých sexy kraťasů. Kdes je sehnal? Na dobročinným bazaru?“

„Tak se měj,“ řekl Mex. „A hezky si to s tátou užij.“

Když se Antony otočil a odcházel, zaslechl za zády tlumený smích, ale neohlédl se, dokud nedošel na roh. Tehdy se letmo podíval přes rameno. Xanthe a Mex se už zase líbali.

Honem zašel za ohyb a posadil se na nízkou kamennou zídku. Myslí mu prolétly všechny možné rady, které za ty roky slyšel od dospělých. Lidé, kteří se ti pošklebují, jsou nevyspělí… Nevšímej si jich – brzo je to přestane bavit… Pokud přikládají větší význam tvému vzhledu než osobnosti, nestojí za to, aby ses s nimi stýkal…

Co má teda dělat? Ignorovat všechny kromě Willa? A nemít vůbec žádné kamarády? Jak to vypadá, má dvě možnosti. Buď bude jako kůl v plotě, nebo popluje s proudem. Povzdychl si. Dospělí v tom mají jasno. Nevědí, jaké to je. Kdy se naposledy choval někdo k

tátovi zlomyslně? Nejspíš to nikdy nezažil. Dospělí nejsou navzájem zlomyslní. Prostě z toho dávno vyrostli. Jak o tom tak přemýšlel, napadlo ho, že dospělí si nemají na co stěžovat. Mají to totiž zatraceně snadný.

Gillian seděla u velkého dřevěného stolu v kuchyni své zesnulé sestry a nepřítomně civěla na hromádku fazolek. Připadala si tak vyčerpaná, že ani neměla sílu zvednout nůž. Po Emilyině smrti na ni padla apatie, která ji znepokojovala a mátla. Nevěděla, jak jinak se s ní vypořádat než se svědomitě věnovat domácím povinnostem, které jí naplňovaly dny. Ale čím poctivěji pracovala, tím víc jí ubývala! energie. Když si na chvilku sedla, aby si odpočinula, měla dojem, že se snad už nikdy nezvedne.

Opřela se lokty o stůl, otupělá a těžkopádná. Cítila, jak se vlastní váhou propadá do masivní selské židle, jak její stárnoucí nevzhledné tělo splývá s dřevěným rámem. Velká prsa uvězněná ve střízlivé podprsence, sloupovité nohy schované pod dlouhou sukní. I svetr, který má na sobě, je silný a těžký. Dnes ji tíží dokonce i vlasy.

Seděla bez hnutí, upřeně se dívala na desku stolu a prstem sledovala vlákna dřeva ve snaze zabloudit ve složité í kresbě smyček a vírů, ve snaze předstírat, že se cítí úplně normálně. Ale když prst narazil na tmavou plochu suku, zarazila se. Nemá smysl, aby se sama před sebou přetvařovala. Necítí se těžkopádná. Necítí se netečná. Jednoduše má strach.

Richardův telefonát byl krátký. Žádné vysvětlení kromě faktu, že s ním přijede ta žena, že u nich nějaký čas zůstane a že se jmenuje Fleur. Gillian zírala na pahýlovitou a ztvrdlou špičku svého prstu a skousla si ret. Měla si uvědomit, že k tomu jednou dojde; že si Richard dříve či později najde… ženskou společnost. Ale kdovíproč si představovala, že všechno bude jako dřív; že budou jen oni tři, Richard, Antony a ona. Že to bude skoro stejné, jako za Emilyina života – stejné jako tolikrát, kdy ve třech seděli u večeře, zatímco její sestra ležela nahoře v posteli.

Jak byla hloupá… Je jasné, že všechno nemůže být stejné jako dřív. Především proto, že Antony už je skoro dospělý. Zanedlouho

skončí školu a nastoupí na univerzitu. Snad neočekávala, že i potom bude žít v Maples jako doposud? Jen ona a Richard. Nemá ponětí, jak o ní Richard smýšlí. Neví, jestli ji vnímá jen jako Emilyinu sestru, nebo ji považuje za blízkou přítelkyni. Představuje pro něj součást rodiny? Nebo očekává, že teď, když je Emily mrtvá, odejde? To netuší. Za všechny ty roky, co bydlí v domě, nikdy nepromluvila s Richardem přímo. Veškerou jejich vzájemnou komunikaci zprostředkovávala Emily. Ale teď tu Emily není a oni spolu nekomunikují vůbec. Od její smrti spolu nemluvili o ničem důležitějším, než je podávání jídla. Gillian se o své pozici nezmínila a nezmínil se o ní ani Richard.

Ale teď je všechno jinak. Teď se objevila žena jménem Fleur.

Žena, o které Gillian vůbec nic neví.

„Uvidíš, že si ji zamiluješ,“ ujistil ji Richard, než ukončil rozhovor. O tom Gillian pochybovala. Samozřejmě měl na mysli

„lásku“ v tom povšechném, moderním smyslu slova. Často slýchala, jak ženy v golfovém klubu používají podobné výrazy v přemrštěném smyslu. „Já ty tvoje šaty zbožňuje“ – „No není ten parfém přímo božský“ Láska, zbožnění, láska… Jako by to nic neznamenalo, jako by to nebylo posvátné slovo, drahocenné slabiky, jež se mají používat s mírou a uvážlivě. Gillian miluje lidské bytosti, ne kabelky. Zcela přesně ví, koho miluje, koho kdy milovala a koho bude milovat nadosmrti. Ale jako dospělá to nahlas snad nikdy nikomu neřekla.

Mrak halící slunce se konečně pohnul a na stůl dopadl kužel zářivého světla.

„Dneska je hezky,“ poznamenala nahlas a poslouchá jak její hlas splývá s ohlušujícím tichem v kuchyni. Poslední dobou mluví sama se sebou stále častěji. Když je Richard v Londýně a Antony ve škole, bývá v domě sama i několik dní. A jsou to osamělé, prázdné dny. V Greyworthu nemá žádné přátele. Když ostatní rodinní příslušníci odjedou, telefon trucovitě zmlkne. Řada Emilyiných kamarádek získala postupně dojem, že Gillian je spíše placená hospodně než členka rodiny – a Emily se jim to nikdy nepokoušela vyvrátit.

Emily… Proud Gillianiných myšlenek se zastavil. Její sestřička Emily je mrtvá. Křečovitě zavřela víčka a zabořila obličej do dlaní. Co je to za svět, že v něm mladší sourozenci umírají dřív než starší?

Svět, kde z křehkého organismu vdané ženy odčerpávají život opakované potraty, zatímco robustní tělesná schránka její svobodné sestry neměla nikdy příležitost tu zkoušku podstoupit. Gillian se o Emily starala po každém potratu, pečovala o ni po Philippině porodu a mnohem později po Antonyho narození. Dívala se, jak se Emilyino tělo postupně vzdává. Jak slábne a sesychá. A teď zůstala sama a žije v rodině, která vlastně není její, a čeká na příjezd ženy, která má nahradit její sestru.

Možná je načase odtud odejít a začít nový život. Díky velkorysému dědictví, které jí sestra odkázala, je finančně nezávislá. Může odjet, kam bude chtít, a dělat, co se jí zlíbí. Před očima se jí střídaly výjevy, jako by obracela listy brožury o plánech do důchodu. Mohla by si koupit domek u moře. Mohla by zahradničit. Cestovat.

Mezi Gillianiny úvahy se vplížila vzpomínka na nabídku, již dostala před lety a která ji nadchla natolik, že s ní okamžitě běžela za Emily. Nabídku na cestu kolem světa s Verity Standishovou.

Pamatuješ si na Verity? vychrlila rozčileně na Emily, která stála u krbu a v prstech otáčela porcelánovou miskou. Před chvilkou mi telefonovala. V říjnu letí do Káhiry a odtud vyráží na cesty. Chce, abych jela s ní! Není to báječné?

Čekala, že se Emily usměje, začne se vyptávat a zareaguje na její radost stejně srdečně, jako Gillian vítala každý Emilyin okamžik štěstí. Ale ona se otočila a zcela bez úvodu a aniž nechala Gillian vydechnout, jí oznámila: Jsem těhotná. Už čtyři měsíce.

Gillian zadržela dech a ohromeně se dívala na svou sestru, zatímco se jí do očí hrnuly blažené slzy. Stejně jako všichni ostatní si myslela, že Emily už další děti mít nebude. Po Philippině porodu skončilo každé její těhotenství do dvanáctého týdne samovolným potratem. Bylo nepravděpodobné, že se jí někdy podaří donosit dítě do řádného termínu.

Vrhla se k Emily a popadla ji za ruce.

Čtyři měsíce! Emily, to je úžasné! Ale Emilyiny modré oči na ni hleděly s výčitkami.

To znamená, že se dítě narodí v prosinci.

Najednou Gillian došlo, co tím naznačuje. A pro jednou se pokusila Emilyině převaze odolat.

Nasadila nenucený veselý tón. Ale nebude ti vadit, když odjedu? Richard ti určitě se vším pomůže. A až se v lednu vrátím, vystřídám ho. Vzápětí znejistěla. Takovou nabídku už v životě nedostanu a…

Jen si jeď! zvolala Emily zlostně. Najdu si ošetřovatelku i chůvu pro Philippu. Však já to zvládnu. Usmála se. Gillian na ni jen mlčky zírala, zdrcená a poražená. Tuhle její liru už znala. Věděla, že sama je příliš nedovtipná na to, aby odhadla Emilyin příští tah.

Chůvu si pravděpodobně nechám i po tvém návratu. Emilyin průzračný, chladný hlas zasáhl Gillian přímo do srdce. Může zůstat v tvé ložnici. Nebude ti to vadit, že ne? Ty už ale stejně budeš bydlet jinde, že?

Tenkrát měla odjet. Neměla se nechat přechytračit. Měla odjet s Verity. Mohla pár měsíců cestovat, pak by se vrátila a zapojila se do rodinné domácnosti. Emily by její pomoc neodmítla. Teď, po letech, o tom ani na okamžik nezachybovala. Měla odjet. Ta věta potlačila s palčivou neodbytností všechny ostatní myšlenky a Gillian cítila, jak jí lítost nastřádaná za uplynulých patnáct let napouští krev trpkostí.

Jenomže neodjela. Tváří v tvář Emilyině dominantní osobnosti kapitulovala jako už tolikrát předtím a čekala porod Antonyho. A po jeho narození si uvědomila, že nikdy nikam neodjede. Že tenhle dům z vlastní vůle neopustí. Protože Emily neměla malého Antonyho ráda. Zato Gillian by pro něj udělala doslova cokoli.

„Pověz mi něco o Gillian,“ řekla Fleur a uvelebila se na sedadle spolujezdce.

„O Gillian?“ opakoval Richard nepřítomně a zapnul směrovku.

„Tak mě přece pusť, blbečku.“

„Ano, o Gillian,“ naléhala Fleur, když se auto zase zařadilo zpátky do jízdního pruhu. „Jak dlouho s vámi žije?“

„Hm… Dlouho. Od… Já vlastně nevím. Snad od Philippina narození.“

„A vycházíš s ní dobře?“

„Ovšem.“

‚A co Antony,“ pokračovala. „Ani s ním jsem se ještě neseznámila.“

„Antony se ti bude líbit,“ mínil Richard. Jeho soustředěný výraz náhle ožil. „Je to prima kluk. Umí zahrát i dvanáct pod par, což je na jeho věk slušný výkon.“

„To je působivé,“ pravila Fleur zdvořile. Čím déle byla s Richardem, tím začínalo být jasnější, že se tuhle nemožnou hru bude muset taky naučit. Pokoušela si představil sama sebe v těch směšných golfových střevících se střapci a hroty na podrážce a v duchu se ušklíbla.

„Je tady nádherná krajina,“ poznamenala, když se zadívala oknem. „Nevěděla jsem, že jsou v Surrey ovce.“

„Tu a tam ovce,“ utrousil, „tu a tam kráva.“ Odmlčel se a v koutcích úst mu zacukalo. Fleur vyčkávala. Cukání v koutcích oznamovalo, že se Richard chystá zavtipkovat. „V golfovém klubu se setkáš s těmi nejušlechtilejšími krávami z celého hrabství,“ krátce se uchechd. Fleur se rozesmála, ale víc než vtip ji pobavil on. Je tohle opravdu ten zdrženlivý, škrobený džentlmen, kterého poznala před šesti týdny? Bylo to k nevíře. Richard se vrhl po hlavě do života plného radovánek s bezmála umanutým odhodláním. To on jí v poslední době telefonoval, aby jí sdělil ten či onen ztřeštěný nápad, trousil žertíky a organizoval výlety i večerní zábavu.

Tušila, že se tím částečně snaží nahradit v jejich vztahu nedostatek tělesné intimity, nedostatek, o němž byl přesvědčený, že trápí ji stejně jako jeho. Jednou nebo dvakrát li o ujistila, že na tom nezáleží, ale neznělo to příliš přesvědčivě ani lichotivě. A tak, snad aby rozptýlil oboustranné zklamání, vymýšlel jim po večerech všemožné akce. Když ji nedokázal pobavit v posteli, vodil ji do divadla, do koktejlových barů a nočních klubů. Každé dopoledne v deset jí telefonicky oznámil plán na večer. A ona se k vlastnímu úžasu začala na jeho telefonáty těšit.

„Sheringham St. Martin!“ zvolala, když zahlédla poutač u silnice.

„Ano, je to moc hezká vesnice,“ souhlasil Richard „Tady otevřel Xavier Formby svoji novou restauraci. Četla jsem o ní. Pojmenoval ji Dýňová chaloupka. Podle všeho je to moc příjemný podnik. Někdy tam musíme zajít.“

„Tak tam půjdeme hned,“ rozhodl bez váhání. „A rovnou na večeři. Zavolám tam a zeptám se, jestli mají volný stůl.“

Nato sáhl pro mobilní telefon a nejprve zjistil na informacích číslo do zmíněné restaurace. Fleur se na něj pozorně zadívala. Má smysl upozornit ho na to, že ta jeho Gillian už pro ně nejspíš večeři uvařila? Richard na to pravdpodobně ani nepomyslel – popravdě jako by mu na Gillian ani za mák nezáleželo. Na vlastní kůži poznala, že v některých rodinách se vyplatí mít dámskou část příbuzenstva na své straně – ale v tomhle případě to očividně není nutné. Bude hrát podle Richardových pravidel. Koneckonců to on má naditou peněženku. A pokud chce jít na večeři, ona nemá důvod ani právo mu v tom bránit.

„Máte volno? Výborně,“ zajásal Richard. „Za pár minut jsme u vás.“ Fleur se na něj zářivě usmála.

„Vidím, že jsi muž činu.“

„Carpe diem, „řekl. „Užívej dne.“ Usmál se na ni. „Když jsem byl malý kluk, vykládal jsem si to úsloví nesprávně. Myslel jsem, že mám užívat dne, jako se užívá například sirup proti kašli. Proto mi jeho smysl unikl.“

„A teď je ti naprosto jasný?“ otázala se Fleur.

„Ano,“ přikývl. „Je mi stále jasnější.“

Telefon zazvonil přesně v sedm hodin, právě když Antony dokončil prostírání stolu. Zatímco Gillian vyřizovala hovor, Antony poodstoupil a obdivně si prohlížel slavnostní tabuli. Vázy s omamně vonícími bílými liliemi, krajkové ubrousky a štíhlé svíčky. A z kuchyně se linula báječná vůně pečeného jehněčího. Nejvyšší čas nalít gin, pomyslel si a podival se na hodinky. Táta bude doma každou chvíli.

Ve dveřích jídelny stanula Gillian, na sobě modré šaty, které si oblékala při každé zvláštní příležitosti. Tvářila se zasmušile, ale to nemuselo nic znamenat. Gillian se tváří zasmušile skoro pořád.

„To byl tvůj otec,“ oznámila. „Přijede později.“

„Aha. Jak později?“ Antony narovnal nůž.

„Říkal, že asi kolem desáté. On a… ta žena se navečeří v restauraci.“ Antony prudce vzhlédl.

„V restauraci? Ale to přece nejde!“

„Už tam sedí. Tvůj otec odtud telefonoval.“

„Ale ty už jsi přece večeři uvařila! Řeklas mu to? Zmínila ses, že máš v troubě jehněčí pečeni?“ Gillian pokrčila rameny. Ve tváři se jí usadil odevzdaný, unavený výraz, který Antony ze srdce nenáviděl.

„Tvůj otec se může najíst v restauraci, kdy chce,“ upozornila ho.

„Mělas něco říct!“ vykřikl.

„Já nemám právo říkat tvému otci, co má dělat.“

„Ale kdyby to věděl, určitě by…“ Antonymu se zlomil hlas a střelil po své tetě dotčeným pohledem. Proč sakra tátovi něco neřekla? Až přijede a zjistí, co způsobil, bude si to vyčítat.

„Teď už je pozdě. Neříkal, ve které restauraci je.“

Antonyho napadlo, že Gillian vypadá skoro spokojeně, jako by měla potěšení z toho, že veškerá její námaha byla zbytečná.

„Tak se najíme sami, co ty na to?“ Věděl, že to vyznělo útočně, ale bylo mu to lhostejné.

„Nejspíš ano.“ Teta sklopila oči na šaty. „Půjdu se převléknout,“ rozhodla.

„Proč si ty šaty nemůžeš nechat?“ zeptal se Antony v zoufalé snaze zachránit situaci. „Moc ti sluší.“

„Zmačkala bych si je. Nemá smysl je zbytečně utahat.“ Otočila se a zamířila ke schodům do patra.

Kašlu na to, pomyslel si Antony. Když se nechceš snažit, nebudu se snažit ani já. Vzpomněl si na dopolední setkání s Xanthe Forresterovou a Mexem Taylorem. Pozvali ho na mejdan, je to tak? Třeba nakonec nejsou tak špatní…

„V tom případě můžu být s kamarádama,“ oznámil. „Totiž když se dneska žádná slavnostní večeře nekoná…“

„Jak chceš,“ řekla Gillian, aniž se otočila.

Antony okamžitě přistoupil k telefonu a vytočil číslo Fifi Tillingové.

„Prosím?“ Fiflin hlas měl hlasité kulisy; v pozadí by slyšet reprodukovanou hudbu.

„Ahoj, tady je Antony Favour.“

„No jasně. Ahoj, Antony. Hele,“ upozornila ostatní, „ je Antony.“ Zdálo se mu, že zaslechl smích.

„Původně jsem dneska večer nikam jít neměl,“ začal rozpačitě,

„ale teď to půjde. Takže můžu jít s váma. Xanthe říkala, že tam budou všichni.“

„Jo. Jasně.“ Fifi se odmlčela. „Zrovna chceme odjet klubu.“

„Bezva. To je dobrej nápad.“ Znělo to přátelsky a pohodově, nebo ustrašeně a zoufale? Těžko říct.

„Jasně… Už máme plný auto.“

„Jo. Fajn.“ Antony se nejisté zadíval na sluchátko. Chce mu snad

říct, že…

„Je mi to líto.“ Jo, chce.

„To nevadí.“ Snažil se o lhostejný tón. Možná dokonce o veselý.

„Tak snad jindy.“

„Jo. Jasně. Jindy,“ utrousila Fifi roztržitě. Podle všeho ho vůbec neposlouchala.

„Tak ahoj,“ řekl Antony.

„Ahoj, Antony. Měj se.“

Antony položil sluchátko. Zaplavila ho vlna ponížení. Kdyby chtěli, místo v autě by se pro něj našlo. Zadíval na ruce a zjistil, že se mu třesou. Rozpaky zrudl až ke kořínkům vlasů, přestože byl v místnosti sám.

Všechno je to jen tátova vina – kdyby přijel včas, k tomu rozhovoru by vůbec nedošlo. Antony se posadil na židli a vzdorně se opřel do opěradla. To pomyšlení ho nepatrně uspokojilo. Jo, za všechno může táta. Záchvěv satisfakce však záhy vystřídala lítost. A může za to i Gillian. Co je s ní? Chová se jako oukropeček. Proč to tátovi pořádně nevytmavila a neřekla mu, ať jede rovnou domů?

Zůstal sedět u stolu, pohrával si s ubrouskem a díval na stůl, který s takovým nadšením prostíral. Táta a Gillian všechno pokazili. Tolik zbytečného úsilí… Proč by to tak nemohlo zůstat? Rozhodně to všechno zase nesklidí.

Vtom ho napadlo, že na něj Gillian možná zavolá, aby přesně tohle udělal, a proto než k tomu mohlo dojít, zvedl se a vydal se do kuchyně. V troubě se pořád dopékalo jehněčí a na stole majestátně trůnil sněhový dort, ozdobený vrstvou šlehačky a svěžími plátky kiwi. Zadíval se na lákavou pochoutku. Když se nakonec slavnostní večeře nekoná, možná neuškodí, když kousek ochutná. Odsunul židli,

vzal dálkový ovladač televizoru a chvíli přepínal kanály, jakmile kuchyni naplnily zvuky sportovního přenosu, chopil se lžičky, zabořil ji do nadýchané bílé hmoty a pustil se do jídla.

Kapitola pátá

Snídaně se podávala v zimní zahradě.

„To je nádherná místnost,“ podotkla Fleur zdvořile a přitom upřeně hleděla do Gillianiny tváře ve snaze ji přimět, aby jí pohled opětovala. Ale Gillian urputně civěla talíře. Od okamžiku, kdy Fleur a Richard předešlý večer vstoupili do domu, se ani jednou nepodívala Fleur do očí.

„Nám se taky líbí,“ souhlasil Richard vesele. „Zvlášť jaře. Ale v létě je tady někdy příliš velké horko.“

Znovu se rozhostilo ticho. Když Antony postavil šálek na talířek, jako by tichému cinknutí porcelánu všichni soustředěné naslouchali.

„Zimní zahradu jsme nechali postavit… asi před deseti lety,“ pokračoval Richard. „Je to tak, Gillian?“

„Myslím, že ano,“ řekla Gillian. „Dáte si někdo ještě čaj?“

„Já, prosím,“ přihlásila se Fleur.

„Tak chviličku strpení. Půjdu uvařit další dávku.“ Gillian odešla do kuchyně.

Fleur se zakousla do toastu. Zatím, bez ohledu na jehněčí pečeni a ten dort, to jde skvěle, pochvalovala si v duchu. Když včera pozdě večer vešli do domu, ten chlapec, Antony, na ně čekal v obývacím pokoji a poněkud dotčeně jim oznámil, že Gillian strávila celý den v kuchyni a připravovala večeři. Richard se tvářil zděšeně a Fleur nasadila doufejme přesvědčivě zklamaný výraz. Naštěstí nikdo nesvaloval vinu na ni, a navíc bylo zřejmé, že dneska ráno se o příhodě už nikdo nehodlá zmiňovat.

Gillian se vrátila s plnou konvicí. „Už to nesu!“ hlásila.

„Děkuju.“ Fleur se usmála do Gillianina nepřístupného obličeje schovaného pod neproniknutelnou maskou. Pomyslela si, že pokud se bude muset vypořádat jen s rozpačitým mlčením a příležitostnými zatrpklými pohledy, bude to hračka. Z pohledů si vůbec nic nedělala. Nechávala ji klidnou i pozvednutá obočí a nepřímé poznámky a narážky. A právě to je jedna z výhod konzervativních britských středních vrstev, usoudila a napila se čaje. Zpravidla jako by ani nepromlouvali jeden ke druhému snad z obavy, aby nepokoušeli

osud, a Fleur připadalo, že raději přijdou o veškerý majetek, než by unesli ostudu z přímé konfrontace. Což znamená, že osoba jejího ražení by neměla narazit na překážky.

Zvědavě se zadívala na Gillian. Vzhledem k tomu, že má podle všeho přístup k penězům, se obléká dost příšerně. Tmavě zelené plátěné kalhoty – Fleur nejasně tušila, že jsou oficiálně určené pro

„volnou chvíli“ – a modrá vyšívaná bavlněná košile s krátkými rukávy bezmála pánského střihu. Jak se s konvicí naklonila nad stůl, Fleur si všimla jejího nadloktí: mohutná, beztvará masa mrtvolně vyhlížející kůže.

Antonyho ohoz je o několik tříd lepší. Běžné džínsy a docela slušivá červená košile. Škoda, že ho trochu hyzdí to mateřské znaménko. Copak mu ho doktoři nějak nedokázali odstranit? Hm. Zřejmě ne. Táhne se přes celé oko. Být holka, samozřejmě by se dalo do jisté míry zakrýt make-upem. Jinak je to pohledný kluk. Podobu zdědil po otci.

Zalétla pohledem k Richardovi. Seděl pohodlně opřený v židli a díval se prosklenou stěnou do zahrady, ve tváři navýsost spokojený výraz, jako by měl před sebou dlouhou dovolenou. Když ucítil její pohled, vzhlédl a usmál se na ni. Fleur mu úsměv oplatila. Na Richarda se usmívá snadno, pomyslela si. Je to slušný člověk, laskavý a ohleduplný a zdaleka ne tak nudný, jak se z počátku obávala. Uplynulých několik týdnů se skvěle bavila.

Jenomže ona potřebuje peníze, ne zábavu. Nevydržela to tak dlouho jen proto, aby skončila s chudičkým příjmem a dovolenou na Mallorce. V duchu si povzdychla a znovu se napila čaje. Chvílemi ji úsilí vynaložené dobývání peněz vyčerpávalo. Chvílemi si začínala myslet, že Mallorca by vůbec nebyla špatná. Ale to byl jen projev slabosti a nedostatku vůle. Když už zašla tak daleko, nemůže to jen tak vzdát. Dosáhne vytčeného cíle stůj co stůj. Musí to dovést až do konce. Celkem vzato je jediný cíl, který má.

Zvedla hlavu a znovu se na Richarda usmála.

„Je tohle největší dům v Greyworthu?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl. „Ale určitě jeden z největších.“

„Tillingovi mají osm ložnic,“ odvážil se Antony. „A místnost s kulečníkovým stolem.“

„Tak vidíš.“ Richard se zazubil. „Antony má o sousedech větší přehled než já.“

Antony mlčel. Pohled na Fleur usazenou naproti němu ho nepatrně znepokojoval. Je možné, že tahle žena opravdu chodí s jeho tátou? Je nádherná. Jednoduše nádherná. A díky ní se táta chová jinak. Když ti dva včera přijeli domů, hezky oblečení a ve skvělé náladě, vypadali, jako patřili do nějaké jiné rodiny. Táta vůbec nevypadá jako můj táta, konstatoval Antony. A Fleur rozhodně nevypadala jako něčí máma. Ale ani jako štětka. Natož jako hloupá husa. Je prostě… krásná.

Richard se natáhl pro hrnek a všiml si, že se Antony dívá na Fleur s neskrývaným obdivem. Proti vlastní vůli zaplavil pocit majetnické pýchy. Je to tak, synu, chtěl vyhrknout. Život pro mě ještě neskončil. Ale bezstarostné myšlenky vzápětí ustoupily smršti provinilých vzpomínek na Emily, jak sedí přesně na Fleuřině místě; na společné rodinné snídaně, kdy se nad povšechným rozhovory vznášel její zvonivý smích. Pokusil se je vypudit z mysli dřív, než nad ním mohly zvítězit. Odmítal se jim podvolít. Odmítal zase podlehnout přecitlivělosti. Život se má žít. Nesmí připustit, aby mu štěstí proklouzlo mezi prsty. Fleur je úžasná žena. Ve sluncem zalité zimní zahradě mu všechno připadalo jednodušší.

Po snídani se Richard odebral do ložnice, aby se převlékl na golf. Vysvětlil Fleur, že se koná Bantingův pohár. Kteroukoli jinou sobotu by se prý golfu vzdal a provedl Fleur po svém pozemku a okolí, ale na Bantingově poháru nesmí chybět…

„Buď bez obav,“ ujistila ho Fleur. „Však já už si nějaké povyražení najdu.“

„Můžeme se později sejít na drink,“ navrhl. „Gillian tě vezme do klubu.“ Odmlčel se a svraštil obočí. „Nevadí ti to?“

Fleur se zasmála. „Ovšemže ne. Ani trochu mi nevadí, že strávím dopoledne sama.“

„Vždyť nebudeš sama,“ namítl. „Gillian na tebe přece dohlédne.“ Fleur se zamyšleně otočila ke Gillian, která vyndávala z myčky čisté talíře a rovnala je do stohu na kuchyňském pultu. Pokaždé, když

se sklonila, tiše vzdychla; pokaždé, když se napřímila, vypadala, jako by měla každou chvíli dostat infarkt.

„To jsou hezké talíře,“ poznamenala Fleur a vstala. „Moc hezké.

Ty jste vybírala vy?“

„Cože? Tyhle?“ řekla Gillian. Zadívala se na talíř v ruce, jako by se jí hnusil. „Kdepak. Vybrala je Emily. Richardova manželka.“ Zarazila se a pak o něco příkřeji dodala: „Byla to moje sestra.“

„Aha,“ hlesla Fleur.

Takže k danému tématu jsme se dostaly poměrně rychle, napadlo ji. Zesnulá, nevinná manželka. Možná jsem tuhle Gillian podcenila. Třeba se do mě pustí až teď. Našpulí rty a sykne: V mojí kuchyni nemáš co pohledávat! Mlčky Gillian pozorovala a vyčkávala. Ale starší žena se očividně k žádnému útoku neměla. Její obličej zůstal i nadále bledý a odulý jako nedosmažený vdolek.

„Hrajete golf?“ zeptala se Fleur konečně.

„Trochu.“

„Já ho ještě nikdy nezkusila. Nejspíš bych se to měla taky naučit.“

Gillian neodpověděla. Začala rovnat talíře do stojanu v kredenci. Byly ručně malované, každý ozdobený jiným hospodářským zvířetem. Jestli je tady chtějí mít vystavená ta zvířata by neměla být vzhůru nohama, pomyslela Fleur. Ale Gillian o tom pravděpodobně nepřemýšlela. Každý talíř putoval na místo s hlasitým řinknutím. Co nevidět byla nejvyšší přihrádka i půlka prostřední zaplněna dobytčaty natočenými do rozmanitých úhlů. Když ručně malované nádobí došlo, Gillian doplnila stojany porcelánem s modrobílým vzorem. Fleur by ji nejraději klepla př esprsty. Copak nevidí, jak je to ohavné, zoufala si. Stačily by dvě minuty na to, aby to vypadalo trochu k světu.

„Hezké,“ řekla, když Gillian skončila. „Venkovské kuchyně se mi moc líbí. Působí tak uvolněně.“

„Ale dá práci udržet v nich čistotu,“ mínila Gillian zachmuřeně.

„Všude dlaždičky… Při krájení zeleniny zapadnou menší kousky do spár mezi nimi.“

Fleur se bez zájmu rozhlédla a přemítala, čím by mohla přispět k tématu krájení zeleniny. Místnost jí naneštěstí připomínala kuchyni

ve Skotsku, kde se onehdy klepala zimou celou loveckou sezonu a nakonec zjistila, že její hostitel se šlechtickým titulem je nejen zadlužený, ale ještě všemu jí zahýbá. Zatracená aristokracie, zaklela v duch procítěně. Je to jen banda ubožáků.

„Omluvte mě,“ řekla Gillian. „Potřebuju se dostat do spodní kredence.“ Sklonila se a ze skříňky vedle Fleuřiných nohou vylovila struhadlo.

„Pomůžu vám,“ nabídla se Fleur. „Určitě se tu pro mě nějaká práce najde.“

„Je to jednodušší, když to udělám sama.“ Měla svěšená ramena a pořád se zdráhala podívat Fleur do očí. Fleur protočila panenky.

„Tak dobře,“ prohodila vesele. „Nejspíš zajdu do ložnice a vybalím si zbývající věci. Kdy půjdeme do klubu?“

„Ve dvanáct,“ odpověděla Gillian, aniž zvedla hlavu.

Tak to mám času habaděj, libovala si Fleur, když stoupala po schodech. Teď když jsou Richard i Antony pryč a Gillian v kuchyni strouhá o sto šest, je ideální příležitost poohlédnout se po tom, co potřebuje. Pomalu procházela chodbou a všechno, co míjela instinktivně hodnotila. Tapety jsou nudné, ale nákladné, obrázky nudné a mizerné. Nejlepší kousky jsou očividně rozvěšené po obývacím pokoji v přízemí, aby je mohli obdivovat hosté. Emily Favourová byla zřejmě jednou z těch žen, co nosí drahé svršky, ale laciné spodní prádlo.

Prošla kolem dveří své přidělené ložnice a zamířila k několika schodům vedoucím na snížené podlaží. Půvab počátečního průzkumu neznámého domu tkví v tom, že může vždycky tvrdit že zabloudila, kdyby ji někdo načapal. Zejména když včerejší noční exkurze byla velmi povšechná. „A tamhle je moje pracovna,“ upozornil ji Richard a ukázal ke schůdkům. Fleur ani nehnula brvou, roztomile zívla a prohlásila: „Po tom víně jsem nějaká ospalá.“

Odhodlaně sestoupila po schodech. Konečně se dostává k jádru věci. Za dveřmi objeví skutečný rozsah Richardova potenciálu – a odhadne, jestli je bohatý natolik, aby se jím dál zabývala, a kolik z něho může vyrazit. Neprodleně rozhodne, zda se v daném termínu vyplatí čekat a jestli je třeba vzít v úvahu nějaké neobvyklé činitele.

Předpokládala, že v tomhle případě ne. Finanční záležitosti většiny mužů jsou víceméně podobné. Rozdílní jsou pouze dotyční muži.

Představa nového, dosud neprozkoumaného hřiště ji vzrušovala. S nepatrně zrychleným tepem a dechem položila ruku na kliku a opatrně ji stlačila dolů. Ale dveře se neotevřely. Zkusila to znovu – a zase marně. Pracovna byla zamčená.

Chvíli si zlostně měřila lesklý bílý dřevěný panel. Co to za člověka, že zamyká dveře pracovny ve svém vlastním domě? Ještě jednou vzala za kliku. Dveře jsou nedobytné. Nejradši by do nich kopla, ale ovládla se. Nemá smysl tady zdržovat a riskovat, že ji někdo přistihne. Rychle se otočila, zdolala pár schodů, prošla chodbou a vstoupila svého pokoje. Posadila se na postel a zaškaredila se na obraz v zrcadle. Co teď? Ty dveře stojí mezi ní a veškerými podrobnostmi, které potřebuje zjistit. Jak má pokračovat bez náležitých informací?

„To je k vzteku,“ ulevila si nahlas. „Taková smůla. Zatracená smůla!“ Nakonec jí zvuk vlastního hlasu zvedl náladu. Není to tak zlé. Něco už vymyslí. Richard nemůže mít pracovnu zavřenou věčně

– a pokud ano, bude muset nají klíč. Zatím… Roztržitě si prohrábla vlasy. Zatím se naloží do vany a umyje si vlasy.

V půl jedenácté se na schodišti ozvaly Gillianiny těžké kroky a Fleur okamžik přemýšlela a pak ještě v županu vyšla na odpočívadlo. Gillian ji aspoň trochu rozptýlí, když nic jiného.

„Gillian, co si mám obléknout do klubu?“ zeptala se a zkusila se vyhledat její pohled. „Poraďte mi, co si mám na sebe.“

Gillian pokrčila rameny. „Oblečení se žádnými pravidly neřídí.

Ale každopádně by to mělo být něco slušného.“

„To je příliš neurčité. Budete mi s tím muset pomoct. Pojďte se mnou.“ Fleur zmizela v ložnici a Gillian ji po chvilce váhání následovala.

„Všechny moje slušnější šaty jsou černé,“ oznámila ji Fleur.

„Chodí někdo do klubu v černém?“ Gillian zavrtěla hlavou. „Ani ne…“

„Myslela jsem si to.“ Fleur dramaticky vzdychla. „A já mezi ně chtěla tolik zapadnout. Smím vědět, co si obléknete vy?“

„Nic slavnostního,“ odpověděla Gillian příkrým, bezmála hněvivým tónem. „Jenom modré šaty.“

„Modré! Víte, co…?“ Fleur se jala prohrabovat v jedné ze svých cestovních tašek. „Chcete si půjčit tohle?“ Vytáhla dlouhý modrý hedvábný šátek a přehodila jej Gillian přes rameno. „Věnoval mi ho jeden blbeček. Jsem snad typ, který by mohl nosit modrou barvu?“ Protočila panenky a ztišila hlas. „Kromě jiného mi dal červené spodní prádlo.“ Pokrčila rameny. „Ale co naděláte?“

Gillian zírala na Fleur a cítila, jak jí stoupá krev do tváří. V hrdle jí uvízlo něco zvláštního. Něco jako zárodek smíchu.

„Myslím, že vám bude slušet,“ prohlásila Fleur znalecky. „Má stejnou barvu jako vaše oči. Škoda že nemám modré oči!“ Zahleděla se jí do očí a Gillian polilo horko.

„Děkuju,“ vyhrkla honem. Sklopila zrak na modré hedvábí.

„Vyzkouším to. Ale nevím, jestli mi půjde k těm šatům.“

„Mám jít s vámi? Ukážu vám, jak šátek nejlíp uvázat.“

„Ne!“ Gillian málem vykřikla. Fleur ji vyloženě drtí. Musí se vymanit z její moci. „Půjdu se převléknout a uvidím,“ vyhrkla honem a vyběhla z pokoje.

V bezpečí svého pokoje se trochu uklidnila. Uchopila cíp šátku a přejela si hladkou látkou po tváři. Líbezně voní. Jako Fleur. Líbezně, nevtíravé, svěže.

Posadila se k toaletnímu stolku. Fleuřin hlas jí dosud zněl v uších. V hrdle jí pořád perlily bublinky smíchu. Cítila se oživená, udýchaná a jakoby přemožená návalem emocí. Tak tohle je kouzlo osobnosti, napadlo ji znenadání. Skutečné kouzlo nejsou afektované lichotky a polibky škrobených dam v golfovém klubu. O Emily se říkalo, že je okouzlující, ale v očích měla štěpinky ledu a její zvonivý smích byl přeslazený a bez humoru. Fleuřiny oči jsou přátelské a veselé a její smích je upřímný a nakažlivý. To je opravdové kouzlo. Fleur to samozřejmě nemyslela vážně. Ve skutečnosti nechce mít modré oči ani nepotřebuje Gillianinu radu. A už vůbec (tím si je Gillian jistá) netouží zapadnout mezi členy golfového klubu. Ale na tom nezáleží. Důležité je, že alespoň na pár vteřin rozproudila v Gillian život, že

měla pocit, že o ni někdo stojí a žertuje s ní. Ona totiž nikdy nikomu nestála za to, aby s ní žertoval.

Golfový klub v Greyworthu byl postavený v americkém koloniálním stylu, s prostornou dřevěnou verandou s výhledem na osmnácté jamkoviště.

„Tohle je bar?“ zjišťovala Fleur hned po příchodu. Rozhlédla se po osazenstvu stolů a jejich zarudlých rozjařených tvářích nad skleničkami ginu.

„Bar je vevnitř. Ale v létě sedí všichni venku. Je hrozně těžké sehnat volný stůl.“ Gillian přimhouřila oči a zhodnotila situaci.

„Myslím, že jsou všechny obsazené.“ Vzdychla. „Co budete pít?“

„Manhattan,“odpověděla Fleur.

Gillian na ni upřela nejistý pohled. „Co je to?“

„Barman to bude vědět.“

„Aha… Tak dobře.“

„Počkejte,“ zadržela ji Fleur. Zvedla ruce a jemně zatahala za cípy modrého šátku. „Musíte ho na ramenou v rozprostřít. Takhle. Neměl by být příliš zřasený. Vidíte?“ Gillian sotva znatelně pokrčila rameny.

„Vždyť je to maličkost.“

„Právě maličkosti jsou nejzábavnější, nemyslíte? Jako na punčochách. Musíte je kontrolovat každých pět minut. Gillianin výraz potemněl.

„Dojdu pro pití,“ řekla. „Obávám se, že tam bude velká fronta.“

„Mám jít s vámi?“ nabídla se Fleur.

„Raději zůstaňte venku a sledujte, jestli se někde neuvolní místo.“ Zamířila k proskleným dveřím vedoucím do baru. Než je však otevřela, zpomalila a nenápadně si upravila cípy šátku, jak jí poradila Fleur. Fleur se pousmála, pak se pomalu otočila a znovu se rozhlédla po verandě. Uvědomovala si, že přilákala pozornost několika zvědavců. Pánové se zarudlými tvářemi se nakláněli jeden k druhému; bystrozraké golfistky se navzájem šťouchaly loktem.

Všichni měli na sobě sportovní a zároveň velmi elegantní oblečení.

Fleur rychle zhodnotila polohu jednotlivých stolů. Od některých byl výhled na trávník, od jiných ne. Některé měly slunečník, jiné ne. Usoudila, že nejlepší místa jsou v rohu. Stůl je velký, kulatý a sedí u něho jen dva muži. Bez váhání k nim zamířila a na toho tělnatějšího se přívětivě usmála. Na sobě měl kanárkově žlutý pulovr a před sebou poloprázdný půllitr piva.

„Dobrý den,“ pozdravila. „Jste tady sami?“

Tlouštík ještě o odstín zrůžověl a odkašlal si. „Čekáme na manželky.“

„Rozumím.“ Fleur bleskově spočítala židle. „Našlo by se tady místo pro mě a moji kamarádku? Šla koupit něco k pití.“ Muži si vyměnili pohled.

„Víte,“ pokračovala Fleur, „já bych strašně ráda viděla na trávník,“ bokem postupovala k volným židlím na opačné straně stolu.

„Hřiště je nádherné, viďte?“

„Jendo z nejlepších v Surrey,“ pravil útlejší džentlmen nakvašeně.

„Jen se podívejte na ty stromy!“ zvolala a mávla paží. Oba pánové sledovali její pohled. Než se otočili, seděla na jednom ze čtyř prázdných míst. „Už jste si dneska zahráli?“ zeptala se.

„Tak podívejte se,“ spustil jeden z golfistů rozpačitě. „Nerad bych…“

„Účastnili jste se Bantingova poháru? Co přesně je ten Bantingův pohár?“

„Vy jste nová členka? Protože pokud ano…“

Fleur se na ně zářivě usmála. „Já vůbec nejen členka.“

„Vy nejste členka klubu? A máte povolení ke vstupu?“

„Já nevím.“ Fleur pokrčila rameny.

„To je typický,“ utrousil štíhlejší muž ke svému společníkovi.

„Bezpečnostní opatření se tady nikdy pořádně dodržovala.“ Obrátil se k Fleur. „Takže, mladá dámo. O vám se, že vás budu muset požádat, abyste…“

„Mladá dámo!“ Fleur se rozesmála, jako by utrousil zvlášť vydařený vtip. „To je od vás milé.“

Dotyčný prudce vstal.

„Uvědomujte si, že tohle je soukromý klub a že na nezvané hosty můžeme podat žalobu? Myslím, že bude nejlepší, když vy i vaše kamarádka…“

„Gillian už jde,“ přerušila ho Fleur. „Gillian! Tady! Tihle dva džentlmeni nám laskavě dovolili, abychom si k ni přisedly.“

„Ahoj, Georgi,“ pozdravila Gillian. „Stalo se něco?“

Na okamžik se rozhostilo ticho. Fleur se bez zájmu odvrátila. Za jejími zády vypukl zmatený, trapný rozhovor. Pánové přece netušili, že Fleuřinou kamarádkou je Gillian. Jak to mohli vědět? Domnívali se snad…? Ne, ovšemže se nedomnívali! Zkrátka a dobře… Ten svět je ale malý, že? Neuvěřitelně malý. Máte tady pití, dámy.

„Manhattan je pro mě,“ oznámila Fleur a otočila se. „Těší mě. Já jsem Fleur Daxenyová.“

„Alistair Lennox.“

„George Tilling.“

„Už jsem to povolení našla,“ dodala. „Chcete ho ukázat?“ Oba muži něco rozpačitě zamumlali. |

„Každá Gillianina přítelkyně…,“ začal jeden.

„Vlastně jsem spíš Richardova přítelkyně,“ pravila Fleur, „Znáte se dlouho?“

„Ne. Poměrně krátce.“

Nastala odmlka, během níž Georgi Tillingovi očividně svitlo. Tak už sis vzpomněl, viď, pomyslela si Fleur. Jsem ta ženská, o které ti manželka vyprávěla, zatímco sis četl noviny. Teď lituješ, žes neposlouchal pořádně, co? Přívětivě se na něj usmála.

„Je ti jasné, že jsi žhavým zdrojem místních klepů?“ zeptal se Alec Richarda, když dorazili k sedmnácté jamce. Richard se usmál a vytáhl z golfové tašky hůl pro hru na jamkovišti.

„To mi došlo.“ Upřel na svého dávného přítele vlídný, avšak mírně znepokojený pohled. „Nejspíš si neuvědomuješ, že být zdrojem klepů je docela zábavné.“

„To není k smíchu,“ ohradil se Alec. Jeho skotský přízvuk získal na důrazu, jako pokaždé, když ho něco trápilo. „ Říká se…“ Odmlčel se.

„Co se říká?“ Richard zvedl ruku. „Nech mě putovat jako prvního.“

Bez zaváhání poslal míček do jamky ze tří metrů.

„Pěkná rána,“ pochválil ho Alec mechanicky. „Dneska hraješ dobře.“

„Tak co se říká? Ven s tím, Aleku. Uleví se ti.“

Alec se zarazil a tváří mu přelétl stín. „Říká se, že jestli se budeš i nadále stýkat s tou ženskou, možná nebudeš navržený na kapitána klubu.“

Richardova ústa se změnila v úzkou, přísnou linku.

„Chápu,“ přikývl. „A už se někdo z nich s ‚tou ženskou‘, jak ses vtipně vyjádřil, setkal?“

„Myslím, že Eleanor říkala…“

„Eleanor viděla Fleur zhruba pět minut, a sice v jisté londýnské restauraci. Nemá nejmenší právo…“

„Jestli je nebo není v právu s tím vůbec nesouvisí. A ty to dobře víš. Jestli se členové klubu postaví proti Fleur…“

„Proč by to dělali?“

„No… Je úplně jiná, než byla Emily, viď?“

Richard znal Aleka od sedmi let a v životě neměl chuť ho praštit. Ale v tu chvíli na něj dostal takový vztek, že měl co dělat, aby se ovládl a jednu mu nevrazil. Přesněji měl vztek na všechny. Mlčky, s rukama sevřenýma v pěst a s zaťatými zuby sledoval, jak jeho přítel odpálil míček, který se pomaličku dokutálel k jamce a skulil se do ní. Když Alec zvedl hlavu, setkal se s Richardovým napjatým pohledem.

„Podívej,“ spustil omluvným tónem. „Vím, že ti může být jedno, co si lidé z klubu myslí. Ale… nejde jen o klub. Mám o tebe starost. Musíš připustit, že poslední dobou tě nezajímá nic jiného než Fleur. Jako bychom my ostatní neexistovali.“ Dal praporek na místo a vykročil k osmnácté jamce.

„Tak ty o mě máš starost,“ opáčil Richard zamyšleně. „A co konkrétně ti dělá vrásky? Že se skvěle bavím a užívám života? Že jsem možná šťastnější, než jsem byl předtím?“

„Richarde…“

„Tak co tedy?“

„Nejspíš se bojím se, že se spálíš. To je všechno.“ Alec se v rozpacích odvrátil.

„No ne!“ žasl Richard naoko. „Konečně spolu mluvíme úplně na rovinu.“

„Vždyť víš, jak to myslím.“

„Vím jen to, že já jsem šťastný, Fleur je šťastná a vy ostatní byste si měli hledět svého.“

„Vždyť ty ses do toho vrhl po hlavě…“

„Ano, vrhl jsem se do toho po hlavě. A něco ti povím. Zjistil jsem, že vrhnout se do něčeho po hlavě je to nejlepší, co můžu udělat.“

Dorazili na odpaliště. Richard vyndal z kapsy míček a zadíval se příteli zpříma do očí.

„Už ses někdy do něčeho vrhl po hlavě, Aleku?“ Alec mlčel.

„Myslím, že ne. Možná bys to měl aspoň jednou zkusit.“

Richard položil míček na podstavek a se soustředěným výrazem se několikrát cvičně rozmáchl. Osmnáctá dráha je dlouhá a záludná a klikatí se podél levého břehu malého jezírka. Kdysi se s Alekem shodli na tom, že je bezpečnější hrát okolo než riskovat ztrátu míčku ve vodě. Ale tentokrát, aniž se na Aleka podíval, odpálil doprava, přímo směrem k jezírku. Oba se mlčky dívali, jak se míček nese nad hladinou a spolehlivě dopadá na dráhu.

„Tak se zdá… žes to zvládl,“ hlesl Alec.

„Ano,“ přisvědčil Richard a neznělo to ani trochu překvapeně.

„Zvládl jsem to. Ty bys to nejspíš dokázal taky.“

„Myslím, že se o to raději nebudu pokoušet.“

Richard pokrčil rameny. „Jak chceš. A právě tím se od sebe lišíme.“

Kapitola šestá

Fleur se ani nenadála a uplynuly další čtyři týdny. Červencové slunce nahlíželo do zimní zahrady každé dopoledne a Antony přijel strávit domů hlavní prázdniny. Richard měl díky četným golfovým utkáním opálená předloktí a v klubu se nemluvilo o ničem jiném než o dovolené, vilách u Středozemního moře a placených hlídačích domů. Fleur se stala pravidelnou návštěvnicí klubu. Téměř dopoledne, poté, co Richard odjel do kanceláře, se s Gillian vydala procházkou do místního fitcentra, ve kterém jim Richard zaplatil sezónní členství. Chvíli plavaly, chvíli lenošily ve vířivé lázni, pochutnaly si na čerstvé ovocné šťávě a pak se zase vrátily domů. Byla to příjemná a nenáročná tělesná aktivita, kterou si Gillian i přes počáteční protesty velmi oblíbila. Přesvědčit ji k první návštěvě byl téměř nad lidské síly a Fleur se to podařilo až pomocí drobné lsti, kdy se odvolala na Gillianiny hostitelské povinnosti. Její život totiž očividně určoval právě smysl pro povinnost – tedy něco, co bylo Fleur zcela cizí.

Napila se kávy, zavřela oči a nastavila tvář hřejivému rannímu slunci. Bylo po snídani a ona zůstala v zimní zahradě sama. Richard odjel na schůzku se svým právníkem. Po návratu má domluvený golf s Lambertem a dvěma potenciálními obchodními partnery. Antony se pravděpodobně věnuje nějaké prázdninové činnosti a Gillian dohlíží v patře na uklízečku. Dozor byl pro Fleur dalším naprosto neznámým pojmem. Buď si konkrétní práci obstará sama anebo ji přenechá někomu jinému a už se o ni nezajímá. Fleur je totiž od přírody líná. A je čím dál lenivější. Přímo ostudně.

Vzápětí na ni zaútočily výčitky svědomí. Bydlí v Richardově domě už čtyři týdny. Tedy bezmála měsíc. A co za tu dobu dokázala? Vůbec nic. Po počátečním neúspěšném nájezdu na jeho pracovnu klidně pustila peníze z hlavy a oddala se bezstarostnému životu, kdy jeden den nepozorovaně přecházel v druhý a ona byla zničehonic o čtyři týdny starší. O čtyři týdny starší a ani o penny bohatší. K Richardově pracovně se už ani nepřiblížila. Zůstává zamčená a možná je plná zlatých prutů.

Ve dveřích zimní zahrady stanula Gillian. „Na co myslíš?“ zeptala se.

„Vlastně vůbec na nic. Jsem líná i myslet,“ odpověděla Fleur vesele.

Udiveně si prohlížela Gillianinu róbu. Měla na sobě sytě oranžové šaty s ohavným přezdobeným výstřihem a na něm naaranžovaný modrý hedvábný šátek. Neminul den, aby si ho nevzala, a pokaždé si ho upravila přesně podle Fleuřiných původních instrukcí nehledě na to, jaký úbor zvolila. Fleur napadlo, že by jí to mělo lichotit, ale naopak ji to rozčilovalo. Má snad Gillian zásobit šátky ve všech barvách?

„Za chvíli bychom měly vyrazit,“ upozornila ji Gillian. „Nevím, co je zvykem. Třeba se všichni opozdí. Pozdní příchody teď letí, ne?“ Krátce se zasmála.

„Pozdní příchody jsou pasé,“ prohlásila Fleur. „I když v Surrey jsou možná pořád ještě ve fóru.“

Dneska odpoledne, umínila si. Dneska odpoledne to zkusí znovu, nejlépe až Richard odejde na golf. Gillian zaměstná něčím v kuchyni

– třeba jí navrhne, ať upeče koláč. Taky by si mohla vymyslet nějaký důvod k vypůjčení klíče od Richardovy pracovny. Vypadne z ní dřív, než si to někdo vůbec stačí uvědomit.

„Nevím, kdo všechno přijde. Nikdy jsem na téhle akci nebyla,“ pokračovala Gillian.

Fleur připadala nezvykle hovorná. Pozorně se na ni zadívala. Starší žena na ni upírala bezmála zoufalý pohled. To mě podržte, pomyslela si Fleur, vždyť ona je nervózní, jsem podvodnice a nehnu ani brvou, kdežto ona je na svém území, a přesto není ve své kůži…

Čekala je totiž návštěva u Eleanor Forresterové, která pořádá doma malé polední občerstvení s prohlídku svých šperků, jež dychtivě prodává, kdykoli se jí naskytne příležitost. Gillian zřejmě na žádné z předešlých sešlostí nebyla a Fleur si domyslela, že ji na ni prostě nikdo nikdy nepozval.

Když Eleanor vybídla Fleur k návštěvě, byla v pokušení odmítnout, ale všimla si Richardova potěšeného úsměvu a připomněla si další ze svých zásad. Pokud se chlap usmívá, udělej to znova; když se usměje i podruhé, zopakuj to.

„To je od vás milé,“ vrhla pohled na Gillianin strnul odvrácený obličej. „Přijdeme moc rády, viď, Gillian?“ Nevěděla, co ji pobavilo víc, jestli Gillianin rozpačitý výraz nebo rozčarování Eleanor Forresterové.

Gillian přešlapovala z nohy na nohu a mezi prsty nervózně mnula cípy modrého šátku. Fleur se zvedla – aby aspoň zachránila šátek, když pro nic jiného – a zamířila ke dveřím. „Tak jo,“ řekla.

„Prohlédneme si ty její drahocenné tretky.“

Zahrada Forresterových byla rozlehlá, s několika zahradními altány a spoustou laviček z tepaného železa. Na trávníku stály dva stoly na podpěrách, jeden s jídlem a druhý se šperky.

„Pojďte si dát mimózu!“ zavolala na ně Eleanor, když dorazily.

„Vás se snad ani nemusím ptát, jestli řídíte, že? Už víte o chudáčkovi Jamesi Morrellovi?“ dodala polohlasně.

„Na rok mu sebrali řidičák. Jeho manželka je vzteky bez sebe.

Posaďte se. Většina děvčat už je tady.“

„Děvčatům“ bylo mezi pětatřiceti a pětašedesáti. Všechny byly opálené, udržované a bujaré. Řada z nich měla na sobě barevné oblečení s očividně velmi nákladnými aplikacemi. Na poprsí jim skotačili malincí tenisoví hráči, po pažích tančili golfisté a donekonečna odpalovali mrňavé golfové míčky v podobě korálků.

„Není to rozkošné?“ rozplývala se jedna z žen, když si všimla Fleuřina pohledu. „Tohle oblečení prodává Foxy. Totiž Foxy Harrisová. Až přijde, nepochybně vám něco nabídne.“

„Nepochybně,“ zahučela Fleur.

„Emily měla celou Foxyinu kolekci,“ přisadila si jiná, celá v růžovém. „V těch modelech vypadala jednoduše kouzelně.“

Fleur mlčela.

„Znala jste Emily dobře?“ zeptala se žena v růžovém.

„Moc ne,“ odpověděla Fleur.

„Jistě. Myslela jsem si to,“ přikývla žena. „Domnívám se, že její nejlepší přítelkyní jsem byla já. Určitě se o mně zmínila. Jsem Tricia Tillingová.“

Fleur neurčitě kývla na pozdrav.

„Všem se nám po ní hrozně stýská,“ řekla Tricia a odmlčela se, jako by pohroužená do vzpomínek. ‚A Richard ji samozřejmě bezmezné zbožňoval. Často mě napadlo, že tak zamilovaný pár, jako byli Richard a Emily Favourovi, jsem snad v životě neviděla.“ Fleur si uvědomovala, jak se Gillian vedle ní rozpačitě ošívá. „Byli doslova stvořeni jeden pro druhého,“ pokračovala Tricia. „Jako… jako gin a tonik.“

„To je roztomilé přirovnání,“ mínila Fleur. Tricia se na ni vděčně usmála.

„To jsou nádherné hodinky, Fleur!“ vyjekla. „Ty máte od Richarda?“ Upejpavě se zachichotala. „George mi věčně kupuje nějaké drobnůstky.“

„Vážně?“ utrousila Fleur. Neurčitě se dotkla hodinek, a mlčela. Koutkem oka zaznamenala Triciin spokojený výraz. Ta vzápětí předhodila obecenstvu vděčné téma.

„Ten ubožák Graham Loosemore si to ale pořádně zavařil.

Pamatujete si na Grahama?“ Odpovědělo jí souhlasné mumlání.

„Vypravil se na dovolenou na Filipíny – a oženil se tam s místní holkou! Je jí teprve osmnáct. Bydlí spolu v Donkingu!“ Dámy kolektivně zalapaly po dechu. „Pochopitelně jde po jeho penězích.“ Tricia zkřivila obličej, jako by vzpírala padesátikilovou činku.

„Pořídí si s ním dítě, aby získala nárok na podporu, a pak práskne do bot. Pravděpodobně jí připadne… půlka domu. To je zhruba dvě stě tisíc liber. Taková lapálie. Graham je hlupák!“

„Třeba není hlupák,“ namítla Fleur lhostejně a zamrkala na Gillian.

„Cože?“ štěkla Tricia.

„Kolik byste zaplatili urostlému mladému Filipínci za každodenní skotačení v posteli?“ Fleur se na Tricii zazubila. „Já poměrně dost.“ Tricia vytřeštila oči.

„Co tím chcete říct?“ zašeptala tónem, který měl vyjadřovat dotčený úžas.

„Říkám, že mu za to ta holka možná stojí.“

„Stojí?“

„Možná stojí za dvě stě tisíc liber. Tedy jemu každopádně.“ Tricia zírala na Fleur, jako by čekala nějakou lest.

„Bohatí vdovci by měli být opatrní,“ prohlásila nakonec. „Jsou neuvěřitelně zranitelní.“

Fleur pokrčila rameny. „Bohaté vdovy jakbysmet. Já osobně jsem zjistila, že musím být neustále ve střehu.“

Tricia strnula, ale než stačila cokoli říct, vložila se do toho Eleanor Forresterová.

„Dá si někdo ještě mimózu? Za chvíli zahájím prezentaci. Už jsem vám vyprávěla, co potkalo Jamese Morrella?“ dodala při rozdávání další rundy koktejlů. „Na rok mu sebrali řidičák! A to překročil rychlost jen o pár kilometrů. Taková pitomost… Kdo z nás to někdy neudělal?“

„Já,“ přihlásila se Fleur a postavila skleničku na trávu, aniž se napila. „Já totiž neřídím.“ Mezi přítomnými dámami vypukl rozčilený hovor. Jak to, že Fleur neřídí? Jak může bez auta žiti Jak nakupuje? Jak vozí děti do školy?

Úžas a dohady vyřešila Tricia Tillingová přímou otázkou:

„Předpokládám, že máte šoféra, Fleur?“

„Čas od času,“ odpověděla Fleur.

A najednou si zcela mimoděk vybavila, jak kdysi dávno v Dubaji seděla při projížďce za tátovým řidičem, vykláněla se z okénka do rozpálené prašné ulice a někdo ji v arabštině napomínal, aby seděla klidně. Míjeli tržnici Gold souk. Pokoušela se rozpomenout, kam měli tenkrát namířeno, ale paměť se vzpírala.

Z úvah jí vytrhl pronikavý hlas Eleanor Forresterové. „Můžeme začít! Nejdřív předvedu brože. Že jsou jednoduše kouzelné?“

Zvedla zlatého pavouka posázeného tyrkysy a diamanty a rozhovořila se o něm. Fleur zdvořile upírala pohled před sebe, ale slova nevnímala. Mysl jí zaplavil proud vzpomínek. Seděla v koutku s Nurou El Hassan a ustavičně se něčemu hihňaly. Nura měla na sobě šaty ze světlého hedvábí a v drobných hnědých rukou držela korále. Dostala je darem k devátým narozeninám. Pověsila je Fleur kolem krku a obě se rozesmály. Fleur neobdivovala šperk nahlas. Kdyby korále pochválila, Nura by jí je podle odvěkého zákona musela dát. A tak se Fleur jen usmála, aby Nura věděla, že se jí ta cetka moc líbí. Fleur znala pravidla Nuřiny společnosti nesrovnatelně lépe než té své, kterou vlastně nikdy pořádně nepoznala.

Narodila v Dubaji. Když jí bylo půl roku, matka utekla s milencem do Jižní Afriky a její postarší otec nahrazoval výchovu své jediné dcery štědrou finanční podporou.

V proměnlivém, vykořeněném světě kosmopolitního Dubaje si zvykla na to, že si získávala přátele stejně snadno, jak o ně přicházela. V Britské škole se při zahájení každého školního roku skamarádila s dětmi rodičů, kteří přijeli do města za pracovními povinnostmi, a v jeho závěru se s nimi zase rozloučila. Tak se naučila dočasně využívat ostatní a vytěžit z nich co nejvíc a obrátit se k nim zády dřív, než to mohli udělat oni. Jedinou stálou přítelkyní byla Nura. Mnohé muslimské rodiny by nepřipustily, aby se jejich ratolest stýkala s dítětem křesťanů (přesněji bezvěrců), ale Nuřině matce přirostla troufalá rusovlasá dívenka k srdci a litovala podnikatele, který musel vychovávat dceru bez matky a zároveň se věnovat náročnému zaměstnání.

Když bylo Fleur šestnáct let, její otec nečekaně zemřel na rozsáhlé selhání jaterních funkci. Proti očekávání zanechal dceři žalostně málo peněz, které nestačily na nájem v přepychovém bytě, natož na docházku do Britské školy. Rodina El Hassanových jí velkoryse poskytla domov a v podstatě ji přijala za vlastní. Její osud se zdál být zpečetěný. Prvních několik měsíců spala ona a Nura v sousedících ložničích. Obě dívky se velmi sblížily, věčně o něčem diskutovaly a srovnávaly se jedna s druhou. Podle místní tradic byla Nura v šestnácti zralá pro vstup do manželství a její rodiče jí začali shánět vhodného ženicha. Fleur ta představa děsila a fascinovala zároveň.

„Jak se s tím dokážeš smířit?“ bouřila se. „Jak se můžeš provdat za muže, který ti bude jen poroučet?“ Nura s úsměvem pokrčila rameny. Byla to mimořádně hezká dívka s dokonalou pletí, živýma očima a zakulacenou postavou na hranici baculatosti.

„Když mi bude připadat moc panovačný, tak si ho nevezmu,“ prohlásila jednou.

„Nemůžou tě k tomu rodiče přinutit?“

„Ovšemže ne. Nejdřív se s ním setkám a pak si o něm společně promluvíme.“

Fleur se na ni jen mlčky dívala. A zničehonic jí začala závidět. Nura má pohodlný život, nalinkovaný už od dětství, kdežto ona má před sebou jen prázdno a nejistotu, jako by balancovala na laně nad propastí.

„Možná bych se taky mohla vdát. Jako Nura,“ oznámila den nato Nuřině matce Fatimě. Zasmála se, jako by žertovala, a přitom pozorně sledovala výraz ve Fatimině obličeji.

„Nepochybuju o tom, že se vdáš,“ řekla Fatima a po chvíli dodala: „… až potkáš nějakého pohledného a slušného Angličana.“

„Třeba bych si mohla vzít Araba,“ odhodlala se Fleur. Fatima se rozesmála.

„Chceš přejít k islámu?“

„Možná,“ řekla Fleur zoufale. „Když budu muset.“ Fatima zpozorněla. „To myslíš vážně?“

Fleur pokrčila rameny. „Třeba byste… Mohli byste mi někoho najít.“

„Fleur…“ Fatima vstala, uchopila Fleuřiny ruce do dlaní a jemně je stiskla. „Musí ti být jasné, že pro arabské mládence nejsi vhodná nevěsta. Nejde jen o to, že nejsi muslimka. Náš život by ti připadal příliš těžký a nedokázala by ses přizpůsobit. Na rozdíl od nás by ti manžel nedovolil odmlouvat. Bez jeho svolení bys nesměla nikam odejít. Můj manžel je velmi liberální. To ovšem o většině zdejších mužů neplatí.“

„A vy najdete Nuře liberálního muže?“

„Doufejme. I ty si někoho najdeš, Fleur. Ale ne tady.“

O dva dny později se oznámilo zasnoubení. Nura si měla provdat za Muhammada Abdurrahmána, mladíka z jedné z nejbohatších rodin v Arabských emirátech. Všichni zasvěcení se shodli na tom, že si vybrala správně.

„Vždyť ho nemiluješ,“ namítla Fleur ten večer.

„Jasně, že ho miluju,“ řekla Nura, ale v očích měla prázdný výraz a už o tom nechtěla mluvit.

Celá rodina se věnovala přípravám na oslavy. Fleur si nikdo nevšímal. Bloumala po domě a žasla, kolik peněz se kvůli svatbě utratí. Štůčky hedvábí, tuny jídla, dárky pro každého hosta. Nura se ztrácela v metrech závojů a v oparu vonných olejů. Jednou se ztratí

navždy a Fleur zůstane sama. Co si počne? El Hasanovi už o ni nebudou stát. Nikdo o ni nebude stát.

V noci ležela bez hnutí v posteli, nadechovala se sladce pižmové vůně, jíž byl prosycený dům, slzy lítosti nechala volně stékat po tvářích a plánovala si budoucnost. Nuřini rodiče se domnívali, že by se měla vrátit do Anglie, do Maidenheadu ke své tetě, kterou v životě neviděla.

„Tvoje rodina je to nejdůležitější, co máš,“ kladla jí na srdce Fatima s přesvědčením člověka obklopeného početným milujícím příbuzenstvem. „Poskytne ti zázemí a postará se o tebe.“

Fleur věděla, že se mýlí. V Anglii je všechno jinak. Tátova sestra o ni nikdy neprojevila zájem. Bude se muset spolehnout sama na sebe.

A pak se konaly Nuřiny zásnuby. Byla to oslava jenom pro ženy se spoustou sladkostí a her, které provázel rozpustilý smích. V jednu chvíli vytáhla Nura ze záhybů volných šatů ozdobnou dřevěnou krabičku.

„Podívejte,“ oslovila přítomné. „To je můj zásnubí prsten.“

Obrovský diamant vsazený do zlatého krajkoví vypadal na jejím prstě bezmála nevhodně. Všechny ženy svorně zalapaly po dechu. Prsten byl skvostný i na arabské poměry.

Musel stát nejmíň sto tisíc dolarů, pomyslela si Fleur. Nejmíň. Obrazně drží Nura v ruce sto tisíc dolarů. Tím prstenem se pravděpodobně už nikdy nikomu nepochlubí, natož aby měla příležitost ho nosit. Nejspíš skončí uložený v toaletním stolku. Sto tisíc dolarů. Co všechno se dá za takovou sumu pořídit?

A potom, než si to Fleur mohla rozmyslet, se to stalo.

Odložila šálek s čajem, zadívala se na Nuru a řekla: „To je překrásný prsten, Nuro. Moc ho obdivuju. Kéž bych někdy měla taky takový.“

V místnosti se rozhostilo napjaté ticho. Nura zbledla; rty se jí znatelně chvěly. Upřela na Fleur šokovaný a ublížený pohled. V nastalém, zdánlivě nekonečném okamžiku jako by se nikdo z přítomných nedovážil ani nadechnout. Všichni se bezděčně naklonili dopředu. Nura pomalu a opatrně uvolnila diamantový prsten z prsteníku, natáhla ruku a pustila jej Fleur do klína. Chvíli se na něj

dívala, pak vstala a odešla. To poslední, co Fleur zahlédla, byl zrazený výraz v jejích černých očích.

Ještě v noci prodala Fleur diamant za sto dvacet tisíc dolarů. Den poté odletěla do New Yorku a s Nurou už se nikdy nesetkala.

A teď, téměř o pětadvacet let později, sedí na zahradě Eleanor Forresterové. Sevřelo se jí hrdlo a v očích ucítila nenadálou horkost. Jestli skončím jako tuctová anglická manželka, jakou jsem mohla být hned od začátku, pomyslela si vztekle, pak byl ten diamant k ničemu. A o Nuřino přátelství jsem přišla úplně zbytečně. To bych nepřežila. Nepřežila.

Prudce zamrkala, vzhlédla a soustředila se na zlatý řetěz v ruce Elenor Forresterové. Koupím si náhrdelník, najím se a potom oberu Richarda Favoura o všechno, oč ho obrat půjde.

Oliver Sterndale se zaklonil a upřel na Richarda mírně podrážděný pohled.

„Uvědomuješ si,“ opakoval už potřetí, „že jakmile ty peníze přejdou do svěřenského fondu, už na ně nebudeš mít nárok?“

„Já vím,“ přisvědčil Richard. „Právě o to mi jde. Budou patřit mým dětem.“

„Je to spousta peněz.“

„Vím, že je to spousta peněz.“

Oba se zadívali na číslice před sebou. Příslušná částka v patě dokumentu byla dvakrát podtržená: jediná číslice a za ní několik nul. Připomínala neumělou kresbu housenky.

„Vždyť to není zdaleka tolik,“ mínil Richard. „Žádný velký kapitál. Ale chci, aby to připadlo mým dětem. Domluvil jsem se na tom s Emily.“

Oliver vzdychl a začal si poklepávat perem o dlaň.

„Dědická daň…,“ spustil.

„Nejde o dědickou daň. Jde o… zajištěnost.“

„Své děti můžeš zajistit, aniž na ně přepíšeš obrovský finanční obnos. Proč třeba nekoupíš Philippě dům?“

„A proč bych jí nedal obrovský finanční obnos?“ Richardovou tváří přelétl úsměv. „Vždyť v tom není žádný rozdíl.“

„Právě naopak! Může se stát leccos. Pak budeš litovat, že jsi o celém svém majetku rozhodl tak neuváženě.“

„To zdaleka není cely můj majetek.“

„Tak alespoň jeho podstatná část.“

„Hovořili jsme o tom s Emily. Dohodli jsem se, že se dá slušně žít i s tím, co zbude. A ještě je ve hře rodin firma.“

Právník zkřížil nohy v kolenou. Z jeho výrazu bylo zřejmé, že s Richardem nesouhlasí.

„Prozradíš mi, kdy ses takhle rozhodl?“ zeptal se pochvičce.

„Asi přede dvěma lety.“

„A tenkrát Emily věděla, že…“

„Jestli věděla, že zemře? Ano, věděla. Ale nechápu, proč by na tom mělo záležet.“ Oliver se zadíval na Richarda. Chvíli se zdálo, jako by chtěl něco říct, ale pak vzdychl a odvrátil pohled.

„Já nevím,“ zašeptal. „Vím jen to,“ pokračoval pevnějším hlasem, „že pokud se teď zbavíš tak velké částky, budeš mít v budoucnosti svázané ruce.“

„Nebuď tak melodramatický, Olivere.“

„Ty a Emily jste zřejmě nevzali v úvahu fakt, že po její smrti se tvůj život možná podstatně změní. Pochopil jsem, že… že je u vás na návštěvě tvá přítelkyně.“

„To je pravda,“ přisvědčil Richard. „Jmenuje se Fleur.“

„Hra…“ Oliver se odmlčel. „Možná ti to v tuhle chvíli připadá směšné, ale co by se stalo, kdyby ses znovu oženil?“

„To vůbec není směšné,“ ohradil se Richard. „Ale není mi jasné, jak to souvisí s tím, že chci dát Philippě a Antonymu peníze. Co mají peníze společného s manželstvím?“

Právník se zatvářil zděšeně. „To nemyslíš vážně!“

„Tak napůl,“ ustoupil Richard. „Podívej, Olivere. Ještě o tom popřemýšlím. Nechci nic uspěchat. Jistě chápeš, že s těmi penězi musím dříve nebo později stejně nějak naložit. Uvolňoval jsem je uplynulých několik měsíců.“

„Rozhodně neuškodí, když je na nějaký čas převedeš na depozitní účet. Lepší ztratit část příjmu než nesprávně rozhodnout a pak toho litovat.“ Oliver se najednou napřímil v židli. „Ale dětem jsi svůj plán zatím neprozradil? Nebo o tom vědí?“

„Kdepak. Emily i já jsme se shodli na tom, že bude lepší, když se o tom nedovědí. Ani jim neprozradíme, že získají na peníze nárok až dovršením třiceti let. Nechtěli jsme, aby měly dojem, že nemusí v životě hnout prstem.“

„To je rozumné. Ví o tom ještě někdo jiný?“

„Ne. Ani živá duše.“

Oliver naposledy vzdychl a interkomem požádal asistentku o další kávu. „Doufejme, že víš, co děláš.“

Ty prachy má v podstatě v kapse. Nadosah… Jakmile bude Philippě třicet… Popuzeně sevřel rukama volant. Co je na třicítce tak magického? Získá snad jeho manželka ve třiceti něco, co ve třiadvaceti postrádala?

Když mu Emily řekla o Philippiných penězích, domníval se, že je dostane okamžitě. Třeba hned příští týden. Projela jím vlna pobouření, které se mu pravděpodobně objevilo v obličeji, protože Emily se spokojeně usmála a řekla: „Samozřejmě je dostane až ve třiceti letech.“ On se významně usmál a řekl „Samozřejmě“, přestože by nejraději zařval: A proč ne hned? Proč ne hned?

Zatracená Emily. Podle všeho to udělala schválně. Vyklopila mu to tak brzo proto, aby mohla sledovat, jak čeká. Byla to jen její další přesilovka. Proti své vůli se usmál. Stýská se mu po ní. Emily byla z téhle nanicovaté rodiny jediná s kým si už při prvním setkání kápl do noty. Bylo to na recepci pořádané rodinnou firmou krátce poté, co se stal jejím technickým ředitelem. Mlčky stála vedle Richarda a poslouchala veselé historky vedoucího marketingu – člověk kterého, jak vyšlo později najevo, nenáviděla. Lambert se jí zadíval do očí v okamžiku, kdy polevila v ostražitosti, a jejím zdvořilým, mírným chováním odhalil hluboké pohrdání. Tehdy uviděl skutečnou Emily. Když se setkala s jeho pohledem, očividně si uvědomila, co na sebe prozradila. „Představ mě tamhle tomu milému mládenci,“ požádala Richarda. Jakmile podala Lambertovi ruku, sotva patrně zvlnila rty na znamení, že ví, s kým má co dočinění.

Dva týdny poté ho pozvala do sídla Maples. Koupil si nové sako, hrál s Richardem golf a procházel se s Emily po zahradě. Většinu

rozhovoru obstarávala ona. Mluvila o řadě neurčitých, zdánlivě nesouvisejících tématech. Že nemá ráda vedoucího marketingu a naopak obdivuje lidi, kreří rozumí počítačům. Že si přeje, aby se Lambert seznámil s ostatními členy rodiny. Za pár týdnů dostal vedoucí marketingu vyhazov za to, že hromadně odeslal propagační materiály o počítačích, obsahující spoustu chyb. Zhruba tou dobou přidělil Richard Lambertovi kvalitnější služební auto. „Emily si mě dobírala, že pokud s vámi nebudeme jednat s patřičnou úctou, přijdeme o vás.“

Potom ho pozvali do Maples podruhé a představili ho Philippě. Byl u toho i Philippin přítel Jim, dvaadvacetiletý mládenec samá ruka samá noha, který právě absolvoval univerzitu a přesně nevěděl, co bude dělat. Ale jak Emily později všem vysvětlila v baru golfového klubu, Lambert její dceru doslova připravil o pevnou půdu pod nohama. „Na šestnácté jamce,“ dodala se smíchem, „utopila Philippa míček v bahně, a když ho chtěla vylovit, zabořila se až po kotníky. Lambert ji jednoduše zvedl a odnesl ji na dráhu.“ Teď se při té vzpomínce zamračil. Philippa byla těžší, než očekával. Jak ji tahal z toho marastu, málem si natáhl sval. Ovšem zároveň byla taky bohatší, než očekával. Ženil se s ní s vědomím, že bude už nadosmrti finančně zajištěný. Zpráva o tom, že jeho manželka bude jednou pohádkově bohatá, byla prémie navrch.

Zadíval se okénkem na míjející scenérii. Ponuré kulisy londýnského předměstí zvolna vystřídala krajina hrabství Surrey. Za půldruhé hodiny budou na místě. Philippa na sousedním sedadle ani nedutala, začtená do jedné z těch svých romantických novel. Jeho manželka – milionářka. Multimilionářka, pokud Emily nepřeháněla. S tím rozdílem, že zatím multimilionářkou není. Lambert pocítil známý nával zášti a křečovitě zaťal zuby. Nemá smysl chovat se k Philippě, jako by byla nesvéprávná. Jestli jí ty peníze jednou stejně spadnou do klína, tak proč je nemůže dostat hned? A proč se to před ní tají? Ona ani Antony zřejmě netuší, že jsou potenciálně nesmírně bohatí. Že už nikdy nebudou muset pracovat, pokud nebudou chtít; že je čeká bezstarostný život plný radovánek. Když se Philippa s povzdechem děsila nad cenou nových střevíců, nejraději by na ni zařval: Prokristapána, kup si třeba dvacet párů, jestli se ti tolik líbí!

Ale nikdy to neudělal. Nechtěl své manželce radit, jak má či nemá utrácet peníze. Jeho chvíle teprve přijde.

Vrhl pohled do zpětného zrcátka na lagondu, která se řítila jízdním pruhem, a znovu sevřel rukama volant. Ještě dva roky, pomyslel si. Pouhé dva roky. Momentálně je jeho jediným problémem banka. Lambert se zakabonil. Musí vymyslet nějaké řešení. Zatracený pitomci. Copak nemají zájem hýčkat si potenciálně prachatého zákazníka? Od posledních několik týdnů mu telefonoval jeden idiot za druhým, žádali ho o schůzku a donekonečna se vyptávali na přečerpaný limit. Musí něco podniknout dřív, než se jim v těch mrňavých mozečcích vylíhne nápad, že by měli zavolat Philippě… která ovšem o ničem neví. Ani neví, že si tenhle třetí účet vůbec založil.

Znovu zvážil všechny možnosti, které připadají v úvahu. Za prvé by mohl banku zcela ignorovat. Za druhé jí může jít na ruku, domluvit si s někým schůzku, přiznat, že nemá na zaplacení dluhu a požádat o prodloužení lhůty do té doby, dokud Philippa nezíská peníze. Dvouletá lhůta? Není to vyloženě nemožné. Ale ani příliš pravděpodobné. Banka se může rozhodnout, že potřebuje nějakou spolehlivější pojistku, a zavolá jeho zaměstnavateli, aby se za něj zaručil. Lambert se znovu zamračil. V tom případě zavolají Richardovi. A ten zaujme ten svůj svatouškovský postoj. Dokonalý, spořádaný Richard, který nikdy neutratí ani za benzín víc, než je nezbytné. Zatelefonuje Lambertovi do kanceláře. Uštědří mu přednášku o umění žít v souladu se svými poměry. Ocituje mu zpropadenýho Dickense.

Ne. K tomu nesmí dojít. Lambert se napřímil a zhluboka se nadechl. Třetí možnost je ty žraloky v bance něčím uchlácholit. Předhodit jim tučné finanční sousto. Třeba padesát tisíc liber. Současně by mohl naznačit, že s ohledem na budoucí vyhlídky ho jejich nedůvěra velice udivuje. A upozornit je na to, že ty velké peníze možná svěří někomu jinému. Zkrátka jim vezme vítr z plachet. V duchu se usmál. Tahle třetí možnost mu připadá nejlepší. Z daleka nejlepší. Nemá téměř žádný háček – kromě jediného. Že nemá k dispozici padesát tisíc. Zatím…

Kapitola sedmá

Když zastavili na příjezdové cestě u Maples, Philippa od-i rhla oči od svého románku a zmateně se rozhlédla.

„To už jsme tady?“

„Ne. Na Marsu.“

„Ještě jsem to nedočetla. Potřebuju nanejvýš pět minut. Musím vědět, jak to dopadne. Totiž… já vím, jak to dopadne, ale musím se přesvědčit…“ Hlas se jí vytratil. Už zase letěla očima po řádcích a hladově vychutnávala každé slovo jako sousta lahodného zákusku.

„To snad není pravda,“ vybuchl Lambert. „Já tady rozhodně tvrdnout nebudu.“ Vystoupil a bouchl za sebou dvířky. Philippa se ani nepohnula.

Hlavní dveře zely dokořán, ale dům byl prázdný. Lambert zůstal stát v hale a obezřetně se rozhlížel. Po Gillian ani stopy. Richardovo auto je pryč; nejspíš si někam vyjel s tvou svojí zrzkou. Možná tady vůbec nikdo není. Možná má celý dům jenom pro sebe.

Zmocnilo se ho vzrušené očekávání. Tohle nepředpokládal. Smířil se s tím, že se bude muset krást do pracovny v noci, anebo dokonce vyčkávat na další příležitost. A teď má hřiště volné. Může uskutečnit svůj plán okamžitě.

Svižně vystoupal po širokém schodišti do patra. Ve zšeřelé chodbě vládl klid. Stanul na vrcholu schodů a napínal uši, jestli nezaslechne nějaký hluk. Všude však panovalo ticho. Raději se ještě ohlédl, aby se ujistil, že ho nikdo nepozoruje, a opatrně vykročil k Richardově pracovně zastrčené na konci chodby stranou ostatních místnosti. Zpravidla byla zamčená. Kdyby ho tam někdo přistihl, nemohl by přestírat, že se zatoulal omylem, cestou k jinému cíli.

Ne že by si kvůli tomu dělal vrásky. Richard mu zcela důvěřuje. Koneckonců mu svěřil klíč pro případ, že by nastala mimořádná situace, jak sám zdůrazňoval. A kdyby se vyptával, Lambert by jednoduše řekl, že sháněl nějakou důležitou informaci o rodinné firmě. Věděl, že domácí kartotéka obsahuje o její činnosti jen útržkovité údaje, nicméně byl přesvědčený, že Richard by mu uvěřil. Mezi příbuznými je to ostatně zvykem.

Dveře pracovny byly zavřené, ale když se snažil otočit klíčem v zámku, pochopil, že je odemčeno, a honem strčil klíč do kapsy. Kdyby ho někdo přece jen uviděl, nebude mu hrozit podezření. (Všiml jsem si, že jsou otevřené dveře, a proto jsem pro jistotu nakoukl dovnitř…) Vešel a ihned zamířil ke kartotéční skříni. Potřebuje najít výpisy z účtů. Výpisy z účtů… Otevřel horní zásuvku a začal prohlížet složky.

Padesát tisíc liber je směšná částka. Každopádně pro člověka v Richardově postavení. Lambert usoudil, že tchán má mraky peněz a těch pár tisíc určitě postrádat nebude. Pravděpodobně si ani nevšimne, že mu chybí. Lambert si od něj vypůjčí padesát tisíc, a jakmile vyřeší problémy s bankou, zase je spořádaně vrátí. Pět tisíc tady, deset tamhle – odčerpá je z více zdrojů, pěkně po částech, a až k tomu bude mít příležitost, převede je zpátky na účet. Pokud bude na konci roku všechno souhlasit, nikdo nic nezjistí.

Zfalšovat Richardův podpis nebude problém. Uskutečnení převodu by taky měla být hračka. Mnohem ošidnější bude rozhodnout, které účty má nakousnout. Rozpočtu domácnost ani zálohy na letošní dovolenou se nesmí dotknout. Richarda má už dávno prokouknutého a ví, že veškeré částky, ať už menší nebo větší, jsou nejspíš součástí toho či onoho účtu. Proto musí být nanejvýš opatrný.

Zavřel horní zásuvku, vysunul další hned pod ní a spěšně zkoumal útlé desky se spisy. Vtom zaslechl tlumený zvuk. Zkoprněl s prsty stále položenými na spisech. Něco je za ním. Něco nebo někdo…

Prudce se otočil – a obličej mu strnul šokem. Za Richardovým stolem seděla s pohodlně zkříženýma nohama Fleur. Je tady už dlouho? Viděla ho, jak…? Lambertovi se samým úsilím málem zavařil mozek.

„Ahoj, Lamberte,“ pozdravila ho rozšafně. „Co tady děláš?“

Philippa dočetla poslední stránku knihy a zabořila se do sedadla, otupělá směsicí spokojenosti a nevolnosti. V mysli jí vířila slova a výjevy; nepříjemný pach čalounění se mísil s vtíravou vůní

Lambertových mátových bonbonů, které při řízení obvykle mlsá. Otevřela dveře. Omámeně se nadechla čerstvého vzduchu ve snaze oprostit se od snů a vrátit se do reality. Ale myšlenkami byla stále ve Švýcarských Alpách s Pierrem, okouzlujícím lyžařským instruktorem. Jeho mužné rty se přisály k jejím; jeho ruce měla zabořené ve vlasech; v pozadí tlumeně hrála hudba… Když Gillian náhle zaklepala na kapotu vozu, Philippa tlumeně vyjekla a nadskočila, přičemž narazila hlavou do rámu okénka.

„Trhala jsem jahody,“ vysvětlovala Gillian. „Mám ti připravit něco k pití?“

„Ano…“ Philippa zamžikala. „Nejspíš si dám kafe.“

Vystoupila z auta. Nohy měla od dlouhého sezení ztuhlé a neohebné. Roztřesenýma rukama si stáhla a uhladila šaty a vydala se za Gillian do domu. Pierre a Alpy se ztrácely v mlze jako neurčitě zapamatovaný sen.

„Táta není doma?“ zeptala se a ochable sklesla na kuchyňskou židli.

„Má nějaké jednání s Oliverem Sternadalem,“ odpověděla Gillian. „Antony je taky pryč.“ Nalila vodu do konvice.

„Myslím, že jsme přijeli zbytečně brzo. A co…?“ Phillipa malinko protáhla obličej. „Koho máš na mysli?“

„Vždyť víš. Fleur.“

„Co s ní má být?“ zjišťovala Gillian úsečně.

„No… kde je?“

„Nevím.“ Gillian se odmlčela. „Před chvílí jsme se vrátili od Eleanor. Pořádala tu svoji prezentaci šperků.“

„Prezentaci šperků?“

„Ano.“

„Tys byla na prezentaci šperků u Eleanor Forresterové?“

„Ovšem.“ Její obličej se pod Philippiným užaslým pohledem jakoby uzavřel do sebe. „V podstatě je to jenom hra,“ dodala příkře.

„Koupila sis něco?“

„Nakonec ano. Tohle,“ řekla a odhrnula světlemodrý šátek. Na špičce límce jí seděla malá zlatá želva. Gillian svřáštila obočí.

„Nevím, jestli jsem si tu brož připnula správně. Nejspíš vytahá látku a zničí šaty.“

Philippa nevěřícně civěla na želvu. Gillian si v životě žádnou brož nekoupila. A na Eleanořině zahradní party nikdy nebyla. Vždycky se jí účastnila ona a máma a Gillian nechávaly doma. Philippu bodl u srdce osten žárlivosti. Teď, pomyslela si trpce, tam chodí Gillian a Fleur – a doma nechávají ji.

Fleur ukrutně bavilo šokovat muže. Když ji Lambert vyrušil, měla vztek, ale teď musela chtě nechtě připustit, že pohled na jeho vytřeštěný obličej jí všechno vynahradil. Ne všechno, ale téměř všechno. Než sem vpadl, šlo to jako na drátkách. Poté co zjistila, že jsou dveře pracovny odemčené, vklouzla dovnitř a zahájila pátrání po tom, co hledala. A určitě by to našla, kdyby jí to Lambert nepřekazil. Richard je očividně mimořádně pořádný člověk.

Každý dokument a úřední doklad má pečlivě založený a označený. Nejprve se rozhodla prohledat stůl a poohlédnout se po nedávné korespondenci – a zrovna když se chystala nakouknout do spodní zásuvky, otevřely se dveře a vešel Lambert.

Ani na okamžik nezaváhala a skrčila se pod stůl. Nebylo to zdaleka poprvé, kdy se musela schovávat. Chvíli zvažovala, jestli má či nemá vstát. Má zůstat zticha a počkat, až Lambert vypadne? Nebo má riskovat, že se ten mizera otočí a uvidí ji? Každopádně bude lepší, když ho překvapí, než aby ji načapal, jak se skrývá pod stolem. Vtom zpozorovala, že ani Lambert není tak docela ve své kůži.

Chová se bezmála… tajnůstkářsky. Proč se asi hrabe v kartotéční skříni? A ví o tom Richard? Děje se něco, o čem by měla vědět? Pokud ano, je jen v jejím vlastním zájmu, když mu dá na srozuměnu, že ho při tom viděla. Několik vteřin se ještě rozmýšlela a pak, dřív než se Lambert stačil vypařit, se zvedla, s nenucenou samozřejmostí se posadila na Richardovu židli a čekala, až se Lambert otočí.

Teď si vychutnávala jeho vypoulené oči a rudnoucí obličej.

Každopádně měl něco za lubem. Ale co?

„Tohle je i tvoje kancelář?“ otázala se tónem, o němž byla přesvědčená, že je natolik nevinný, že by měl Lamberta zmást. „To jsem netušila.“

„Tak trochu,“ odpověděl. Zřejmě se už jakžtakž vzpamatoval.

„Jen jsem si potřeboval ověřit něco pro firmu. Pro firmu,“ zdůraznil malinko agresivně. „Je tady spousta přísně tajného materiálu. Po pravdě řečeno by mě zajímalo, co o tady pohledáváš ty?“

Fleur pokrčila rameny. „Já? Hledala jsem něco, co jsem tu zapomněla včera večer.“

„Něco, co jsi tady zapomněla?“ opakoval nevěřícně. „Co je to?

Mám ti pomoct hledat?“

„Není třeba,“ řekla, vstala a obešla stůl. „Už jsem to našla.“

„Tak tys to našla,“ papouškoval a založil paže na prsou. „Smím vědět, co to je?“

Fleur se zarazila a pak otevřela ruku. Na dlani jí leží zmuchlané

černé hedvábné kalhotky.

„Byly pod stolem,“ spiklenecky ztišila hlas. „Dají se snadno přehlédnout. Nechtěla jsem uvést uklízečku do rozpaků.“ Změřila si jeho karmínově červený obličeje. „Snad jsem tě nešokovala, Lamberte? Koneckonců ses mě ptal.“

Lambert neodpověděl. Podle všeho mu působilo potíže se třeba jen nadechnout.

„Možná bude lepší, když se o tom Richardovi nezmíníš,“ pokračovala Fleur. Přistoupila k němu a zadívala se mu zpříma do ocí. „Víš, je trochu… stydlivý.“ Na okamžik se odmlčela. Najednou dýchala o něco rychleji než obvykle a naklonila se blíž k Lambertovi. Ten na ni zíral jak hypnotizovaný.

A vzápětí byla pryč. Lambert stál jako vrostlý do země. Dosud cítil na tváři její dech; v uších mu zněl její hlas; v jeho mysli se odvíjela kratičká scéna. Tak Fleuřino spodní prádlo leželo pod stolem. Konkrétně její černé hedvábné kalhotky. To znamená, že ona a Richard… Lambert pokl. Ona a Richard…

Prudce zavřel zásuvku kartotéční skříně a otočil se. Už senedokáže soustředit; není s to střízlivě uvažovat. Ne myslet na výpisy z účtu a bankovní zůstatky. Jediné, na co je schopen myslet…

„Philippo!“ štěkl z vrcholu schodů do přízemí. „Pojď nahoru!“ Odpovědělo mu jen ticho. „Pojď nahoru!“ poručil znovu. Konečně se Philippa objevila.

„Povídala jsem si s Fleur,“ vysvětlovala a spěchala do schodů.

„To je mi jedno. Pojď sem.“ Popadl ji za ruku a odváděl k ložnici, v níž se během návštěvy obvykle ubytovali. V dětství patřila Philippě a stěny zdobila tapetami s růžičkami a králíčky, ale jakmile se odstěhovala, Emily tapetu strhla a nahradila ji usedlejším vzorem s tmavě zelenými čtverečky.

„Co chceš?“ Philippa vykroutila ruku z jeho křečovitého sevření.

„Tebe. Hned.“

„Lamberte!“ Vrhla na něj nejistý pohled. Civěl na ni skleným, jako by rozostřeným zrakem. „Sundej si šaty.“

„Ale Fleur…“

„K čertu s Fleur.“ Díval se, jak si Philippa kvapně přetahuje šaty přes hlavu. Pak zavřel oči, přitáhl ji k sobě a zaryl jí nehty do nadloktí. „K čertu s Fleur,“ opakoval zastřeným hlasem. „… s Fleur…“

Po návratu ze schůzky s právníkem zastihl Richard Fleur na jejím obvyklém místě v zimní zahradě.

„Kde je Philippa s Lambertem?“ zeptal se jí. „Na příjezdové cestě stojí jejich auto.“ Podával se na hodinky. „Za půl hodiny máme být na hřišti.“

„Myslím, že daleko nebudou,“ odpověděla Fleur. „Lamberta jsem už zahlédla,“ Zvedla se z křesílka. „Pojď se na chvilku projít do zahrady.“

Po několika krocích se zavěsila do Richarda a lhostejně se zeptala: „Předpokládám, že ty a Lambert jste si poměrně blízcí. Koneckonců jste příbuzní.“ Přitom bedlivě sledovala jeho obličej a nikoli překvapivě v něm zpozorovala záblesk nechuti. Vzápětí ji však vystřídal věcný, zdvořilý respekt.

„Samozřejmě ho znám o něco lépe,“ odpověděl, „ale neřekl bych

–“

„Neřekl bys, že jste přátelé? Napadlo mě to.“ Krátce se zasmála.

„Takže se navzájem nesvěřujete ani nevedete dlouhé důvěrné rozhovory?“

„Je mezi námi poměrně velký věkový rozdíl,“ bránil se Richard.

„Je celkem pochopitelné, že si příliš nerozumíme.“

„Je to naprosto pochopitelné,“ souhlasila Fleur a v duchu se usmála. Její podezření se potvrdilo. Ti dva spolu očividně prohodí jen pár slov. Což znamená, že Lambert s Richardem nenakousne téma sexu na podlaze v jeho pracovně. Její historku si neověří. Nic jí tedy nehrozí.

Ovšem těžko soudit, jestli je pravdivé to Lambertovo vysvětlení. Kdysi ji podobné záležitosti lákaly a s chutí je prozkoumávala, ale zkušenost ji naučila, že v každé rodině je někdo, kdo něco skrývá. Vždycky se najde jeden rodinný příslušník s tajemstvím; a někdy ne jeden. Kdykoli se pokoušela najít důvod, jímž by ospravedlnila svou zvědavost a z nastalé situace něco vytěžila, nikdy to nevyšlo. Rodinné spory bývají iracionální a zakořeněné v minulosti a jen co se do nich pokusí vložit někdo nezasvěcený, protivníci okamžitě přeběhnou do druhého tábora. Nejlepší je všechny ignorovat, soustředit se jen na vlastní cíl a dospět k němu co možná nejrychleji.

Několik minut kráčeli mlčky a pak se Fleur zeptala: „ Proběhla ta schůzka podle očekávání?“

Richard pokrčil rameny a nervózně se usmál. „Přiměla mě k zamyšlení. Víš, pořád mám pocit, že o některých sránkách Emilyiny povahy jsem vůbec nic nevěděl.“

„Ta schůzka se tedy týkala Emily?“

„Ne… ale některých záležitostí, o nichž jsme společně hovořili před její smrtí.“ Richard svraštil čelo. „Pokoušel jsem se rozpomenout na její motivaci. Na důvody, které ji vedly k tomu, co dělala,“ pokračoval pomalu. „A uvedomil jsem si, že opravdu nevím, proč chtěla, aby se některé věci provedly konkrétním způsobem. Nejspíš mi to neprozradila – nebo jsem zapomněl, co říkala. A její povahu jsem neznal natolik dobře, abych si to teď mohl domyslet.“

„Možná bych ti mohla pomoct,“ nabídla se Fleur. „Když mi povíš, o co jde…“ Richard se na ni zadíval.

„Možná ano. Ale mám pocit, že je to něco, na co musím přijít sám. Dokážeš to pochopit?“

„Samozřejmě,“ odvětila Fleur vesele a důvěrně mu stiskla paži.

Richard se zasmál.

„Vlastně nejde o nic závažného a každopádně to nijak neovlivní moje rozhodnutí. Ale –“ Odmlčel se a odíval se Fleur do očí. „Vždyť víš, co si o Emily myslím.“

„Že měla spoustu tajemství,“ řekla Fleur a potlačila zívnutí.

Copak toho o té svaté ženě už nenamluvili dost?

Richard potřásl hlavou. „Ne vyloženě tajemství. Aspoň doufám.

Prostě jen… skryté vlastnosti.“

Jakmile Lambert uspokojil své náhlé choutky, ztratil o Philippu zájem. Odlepil rty od jejího hrdla a posadil se. „Musím jít,“ oznámil.

„Nemůžeme tady chvíli jen tak ležet?“ zeptala se Philippa toužebně.

„To teda nemůžeme. Všem by bylo divné, kde tak dlouho vězíme.“ Zastrkal si košili do kalhot, prohrábl si vlasy a vyšel z ložnice.

Philippa se nadzvedla na loktech a rozhlédla se po ztichlé místnosti. V duchu zařadila Lambertovo chvilkové vzplanutí do kategorie projevů lásky a povýšila je na historku, již jednou vylíčí svým důvěrným přítelkyním – až bude nějaké mít. Přísahám. Tolik po mně toužil… Vytratili jsme se společně do ložnice… Spiklenecký smích. Bylo to tak romantické… Lambert už je zkrátka takový… Prostě muž činu… Další smích. Obdivné pohledy. Ach Phil, ty máš takovou kliku… Já si ani nevzpomínám, kdy jsme měli naposledy sex…

Vyfantazírované rozesmáté vtipkování však přehlušil jiný hlas. Hlas její matky. Ty nestoudnice. Pohrdavý pohled ledově modrých očí. Usvědčující stránky Philippina deníku třepotající se v Emilyině rázné ruce. Její tajné pubertální sny, znesvěcené a odhalené před celým světem.

A jako by uplynulých patnáct let ani neexistovalo, zaplavila Philippu panika a ponížení, jaké prožívala v období dospívání. Ve vzpomínkách znovu zazníval matčin hlas. Nepřej si vědět, co by si o tobě pomyslel tvůj otec, kdyby se mu tohle dostalo do rukou. Dívka v tvém věku, a už myslí na sex!

Sex! To slovo zůstalo tehdy provokativně viset ve vzduchu, obestřené obscénními, nepopsatelnými výjevy. Strach sežehl Philippě obličej i plíce. Chtěla křičet; nedokázala se matce podívat do očí. Příští semestr dovolila několika chotavánům ze sousední chlapecké internátní školy, aby si na ní ukojili choutky za živým plotem u hokejového hřiště. Byl to bolestivý a rozpačitý zážitek a Philippa při něm se zaťatými zuby plakala. Když jí jeden šestnáctiletý kluk zadruhým ovíval dechem ztěžklým pivem a vzrušením, pomyslela si, že si to ponížení právem zaslouží.

Poté co Lambert sešel do přízemí, potkal v hale Richarda a Fleur zavěšené jeden do druhého.

„Fleur se rozhodla, že s námi absolvuje jedno kolečko golfu,“ oznámil mu Richard. „Není to báječný nápad?“ Lambert na něj zděšeně vyvalil oči.

„To nemyslíš vážně!“ vykřikl. „Ona s námi jít nemůže. Má to být pracovní schůzka.“

„Nebudu vám překážet,“ slíbila Fleur.

„Chceme přece mluvit o přísně tajných obchodních záležitostech.“

„Na golfové dráze?“ podivila se Fleur. „V tom případě nemůžou být tak tajné. Nebudu poslouchat.“

„Fleur si už dávno chce prohlédnout hřiště,“ dodal Richard.

„Nevidím jediný důvod, proč by s námi nemohla jít?“

„Nevadí ti to, že ne, Lamberte?“ ujistila se Fleur. „Jsem tady už čtyři týdny a zatím jsem viděla jen osmnácté jamkoviště.“ Usmála se na něj zpod dlouhých řas. „Budu jako myška.“

„Možná by s námi mohla jít i Philippa,“ navrhl Richard.

„Už si domluvila návštěvu u Tricie Tillingové,“ upozornil ho Lambert. Kdo stojí o to, aby jim dělaly ocásek dvě ukecané ženské?

„Tricia Tillingová je učiněný drahoušek,“ pravila Fleur. „Zrovna dneska dopoledne jsme si spolu moc příjemně popovídaly.“

„Fleur je v klubu pomalu pečená vařená,“ poznamenal Richard a věnoval Fleur zářivý úsměv.

„To mě nepřekvapuje,“ utrousil Lambert.

Vtom zazněly na schodech kroky a všichni se otočili po jejich zvuku. Dolů scházela Philippa, malinko rozpačitá a nezvykle uzardělá.

„Ahoj, Fleur,“ vyhrkla udýchaně. „Chtěla jsem se tě zeptat, jestli bys se mnou šla odpoledne k Tricii na čaj. Určitě nebude nic namítat, když budeme dvě.“

„Je mi to moc líto, ale už jsem si domluvila něco jiného.“

„Fleur nás bude doprovázet při golfu,“ upřesnil Richard s úsměvem. „To je velice nečekaná pocta.“

Philippa vrhla pohled na Lamberta. Proč jí taky nenabídl, aby s ním šla na golf? Kdyby to udělal, mileráda by návštěvu u Tricie Tillingové odvolala. V duchu si představila průběh takového telefonátu. Mrzí mě to, Tricie, ale Lambert trval na tom, abych šla s ním… prý aby měl při hře štěstí! Načež by se vesele zasmála. Znáš chlapy… Někdy mají hrozně ztřeštěné nápady.

„Philippo!“ Trhla sebou; rozjařené hlasy v její mysli rázem utichly. Lambert si ji netrpělivě měřil. „Tys mě neslyšela? Říkal jsem, aby ses zeptala v obchodě s golfovými potřebami, jestli už spravili tu hůl.“

„Jistě. Samozřejmě,“ hlesla. Dívala se, jak ti tři odcházejí. Richard se smál nějaké Fleuřině poznámce; Lambert si ledabyle přehodil přes rameno kašmírový svetr. Budou se skvěle bavit, zatímco ona stráví odpoledne s Tricií Tillingovou. S roztrpčením prudce vydechla. I Gillian si užívá víc než ona. Gillian seděla v zimní zahradě, loupala hrášek a sledovala jak Antony opravuje kriketovou pálku. Byl šikovný už jako kluk, pomyslela si. Opatrný, systematický a spolehlivý. Když mu byly tři roky, učitelkám ve školce motaly hlavu jeho výkresy – listy papíru pokryté jen jednou barvou. Zásadně jen jednou barvou a pokaždé dokonale nanesenou. Nenechal ani kousek bílý. Jeho výtvory hraničily s posedlostí. Dneska by učitelky nepochybně poukazovaly na to, že na tříleté dítě je neobvykle puntičkářský, a doporučily by rodičům, aby ho vzaly k psychologovi a přihlásili do výtvarného kroužku. Ale tenkrát jí neuniklo, že se některé učitelky tváří znepokojivě. Ale žádná nikdy nic neřekla, protože bylo nad slunce jasné, že Antony je zahrnutý láskou a příkladnou péčí.

Zahrnutý láskou… Gillian upřela pohled do zahrady. Jistě, všichni ho měli rádi – kromě jeho vlastní matky. Jeho povrchní, sobecké matky. Ženy, která se při pohledu ná své vlastní dítě netajila nechutí. Která zahlížela na drobnou kosmetickou vadu, jako by neviděla nic jiného, jako by nedržela v náručí krásné zdravé mimino, za které by měla být ona i všichni ostatní hluboce vděční.

Emily se samozřejmě se svými výhradami nikdy nikomu nesvěřila. Ale Gillian o nich věděla. Sledovala, jak Anthony vyrůstá ve spokojeného, usměvavého kloučka, co pobíhal po domě s roztaženými pažemi, jako by chtěl obejmout celý svět, přesvědčený, že ho okolí přijímá stejně přátelsky jako on je. Později byla svědkem toho, jak si chlapec postupně začíná uvědomovat, že se při kontaktu s matkou setkává s nepatrně nesouhlasným výrazem; že se matka od něho příležitostně odtáhne, když si myslí, že ji nikdo nevidí; že se jí viditelně uleví jen tehdy, když má Antony odvrácený obličej a ona nevidí malinkou ještěrku, která mu ubíhá přes oko. Když Antony poprvé zvedl ruku k oku, aby zakryl své mateřské znaménko, počkala Gillian do večera a hlásila to Emily. Dlouho potlačovaný hněv a lítost vyústily v slzach tirádu, při níž Emily nevzrušeně seděla před toaletním stolkem, kartáčovala si vlasy a čekala. Když Gillian skončila, otočila se a upřela na ni chladný, opovržlivý pohled. To není normální. Ty jednoduše žárlíš, nařkla ji. Toužíš po tom, aby byl Antony tvůj. Jenomže není. Je můj.

Gillian se nezmohla na slovo a jen na svou sestru šokované zírala. A zmocnily se jí pochybnosti. Vážně touží po tom, aby byl Antony její? Chová se nenormálně?

Dobře víš, že Antonyho miluju, pokračovala Emily. Všichni to vědí. Odmlčela se. Richard mi neustále opakuje, jak to s ním umím. Komu záleží na nějakém mateřském znaménku? Nikdy jsme si ho ani pořádně nevšimli. Přimhouřila oči. Popravdě mě překvapuje, že jediný, kdo se o něm neustále zmiňuje, jsi ty, Gillian. My se domníváme, že je nejlepší ho ignorovat.

Kdovíjak se jí podařilo překroutit Gillianina slova do té míry, že Gillian zazmatkovala a začala pochybovat o svém dobrém úmyslu. Je možné, že se z ní stává zahořklá a žárlivá stará panna a že její láska k Antonymu hraničí s majetnickým postojem? Jeho biologickou

matkou je přece Emily. A tak ustoupila a už raději mlčela. Koneckonců, z Antonyho vyrostl milý a bezproblémový chlapec.

‚A je to!“ Antony jí ukázal kriketovou pálku.

„Jako nová,“ pochválila ho Gillian. Dívala se, jak vstal, aby pálku vyzkoušel. Ten ale vyrostl, pomyslela si se zalíbením. V podstatě už je dospělý. Ale tu a tam, to když se zadívala na jeho robustní paže a hladkou šíji, měla znovu před sebou to šťastné mimino, které se na ni smálo z kolébky a které držela za ruce, když dělalo první krůčky. Které milovala od okamžiku, kdy se narodilo.

„Dávej pozor,“ varovala ho stroze, když se rozmáchl pálkou proti velkému malovanému květináči.

„Já dávám pozor,“ utrhl se popuzeně. „Ty vždycky kolem všeho naděláš zbytečný cavyky…“

Několikrát se zkusmo rozpřáhl. Gillian mlčky pokračovala v práci.

„Co budeš dělat odpoledne?“ zeptala se.

Antony pokrčil rameny. „Nevím. Možná se podívám na nějaký film na videu. Bez Willa je tady hrozná nuda.“

„A co ostatní? Třeba Xanthe. Nebo ten nový chlapec Mex. Mohli byste něco podniknout společně.“

„Jasně. Možná.“ Odvrátil se a prudce švihl pálkou.

„Pozor!“ zvolala Gillian. Ale už bylo pozdě. Jak se znovu rozehnal, zasáhl hliněný květináč a srazil ho ze stojanu na dlaždice, kde se rozpadl na kusy.

„Podívej, cos vyvedl!“ vykřikla ostře. „Neříkala jsem abys dával pozor?“

„Omlouvám se. Stačí?“

„Je to po celé podlaze!“ Gillian vstala a bezradně se zadívala na změť hliněných střepů, hromádek zeminy a polámaných dužnatých listů.

„Takové neštěstí to zase není.“ Sklonil se a začal sbírat zbytky květináče. Přitom mu na botu spadlo trochu černe prsti.

Gillian si ztrápeně povzdechla a postavila mísu s hrnkem na stůl.

„Radši přinesu smetáček.“

„Já to uklidím,“ nabídl se Antony. „O nic nejde.“

„Ty to neuděláš pořádně.“

„Ale udělám. Není tady někde koště?“ Antony se pátravě rozhlédl po zimní zahradě, ale když jeho pohled dospěl ke dveřím, znenadání strnul. „Páni!“ vykřikl. Střepy mu vypadly z ruky a roztříštily se o dlaždice.

„Antony! Kolikrát ti mám opakovat –“

„Podívej,“ přerušil ji. „Kdo je to?“

Gillian se otočila a sledovala směr jeho pohledu. Za prosklenými dveřmi stála dívka s dlouhými platinově světlý vlasy, tmavým obočím a nedůvěřivým pohledem.

„Ahoj,“ pozdravila přes sklo. Měla vysoký hlas a americký přízvuk. „Hádám, že jste mě nečekali. Asi se tady pár dní zdržím. Já jsem Zara. Fleuřina dcera.“

Kapitola osmá

Než opustili osmnácté jamkoviště, byl Lambert zpocený jako myš. Obličej měl rudý jako rak a zrůzněný nespokojenou grimasou. Fleur byla celou domu středem pozornosti, držela se u Richarda, jako by byli na čajovém dýchánku, přerušovala rozhovor nekonečnými dotazy a chovala se, jako by měla stejné právo pohybovat se po hřišti jako… inu jako kupříkladu on, Lambert. Zatracená drzá mrcha…

Zničehonic se mu vybavila poznámka jeho někdejšího profesora z internátní školy. Jsem všemi deseti pro rovnoprávnost žen… Všechny jsou rovnoprávně podřadnější než muži. Skupinka vyvolených oktavánů, jež starouš Smithers pohostil sherry, se vděčně rozesmála. Lambert se chechtal obzvlášť hlasitě, aby zdůraznil, že ho se Smithersem spojuje podobný smysl pro humor. Teď jeho zamračený výraz mírně zjihl a tváří mu přelétl stín vzpomínek. Na letmý okamžik zatoužil být zase oktavánem.

Fakt, že roky strávené ve škole, jsou zatím ty nejšťastnější a nejúspěšnější, jaké kdy prožil, si přiznal jen výjimečně. Nastoupil na Creightonovu střední, nevýznamnou státní školu v Midlands, a záhy se stal zdaleka nejbystřejším a nej-mocnějším studentem z celé školy. Nadto měl velmi silný vliv na své spolužáky. Díky přirozenému sklonu k šikanování shromáždil kolem sebe pochlebnickou partu, která tyranizovala mladší chlapce a nemilosrdně se posmívala místním pubertálním mladíkům. Osazenstvo Creightonovy střední tvořili z převážné části průměrně snaživí studenti, kteří by za jiných okolností nedosáhli takového nadřazeného postavení, jakému se těšili v tomhle maloměstě. Proto si je náležitě užívali, svorně táhli ulicemi oblečení v elegantních šedých sakách a křiklavých kravatách, hlasitě hulákali a vyhledávali rvačky se zdejšími výrostky, které opovržlivě nazývali „domorodci“. Lambert se pral jen v mimořádných případech, ale proslavil se jako autor celé řady zlomyslných poznámek o „plebs“, které mu nakonec vynesly pověst duchaplného vůdce. Profesoři, vesměs úzkoprsí a znudění jedinci bez chuti do života, ho nekárali, ale naopak ho v jeho roli mlčky povzbuzovali a přiživovali jeho naduté, panovačné chování spikleneckým mrkáním a

uznalým smíchem a snobskými poznámkami. Lambertova neprůbojná matka se dmula pýchou nad svým urostlým synem se zvučným hlasem a upřímnými názory, které v průběhu studia vykrystalizovaly do takové formy, že v oktavě před Lambertovými nároky neobstál nejen téměř žádný žák ani vyučující, ale také téměř žádný jedinec mimo okruh střední školy.

Výjimkou byl jeho otec, kterého si odjakživa idealizoval. Byl to vysoký, arogantní muž s neomaleným chováním, jenž Lambert dodnes bezděčně napodoboval. Otcovy nálady byly nevyzpytatelné a násilnické a v období dospívání Lambert zoufale toužil po jeho uznání. Když si otec utahoval z jeho ochablého obličeje nebo mu dal příliš silný pohlavek, Lambert spolkl křivdu a zasmál se tomu s ním. Když někdy celý večer křičel na jeho matku, odplížil se Lambert nahoru do svého pokoje a úporně přesvědčoval sám sebe, že táta jedná správně. Jeho otec totiž vždycky jednal správně a vždycky měl pravdu.

Trval na tom, aby Lambert nastoupil na Creightonovou střední školu, a on ho spořádaně poslechl. Mimo jiné ho otec naučil pohrdat ostatními vesnickými chlapci a vzal ho na celodenní výlet do Cambridge, kde mu hrdě ukázal bývalou kolej. Lambert byl přesvědčený, že se táta ve všem vyzná, záleží mu na jeho budoucnosti a úspěšně ho provede životem.

Když bylo Lambertovi patnáct, otec oznámil, že má milenku, že ji miluje a že od rodiny odchází. Jemu slíbil, že ho bude často navštěvovat, ale nepřišel za ním ani jednou. Až mnohem později se Lambert doslechl, že vztah s milenkou vydržel otci jen půl roku, že odjel do ciziny a nikdo neví, kde je mu konec.

Ochromený zoufalým žalem dospívajícího mladíka si vyléval zlost na matce. Vyčítal jí, že zavinila otcův odchod. Osopil se na ni, že kvůli ní nemají peníze na dovolenou a že musí psát prosebné dopisy řediteli Creightonovy střední a škemrat o snížení školného. S neustále se zhoršující rodinnou situací sílila Lambertova zpupnost. Jeho opovržení průměrnými obyvateli maloměsta se prohlubovalo a obdiv vůči neexistujícímu otci přerostl v nekritické zbožnění.

Navzdory varování svých profesorů se pokusil dostat na Cambridgeskou univerzitu, na kolej, kterou navštěvoval jeho otec.

Na základě přihlášky absolvoval přijímací pohovor, ale neuspěl při něm. Pocit selhání byl téměř nesnesitelný. Pak nečekaně oznámil, že nehodlá ztrácet čas dalším studiem. Profesoři se mu to pokoušeli rozmluvit, ale jednali jen pod vlivem rutinní povinnosti. Za pár měsíců se ho navždy zbaví a jeho další osud je už nezajímal. Soustředili pozornost na studenty nižších ročníků, na chlapce, které Lambert tloukl, když mu připálili toast k snídani. Nezáleželo jim na tom, jak jejich bývalý student naloží se svým životem, a jeho matka, které na synovi přirozeně záleželo, jim byla srdečně ukradená.

A tak Lambert odjel do Londýna a našel si práci ve firmě zaměřené na počítače. Jeho zpupné chování a pocit přirozené nadřazenosti neobrousil ani neúspěch při přijímacím řízení na univerzitu. Když jeho kolegové s nižším vzděláním povýšili, začal do práce okázale nosit svou starou školní kravatu. Když jeho spolubydlící pořádali víkendové tahy a nepozvali ho, léčil si pošramocenou ješitnost tím, že odjel do Creightonu a předváděl se v novém autě každému, kdo byl ochotný se dívat. Považoval za samozřejmé, aby ho lidé v jeho okolí obdivovali a podřizovali se mu. Ty, kdo to nedělali, zavrhl a označil za tupce, s nimi nemá smysl ztrácet čas, a těmi, kdo mu podlézali, tajně opovrhoval. Nedokázal navázat přátelství, ba ani nechápal vztah založený na rovnoprávnosti. Těch, kdo snášeli jeho přítomnost déle než hodinu, bylo pár, a po nástupu do Richardovy firmy, takových lidí ještě ubylo. Ale tehdy došlo v jeho životě k zásadnímu obratu. Díky manželství se svou dcerou se ocitl na jiné úrovni a alespoň ze svého hlediska měl postavení jednou provždy jisté.

Nepochyboval o tom, že Richard oceňuje jeho vlastnosti, jež ho předurčují k vůdcovství – inteligenci, vzdělání a schopnost rychlého rozhodování –, třebaže ne do té míry, jako je hodnotila Emily. A Philippa je hloupá nána, která si myslí, že na kravatě vypadají lip kytky než pruhy jeho někdejší alma mater. Ovšem Fleur… Lambert se zamračil a hřbetem ruky si otřel pot z čela. Fleur nedodržuje pravidla. Jako by si jeho pozici Richardova zetě ani neuvědomovala a ignorovala společenské konvence. Je nedefinovatelná. Nevěděl, kam ji zařadit. Kolik jí může být let? A jaký to má přízvuk? Jakou roli hraje v jeho malé rošádě?

„Lamberte!“ Z úvah ho vyrušil Philippin hlas. Přicházela po osmnáctém jamkovišti a vesele na něj mávala kabelkou.

S trhnutím zvedl hlavu. „Philippo!“ Dosud hluboce roztrpčený z průběhu hry i obchodní schůzky byl téměř rád, že vidí manželčin důvěrně známý, lehce zrůžovělý obličej. Čaj s Tricií se očividně záhy změnil v gin a tonik s Tricií.

„Myslela jsem, že tě zastihnu na osmnáctce, ale vy už jste skončili. To jste si teda pospíšili.“

Lambert neodpověděl. Po kapce alkoholu bývá Philippa v ráži, mele páté přes deváté a na své bezmyšlenkovitě kladené otázky nečeká žádnou odpověď.

„Byla to úspěšná hra?“ Lambert vrhl letmý pohled přes rameno. Richard a oba zástupci firmy Briggs & Co. kráčeli rozšafně zhruba deset metrů za ním a se zájmem poslouchali, co říká Fleur.

„Byla přímo příšerná.“ Odbočil z dráhy, a aniž čekal na ostatní, zamířil k přístřešku s vozíky, přičemž mu hroty golfových střevíců hlasitě cvakaly po asfaltové cestě.

„Co se stalo?“

„To ta zatracená ženská. Věčně se na něco vyptávala. Každých pár minut. ‚Richarde, můžeš mi to vysvětlit ještě jednou? Není mi to úplně jasné.‘ – ‚Richarde, když jsi řekl hotovostní tok, co přesně jsi tím myslel?‘ já se na ty maníky snažil udělat dojem. Pěkně vypečený odpoledne!“

„Třeba ji to opravdu zajímá,“ namítla Philippa.

„Ani trochu ji to nezjímá. Proč by taky mělo? Je to jen pitomá nafintěná kráva, která chce být středem pozornosti.“

„No, každopádně jí to moc sluší,“ mínila Philippa lítostivě a otočila se, aby si Fleur prohlédla.

„Vypadá úplně nemožně,“ prohlásil Lambert. „Pro golfovou dráhu je zbytečně moc sexy.“ Philippa se zachichotala.

„Ty jsi hrozný, Lamberte!“ Zarazila se a pak tlumeně dodala.

„Odpoledne jsme o ní s Tricií mluvily.“ Ztišila hlas do vzrušeného šepotu. „Podle všeho má spoustu peněz. To tvrdila Tricia. Má placeného šoféra a tak podobně. Tricii připadá Fleur úžasná.“ Střelila po Lambertovi živým pohledem. „Tricia si myslí…“

„Tricia je husa.“ Lambert si znovu otřel potem orosené čelo. Nešlo mu na rozum, proč proboha mluví s manželkou o přítelkyni svého tchána. Otočil se a zadíval se na Fleur, jak se v bílých šatech nese po trávníku a posměšně si ho měří zelenýma očima. Vzrušení, jež se celé odpoledne pokoušel potlačit, se přihlásilo v obnovené síle.

„Takové fiasko,“ povzdychl si zastřeným hlasem. Otočil se a rukou nepřítomně přejel Philippě po nepřitažlivě plochém zadečku.

„Potřebuju se něčeho napít.“

Pánově z firmy Briggs & Co na drink bohužel neměli čas. Omluvně si se všemi potřásli rukou, věnovali poslední obdivný pohled Fleur, nasedli do svého saabu a odjeli. Ostatní zůstali zdvořile stát na parkovišti a sledovali, jak projíždějí podél řady BMW, osamoceného rolls-royce a několik nablýskaných range roverů.

Philipa se zklamaně dívala, jak jejich auto projelo bránou. Na setkání s neznámými podnikateli se těšila. Těšila se, jak si s nimi popovídá, možná i malinko zaflirtuje a třeba naplánuje večeři pro ně a jejich manželky. Od sňatku s Lambertem, tedy přede dvěma roky, uspořádala jen jednu večeři, a sice pro své rodiče a svého brášku Antonyho. A přesto má doma nádhernou jídelnu s kulatým stolem pro deset hostů, kuchyni nacpanou drahým nádobím a modernímu spotřebiči, kuchařskou knihu plnou receptů a sešitů s radami a doporučeními, které opsala z časopisů.

Samozřejmě očekávala, že jakožto manželka úspěšného podnikatele ji čeká příjemná povinnost hostit Lambertovy přátele: připravovat pro ně složité pokrmy a pochopitelně navázat přátelské styky s jejich manželkami. S tím rozdílem, že Lambert očividně žádné přátele nemá. A má-li být upřímná, ani ona ne. Má jen známé v Greyworthu, kteří se přátelili s její matkou, a kolegyně z práce, které se neustále střidají, přicházejí a odcházejí, a večer nemají nikdy čas. Spolužačky z univerzity se rozutekly do všech koutů Anglie, ale žádná z nich nezůstala v Londýně.

Náhle se Fleur zasmála něčemu, co řekl Richard, a Philippa prudce zvedla hlavu. Kéž by se Fleur stala mou přítelkyní, napadlo ji toužebně. Mou nejlepší přítelkyní. Mohly by spolu chodit na oběd a mít zásobu soukromých vtipů, kterým by rozuměly jen ony dvě, a

Fleur by ji představila všem svým přítelkyním a Philippa by pro ně ve svém londýnském bytě přichystala slavnostní večeři… V duchu viděla, jak se její jídelna plní zábavnými, příjemnými lidmi. Všude hořící svíčky, květinová výzdoba a konečně by měla příležitost vybalit z krabic soupravu nádobí, kterou dostali jako svatební dar. Na chvilku by zmizela v kuchyni, aby zkontrolovala mořské plody grilované na jehle, provázená kultivovaným smíchem linoucím se z obývacího pokoje. Přišel by za ní Lambert, údajně pro další šampaňské, ale ve skutečnosti proto, aby jí řekl, jak je na ni pyšný. Skleničku s nedopitým vínem by postavil na stůl a pak by k sobě Philippu pomalu přitáhl a objal ji a…

Ze snění ji vytrhl Fleuřin užaslý hlas. „Není to Gillian? Co tady dělá?“

Všichni vzhlédli. Philippa se snažila zachytit Fleuřin pohled s cílem zasít mezi ně semínko přátelství, ale Fleur si ji nevšímala. Vzhlížela k Richardovi, jako by nikdo jiný neexistoval.

Richard sledoval, jak Gillian přechází přes parkoviště, a přitom k sobě Fleur postupně přitahoval, až se nakonec vzájemně dotýkali bokem.

„Jsem moc rád, že jsi šla s námi,“ pošeptal jí do ucha. „Zapomněl jsem, jak někdy může být hra nekonečná, zvlášť pokud se jí účastní Lambert.“

„Mně se to líbilo,“ řekla Fleur a ostýchavě se na něj usmála.

„Každopádně jsem se o golfu dověděla spoustu věcí.“

„Chceš se ho naučit?“ zeptal se okamžitě. „Měl jsem ti to navrhnout už dávno. Nebude těžké sehnat instruktora.“

Fleur přikývla. „Možná. Nebo bys mě mohl učit ty.“ Zadívala se mu do tváře, dosud zarudlé od slunce a rozjařené vítězstvím. Tak spokojeného a bezstarostného ho snad ještě neviděla.

„Ahoj, Gillian,“ zavolal vesele Richard, když se přiblížila na doslech. „Jdeš právě včas. Zrovna se chystáme na skleničku.“

„Jistě,“ řekla Gillian roztržitě. „Jsou tady ještě ti dva pánové od Briggse?“

„Ne, už odjeli,“ odpověděl Richard. „Slavnostní přípitek si vychutnáme i bez nich.“

„Slavnostní?“ podivil se Lambert. „Je snad co oslavovat?“

„Výhodnou sazbu, kterou nám firma Briggs & Co nabídla,“ vysvětlil Richard s úsměvem. „Přesněji kterou nám nabídli pod vlivem Fleuřina neodolatelného kouzla.“

„Výhodnou sazbu?“ opakovala Philippa nadšeně bez ohledu na Lambertův nevěřícný zakaboněný výraz. „To je báječné!“ Přívětivě se usmála na Fleur.

„Bylo by to báječné, kdyby ti dva nebyli podfukáři.“

„Cože!“ Všichni přítomní si ji užasle měřili.

„Copak vám tak nepřipadali?“

„Totiž…,“ spustil Richard pochybovačně.

„Ovšemže mi tak nepřipadali,“ odsekl Lambert. „Já ty dva dobře znám. Jsou to moji přátelé.“

„Aha.“ Fleur pokrčila rameny. „Nechci se nikoho dotknout. Prostě mi připadali jako podvodníci a být vámi, žádný obchod bych s nimi neuzavírala.“

Philippa vrhla pohled na Lamberta. Těžce oddychoval a obličej měl ještě brunátnější než předtím.

„Je pravda, že při golfu trochu podváděli,“ znejistěl Richard.

„Ale…“

„Podvádějí nejen při golfu,“ prohlásila Fleur. „Věřte mi.“

„Proč bychom ti měli věřit?“ vybuchl Lambert, který se už nedokázal déle ovládat. „Vždyť o financích vůbec nic nevíš!“

„Lamberte,“ okřikl ho Richard ostře a láskyplně se otočil k Fleur.

„Víš, co, miláčku? Musím si to promyslet. Zatím jsme nic nepodepsali.“

Fleur se na něj líbezně usmála. „To je dobře.“

„Fleur,“ oslovila ji Gillian tlumeným hlasem. „Máš tady –“ Ale přehlušil ji Lambertův dotčený hlas. „Co tím chceš říct, Richarde? Co si chceš promýšlet? Doufám, že nehodláš přikládat těm Fleuřiným nesmyslným dohadům žádnou váhu.“

„Jak jsem řekl, Lamberte,“ odtušil Richard stroze. „Prostě si to ještě promyslím.“

„Prokristapána! Vždyť jsme si s nimi už plácli!“

„To vůbec nic neznamená.“

„Tohle se mi snad jenom zdá!“

„Fleur,“ zkusila to Gillian naléhavějším tónem. „Máš tady návštěvu. Čeká na tebe u nás doma.“

„Odkdy má Fleur co mluvit do záležitostí naší firmy?“ Lambertův obličej získal temně fialový nádech. „Koho požádáš o radu příště? Pekaře?“

„To je jen můj osobní názor,“ ohradila se Fleur. „Jestli chceš, můžeš ho ignorovat.“

„Fleur!“ vykřikla Gillian. Všichni se k ní otočili. „Přijela za tebou dcera.“

Rozhostilo se ticho.

„Vážně?“ prohodila Fleur lhostejně. „Hm… Nejspíš jí už začaly prázdniny. Jak se sem dostala?“

„Tvoje dcera?“ Richard se krátce, rozpačitě zasmál.

„Vždyť jsem ti říkala, že mám dceru, Nebo neříkala…?“

„Nevzpomínám si.“

„Takže asi ne,“ rozhodla nevzrušeně.

„Ta ženská je úplně pitomá,“ pošeptal Lambert Philippě.

„Zničehonic prostě stála ve dveřích,“ dodala Gillian a pokrčila rameny. „Jmenuje se Sarah? Moc dobře jsem jí nerozuměla.“

„Zara,“ řekla Fleur. „Zara Rose. Kde je?“ zeptala se, jako by ji ta otázka napadla až dodatečně.

„Šla na procházku,“ odpověděla Gillian udiveným tónem. „S Antonym.“

Antony se znovu zadíval na Zaru a pokoušel se vymyslet, co má říkat. Mlčeli jako zařezaní už deset minut. Zara měla ruce vražené v kapsách a mírně vytrčená ramena a dívala se přímo před sebe, jako by se chtěla vyhnout pohledu ostatních. Ty ramena má strašně hubená pomyslel si Antony, když si ji ještě jednou pozorně prohlédl. Tak vyzáblého člověka snad ještě v životě nevíděl. Má dlouhé a kostnaté paže a i přes tričko jsou jí zřetelně vidět žebra. Ani náznak prsou, přestože… kolik je ti vlastně let?

„Kolik je ti?“ zeptal se jí.

„Třináct.“ Její hlas měl americký přízvuk, byl trochu chraplavý a ani trochu přátelský. Trhnutím hlavy odhodila vlasy dozadu a zase vyhrbila ramena. Má odbarvené vlasy, zaznamenal Antony znalecky, hrdý na to, že si toho všiml.

„A… kam chodíš do školy?“ To je ono – povrchní společenská konverzace.

„Do dívčí školy Heathland.“

„Jaké to tam je?“

„Je to internátní škola.“ Jako by ten stručný popis byl dostatečně výmluvný.

„Kdy… Kdy ses přestěhovala ze Spojených států do Anglie?“

„Nepřestěhovala jsem se.“

To určitě, pomyslel si Antony.

„Tak z Kanady,“ zkusil to znovu.

„Odjakživa žiju v Británii,“ odpověděla. Znělo to otráveně.

Antony se na ni zmateně zadíval.

„Ale tvůj přízvuk…“

„Mám americkej přízvuk. No a? Líbí se mi to.“ Poprvé se k němu otočila. Má tak zvláštní oči, napadlo ho – zelené jako Fleur, ale hluboko posazené a… plné vzteku.

„Ty ses prostě rozhodla, že budeš mluvit s americkým přízvukem?“

„Jo.“

„Proč?“

„Proto.“

„Kolik ti bylo?“

„Sedm.“

Chvíli šli mlčky. Antony se pokoušel vzpomenout, jaký byl v sedmi letech on. Dokázal by se taky rozhodnout pro něco takového? A vydržet to? Měl pocit, že ne.

„Tvůj táta má asi hodně peněz, co?“ zachraplala a Antony cítil, jak zčervenal.

„Myslím, že celkem dost,“ odpověděl. „Chci říct, že tolik zase ne. Ale znáš to. Je za vodou. Aspoň relativně.“ Věděl, že to zní nabubřele a trapně, ale nemohl to nijak ovlivnit. „Proč to chceš vědět?“ zeptal se na oplátku.

„Jen tak.“ Vytáhla ruce z kapes a začala je bedlivě zkoumat. Antony sledoval její pohled. Ruce měla hubené, opálené do světlehněda a na každé se skvěl velký, jednoduchý stříbrný prsten. Proč se na ně najednou tak soustředěně dívá, uvažoval v duchu. A proč se mračí? Něco se jí nezdá? Co jí přelítlo přes nos?

Najednou ji ruce přestaly bavit a zase je strčila do kapes. Pak se otočila k Antonymu.

„Nebude ti vadit, když si zapálím jointa?“

Antonymu se zrychlil tep. Vždyť je jí teprve třináct. Jak to, že kouří marihuanu?

„Ne… Nebude.“ Slyšel, jak se mu do hlasu vkrádá panika.

„Kam si chodíš zahulit ty? Nebo nehulíš vůbec?“

‚Ale jo,“ odpověděl překotně. „Většinou jen ve škole.“

„Jak myslíš.“ Pokrčila rameny. „Někde tady musí být nějaký vhodný místo, kde… Nevíš o nějakým?“

„Kousek odtud.“ Sešel z hlavní cesty a vedl ji do lesa. „Lidi sem chodí –“ Nechtělo se mu věřit, že té holce je teprve třináct let. To znamená, že je o dva roky mladší než on. Je to zvláštní… „Víš co…,“ dokončil neurčitě.

„Kvůli sexu.“

„Jo.“ V obličeji cítil horko; mateřské znaménko jako by mu pulzovalo rozpaky. „Kvůli tomu.“ Ocitli se na nevelké mýtině. „Jsme tady.“

„Bezva.“ Posadila se na paty, z kapsy vyndala malou plechovou krabičku a zkušeně si ubalila cigaretu.

Když si zapálila a poprvé potáhla, čekal, že řekne třeba: Páni, to je skvělej materiál – jak to má ve zvyku Fifi Tilingová. Ale Zara mlčela. Postrádala onu vzrušenou nejistotu, kterou se vyznačují kuřáci marihuany v jeho okolí. Vlastně se tvářila, že si jeho přítomnost snad ani neuvědomuje. Ještě jednou mlčky natáhla kouř do plic a pak mu podala cigaretu.

Antonymu blesklo myslí, že dneska odpoledne chtěl původně zkouknout pár uhozených filmů. A teď místo toho hulí trávu s tou nejpozoruhodnější holkou, s jakou se kdy setkal.

„Je tvoje rodina hodně společenská?“ zeptala se znenadání.

Antonyho její otázka vyvedla z konceptu. „Totiž…,“ vypravil ze sebe a odmlčel se. Vybavily se mu vánoční večírky, které doma pořádali jeho rodiče. Ozdoby a svařené víno, všichni rozjaření a ve svátečním. „Docela jo,“ řekl. „Myslím, že jsme docela společenská rodina. Znáš to. Máme mraky přátel a známých.“

V lesním tichu zněla jeho slova nezvykle hlasitě, ale přesto nedala najevo, že ho slyšela. Obličej jí zakrýval strakaté stíny, které vrhaly větve stromů, a bylo těžké určit jak se tváří. Po krátké odmlce pokračovala.

„Co si všichni myslíte o Fleur?“

„Je báječná!“ vyhrkl Antony s upřímným nadšením. „Pořád se směje a vtipkuje. V životě by mě nenapadlo –“

„Vím, co by tě v životě nenapadlo. Že tvůj táta bude ještě někdy s někým chodit,“ dořekla Zara za něj a dlouze potáhla z marihuanové cigarety. Antony se na ni zvědavě zadíval.

„Správně. Nenapadlo by mě to. A co tebe? Jen si představ svý rodiče, jak chodí na rande.“ Zara mlčela.

Najednou zaslechli vzdálené zvuky. Blížily se k nim kroky; do korun stromů stoupal nezřetelný hovor. Zara bleskurychle uhasila cigaretu a oharek zahrabala do země. Antony si lehl na záda a ledabyle se opřel o loket. Za okamžik vstoupili na mýtinu Xanthe Forresterová a Mex Taylor.

Xanthe držela v ruce láhev vodky, měla zrůžovělé tváře a pod rozepnutou košilí jí bylo vidět růžovobíle kostkovanou podprsenku. Jakmile zpozorovala Antonyho a Zaru, zastavila se.

„Antony!“ zvolala zaraženě, „já nevěděla, že –“

„Ahoj, Xanthe. To je Zara,“ řekl Antony. Zadíval se na Zaru. „To je Xanthe a Mex.“

„Ahoj vespolek,“ pozdravil Mex a mrkl na Antonyho. Zara nepatrně kývla hlavou. „Ahoj.“

„Vlastně už jsme na odchodu,“ vysvědoval Antony. Zvedl se a natáhl ruku, aby Zaře pomohl na nohy. Ona však jeho gesto ignorovala a jediným plynulým pohybem se vztyčila z tureckého sedu. Xanthe se zachichotala a Antony si uvědomil, že mu v sebeobraně instinktivně vzléda ruka k oku s mateřským znaménkem.

„Antony je každým coulem džentlmen, co?“ poznamenala Xanthe a upřela na Zaru rozesmátý spiklenecký pohled.

Zara nevzala vtipkování na vědomí a místo toho zdvořile odtušila: „Vážně?“

Xanthe zčervenala a pak se zase zahihňala. „Je tady šílená nuda,“ podala Zaře láhev vodky. „Lokni si.“

„Já nepiju,“ odpověděla Zara. „Ale stejně ti děkuju.“ Strčila ruce do kapes a znovu vyhrbila ramena.

„Radši už půjdeme,“ oznámil Antony. „Možná se tvoje máma zatím vrátila.“

„Tvoje máma?“ opakovala Xanthe. „Kdo je tvoje máma?“

Zara se odvrátila. „Fleur,“ ucedila. Najednou zněl její hlas vyčerpaně. „Moje máma je Fleur.“

Na zpáteční cestě do Maples se slunce schovalo za mraky a na cestu padl stín. Zara upřeně zírala před sebe a nával plačtivé nálady pomáhala zahnat mračením, které se zdálo každým dalším krokem zarytější. Takové je to pokaždé; za dva dny bude v pořádku. Spolužačky tomu říkají stesk po domově. Jenomže jí se přece po domově stýskat nemůže, protože žádný domov nemá. Má školu s vůní leštěnky na nábytek, se sportovním areálem a nemotornýma, hloupýma holkama; má byt Felixe a Johnnyho, kde pro ni vlastně není místo, a pak střechu nad hlavou tam, kde se zrovna vynachází Fleur. Pokud si dobře pamatuje, bylo to skoro vždycky.

Do internátní školy nastoupila jako pětiletá. Usoudila, že předtím nějaký domov určitě měli, i když se jí žádný ani vybavuje, a Fleur tvrdí, že ani ona si na žádný nevzpomíná. A tak se jejím prvním opravdovým domovem stala základní škola v Bayswater, útulný dům plný dětí diplomatů uléhajících do postele s drahými plyšovými medvídky, Zaře se tam ukrutně líbilo, všechny učitele vyloženě zbožňvala, především ředitelku, paní Burtonovou.

Zbožňovala taky Nata, svého nejlepšího kamaráda, se kterým se seznámila hned po příjezdu. Natovi rodiče odjeli služebně do Moskvy a on se jí nad hrnkem horké čokolády na dobrou noc svěřil, že ho nemají ani trochu rádi.

Mě máma taky nemá ráda, vypadlo z ní okamžitě.

Já si myslím, že máma mě má ráda, upřesňoval. Jeho velké hnědé oči nad okrajem hrnku měly bezmála stejnou barvu jako čokoláda. Ale táta mě nenávidí.

Zara se na chvíli zamyslela. Já tátu neznám, prozradila nakonec.

Ale je Američan.

Nat si ji s úctou změřil. Je kovboj?

Myslím, že jo, odpověděla. Nosí obrovitánskej klobouk.

Druhý den nakreslil Nat jejího tátu s kloboukem na hlavě, čímž zpečetil jejich přátelství. Seděli vedle sebe při vučování, o přestávkách si spolu hráli, jeden se bez druhého nehnul na krok a někdy, což bylo přísně zakázané, si spolu zalezli do postele a dlouho do noci si povídali.

Když bylo Zaře sedm let a vrátila se z pololetních prázdnin strávených v hotelovém apartmá v Kensingtonu, kde do sebe lila litry jahodového koktejlu, zjistila, že je Natova postel svlečená a že ze skříňky zmizely všechny jeho věci. Pani Burtonová jí začala vlídně vysvětlovat, že jeho rodiče bez varování přesídlili z Moskvy do Washingtonu a odvezli ho, aby mohli být spolu – ale než skončila, rozléhal se Zařin žalostný pláč po celé škole. Nat ji opustil. Jeho rodiče ho přece jen mají rádi. A odjel do Ameriky, kde je její táta kovboj, a nevzal ji s sebou.

Probrečela celý týden, odmítala jíst, odmítala napsat Natovi, odmítala mluvit, a když se k tomu konečně odhodlala, hovořila s americkým přízvukem. Ředitelka si nakonec zavolala do školy Fleur a Zara hystericky žadonila, ať ji prosím odveze do Ameriky.

Ale Fleur ji místo toho odvezla rovnou do Court School, spořádané dívčí přípravné školy v Dorsetu, kde farmářské dcerušky jezdily na svých vlastních ponících, všechny měly psa a žádná neměla ve zvyku navazovat přepjatě pevné kamarádství. Podivínka Zara přijela z Londýna, věčně měla slzy na krajíčku a tvrdošíjně lpěla na americkém přízvuku. Pověst podivínky jí už zůstala.

Je stejně fantastická, jako je fantastická Fleur – a přesto je úplně jiná. Antony rázoval vedle Zary mlčky, hlavu plnou myšlenek, tělo

rozechvělé neurčitým vzrušením. Teprve teď si začal plně uvědomovat důsledky Zarina příjezdu. Když se zdrží v Maples, bude mít někoho, s kým může trávit dny. Někoho, jímž omráčí ostatní. Když Zaru uviděla Xanthe, málem zalapala po dechu. Udělala dojem dokonce i na Mexe.

Najednou si úpěnlivě přál, aby táta neprovedl nějakou pitomost – například aby se nerozešel s Fleur. Je příjemné mít Fleur nablízku. A ještě příjemnější bude mít nablízku Zaru. Pravda, není vyloženě přátelská, ale na tom nezáleží. A třeba se za pár dní uvolní. Potají vrhl pohled na její obličej. Čelo jí brázdily hluboké vrásky, měla semknuté čelisti a oči se jí leskly. Usoudil, že má vztek. Nejspíš ji naštvalo, že nemohla v klidu dokouřit jointa, protože je vyrušili Xanthe a Mex. Každý, kdo si zvykl hulit trávu, je malinko zvláštní, uzavřel úvahu.

Vtom odbočili z cesty a Zařinu tvář zalilo podvečerní slunce. Antony zatajil dech. Poněvadž v tom kratičkém záblesku světla mu její propadlé tváře připadaly spíš než stažené lítostí a y očích se jí leskly spíš slzy než zlostné plamínky. A zničehonic vypadala ne jako drsná roštěnka co hulí trávu, ale jako malá osamělá holka.

Než dorazili do Maples, měla Zara přidělený pokoj a všichni ji netrpělivě očekávali.

„Drahoušku!“ zvolala Fleur, sotva Zara a Antony prošla dveřmi, a než stačil kdokoli něco říct, pokračovala: „Pojď, odvedu tě rovnou do tvého pokoje, co ty na to?“ Usmála se na Richarda. „Nebude ti vadit, když zůstanu se Zarou chvíli sama?“

„Ani trochu! Dlouho jste se neviděly. Určitě si máte co povídat.“ Obdařil dívenku povzbudivým úsměvem. „Všichni jsme moc rádi, že jsi přijela, Zaro. Doufám, že se ti u nás bude líbit.“

Zara mlčela celou cestou do schodů i později, když pocházely chodbou k její ložnici, ale jakmile se za nimi zavřely dveře, udeřila na Fleur.

„Ani jsi mi neřekla, kde jsi.“

„Opravdu ne? Ale chtěla jsem zlatíčko.“ Fleur přistoupila k oknu a otevřela je dokořán. „Hned se tady lip dýchá. A netvař se tak naštvaně, kotě. Věděla jsem, že ti Johnny poví, kde mě najdeš.“

„Johnny byl pryč.“ Dívka každé slovo odsekla s ostrým důrazem.

„Škola skončila už před týdnem. Musela jsem ubytovat v hotelu.“

„Opravdu?“ zjišťovala Fleur se zájmem. „A ve kterém?“ Zara vzdorně semkla rty.

„Na tom snad nezáleží. Měla jsi mi dát vědět, kde jsi. Slíbilas mi to.“

„A taky jsem to měla v úmyslu, zlatíčko. Ale teď jsi tady, a to je hlavní.“

Zara se posadila na taburetku potaženou tmavě zeleným sametem a zadívala se na Fleuřin obraz v zrcadle nad toaletním stolem.

„Co se stalo se Sakisem?“ zeptala se.

Fleur pokrčila rameny. „Nechala jsem ho plavat. To se stává.“ Neurčitě zamávala rukama.

„Neměl prachy, co?“ podotkla Zara. „Mně připadal pěkně napakovanej.“

Fleur dotčeně zrudla. „Mlč!“ okřikla ji tlumeným hlasem. „Někdo nás uslyší.“

Zara pokrčila rameny. Vyndala z kapsy žvýkačku, rozbalila ji a strčila si ji do pusy.

„A co tenhle chlápek?“ zeptala se a rozhodila pažemi do vzduchu.

„Je bohatej?“

„Je moc milej,“ odpověděla Fleur.

„Kde ses s ním seznámila. Na pohřbu?“

„Na zádušní mši.“

„Hm.“ Zara otevřela zásuvku toaletního stolku, chvíli se dívala na vzorek papíru, jímž byla vyložená, a pak ji zase zavřela. „Jak dlouho tady chceš zůstat?“

„Přijde na to.“

„Hm.“ Zara energicky přežvykovala. „Nepovíš mi něco víc?“

„Jsi ještě malá,“ odtušila Fleur. „Nemusíš vědět všechno.“

„Musím!“ odsekla Zara. „Jasně že musím!“ Fleur sebou trhla. „Nekřič tolik, proboha.“

„Poslouchej, Fleur,“ syčela Zara vztekle. „Potřebuju to vědět. Musím vědět, co se děje. Co je to s tebou? Předtím jsi mi to vždycky říkala. Pokaždý jsi mi oznámila, kam jedeme, co je to za lidi a co mám říkat. Teď prostě jen čekáš, až… si tě najdu. Mohla jsi být jednoduše kdekoli, ale já jsem si tě musela najít. Proto musím říkat ty správný věty a neudělat chybu…“

„Nemusíš říkat vůbec nic.“

„Už mi není deset. Jestli sis toho nevšimla, lidi si se mnou chtějí povídat. Vyptávají se mě. Přece nemůžu na všechno odpovídat, že nevím nebo že si nevzpomínám.“

„Jsi chytrá holka. Zkus to vymyslet sama.“

„Copak nemáš strach, že udělám chybu?“ Zara si ji měřila nepřátelským, vyzývavým pohledem. „Nebojíš se, že všechno pokazím?“

„Ne,“ odpověděla Fleur bez váhání. „Nebojím. Pro víš, že pokud to zpackáš, budeš v průšvihu stejně jako já. Dobře víš, že peníze na školné nepadají z nebe, a konec konců ani to smradlavý svinstvo, co kouříš.“ Zara prúdce zvedla hlavu. „Vím to od Johnnyho,“ dodala Fleur. „Byla jsem z toho dočista vedle.“

„Ať táhne k čertu.“

Fleur zacukal v koutcích úst úsměv. „Teď by do Felixovy pokladničky přibyla libra,“ podotkla. Zara se proti vůli zazubila na své ruce spojené v klíně. Několikrát přežvýkla a zadívala se na široký stříbrný prsten na levé ruce, který jí dal Johnny v tom příšerném týdnu mezi odjezdem z Court School a nástupem do dívčí internátní školy v Heathlandu. Až ti bude smutno, řekl jí, stačí prstýnek vyleštit. Uvidíš v něm, jak se na tebe usmívám. A ona mu to uvěřila. Dodnes mu to věří… tak trochu.

„Mimochodem, Johnny chce, abys mu zavolala,“ vzpomněla si.

„Prý je to naléhavý.“

Fleur vzdychla. „Co mi chce tentokrát?“

Zara pokrčila rameny. „Nevím. Neprozradil mi to. Ale asi jde o něco hodně důležitýho.“

„Nějaký pohřeb?“

„Já nevím. Už jsem říkala, že mi to neprozradil,“ opakovala Zara trpělivě.

Fleur si znovu vzdychla, oči upřené na své dlouhé, upravené nehty.

„Naléhavé. Co to znamená? Mám podezření, že si vybírá nové tapety.“

„Nebo pořádá večírek a neví, co si má vzít na sebe.“

„Třeba zase ztratil lístek do čistírny. Vzpomínáš?“ Fleuřin pohled se setkal se Zařiným a poprvé od shledání se na sebe matka s dcerou usmály. Takhle je to pokaždé, pomyslela si Zara. Nejlíp si rozumíme, když mluvíme o Johnnym. Ale jinak? Radši na to nemyslet.

„Takže se uvidíme později,“ řekla Fleur nečekaně a vstala. ‚A když tě tolik zajímají podrobnosti, asi bych ti měla sdělit, že zesnulá manželka Richarda Favoura se jmenovala Emily a kdysi jsme bývaly přítelkyně. Ale příliš často o ní nemluvíme.“

„Jasně,“ odtušila Zara a vyplivla žvýkačku do odpadkového koše.

„To je celkem pochopitelný.“

Kolem osmé přinesla Gillian do obývacího pokoje džbánek s likérem Pimm’s No. 1.

„Kde je táta?“ zeptala se Philippa, která právě vešla a rozhlédla se po místnosti. „Dneska jsem ho skoro neviděla a nemůžeme se tady zdržet moc dlouho.“

„Pořád je nahoře,“ sdělil jí Lambert. „Ve své pracovně.“ Vzal si od Gillian nabízenou sklenici a několikrát se z ní dlouze napil. Měl pocit, že pokud do sebe nevpraví nějaký alkohol, zalkne se zklamáním. Po příchodu z golfového klubu se několikrát přikradl k pracovně, ale pokaždé ho uvítaly pootevřené dveře, na stole svítila lampa a škvírou byla vidět Richardova skloněná hlava. Vypadalo to, že se odtud nehne ani na krok. Lambert měl neblahé tušení, že při dnešní návštěvě se mu už další možnost nenaskytne. Bude se muset vrátit do Londýna, aniž by se třeba jen o píď přiblížil zdárnému vyřešení problému s přečerpaným limitem. Nemluvě o smlouvě s firmou Briggs & Co. – o smlouvě, která měla být podepsaná do šesti hodin. Dušený vztek ho tlačil na hrudi jako tunový balvan. Dnešní den byl absolutní fiasko. A za všechno může ta zatracená ženská, Fleur.

„Lamberte, už ses seznámil se Zarou?“ A je tady zase. Na sobě přiléhavé červené šaty, ve kterých vypadá jako kurva a usmívá se, jako by jí to tady celé patřilo. A tlačí před sebou tu svoji nemožnou holku. –

„Ahoj, Zaro,“ utrousil na půl úst, pohled upřený na křivku Fleuřiných ňader obepnutých tenkou látkou. Zara.Co je to vůbec za pitomý jméno?

„Ahoj!“ Philippa se vrhla k Zaře s netajeným nadšením. Při zpáteční cestě z hřiště totiž dostala další nápad. Měla by se spřátelit s Fleuřinou dcerou. Mohla by být jako její starší sestra. Budou si spolu povídat o oblečení, o líčení, o potížích s kluky a Zara se jí bude se vším svěřovat a Philippa jí nesobecky poradí… „Já jsem Philippa,“ představila se a srdečně se na dívku usmála. „Antonyho sestra.“

„Ahoj, Philippo.“ Zařin hlas zněl nevýrazně a lhostejně. Nastala krátká odmlka.

„Dáš si limonádu, drahoušku?“ zeptala se Gillian.

„Voda stačí. Děkuju,“ řekla Zara.

„Jestli musíte odjet brzy, můžeme se najíst dřív,“ navrhla Gillian Philippě. „Jen co tvůj otec přijde dolů. Co kdybys ho zavolala? My se zatím posadíme ke stolu.“

„Dobře.“ Philippa mírně otálela. Znovu se podívala Zaru. Ještě nikdy neviděla někoho tak hubeného. Mohla by být modelka. Vážně jí je teprve třináct? Vypadá spíš na – „Philippo!“ Její rozjímání přerušil Gillianin hlas. „Promiň,“ omlouvala se Philippa. „Už zase sním s otevřenýma očima.“ Očekávala, že se tomu Zara zasměje a pokusila se zachytit její pohled, ale dívka jí nepřítomně civěla přes rameno. Philippy se to iracionálně dotklo. Co si ta holka o sobě myslí, durdila se v duchu.

Ve dveřích stanul Richard.

„Omlouvám se, že jsem vás nechal tak dlouho čekat,“ řekl.

„Potřeboval jsem si promyslet jisté záležitosti.“

Philippa koutkem oka zahlédla, jak Lambert prudce zvedl hlavu, ale vzápětí ji odvrátil. Nenápadně do něho šťouchla ve snaze ho přimět, aby se na ni podíval, a s pohledem na Zaru protočila panenky. Ale Lambert ji ani nevnímal. Nakvašeně si odfrkla. Jako by dneska večer byla pro všechny jen vzduch, i pro svého manžela.

‚A teď si připijeme,“ pokračoval Richard. Uchopil skleničku, kterou mu podávala Gillian a pozvedl ji. „Na Zařin příjezd.“

„Na Zařin příjezd,“ opakovali všichni poslušně.

Philippa sklopila oči na zlatavou hladinu. Kdy někdo naposledy připíjel jí? Kdy jí naposledy někdo věnoval pozornost? Všichni na ni kašlou, dokonce i vlastní rodina. Nemá žádné přátele. Gillian už si jí nevšímá. Všem je lhostejná. Párkrát zamrkala a usilovně se soustředila na několik reálných pocitů, jež jí vířily myslí. Z koutku oka jí vytryskla slza a skanula po tváři. A teď mě ještě ke všemu rozbrečeli. Brečím, a nikdo si toho nevšiml. Po líci se jí skutálela další těžká slza. Philippa popotáhla.

„Philippo!“ Rozhovor přerušil Richardův poplašený hlas. „Jsi v pořádku, holčičko?“

Phililppa k němu pozvedla uslzený obličej.

„Nic mi není,“ odpověděla. „Jen jsem si vzpomněla… na mámu.

Ani nevím, proč.“

„Holčičko moje…“ Richard k ní přispěchal.

„Neměj obavy,“ řekla Philippa. „Nic mi není. Na mou duši.“ Ještě jednou popotáhla, usmála se na otce a nechala ho, aby jí položil paži na ramena a odváděl ji z místnosti. Všichni mlčeli; všichni se ustaraně dívali na její uplakané tváře. Jak se blížila k Zaře, Philippa pozvedla hlavu. Předpokládala, že uvidí další slitovný obličej, statečně se napřímí a pak sklopí oči, ale když se setkala se Zařiným nevzrušeným pohledem, zachvěla se a její domněle srdečný výraz vystřídal zmatený. Před touhle dívkou si připadá hloupá a průhledná, jako by Zara kdovíjak věděla, co se jí honí hlavou.

„Je mi tě líto,“ řekla Zara tiše.

„Jak to myslíš?“ vyjekla Philippa rozčileně.

Zara ani nehnula brvou. „Protože jsi ztratila matku.“

„Hm… Děkuju za účast.“ Philippa se ostře nadechla a znovu se pokusila vnutit obličeji statečný výraz. S rozdílem, že se necítila ani trochu statečná. Slzy jí vyschly a už se na ni nikdo nedíval. Lambert si povídal s Antonym o kriketu. Vytoužený okamžik pominul. A pokazila jí ho holka, Fleuřina dcera Zara.

Kapitola devátá

O dva týdny později vzhlédl Richard se smíchem od Timesů.

„Podívej!“ ukázal na krátký článek ve finančním přehledu s titulkem „Účetní přistižen“. Fleur přeléda očima těch několik řádků a tvář jí rozjasnil spokojený úsměv.

„Neříkala jsem to? Já věděla, že jsou ti chlapi podvodníci.“

„Co se stalo?“ zjišťovala Gillian, která vešla do místnosti.

„Vzpomínáš si na ty dva, co s námi onehdy hráli golf? Na ty zástupce firmy Briggs &Co? Tak jednoho z nich načapali, jak něco provádí s fakturami jisté společnosti. Píše se o tom v novinách.“

„Božínku,“ vyjekla Gillian popleteně. „To je dobře?“

„Ne. Dobře je, že jsme se rozhodli, že s nimi nebudeme spolupracovat. A je dobře, že Fleur měla tak skvělou intuici.“ Naklonil se k Fleur, vzal ji za ruku a láskyplně stiskl. „Je fajn, že tady máme Fleur,“ dodal. „Na tom se myslím shodneme všichni.“ Pozorně se zadíval na Gillian. „Sluší ti to.“

„Jdu na lekci bridže,“ vysvětlila Gillian a oslovila Fleur.

„Nerozmyslela sis to? Opravdu se mnou nepůjdeš?“

„Moje milá, minulý týden jsem byla úplně mimo. Ani si nedokážu zapamatovat, jaký je rozdíl mezi zdvihy a triky. Při kartách se neumím soustředit.“ Fleur pokrčila nos. „A Tricia se už těšila, že bude mít spoluhráčku. Tak utíkej, ať se neopozdíš. A užij si to.“

„Když myslíš…“ Gillian se odmlčela a stáhla si sako přes boky. Bylo to nové bleděmodré lněné sako, které si koupila minulý týden, kdy vyrazila s Fleur na nákupy. Oblékly k němu dlouhou smetanovou sukni, rovněž novou, a lem ramen si přehodila šátek od Fleur. „Nebudu tě tedy přemlouvat.“

„To by bylo zbytečné. Jsem pevně rozhodnutá. A nezapomeň, že dneska vařím večeři já. Tak nepospíchej domů.“

„Tak dobře. Platí.“ Gillian se pousmála. „Ty lekce mě moc baví.

V životě by mě nenapadlo, že karetní hra mohla být tak napínavá.“

„Mě bridž vždycky bavil,“ poznamenal Richard. „Ale Emily o něj nestála.“

„Člověk se musí usilovně soustředit,“ pokračovala Gillian, „a právě to se mi na tom tak líbí.“

„To jsem rád,“ řekl Richard s úsměvem. „Těší mě, že jsi si našla nějakého koníčka.“

Gillian mírně zčervenala. „Je to jen nenáročná kratká chvíle,“ namítla jako by na svou omluvu. Zadívala se na Fleur.

„Pravděpodobně se vrátím brzy, abych stihla připravit večeři. Vaření můžeš pustit z hlavy.“

„Ale já chci vařit,“ trvala na svém Fleur. „A už běž, ať nepřijdeš pozdě.“

Gillian přikývla. „Jak chceš.“ Ještě chvilku otálela, pak si vzala kabelku a zamířila ke dveřím. Vtom se zastavila a otočila se.

„Myslím, že by všechno mělo být v chladničce,“ dodala zadumaně.

Richard se rozesmál. „Proboha, Gillian, jdi už!“

Když se za ní konečně zavřely dveře, Fleur a Richard ztichli.

„Divím se, že mi ještě nevolal Lambert,“ podotkl Richard bez úvodu. „Ráno si určitě přečetl noviny.“

„Nejspíš mu je trapně,“ mínila Fleur.

„To je možné,“ souhlasil Richard, „ale dluží ti omluvu. S povzdechem odložil noviny na stůl. „Říkám to nerad, ale čím déle Lamberta znám, tím míň se mi zamlouvá. Philippa ho podle všeho miluje, ale…“ Větu nedokončil a jen pokrčil rameny.

„Překvapilo tě, když oznámili, že se vezmou?“ zeptala se Fleur.

Přikývl. „Upřímně řečeno překvapilo. Domníval jsem se, že to trochu uspěchali. Ale nikdo by jim to nevymluvil. A Emily z toho měla obrovskou radost. Myslím, že ji to ani trochu nepřekvapilo.“ Odmlčel se. „Nejspíš další příklad ženské intuice.“

„A co mužská intuice?“

„Pravděpodobně dočasně selhala.“ Usmál se. „Připadá mi, že jsou spolu šťastní, nemyslíš?“

„Ovšem,“ přitakala. „Velmi šťastní.“ Zarazila se a po chvíli dodala: „Musím připustit, že co se týče Lamberta, máš pravdu. Zaskočilo mě, jak nepřátelsky reagoval na moje podezření. Jako by… jako by mi nedůvěřoval.“ Upřela na Richarda ublížený pohled.

„Jen jsem řekla svůj názor.“

„Na to má přece právo každý!“ rozhorlil se Richard. „Navíc vyšlo najevo, že tvůj názor byl správný. Lambert má pěkné kamarády. Nebýt tebe –“ odmlčel se a upřel na ni pohled, v němž se zračilo mnohem víc lásky než kdykoli předtím.

Fleur se na něj chvíli dívala a přemýšlela. Vtom znenadání vykřikla: „To ne!“ a přitiskla si dlaň na ústa. „Copak?“

Potřásla hlavou. „Ale nic. Nic důležitého.“ Povzdychla si. „Jen moje kabelka. Vzpomínáš si, že jsem ji minulý týden ztratila?“

„Tys ztratila kabelku?“

„Copak jsem ti to neřekla? Ztratila jsem ji na nákupech v Londýně. Oznámila jsem to nejbližšímu policistovi, ale víš, jak to chodí…“

„Nemám tušení. Zablokovala sis platební karty?“

„Samozřejmě. Vlastně to je ten problém. Žádnou jinou kartu nemám.“

„Potřebuješ peníze?“ Richard okamžitě sáhl do kápsy. „Miláčku, měla sis o ně říct dřív.“

„Potíž je v tom, že chvíli potrvá, než mi vystaví náhradní karty,“ posteskla si a svraštila obočí. „Je to poněkud složité. Přece víš, že mám účet v bance na Kajmanských ostrovech. A pochopitelně taky ve Švýcarsku.“

„Nevím,“ zavrtěl hlavou, „Ale myslím, že ty mě už ničím nemůžeš překvapit.“

„Jsou to velmi spolehlivé peněžní ústavy,“ pokračovala, „ale než vydají kartu, trvá to celou věčnost.“

„Měla by sis otevřít účet v normální bance, jako všichni ostatní,“ poučoval ji Richard.

„Já vím., ale můj účetní mi z nějakého důvodu doporučil, abych měla účty v zahraničí…“ Bezradně rozhodila rukama.

„Tady je sto liber,“ řekl Richard a podal jí několik bankovek.

„Nějakou hotovost mám,“ pokračovala Fleur roztržitě. „Jde o to, že… včera jsem si uvědomila, že Zara má příští týden narozeniny. Dočista jsem na to zapomněla!“

„Tak Zara bude mít narozeniny! To jsem samozřejmě netušil.“

„Chci jí koupit nějaký pořádný dárek.“ Netrpělivě poklepávala nehty do opěradla židle. „Všechno by se vyřešilo, kdyby mi banka co nejrychleji vystavila novou Zlatou kartu.“

„Tak já tam zavolám,“ nabídl se Richard.

„To by nemělo smysl. Ti úředníci jsou úplně nemožní.

Ještě chvíli ťukala nehty do židle – a pak prudce zvedla hlavu.

„Richarde, ty máš přece taky Zlatou kartu, viď? Nemohl bys mě na ni na pár dní připsat? Aspoň bych mohla zajet do Guilfordu a koupit Zaře něco pěkného – a do té doby bych už mohla mít vystavené nové karty. S trochou štěstí.“ Upřela na něj vážný pohled.

„Vím, že toho po tobě chci příliš…“

„Ale kdepak,“ přerušil ji Richard. „S radostí ti pomůžu. Ale nemyslím, že je nutné zacházet tak daleko. Co kdybych ti peníze jednoduše půjčil?“

„Hotovost?“ Fleur se zamračila. „Při nákupech u sebe zásadně žádnou hotovost nemám. Nikdy! Mám pocit, jako bych si koledovala o to, aby mě někdo okradl.“

„A co kdybychom šli koupit Zaře dárky společně? Udělá mi to radost.“ Náhle mu zjihly rysy v obličeji. „Víš, ta holka mi přirostla k srdci. I když si myslím, že by měla víc jíst.“

„Cože?“ Fleur, vytržená z úvah, na něj nechápavě civěla.

„Ty její věčné saláty a sklenice vody… Pokaždé, když ji vidím, jak se rýpe v jídle, mám sto chutí jí připravit pořádnou porci slaniny s vejci a přinutit ji, aby to přede mnou snědla do posledního sousta.“ Pokrčil rameny. „Nepochybuju o tom, že jednáš správné, když neupozorňuješ na její stravovací návyky, a jsem si jistý, že jí to jednou přejde, ale… je hrozně hubená.“ Usmál se. „Jak znám Zaru, nejspíš by se jí nelíbilo, kdyby jí někdo poroučel, co má jíst.“

„Ne. To by se jí určitě nelíbilo,“ přisvědčila Fleur pomalu.

„Ale rozhodně jí musíme objednat velký narozeninový dort!“ Richardovi zajiskřilo v očích. „Uspořádáme pro ni důstojnou oslavu. Možná bychom ji tím mile překvapili.“

„Kdy mi zajistíš dispoziční právo ke své Zlaté kartě? Myslíš, že se to stihne do soboty?“

„Fleur, ten tvůj nápad se Zlatou kartou se mi příliš nezamlouvá.“

„Aha…“ Fleur strnula. „A proč ne?“

„Protože jsem nikdy nic podobného neudělal. Nikdy jsem s nikým neměl společný účet. Připadá mi to naprosto zbytečné.“

„Chápu.“ Fleur se na okamžik zamyslela. „A Emily sis na účet nepřipsal?“

„Ne. Měla svůj vlastní. Finanční záležitosti jsme měli odjakživa oddělené. Přišlo mi to rozumné.“

„Oddělené?“ Fleur zírala na Richarda s výrazem, který, jak doufala, prozrazoval spíše úžas než hněv, který v ní začínal bublat. Jak se opovažuje odepřít jí přístup ke své Zlaté kartě, pomyslela si rozhorleně. To by v tom byl čert, abych ho nepřemluvila. „jen to není přirozené,“ námi „Byli jste manželé. Copak jsi nechtěl… mít všechno spoléčné?“ Richard si promnul nos. „Zpočátku jsem to chtěl. Líbila se mi představa, že budeme mít společný účet. Chtěl jsem se s Emily o všechno rozdělit. Ale ona to odmítla. Přála si, abychom měli v otázkách peněz zcela jasno, aby později nemohly vzniknout žádné problémy. Tak měla vlastní účet a vlastní kreditní karty a –“ Zarazil se rozpačitě se usmál. „Nechápu, jak jsme se k takovému tématu dopracovali. Je to ukrutně nezáživné.“

„Přes Zařiny narozeniny,“ připomněla mu Fleur.

„No ovšem. Žádný strach – obstaráme Zaře báječné narozeniny, na jaké dlouho nezapomene.“

„A nepřipadá ti, že by bylo rozumnější, kdybys mi udělil dispoziční právo ke svému účtu? Abych mohla vyrazit na nákup.“

Zavrtěl hlavou. „Nepřipadá. Ale jestli chceš, požádám o vystavení karty na tvé jméno.“

„Dobrá,“ odvětila Fleur vesele. Sotva znatelně semkla rty a sklopila zrak na své nehty. Richard znovu sáhl pro Timesy a otevřel je na sportovní stránce. Ticho trvalo jen několik minut. Vtom, aniž vzhlédla, Fleur oznámila: „V dohledné době budu možná muset jet na pohřeb.“

„Proboha!“ Richard se na ni ustaraně zadíval.

„Jeden z mých londýnských přátel mě požádal, aby mu zavolala. Už nějaký čas se připravujeme na špatné zprávy. Mám obavy, že je to tady.“

„Vím, jaké to je,“ řekl Richard sklesle. „Tyhle věci se něky vlečou nekonečně dlouho. Někdy mám dojem, že lepší, když –“

„Ano,“ přerušila ho Fleur, natáhla se pro noviny a nalístovala společenskou rubriku. „Taky si to myslím.“

„Jak dlouho u nás zůstaneš?“ zeptal se Antony. Seděl se Zarou v odlehlém koutě zahrady, lenivě trhal jahody ze záhonu a mlsal je, zatímco Zara si soustředěně prohlížela objemný módní časopis. Po jeho dotazu k němu vzhlédla. Měla na očích neprůhledné sluneční brýle, takže nebyl schopen přijít na to, jak se tváří.

„Nevím,“ odpověděla a znovu sklopila oči k časopisu.

„Bylo by bezva, kdybys tady zůstala, až se vrátí Will,“ prohlásil Antony. Čekal, že se Zara zeptá, kdo je Will nebo kde se momentálně vyskytuje. Ale ona jen párkrát zpracovala v ústech žvýkačku a otočila list. Antony snědl další jahodu a nechápal, proč se jednoduše nesebere a nejde hrát golf, případně provozovat něco jiného. Zara nepotřebuje dohled; téměř pořád mlčí; nikdy se neusměje, natož aby se nahlas rozesmála. Rozhodně se nedá říct, že by si kdovíjak bouřlivě užívali. Přesto ho na ní něco fascinuje. Po pravdě musel sám sobě přiznat, že by byl šťastný jako blecha, kdyby mohl celý den jen sedět, dívat se na Zaru a nedělat nic jiného. Ale zároveň mu nepřipadalo správné být s někým o samotě a nepokusit se s ním promluvit.

„Kde obvykle bydlíš?“ zeptal se.

„Tak různě,“ odpověděla.

„Musíš mít nějaký domov.“ Zara pokrčila rameny. Antony se na chvilku zamyslel.

„Například… kdes byla loni o prázdninách?“

„Na jachtě jednoho našeho známého,“ řekla.

„Jasně…“ Antony si poposedl na trávě. O jachtách nic neví. Od spolužáků ví jen to, že kdo má jachtu, musí mít spoustu peněz. Pocítil vůči Zaře respekt a byl zvědavý, jestli mu prozradí podrobnosti, ale ona se zabývala časopisem. Nakoukl jí přes rameno na fotografie. Byly na nich stejné holky jako Zara, všechny hubené a mladé, s kostnatými rameny a plochými hrudníky a dívaly se do objektivu velkýma smutnýma očima. Přemítal, jestli se s těmi

modelkami ztotožňuje, anebo si jen prohlíží jejich oblečení. Jemu osobně připadal jeden ohoz úděsnější než druhý.

„Líbí se ti značkové oděvy?“ pokusil se. Prohlédl si triko, které měla na sobě. Že by bylo od nějakého slavného návrháře? Těžko říct.

„Tvoje máma se obléká moc hezky,“ dodal zdvořile. Vybavila se mu Fleur v červených elegantních šatech, s lesklými vlasy a samý smích. Zara se jí ničím ani trochu nepodobá. A vtom ho napadlo, že se o to možná snaží záměrně.

Z úvah ho vyrušil její chraplavý hlas. „V jakým znamení ses narodil?“

„Jsem beran.“ Aniž vzhlédla, začala nahlas předčítat.

„Vaše životní kroky řídí planetární aktivita Pluta. Po 13.7. Vás

čeká smysluplnější období.“ Otočila list.

„Ty těm kecům vážně věříš?“ podivil se Antony, nemohla pokračovat.

„Záleží na tom, co napíšou. Když je to příznivý, věřím tomu.“ Zadívala se na něj a v koutku úst jí zacukal drobný úsměv.

„Co předpovídají tobě. Co jsi?“

„Střelec.“ Hodila časopis do trávy. „Radí mi, abych žila po svém a přestala číst idiotský horoskopy.“ Zaklonila hlavu a zhluboka se nadechla. Antony se bleskově rozmýšlel. Teď. Teď je nejvhodnější okamžik k zahájení rozhovoru.

„Chodíš někdy do nějakého klubu?“ zeptal se.

„Jasně,“ přikývla. „Když jsem v Londýně. Když mám s kým jít.“

„Jasně…“ Antony se znovu zamyslel. „Tvůj táta žije v Londýně?“

„Ne. Ve Spojených státech.“

„Páni! On je Američan?“

„Jo.“

„Bezva! Kde bydlí?“ To je paráda, pomyslel si. Můžou si povídat o tom, která města v Americe navštívili. On jí vylíčí školní výlet do Kalifornie. Možná by jí mohl ukázat i fotky.

„Já nevím.“ Odvrátila se. „Nikdy jsem ho neviděla. Ani nevím, jak se jmenuje.“

„Cože?“ Antonymu, který se ji chystal oslnit znalostmi o San Francisku, se zrychlil dech. Slyšel dobře? „Ty nevíš, jak se jmenuje

tvůj táta? Opakoval a snažil se, aby to vyznělo zvědavě místo šokované.

„Ne.“

„Copak jsi…“ Ať řekne cokoli, bude to pitomost. „Tvoje máma ti to neprozradila?“

„Ona tvrdí, že nezáleží na tom, jak se jmenuje.“

„Víš o něm aspoň něco?“

„Ne.“

„Tak jak víš, že žije ve Spojených státech?“

„To je jediný, co mi o něm řekla. Ale už hrozně dávno, to jsem ještě byla malá holka.“ Přitáhla si kolena k hrudi. „Vždycky jsem si ho představovala…“ Zvedla hlavu; na tvář jí dopadlo slunce.

„Vždycky jsem si ho představoval jako kovboje.“

„Třeba je kovboj,“ řekl Antony povzbudivě. Díval se na Zaru, schoulenou a vyhublou, a pokusil se ji vidět bezstarostnou a rozesmátou, jak sedí na koni před opáleným, neohroženým kovbojem. Připadalo mu to reálnější než cokoli jiného.

„Proč myslíš, že ti to máma neřekla?“ zeptal se poněkud neomaleně. „Není to náhodou protizákonný nebo tak něco?“

„Možná jo,“ souhlasila Zara. „Ale tím by si Fleur hlavu nelámala.“ Povzdychla si. „Neřekla mi to proto, že nechce, abych se tátu pokoušela najít. Bere to tak, že on je její minulost, ne moje.“

„Ale je to tvůj otec!“

Zara znovu vzdychla. „Já vím. Je to můj otec.“ Napřímila se a zadívala se na Antonyho.

„Neměj péči. Však já ho najdu,“ prohlásila odhodlaně.

„Jak?“

„Až mi bude šestnáct, Fleur mi prozradí, kde je. Slíbila to.“ V očích se jí usadil umanutý výraz. Antony na ni úžasle hleděl. „To znamená za dva a půl roku. Pak odjedu do Spojených států. Nikdo mi v tom nezabrání.“

„Tou dobou už vyjdu školu,“ zauvažoval Antony a po chvíli dychtivě dodal: „Mohl bych jet s tebou!“

„Tak jo,“ Přikývla. Setkala se s jeho pohledem a poprvé se na něj opravdově usmála. „Platí. Pojedeme spolu.“

Když se později vrátili, rozpálení a lehce sežehnutí sluníčkem, zamířili rovnou do kuchyně, aby se něčeho napili. U stolu seděl Richard, před sebou orosenou sklenici piva. V kuchyni vládlo ticho a klid. Oknem proudilo měkké podvečerní světlo a ozařovalo mu obličej. Antony otevřel chladničku a vyndal z ní dvě plechovky.

„Byl sis dneska zahrát golf?“ zeptal se otce.

„Ne. A ty?“

„Ne.“

„Já myslela, že vy dva jste golfoví šílenci,“ podotkla Zara. Richard se usmál. „To ti řekla maminka?“

„Nemusela mi nic říkat. Každému je to jasný,“ vysvětlovala Zara.

„Vždyť prakticky bydlíte na dráze.“

„Připouštím, že golf je mým nejmilejším koníčkem,“ řekl Richard, „ale není to jediná zábava na světě.“

„Kde je Fleur?“ zajímala se Zara.

Richard pokrčil rameny. „Nevím. Nejspíš se šla projít.“

Richard se už dávno neošíval, když Zara hovořila o matce jako o

„Fleur“. Někdy mu to dokonce připadalo milé. Díval se, jak se Antony a Zara uvelebili i s plechovkámi na lavici pod oknem, s naprostou samozřejmostí, jako dvě kočky. Všiml si, že Zara má nápoj bez cukru, a už nejméně posté zauvažoval, kolik to vyžle asi váží. Vzápětí se duchu vyplísnil. Není to jeho dcera. Měl by se přestat chovat jako by jí byla.

Nicméně… Znovu se mu vybavila slova Olivera Sterndalea. Co by se stalo, kdyby ses znovu oženil?

„Vůbec nic.“ Úvahy ho pohltily natolik, že odpověděl nahlas. Antony a Zara se na něj udiveně zadívali. „Toho si nevšímejte. Jen jsem se trochu zamyslel.“

„Ovšem,“ řekl Antony zdvořile. „Nebude ti vadit, když si pustíme televizi?“

„Ani trochu. Poslužte si,“ odpověděl Richard.

Pár vteřin nato naplnily kuchyni zvuky zábavného pořadu. Richard si lokl piva a opět se pohroužil do úvah. Peníze jsou stále na depozitním účtu, kde zůstanou, dokud se konečně nerozhodne. Částka, kterou má rozdělit mezi své dvě děti, není nezanedbatelná.

Když o tom hovořil s Emily, nebylo co zvažovat. Oba to považovali za zcela logický krok. Situace byla jednoznačná, volba definitivní.

Ale teď vstoupili na scénu další dva hráči. Za prvé Fleur. Za druhé její dcera Zara. Opřel se v židli a zavřel oči. Napadlo někdy Emily, že by se po její smrti mohl znovu oženit? Anebo byla stejně jako on přesvědčená, že jejich lásku nemůže nic nahradit? O případném dalším manželství nikdy neuvažoval. Ale pak poznal Fleur a rázem všechno nabralo úplně jiný směr.

Zbývá rozhodnout, jestli si Fleur opravdu chce vzít. Zatím na to nedokáže jednoznačně odpovědět. Momentálně vychutnával jejich neuspěchanou, každodenní vzájemnou přítomnost. Neomezovaly je žádné lhůty, nestresoval žádný vnější tlak, dny plynuly v dokonalé harmonii.

Avšak zdánlivý soulad a rovnováha se neslučovaly s Richardovou povahou. Neměl ve zvyku ignorovat problémy a doufat, že se nějak vyřeší nebo dokonce pominou. Je třeba je pojmenovat a utkat se s nimi. Především s… s… Richard znepokojeně poposedl na židli. Jeho myšlenky jako obvykle uhýbaly od tématu, ale tentokrát jim to nedovolil. Tentokrát je přinutil k soustředění na jediný problém. Na jediné slovo. Sex. Na potíže se sexem.

Fleur má pro něj obrovské porozumění, ale nemůže očekávat, že ho bude mít věčně. Proč taky, když on nerozuměl sám sobě? Zbožňuje ji. Je překrásná a žádoucí a každý chlap by mu ji mohl závidět. Ale pokaždé, když za ní přijde do ložnice a spatří ji, jak leží v posteli, dívá se na něj těma svýma kouzelnýma očima a zve ho k sobě, zaplaví ho provinilý strach, který v něm zadusí touhu a změní ho v bezradný stín zmítaný hlubokým zklamáním a beznadějí.

Až dosud byl přesvědčený, že právě tenhle problém představuje zásadní překážku jeho sňatku s Fleur. Už se bezmála smířil s tím, že nepotrvá dlouho a Fleur si najde nějakou výmluvu k rozchodu a odletí jako exotický motýl k mnohem slibnějšímu zdroji potěšení. S tím rozdílem, že si žádných náznaků blížícího rozchodu nevšiml. Jako by věděl o něčem, co on ani podvědomě netuší. Napadlo ho, jestli nepohlíží na daný problém z nesprávného úhlu. Neustále argumentoval tím, že nedostatek sexu je manželství na překážku. Ale není to spíše tak, že neexistence manželství je na překážku sexu? A

že dokud se Fleur zcela neodevzdá, nedokáže se zbavit Emilyina stínu? Co když si to Fleur už uvědomila? Nebylo by divu. Je mimořádně vnímavá. Je možné, že mu rozumí víc, než on rozumí sám sobě?

Znovu se napil již mírně zteplalého piva, rozhodnutý o tom s Fleur promluví ještě ten večer. Nehodlá udělat stenou chybu jako v případě Emily, kdy zůstaly problémy nepojmenovány a řešily se, až když už bylo pozdě. Pokud se vůbec řešily… S Fleur to bude jiné. S Fleur nezbude mít pro žádné skryté myšlenky. Mezi ním a Fleur nebudou žádná tajemství.

Kapitola desátá

Fleur jen výjimečně rozumovala o chybách a nepřízní osudu. Svižně rázovala po greyworthských cestičkách, mhouřila oči před dosud ostrým večerním sluncem a ani v nejmenším si nehodlala připustit, že uplynulých několik měsíců s Richardem Favourem jí nepřineslo žádný finanční zisk. Místo toho se zaměřila na bezprostřední budoucnost. Na příští pohřeb, na příští zádušní mši, na příští vítězství. Pozitivní myšlení patřilo totiž mezi její velké přednosti. Zavolá Johnnymu, zajde na pár pohřbů – a Richard Favour bude jen dalším jménem v její minulosti.

Na chvíli se opřela o strom, aby popadla dech. Chtě nechtě si musela přiznat, že nehledě na peníze je pobyt v Maples docela příjemný. Víc než příjemný. Koneckonců jen hrstka mužů, jejichž pohostinnosti v uplynulých letech využívala, jí podobné nicnedělání tolerovala stejně velkoryse jako Richard Favour. Kupodivu po ní nechce v podstatě nic. Vůbec nic. Nevyžaduje, aby vynakládala sebemenší úsilí v posteli. Nenutí ji otáčet se v kuchyni. Neočekává od ní, že se zhostí rozmanitých složitých činností nebo si zapamatuje mraky cizokrajných jmen, natož že bude projevovat náklonnost malým dětem či zvířecím mazlíčkům.

Týdny strávené s Richardem může Fleur směle považovat za dovolenou, za čas k nadechnutí. Ba dokonce za jakousi ozdravnou kúru, po jejímž absolvování bude osvěžená a odpočinutá, připravená na další akci. Navíc je velmi nepravděpodobné, že odejde z Maples s prázdnou. Nepochybuje o tom, že než odtud zmizí nadobro, podaří se jí nashromáždit několik tisíc liber, možná i víc. Nehodlá vyloženě ukrást. Vždycky byla velice opatrná a ještě nikdy neporušila zákon. Jenom jej pokaždé malinko přizpůsobila, aby vyhovoval jejím potřebám – jinými slovy se snaží co nejpřesněji odhadnout, kolik peněz si v konkrétním případě může dovolit sebrat, aniž by vyprovokovala nežádoucí pronásledování.

Dospěla k Meadows, odlehlému místu na greywortonských pozemcích, ke kouzelnému zákoutí v lůně nezkrocené přírody, kam se jen málokdy někdo zatoulal. Ujistila se, že v dohledu není nikdo,

kdo by mohl nadcházející telefonát odposlechnout, vytáhla z kapsy mobil a navolila Johnnyho číslo.

„Johnny…“

„Fleur! Konečně?“

„Jak to myslíš – konečně?“ Fleur se na přístroj zaškaredila.

„Copak ti Zara nevyřídila, že mi máš zavolat?“

„No jo…,“ rozpomněla se. „Tvrdila, že vysiluješ.“

„To je pravda. A můžeš za to ty.“

„Já? Johnny, řekneš mi konečně, o co jde?“

„Neřeknu ti, o co jde,“ pravil Johnny dramaticky „spíš o koho jde.“ Zničehonic si ho představila, jak stojí u krbu v obývacím pokoji domu v Chelsea, popíjí sherry a jaksepatří si vychutnává jejich rozhovor.

„Dobře, Johnny,“ pronesla trpělivě. „O koho jde?“

Rozhostilo se přesně načasované ticho a pak Johnny odpověděl:

„O Hala Winterse.“

„Prokristapána!“ Fleur znervózněla a odsekávala slova příkřeji, než zamýšlela. „S tímhle na mě nechoď, kamaráde. Už jsem tě nesčetněkrát žádala, abys –“

„Je v Londýně.“

„Cože?“ Fleur cítila, jak se jí odkrvují tváře. „Co dělá v Londýně?“

„Hledá tě.“

„Jak mě může hledat? Vždyť ani neví, kde začít?“

„Začal u nás.“

„Aha…“ Fleur se na několik vteřin zadívala do bujné zeleně a přitom usilovně přemýšlela. Korunami stromů se prodral večerní vánek a zcuchal jí vlasy; ve tváři ucítila jeho vlahý, jemný dech. V tu chvíli jako by byl Londýn na opačné polokouli. A přesto je odtud jen necelou hodinu jízdy. Hal Wintersje odtud necelou hodinu jízdy.

„Co jste mu řekli?“ zeptala se konečně. „Předpokládám, že jste ho poslali pryč.“

„Jen jsme ho pozdrželi,“ upřesnil Johnny.

„Což znamená?“

„Což znamená, že za pár dní se vrátí a bude chtít vědět, jestli jsme o tobě něco zjistili.“

„A vy mu prostě řeknete, žes jste nic nezjistili,“ pospíšila si Fleur.

„Jenomže my tohle neřekneme.“

„Cože?“ Fleur vrhla na telefon nevěřící pohled.

„S Felixem jsme o tom dlouze hovořili. Myslíme si, že by ses s ním měla sejít.“

„Tak to jste pěkně posrali!“

„Fleur…“

„Já vím. Libra do pokladničky.“

„Fleur, vyslechni mě.“ Z Johnnyho hlasu se vytratil dramatický tón. „Nemůžeš před ním pořád utíkat.“

„Já před nikým neutíkám!“

„A jaký je podle tebe smysl tvého života?“

„Já… Co tím naznačuješ? Johnny, co je to sakra s tebou?“

„Nemůžeš se k Halu Wintersovi chovat jako ke všem ostatním.

Před ním nemůžeš utíkat. Není to fér.“

„Kdo si myslíš, že jsi? Jakým právem mi říkáš, co je a co není fér?“ vybuchla. „Tebe se to vůbec netýká. A jestli prozradíš Halu Wintersovi, kde jsem…“

„Bez tvého svolení mu nic neřeknu,“ ujistil ji Johnny.

„Ale žádám tě, aby sis to rozmyslela. Kdybys viděla, jak se tvářil, pochopila bys to. Je zoufalý.“

„Z čeho by měl být zoufalý?“ odsekla ostře. „Nemá nic vědět.“

„Jenomže on to ví!“ řekl Johnny. „O to právě jde. Ví to.“ Fleur cítila, jak se jí podlamují nohy. „On to ví?“

„Myslím, že nevypátral nic konkrétního,“ připustil Johnny. „ale každopádně někde něco zjistil. A chce vědět všechno.“

„Pro mě za mě se může jít klidně vycpat!“

„Fleur, vzpamatuj se. Má právo vědět pravdu. A Zara právo se setkat se svým tátou.“

Když se Gillian vrátila z bridže, seděl Richard v kuchyni nad třetím pivem a Antony a Zara se zájmem sledovali levizi. Po Fleur a po večeři ani stopy.

„Co jste celou dobu dělali?“ zjišťovala úsečně, hodila kabelku na kuchyňský stůl a otevřela chladničku. Všechny suroviny a balíčky,

které dala stranou pro Fleur, zůstaly nedotčené a na místě, na které je připravila.

„Nic,“ odpověděl Richard. „Seděli jsem tady.“ Vzhlédl a usmál se na ni. Ona mu úsměv polovičaté opětovala; do tváře se jí vkrádala rozmrzelost. Richard vrhl pohled k otevřené chladničce a okamžitě si uvědomil, co Gillian rozladilo.

„Proboha! Večeře… Moc mě to mrzí. Honem Antony, pojď Gillian pomoct.“ Vyskočil ze židle.

Jeho syn ho nenadšeně napodobil. „Co se stalo?“ zjišťoval, oči pořád přilepené k obrazovce. Motal se po kuchyni jako mátoha.

„Totiž Fleur…“ Richard se stísněně zarazil. „Gillian, je mi to moc líto. Nevěděl jsem…“

„Vždyť se nic nestalo,“ přerušila ho Gillian unaveným hlasem a upřela pohled na nerozbalené potraviny.

Z opačného konce místnosti zazněl Zařin chraplavý lilas: „Fleur slíbila, že udělá večeři, že jo?“

„Zmínila se o tom,“ prohodil Richard nepřesvědčivě. „Nemám tušení, kde může být.“ Zara obrátila oči v sloup.

„Mám nápad,“ pokračovala. „Necháme si jídlo přivézt z restaurace a přinutíme Fleur, aby ho zaplatila. Na tohle se vykašleme.“ Ukázala na stůl. „Objednáme něco jednoduchýho a hodně drahýho. Máte po ruce telefonní seznam?“

„Připravím něco rychlého. Ostatně vařím docela ráda,“ prohlásila Gillian a s povzdechem si svlékla sako. „A všechno už jsem vyndala z chladničky.“

„Tak to zase vrátíme zpátky. Prostě jen zvedneme sluchátko a oni nám všechno přivezou až sem. Nikdo nemusí ani hnout prstem A určitě je to rychlejší. Rychlejší než oškrábat hromadu brambor.“ Zara pokrčila rameny. „Samozřejmě je to vaše věc. Ale já bych hlasovala pro dovoz. Tohle přece vydrží, ne?“

„No, ano,“ připustila Gillian neochotně. „Většina ano.“

„A co ne? Povězte nám, co nevydrží, nechte to venku a my to sníme. Třeba věci na… salát?“ Zara se spiklenecky zazubila na Antonyho. „Ve škole mi vaření nikdy moc nešlo.“ Otočila se ke Gillian. „Co by se mohlo zkazit?“

„Hned to zjistím.“

Gillian se od ní odvrátila a sáhla po hlávce salátu. To je k nevíře, pomyslela si. Vždyť je to ještě dítě. Zařina pohotová analýza situace nicméně způsobila, že Gillian trochu znejistěla a zapochybovala o sobě. Cítila, jak v ní narůstá známá směsice ukřivdění a lítosti. Na jazyk se jí dralo nespokojené hudrování; byla připravená nasadit masku opětovně týrané mučednice. To je její přisouzená role. Role, kterou od ní všichni očekávají – všichni kromě Zary.

„Předem vás varuju, že indickou kuchyni nesnáším,“ oddala Zara a napila se z plechovky. „A neobjednáme si ani nějakou nudnou pizzu. Je tady někde v okolí dobrá thajská restaurace?“

„Nemám ponětí,“ přiznal Richard a rozesmál se, „V životě jsme si nenechali přivézt hotové jídlo. Mám pravdu Gillian?“

„Je to tak,“ přitakala Gillian a rezignovaně sklesla na židli. Antony už uklízel balíčky a označené potraviny zpátky do chladničky. Zara listovala Zlatými stránkami. Vhodná chvíle pro spravedlivé rozhořčení nenávratně minula. Gillian se cítila o něco ochuzená, ale zároveň nezvykle povznesená.

„Obávám se, že jsem nikdy žádné thajské jídlo neochutnala,“ ozvala se opatrně.

„O důvod víc, proč si ho musíme objednat,“ rozhodla Zara.

„Thajská kuchyně jé nejlepší na světě.“ Rysy ve tváři jí ožily. „Naši přátelé v Londýně bydlí přímo nad thajskou restaurací. Když jsem u nich, nejím nic jinýho. Antony, vůbec se v tom seznamu nevyznám. Najdi mi stránky s thajskýma restauracema.“

„Jasně.“ Antony poslušně přiskočil k Zaře a jal se listovat adresářem. Richard zachytil Gillianin pohled. Kolem rtů jí pocukávaly smíchem.

„Tady,“ řekla Zara. „Zkusíme třeba tuhle.“ Zvedla telefon a vytočila příslušné číslo. „Dobrý den. Mohli nám poslat faxem jídelní lístek, prosím? Hned vám nadiktuju číslo.“ „Gillian, nemáš chuť na skleničku vína?“ oslovil ji Richard polohlasně a mrkl na ni. „Myslím, že o večeři postaráno.“

„Bezva!“ zvolala Zara a odložila telefon. „Jídelní lístek tady bude každou chvíli. Necháte výběr na mně?“

„Já ti pomůžu,“ nabídl se Antony. „Tati, půjčíš mi klíč od pracovny? Potřebujeme se dostat k faxu.“

„Nebude vám vadit, když objednám pro všechny?“ ptala se Zara.

„Posluž si,“ řekl Richard. Podal Antonymu klíč od pracovny a zálibně sledoval, jak Zara s Antonym hbitě vyběhli z kuchyně.

„Už jsem si začínal dělat starosti se Zařinými stravovacími návyky,“ prohodil ke Gillian, když se děti ocidy z doslechu. „Ale jak se zdá, strachoval jsem se zbytečně. Nevzpomínám si, kdy naposledy ji jídlo tolik nadchlo.“

Vstal, protáhl se a zamířil do špižírny.

„Přesto mě to upřímně mrzí, Gillian,“ pokračoval, když se vrátil s láhví vína. „Mám na mysli tu záležitost s Fleur. Ještě nikdy nenechala nikoho na holičkách.“

„Já vím. Netrap se tím,“ chlácholila ho Gillian. „Muselo se přihodit něco, co ji zdrželo.“

„Doufám, že je v pořádku.“ Richard se zakabonil a podal Gillian sklenici vína. „Možná bych měl zavolat do klubu a zeptat se, jestli si nešla zaplavat.“

„Dobrý nápad,“ souhlasila Gillian. Zhluboka se nadechla.

„Nemusíš se mi omlouvat. Vždyť o nic nejde. Je to pouhé jídlo…“

„Ale stejně…,“ namítl Richard rozpačitě.

„Vím, že mám ve zvyku brát podobné věci příliš vážně.“ Gillian si skousla ret. „Snadno se… Jak to říká Antony? Snadno se vytočím. I když jde o naprostou hloupost.“ Povzdychla si. „To spíš já bych se měla omluvit.“

„Nesmysl!“ odporoval Richard. „Proboha, Gillian, to nemůžeš myslet vážně…“ Ale ona ho nevnímala a vedla si svou.

„Ale myslím, že se měním.“ Uvelebila se na židli, napila se vína a zadívala se na Richarda přes okraj skleničky. „Fleur mě mění.“

Richard se pobaveně zasmál. „Že by Fleur dokázala změnit naši okouzlující Gillian? Doufejme, že se jí to nepodaří.“

„Richarde!“ Hlas jí poznamenal hněvivý podtón. „Nechovej se ke mně pořád tak ohleduplně. Řekni, že se měním k lepšímu.“ Znovu se napila vína. „Uvědomuju si, že my dva jsme spolu nikdy nemluvili tak… takhle…“

„Důvěrně?“ doplnil ji Rchard a zvážněl.

„Správně. Takhle důvěrně.“ Těžce polkla. „Ale určitě sis všiml stejně jako já, že od té doby, co je u nás Fleur, se lecos změnilo. Fleur má v sobě něco…“ Odmlčela se a několikrát zamrkala.

„Já vím,“ přisvědčil. „Má v sobě něco.“

„Fleur je ke mně laskavá. Kdežto moje sestra ke mně laskavá nebyla.“ Gillian se sotva znatelně zachvěl hlas.

Richard na ni upřel užaslý pohled. „Emily?“

„Emily jsem měla ráda jako sestru. Ale měla spoustu chyb. Dělala věci, které byly bezohledné a nelaskavé.“ Zvedla hlavu a zadívala se přímo na Richarda. V modrých očích se jí leskly slzy.

„Možná bych ti to teď neměla říkat. Ale je to pravda. Emily na mě nebyla hodná. A Fleur je. To je všechno.“

Po návratu do Maples vyběhla Fleur po schodech a zamířila rovnou do své ložnice. Teď seděla před zrcadlem, na hlavě černý klobouček se závojem, a dívala se na svůj odraz. Seděla tam bez hnutí už přibližně půl hodiny a čekala až pomine pro ni netypický pocit znepokojení. Ale útropy jí stále svírala křeč, čelo hyzdily vrásky a v uších jí zněl Johnnyho hlas, neodbytný jako řinčení telefonu. „Proč ho nechceš vidět? Proč se nechceš utkat se svou minulostí? Kdy před ní přestaneš utíkat?“

Tak přísně a nesmlouvavě s ní ještě nikdy nemluvil.

„Co čekáš, že udělám? Pozvu ho sem na návštěvu?“ odsekla a snažila se, aby to znělo lehkomyslně. „Mám ho představit Richardovi? Johnny, laskavě mi pověz jasně a srozumitelně, co po mně chceš.“

„Očekávám, že uznáš jeho existenci,“ odtušil Johnny snahu ze stopy humoru. „Můžeš se s ním setkat v Londýně.“

„Nemůžu. Nemám čas.“

„Tak ty nemáš čas…“ Znělo to zatraceně jízlivě, „Ale možná má

čas Zara.“

„Se svým otcem se ještě nemůže setkat! Není… není to připravená. Musí na to být připravená.“

„A přesně to máš v úmyslu udělat, viď?“ Fleur mlčela.

„Jak myslíš, Fleur. Ať je po tvém,“ ustoupil Johnny konečně.

„Dej mi vědět, až bude Zara připravená na setkání se svým otcem, a já ti ho budu do té doby držet od těla. Ale víc ode mě nežádej.“

„Jsi zlatíčko, Johnny…“

„Už žádné pohřby,“ pokračoval. „Žádné pozvánky. Žádné neohlášené příjezdy. A nepředpokládej, že budeš moct využívat náš volný pokoj.“

„Johnny!“

„Zklamala jsi mě, Fleur.“

Zatímco nevěřícně civěla na mobilní telefon, on ukončil hovor. Cítila, jak se jí na dně žaludku usadila ledová hrouda strachu. Všechno se zničehonic pokazilo. Richard jí nedá Zlatou kartu; Johnny na ni má vztek; Hal Winters je v Londýně.

Hal Winters… Rozčilovalo ji jen samotné jméno. Jako by jí nezpůsobil už dost problémů. Ale zřejmě to nestačilo. Neslyšela o něm už bezmála čtrnáct let. A teď se tady zčistajasna objeví, hrozí, že jí zničí život a nadto proti ní poštve její přátele. Jmenovitě Johnnyho. Srdce se jí rozbušilo jako na poplach. Jestli ztratí Johnnyho, nebude mít už nikoho. Komu jinému na ní záleží?

Až dosud si neuvědomovala, jak je na Johnnym a Felixovi závislá. Dvacet let měla Johnnyho byt volně k dispozici. Dvacet let se mu svěřovala, klábosila s ním, vyrážela s ním na nákupy. Žádnou váhu tomu ale nepřikládala. Kdyby se jí někdo zeptal, označila by jejich přátelství za příležitostné. Ale teď, když je ohrožené, jí znenadání připadal jejich vztah mnohem hlubší. Fleur zavřela oči. Pokud se někdy její a Johnnyho názory lišily, nešlo o nic závažnějšího, než je barva tapet nebo čalounění pohovky. V minulosti ji často káral, ale pokaždé si ji spíše dobíral s uličnickým jiskřením v očích. Nikdy to nemyslel vážně. Až teď. Tentokrát jdou žerty stranou. Tentokrát se na ni doopravdy zlobí. A to všechno jen kvůli chlapovi jménem Hal Winters.

Zlostně hleděla na svůj obraz v zrcadle. Měla před sebou kultivovanou, elegantní ženu. Mohla by být manželkou velvyslance. Nebo dokonce prince. Ale Hal Winters byl… kdo? Obchodník s léky ze Scottsdale v Arizoně. Chudý prodavač léků, který se s ní před čtrnácti lety nervózně miloval na zadním sedadle svého chevroletu,

načež si spořádaně uhladil vlasy, aby si jeho matka ničeho nevšimla. A žádal ji, aby si od něho na veřejnosti zachovávala odstup a před jeho rodinou nebrala boží jméno nadarmo.

Znovu s hořkostí v srdci i na jazyku žasla, jak mohla být tak pitomá. Jak mohla zaměnit onu trucovitou ostýchavost za neotesaný šarm. Jak mu mohla dovolit, aby jeho tělo splynulo s jejím a on v něm zanechal semínko svého podřadného bytí. Do svého života ho vpustila jednou. Víckrát se to nestane. Člověk jako Hal Winters v něm nemá místo, za žádných okolností. Tuhle chybu už nikdy nezopakuje. A jestli má kvůli tomu přijít o Johnnyho přátelství, budiž.

Fleur odhodlaně zvedla bradu. Kvapně odložila klobouček se závojem a nasadila si jiný. Klopený černý, slušivý, seriozní. Příští týden v něm zajde na nějakou slibnou zádušní mši. Tak Johnny už jí odmítá shánět vhodné pohřby. No a? Poradí si i bez něho. Zvládne to sama, bez cizí pomoci. Před ní na prádelníku ležely tři výstřižky z nedělních novin. Tři londýnské zádušní mše. Tři šance pro novou kapitolu v jejím životě. Tentokrát nebude nečinně čekat celé týdny. Nesmí promarnit jediný den. Zaútočí okamžitě. Pokud z ní neudělá bohatou ženu Richard Favour, zařídí to někdo jiný.

Skousla si spodní ret a sáhla po dalším klobouku, po dalším rozptýlení. Tenhle byl z černého hedvábí a posetý drobnými fialovými kvítky. Moc pěkný model, pomyslela si a spočinula zálibným pohledem na výjevu, jejž jí nabídlo zrcadlo. Možná je ho na pohřeb škoda; hodil by se spíše na svatbu.

Chvíli otáčela hlavu ze strany na stranu a vtom někdo zaklepal na dveře. „Prosím?“

„Fleur! Smím?“ Byl to Richard. A jeho hlas zněl rozčileně.

„Samozřejmě!“ zavolala. „Pojď dál!“

Dveře se rozlétly a Richard vešel do ložnice.

„Nevím, na co jsem dneska dopoledne myslel,“ vychrlil ze sebe.

„Není důvod, proč bys nemohla mít Zlatou kartu. Můžeš mít cokoli, po čem zatoužíš. Moje milovaná Fleur…“ Zničehonic se zarazil. Tvářil se, jako by ji spatřil poprvé. „Ten… ten klobouk,“ zakoktal.

„Kašli na klobouk!“ Fleur si jej strhla z hlavy a hodila na podlahu. „Ty jsi učiněný drahoušek, Richarde!“ Obdařila ho zářivým

úsměvem. Stál jako zkoprnělý a zíral na ni, jako by si jí všiml teprve teď.

„Richarde?“ oslovila ho. „Stalo se něco?“

Vlastně ani nečekal, že ji zastihne v pokoji. Původně se chtěl podívat, jak se Zara s Antonym vypořádali s objednávkou večeře, a pak zatelefonovat do fit klubu a zeptat se, jestli si Fleur nešla zaplavat. Ale když míjel dveře její ložnice, v koutku jeho ztrápené mysli ho napadlo, že než ji začne shánět, ujistí se, že tu opravdu není. Jednal zcela mechanicky, hlavu plnou znepokojivých a útržkovitých úvah o Emilyině utajeném povahovém rysu – o skutečnosti, již zatím nedokázal strávit.

Tak Emily nejednala s Gillian laskavě. S tou představou se smiřoval jen velmi obtížně. Jeho líbezná, ostýchavá Emily nebyla hodná na svou sestru. Bylo to šokující obvinění a zdráhal se mu uvěřit. Nicméně nebylo tak úplně přitažené za vlasy – a právě to ho hluboce trápilo. Protože poté, co mu Gillian tu nepříjemnou novinu oznámila, navzdory bouřlivým protestům a popírání kdesi v koutku duše podvědomě tušil, že je to pravda a že to vlastně celou dobu věděl.

Po odchodu z kuchyně ho zaplavila nová vlna zármutku pro Emily – pro Emily, kterou miloval. Pro líbeznou skromnou bytost s utajenými vlastnostmi. S vlastnostmi, které zoufale toužil odhalit. Patřila snad mezi ně také nelaskavost? Chtěl jsi to zjistit, tak teď to víš, říkal s trpkostí v duchu sám sobě, když stoupal do schodů. Pod povrchem, maskovaná roztomilým zevnějškem, se skrývala nelaskavost, již Gillian mlčky a bez stížností léta snášela. Příčilo se mu na to třeba jen pemyslet.

A náhle zatoužil víc než kdy jindy vidět Fleur. Srdečnou a milující Fleur, která snad ani nevlídná být neumí. Fleur, která dokáže udělat šťastnou Gillian i jeho… zkratka všechny ve svém okolí. Jakmile po zaklepání uslyšel její hlas, cítil, jak mu hrdlem stoupá proud lásky tak mocně, až hrozilo, že ho zadusí. Mocný cit, který ho přenesl přes práh a vložil mu slova na jazyk.

A pak ji uviděl, jak sedí u toaletního stolu a na hlavě klobouk. Bezmála stejný klobouk, jaký měla Emily ve svatební den. Podobný tomu, jejž odložila tenkrát v hotelu a on poprvé narazil na nedobytnou hráz, která mezi ně zůstala ležet navždy. Dílem očekával, že se Fleur zachová stejně jako Emily. Sundá si klobouk, přeopatrně jej odloží na stůl, upře pohled skrze něj a zeptá se: „V kolik hodin podává večeře?“

Ale Fleur hodila klobouk rozmáchlým pohybem zem, jako by opovrhovala vším, co by jim mohlo stát v cestě. Jim dvěma. Jemu a Fleur. A rozevřela náruč, širokou, milující a velkorysou.

„Miluju tě, Fleur,“ vydralo se mu z úst. „Miluju tě.“ Po tváři mu skanula slza. „Miluju tě.“

„A já miluju tebe.“ Vzápětí se ocitl v jejím pevnémf vroucím objetí. „Jsi ten nejmilejší člověk, jakého jsem kdy poznala.“

Richard zabořil obličej do Fleuřina bělostného hrdla a z očí mu vytryskl proud slz. Oplakávaly jednak ztrátu jeho bezchybné Emily i odhalení její omylnosti a zároveň odplavily jeho nevědomost. Jejich očistnou slanou vlhkost ucítil na rtech, které konečně přitiskl k Fleuřiným. Přitáhl si ji blíž, jako by s ní chtěl naráz splynout, a náhle se zatoužil přimknout k její hebké, hřejivé pokožce a odstranit veškeré překážky, které je až dosud oddělovaly.

„Proč jsem čekal tak dlouho?“ zašeptal, zatímco jeho ruce horečně putovaly po jejím těle – po jejím nádherném těle, jež mu už týdny nabízela. „Proč jsem, proboha, čekal tak dlouho?“ opakoval.

Když se nemotorně svlékal a přitom ucítil na obnažené kůži dotek jejího nahého těla, prostoupila ho bezmála bolestná slast. Jak mu zlehka přejížděla dlaněmi po zádech, otřáslo jím zoufalé očekávání smíšené s opojnou závratí, která hrozila, že ho zbaví smyslů dřív, než zakusí dokonalou blaženost.

„Pojď ke mně.“ V uších mu zněl její hluboký, melodický hlas; na těle cítil její teplé, zkušené, jisté prsty. Nedokázal jí něžnosti opětovat, nezmohl se na nic. Celý se slastně chvěl ochromený rozkoší. Pak se pomalu a jemně dotkla jazykem jeho penisu a jeho zaplavila neskutečná extáze, již nebyl s to ovládnout; kterou nebyl s to změřit; a pod jejímž náporem se zalykal a svíjel a nakonec vykřikl a zhroutil se Fleur do náruče, vyčerpaný a vrcholně uspokojený.

„Já…“

„Tiše.“ Přiložila mu prst na rty a on zmlkl. Ležel vedle ní, naslouchal tlukotu jejího srdce a připadal si jako dítě, nahý a zranitelný a oddaný.

„Dám ti cokoli,“ zašeptal. „Cokoli budeš chtít.“

„Já chci jen tebe,“ řekla Fleur tiše. Cítil, jak mu něžně prohrábla vlasy. „A tebe už mám, je to tak?“

Kapitola jedenáctá

Několik dní nato obdržela Fleur doporučenou poštovní zásilku. V obálce byla lesklá Zlatá karta společnosti American Express.

„Paráda!“ zvolal Antony, když ji při snídani otevřela. „Zlatá karta. Tati, proč ji nemám taky? Pár mých spolužáků už ji má.“

„V tom případě mají strašně hloupé a strašně bohaté rodiče,“ odpověděl Richard s úsměvem. „Kde je nějaké pero? Měla bys ji ihned podepsat, Fleur. Aby se nedostala do nepovolaných rukou.“

„Budu opatrná,“ slíbila Fleur. Usmála se na něj a stiskla mu ruku.

„Je to od tebe hrozně laskavé, Richarde. Teď budu moct koupit Zaře něco pořádného.“

Antony zpozorněl. „Zaře?“

„Zara má tenhle týden narozeniny,“ vysvětloval Richard.

„Narozeniny?“ opakoval Antony.

„Ve středu. Je to tak, Fleur?“

„Ano,“ přikývla a obřadným gestem podepsala platební kartu.

„Pojedu do Guildfordu ještě dneska dopoledne.“

„Myslíš, že jí udělá radost, když upeču dort?“ zjišťovala, Gillian.

„Určitě,“ řekla Fleur a přívětivě se na starší ženu usmála.

„Kolik jí bude let?“ zeptal se Antony.

„Čtrnáct,“ odpověděl Fleur po chvilkovém váhání.

„Jasně.“ Antony se zakabonil. „Já myslel, že jí bude čtrnáct až za půl roku.“

„Tak malá a už si ubírá roky!“ Fleur potřásla hlavou a rozesmála se. „To by ti mělo polichotit, Antony.“ Antony se začervenal a sklopil oči na talíř.

„A co…,“ spustila Gillian váhavě, vrhla pohled na Richarda a pokračovala: „A co Zařin otec? Nebude ji chtít… navštívit?“ Zrudla.

„Možná jsem se o tom neměla zmiňovat. Jen mě napadlo, že když má narozeniny…“

„Jsi velmi pozorná, Gillian,“ řekla Fleur a napila se kávy. „Ale Zařin otec je bohužel mrtvý.“

„Mrtvý?“ žasl Antony. „Ale já myslel… Já myslel, že Zařin táta žije v Americe… Řekla mi, že…“

Fleur smutně zavrtěla hlavou.

„Zara se s jeho smrtí velmi těžce smiřuje,“ odpověděla a znovu si srkla kávy. „Pro ni je stále živý. Neustále si o něm něco vymýšlí. Momentálně každému tvrdí, že žije ve Spojených státech.“ Vzdychla.

„Bylo mi řečeno, že udělám nejlíp, když na tu její hru přistoupím.“

„Ale..“

„Připouštím, že je to moje vina,“ pokračovala. „Měla jsem s ní o tom mluvit častěji. Ale ani pro mě to nebylo snadné.“

Odmlčela se a upřela na Antonyho oči překypující porozuměním.

Richard ji uchopil za ruku a stiskl.

„To jsem nevěděl,“ hlesl Antony. „Myslel jsem…“

„Už je tady,“ přerušila ho Gillian polohlasně. „Ahoj, Zaro,“ pozdravila vesele, když dívka vešla do zimní zahrady. „Zrovna jsme mluvili o tvých narozeninách.“

„O mých narozeninách?“ opáčila Zara a zastavila se ve dveřích. Pozorně si změřila přítomné a zrak jí spočinul na Zlaté kartě zářící na stole na pozadí bílé úřední obálky. Vrhla pohled na Fleur a pak zase zpět na kartu. „Jasně,“ přikývla zvolna. „Moje narozeniny.“

„Vynasnažíme se, abychom nezapomněli na nic, co by v tak slavný den nemělo chybět,“ řekla Fleur. „Svíčky, dort…, rozhodila paže do vzduchu, „a všechno, jak má být.“

„Girlandy,“ dodala Zara bezvýrazným hlasem.

„Barevné girlandy! Dobrý nápad!“

„Jo,“ špitla Zara.

„Tak to bychom měli,“ prohlásil Richard a zvedl se od stolu.

„Musím vyřídit pár telefonátů.“

„Jestli chceš jet do Guildfordu, s radostí tě doprovodím a projdu se po obchodech s tebou,“ nabídla se Gillian.

„Výborně.“

„A co máte v plánu vy dva?“ zeptal se Richard svého syna.

Antony pokrčil rameny. „Nevím.“ Zara mlčky zavrtěla hlavou a odvrátila se.

„Myslím, že si nějakou zábavu vymyslíte,“ pravil Richard vesele a vyšel ze zimní zahrady.

Zara snídala s očima upřenýma do misky a pečlivě se vyhýbala Antonyho pohledu. V hrudi ji neodbytně tlačilo hněvivé zklamání; měla pocit, že se každou chvíli rozbrečí. Fleur se zmocnila Zlaté karty. A to znamená, že tady skončila. V nejbližších dnech odtud obě zmizí. Přesněji až po sobě Fleur zamete stopy.

Před několika lety, kdy spolu seděly v jedné letištní restauraci a čekali na svůj let, jí Fleur vysvětlila, že je to jako pohazování míčkem.

„Vezmeš Zlatou kartu a vybereš si peníze v hotovosti. Druhý den je zase vrátíš na účet. Pak vybereš o něco víc a zase všechno vrátíš. A tak pokračuješ se stále vyššími a vyššími částkami, dokud nedosáhneš na nejvyšší obnos – který pak jednoduše shrábneš a zmizíš.“ Fleur se rozesmála a Zara se k ní ochotně přidala.

„A proč to děláš postupně? Proč neshrábneš všechno hned napoprvé?“ zeptala se jí.

„To by bylo moc podezřelé, miláčku,“ vysvětlila Fleur. „Musíš postupovat pomalinku, aby si nikdo ničeho nevšiml.

„A jak poznáš, že je to ta nejvyšší částka?“

„To nepoznám. Než se do toho pustím, musím se snažit zjistit co nejvíc. Je to pracháč? Nebo chuďas? O kolik si může dovolit přijít? Ale stejně mi pak nezbývá než hádat. A to je součást hry. Dva tisíce? Deset tisíc? Padesát? Kdo ví, jak vysoký je strop?“

Tenkrát se Fleur znovu rozesmála a Zara se smála s ní. Tehdy jí to připadalo zábavné. Byla to skvělá hra. Ale teď se jí z toho dělalo nanic.

Ze vzpomínek ji vyrušil Antonyho hlas. „Chceš si jít zaplavat?“

„Hm…“ S obrovským úsilím k němu pozvedla oči. Díval se na ni se zvláštním výrazem v obličeji, skoro jako by jí četl myšlenky. Skoro jako by věděl, co se děje.

Zpanikařila a sklopila oči. Za ta léta lhaní a předstírání se ani jednou nepodřekla, nikdy nedala nic najevo. Nesmí připustit, aby polevila v ostražitosti. Kdyby Antonymu prozradila pravdu, Fleur by jí to do smrti neodpustila. Fleur by jí do smrti neodpustila a ona by se nikdy nesetkala s tátou.

„Jasně,“ přisvědčila a vnutila svému hlasu lhostejný tón. „Proč ne?“ pokrčila rameny.

„Fajn.“ Pořád na ni tak divně civěl. „Dojdu si pro věci.“

„Fajn,“ papouškovala. Zavrtala pohled do misky s kukuřičnými vločkami a neodvážila se podívat jinam, dokud si nebyla jistá, že Antony odešel.

Sekretářka oznámila Richardovi, že Oliver Sterndale je ve své kanceláři, ale že se chystá odjet na dovolenou.

„Řekněte mu, že ho dlouho nezdržím,“ ujistil ji vesele. Zatímco čekal na spojení s Oliverem, rozhlížel se po své nudné, přísně uspořádané pracovně a nechápal, proč ho nikdy nenapadlo ji zútulnit. Stěny sterilně bílé a bez obrázků, na podlaze účelný břidlicově šedý koberec. V místnosti nebyl jediný předmět, jejž by se mohl označit za dekorativní či dokonce krásný.

Jenomže věci jako barva stěn mu nikdy nic neříkaly, ale teď se díval na svět Fleuřinýma očima. Ted viděl bezpočet možností tam, kde předtím registroval holou skutečnost. V téhle depresivní díře už sedět nehodlá. Požádá Fleur, aby mu nechala pracovnu znovu zařídit.

„Richarde!“ Při zvuku Oliverova hlasu sebou trhl. „Už jsem byl na odchodu.“

„Já vím. Jedeš na dovolenou. Nejde o nic vážného. Jen jsem ti chtěl říct, že jsem se konečně rozhodl ohledně toho svěřenského fondu.“

„Vážně?“

„Půjdu do toho.“

„Rozumím. A smím vědět proč?“

„Uvědomil jsem si, že mi jde především o to, aby byli Antony a Philippa finančně nezávislí,“ vysvědoval. „Aby nebyli nikomu zavázáni, ani…“ Odmlčel se a skousl si ret. „Ani členům své vlastní rodiny. Kromě toho chci, aby měli pocit, že jejich život je pouze v jejich vlastních rukou.“ Zamračil se. „A taky chci uzavřít jednu kapitolu svého života a začít znova.“

„Začít znova obvykle souvisí s utrácením peněz,“ podotkl Oliver.

„Peníze mám,“ namítl Richard netrpělivě. „Spoustu peněz. Ale o tom už jsme přece mluvili nesčetněkrát, Olivere.“

„Dobrá. Koneckonců je to tvoje rozhodnutí. Ale já v té záležitosti nemůžu přinejmenším týden nic podniknout.“

„Nespěchám na to. Jen mě napadlo, že bys to měl vědět. A užij si dovolenou. Kam máš namířeno?“

„Do Provence. Naši přátelé tam mají dům.“

„To zní úžasně,“ řekl Richard mechanicky. „V téhle ti Francii je nádherná krajina –“

„Ano, ovšem,“ přerušil ho Oliver bezmála nedůtklivě. „Poslyš, Richarde…“

„Poslouchám.“

„Ještě pár slov k tomu tvému novému životu. Znamená to, že se chceš oženit s Fleur?“

„V to pevně doufám,“ odvětil Richard vesele a usmál se do telefonu.

Oliver si povzdychl. „Buď opatrný, prosím.“

„Olivere, nezačínej s tím zase.“

„Aspoň se zamysli nad důsledky, které taková svatba přináší.

Například jsem se dověděl, že Fleur má dceru ve školním věku.“

„Jmenuje se Zara.“

„Zara. Prima. A má její matka dost peněz, aby Zaru zajistila?

Anebo se téhle role hodláš ochotně ujmout ty?“

„Fleur má peníze na to, aby jí mohla platit dívčí internátní školu v Heathlandu,“ odtušil Richard stroze. „Považuješ to za dostatečné zajištění?“

„Ano, samozřejmě, ale víš jistě, že platí školné sama? Víš jistě, že ty peníze nepocházejí z nějakého zdroje, který vyschne, jakmile se znovu vdá?“

„Ne, nevím to jistě,“ odpověděl Richard dotčeně. „Nejsem tak netaktní, abych se na to vyptával.“

„Být tebou, zeptal bych se. Jen abys získal představu.“

„Olivere, to je směšné. Copak na tom záleží? Moc dobře víš, že bych si mohl dovolit poslat do školy celý sirotčinec, kdybych chtěl. Nehledě na svěřenský fond.“

„Jde o princip,“ ohradil se Oliver nevrle. „Nejdřív školné, pak nevydařené podnikání, a než se naděješ…“

„Olivere!“

„Snažím se jen ochránit tvé zájmy, Richarde. Manželství je velmi vážná věc.“

„Kladl jsi snad Helen podobné otázky, než jsi ji požádal o ruku?“ odsekl Richard. „To se divím, že si tě vůbec vzala.“ Oliver se zasmál.

„Touché. Podívej, Richarde, už musím končit. Ale až se vrátím, ještě si o tom promluvíme.“

„Měj se hezky.“

„Au revoir, mon ami. A popřemýšlej o tom, co jsem ti řekl.“

Zara a Antony kráčeli mlčky, tašku s věcmi na plavání přehozenou přes rameno. Zara upírala pohled přímo před sebe; Antony se zmateně mračil. Nakonec už to nevydržel a vybuchl.

„Proč jsi mi neřekla, že máš tenhle týden narozeniny?“

„Všechno ti snad říkat nemusím.“

„Nechceš, aby se vědělo, kolik je ti let?“ Troufl si chabý úsměv.

„Je mi třináct,“ odpověděla bezvýrazně. „Příští narozeniny mi bude čtrnáct.“

„Tuhle středu ti bude čtrnáct,“ opravil ji.

„Jak myslíš.“

„Co ti mám dát?“

„Nic.“

„Přestaň. Něco by ti určitě udělalo radost.“

„Ne.“

Antony vzdychl: „Zaro, většina lidí se na narozeniny těší.“

„Já se na ně netěším.“ Nastala krátká odmlka. Antony se jí zadíval do obličeje ve snaze vyčíst z něho nějakou reakci, ale žádnou nepostřehl. Měl dojem, jako by se ocitl zase na začátku. Jako by o Zaře vůbec nic nevěděl.

Vtom ho napadlo, že její náhlé mlčení a odstup možná nějak souvisí s jejím tátou a… a tak dále. Polkl a znenadání si připadal dospělý a plný porozumění.

„Jestli bys někdy s někým potřebovala mluvit o svým tátovi, máš mě.“ Zarazil se. Znělo to hloupě. Rozhodl se, se vyjádří o něco obratněji. „Můžeš se mi se vším svěřit.“

„O čem bych měla mluvit?“

„No, o všem možným…“

„O čem? To je právě ta potíž. Vůbec nic o něm nevím.“

Antony vzdychl.

„Zaro, měla by ses s tím smířit!“

„S čím? Myslíš, že se mi ho nepodaří najít?“

„Zaro…“ Konečně se k němu otočila a zadívala se na něj.

„Co je? Proč na mě tak divně koukáš?“

„Tvoje máma nám to řekla.“

„Co vám řekla?“

„Že tvůj táta zemřel.“

„Cože!?“ Její výkřik se vrátil ozvěnou mezi stromy; nad koruny smrků se s poplašeným křikem vznesla straka. Antony na ni vyděšeně civěl. Obličej měla bílý jako křída, rozšířené chřípí, bradu bojovně vysunutou, v očích jí jiskřil vztek. „Co říkala Fleur?“

„Dneska ráno nám řekla, že tvůj táta je mrtvý. Je mi to moc líto, Zaro. Vím, jaké to je, když –“

„Ale on není mrtvěj!“

„Proboha… Hele, neměl jsem nic říkat.“

„On neumřel, je to jasný?“ K Antonyho úžasu jí z oči vyhrkly slzy.

„Zaro! To jsem nechtěl!“

„Já vím, žes nechtěl.“ Zabodla pohled do země. „Ty za nic nemůžeš. Tohle je něco, s čím se musím vypořádat sama.“

„Jasně,“ hlesl Antony nerozhodně. Už si nepřipadal dospělý ani plný porozumění. Právě naopak. Měl dojem, že všechno dočista pokazil.

Fleur se vrátila z Guilfordu s náručí dárků nejen pro Zaru, ale také pro Richarda, Antonyho a Gillian.

„Zara musí počkat do středy,“ oznámila vesele Richardovi a vytáhla z krabičky elegantní hedvábnou kravatu. „Ale ty nemusíš. Vyzkoušej si ji. Ať vidím, jak ti sluší. Utratila jsem poměrně dost,“ dodala, když si Richard ovinul kravatu kolem krku. „Doufám, že to tvoje karta unese. Některé kreditní společnosti znervózní, když vyčerpáš víc než padesát liber.“

„S tím si nelámej hlavu,“ řekl a uvázal si uzel. „Je překrásná, Fleur. Děkuju.“ Zadíval se na plastikové tašky složené na podlaze v hale. „Vidím, že to byl úspěšný výlet.“

„Veleúspěšný!“ zářila Fleur. „Mimo jiné mám dárek pro celou rodinu.“ Ukázala na krabici, kterou přinesl řidič taxíku. „Uvnitř je videokamera.“

„Fleur! To je od tebe nesmírně velkorysé.“

„Právě proto jsem tě požádala o Zlatou kartu,“ odpověděla a spiklenecky zamrkala. „Upozorňuju, že nebyla nejlevnější.“

„To mě neudivuje,“ poznamenal Richard. „Tyhle věcičky jsou poměrně drahé.“

„Žádný strach. Už jsem dala příkaz své bance na Kajmanských ostrovech, aby na tvůj účet převedla nějaké peníze. Ujistili mě, že to zvládnou do zítřka, ale aby mi poslali šekovou knížku je zřejmě nad jejich síly.“ Fleur obrátila v sloup a ušklíbla se. „Hádám, že máme o zábavu postaráno. Videokameru jsem v životě nedržela v ruce,“ dodala a začala otvírat krabici.

„Ani já,“ odpověděl Richard, který ji se zalíbením sledoval.

„Nemám ponětí, jak se s ní zachází.“

„Antony to určitě bude vědět. Anebo Zara.“

„Nejspíš máš pravdu.“ Richard se malinko zamračil. „Fleur, o penězích jsem spolu ještě nemluvili, je to tak?“

„Ano,“ přikývla. „Nemluvili.“ Odtrhla pohled od přístroje a upřela jej na Richarda. „Což mi připomíná… Moc by ti vadilo, kdybych provedla na tvém účtu drobnou kreditní transakci? Mají mi přijít nějaké peníze, a věř tomu nebo ne, momentálně je to pro mě nejpohodlnější způsob jak uložit.“ Usmála se a roztrhla ochranný obal videokamery.

„Ani trochu mi to nevadí,“ ujistil ji Richard. „O jako částku jde?“

„Nic světoborného,“ pravila Fleur lhostejně. „Přibližně dvacet tisíc liber. Nevím, jestli je tvoje karta na podobné kotrmelce zvyklá.“ Richard se zasmál. „Dnes a denně se jí to rozhodně nestává, ale myslím, že se s tím nejspíš vypořádá. Víš jistě, že nevíš o nějakém

méně krkolomném způsobu?“

„Bude to jen dočasně,“ vysvědovala, „než vyřeším veškeré záležitosti se svou bankou. Vážně proti tomu nic nemáš?“ Konečně

se jí podařilo strhnout bublinkovou fólii a osvobodila kameru z krabice. „Propána! Koukni na všechny ty čudlíky a páčky. A to se dušovali, že obsluha je snadná.“

„Třeba je to snazší, než se zdá. Kde je návod?“

„Nejspíš ještě v krabici. Jde o to,“ pokračovala a prohlédla kartónový obal, „že ty příspěvky dostávám dost nečekaně. Pocházejí totiž ze svěřenského fondu. Z vlastní zkušenosti jistě víš, jak to s rodinnými fondy chodí.“

„Leccos jsem už pochytil,“ přikývl.

„Zatím jsem se nerozhodla, jak s penězi naložím. Mohla bych zaplatit Zaře školné na půl roku dopředu a z toho důvodu je chci mít po ruce. Anebo je využiju jinak. Třeba bych je mohla investovat. Tady je! Informace pro uživatele a návod k obsluze.“ Oba se zadívali na objemný sešit v lesklých deskách. „A tohle je příručka pro pokročilé,“ dodala. Vylovila z krabice další brožurku a rozesmála se.

„Přiznám se, že jsem čekal spíš leták,“ prohlásil Richard. „Pár stránek s ilustracemi.“ Natáhl se pro návod a několikrát jej prolistoval. „Tak ty platíš školné sama?“

„Jistěže,“ přisvědčila. „Kdo jiný by ho měl platit?“

„Napadlo mě, že se možná rodina Zařina otce nabídla, že –“

Fleur rázně zavrtěla hlavou. „Nic takového. Už dávno se nestýkáme.“

„Omlouvám se. To jsem si neuvědomil.“

„Ale mám vlastní peníze. Dost na to, abychom se Zarou pohodlně vyšly.“

Upřela na něj průzračné zelené oči a on měl náhle pocit, jako by pronikl na soukromé území. Jakým právem ji zpovídá ohledně finančních záležitostí, když ji ještě nepožádal o ruku? Co si o něm pomyslí?

„Odpusť mi, že jsem tak zvědavý. Nic mi do toho není,“ omlouval se.

„Podívej!“ zvolala rozrušeně. „Myslím, že jsem objevila ovládací tlačítko objektivu.“

Po návratu z bazénu zastihli Antony a Zara Fleur a Richarda dosud usazené na pohovce v hale a skloněné nad návodem.

„Nádhera,“ pochvaloval si Antony. „Podobnou máme ve škole. Můžu ji vyzkoušet?“ Zvedl videokameru, o pár kroků ustoupil a přiložil si ji k obličeji. „Usmívejte se. Tati! Zaro!“

„Já nemám chuť se usmívat,“ odsekla Zara a oddusala po schodech do patra.

„Myslím, že je trochu rozrušená,“ vysvětloval Antony omluvně Fleur. „Kvůli svému tátovi.“

„Chápu,“ řekla Fleur. „Radši půjdu za ní a promluvím s ní.“

„Tak jo,“ kývl Antony, který už měl opět oko na hledáčku. „Tati, musíš se tvářit přirozeně.“

Zara byla ve svém pokoji. Seděla schoulená na posteli a pažemi si objímala kolena.

„Takže můj táta je mrtvej, jo?“ zaútočila, když Fleur vešla dovnitř. „Jsi pěkná mrcha.“

„Takhle se mnou nemluv!“

„Nebo co?“

Fleur se na ni chvíli dívala. A pak se nečekaně a bezmála shovívavě usmála.

„Vím, že momentálně to pro tebe není snadné, holčičko. V tomhle věku je většina dětí náladová.“

„Já nejsem náladová! A ve středu žádný zatracený narozeniny nemám!“

„Snad by sis na to nestěžovala. Dárky, oslava… A nebude to poprvé.“ Fleur se na sebe zadívala do zrcadla a bříškem palce si přejela přes obočí. „Když ti bylo dvakrát sobě deset, nevadilo ti to.“

„Protože mi bylo teprve deset,“ odsekla Zara. „Byla jsem i malá.A hloupá. Nenapadlo mě, že by mi na tom mělo záleželet.“

„Vždyť na tom nezáleží.“

„Záleží! Chci mít normální narozeniny jako všichn ostatní.“

„Chápu. Každý chce to, co mít nemůže. Tak už to v životě chodí.“

„A co chceš ty?“ zeptala se jí Zara chladným nepřátelským tónem a vyhledala v zrcadle její pohled. „Co chceš mít, Fleur? Velkej dům? Velký auto?“

„Holčičko…“

„Protože já chci, abychom zůstaly tady. S Richardem, Gillian a Antonym. Chci být s nima.“ Hlas jí nepatrně zakolísal. „Proč tady nemůžeme zůstat?“

„Jé to nesmírně složité, Zaro.“ Fleur vyndala z kapsy rtěnku a začala si ji soustředěně nanášet na rty.

„Ne není! Kdybys chtěla, žily bysme tady. Richard tě miluje. Vím to. To se pozná. Mohli byste se vzít.“

„Přece jen jsi pořád ještě dítě.“ Fleur odložila rtěnku na toaletní stolek a láskyplně se na dceru usmála. „Vím, že chceš jít odjakživa za družičku. Kdy jsem ti vlastně koupila ty rozkošné růžové šaty?“

„To mi bylo devět, sakra!“ Zara rozhořčeně vyskočila na nohy.

„Miláčku, mluv tiše, prosím.“

„Copak to nechápeš?“ Zničehonic se jí na tvářích objevily dvě velké slzy. Setřela je netrpělivým, zlostným pohybem. „Teď chci jen… Chci nějaký dům, kde bych mohla bydlet. Když se mě někdo zeptá, kde bydlím, musím odpovědět, že někdy v Londýně a někdy jinde.“

„Co je na tom špatného? Zní to naopak dobrodružně.“

„Nikdo nebydlí ‚jinde‘. Každej má domov!“

„Drahoušku, vím, že je to pro tebe těžké.“

„Je to pro mě těžký, protože ty to ztěžuješ!“ vykřikla Zara.

„Kdybys chtěla, mohly bysme někde zůstat natrvalo. Mohly bysme mít normální domov.“

„Jednou ho mít budeme, holčičko. Slibuju. Až budeme slušně zajištěné, usadíme se v nějakém útulném domečku. Jenom my dvě.“

„Nevěřím ti!“ vyprskla Zara trpce. „Slibovala jsi, že se usadíme, až mi bude deset. A jak to dopadlo? Je mi třináct – ehm, pardon, čtrnáct. A zase bydlíme u chlapa, se kterým momentálně spíš.“

„Tak to by stačilo!“ sykla Fleur zlostně. „Teď mě chvíli poslouchej. Nehledě na tvé vyjadřovací prostředky, jsou mírně řečeno ostudné a protentokrát je budu ignorovat, bych s dovolením ráda zdůraznila, ať se ti to líbí nebo ne, že jsi ještě moc malá a nedokážeš ocenit, co je pro nejlepší. Jsem tvoje matka, pokud sis toho nevšimla. A nemám právě snadný život. A pokud jde o tebe, zatím ses měla přímo královsky. Na rozdíl od ostatních dívek v tvém

věku ti život nabídl spoustu zajímavých příležitostí, vzrušení, dobrodružství. Jiné děti by za to daly cokoli.“

„Kašlu ti na vzrušení,“ vyjekla Zara a rozplakala se. „Chci zůstat tady. A nechci, abys každýmu na potkání, říkala, že můj táta je mrtvej!“

Fleur na okamžik zvážněla. „Přiznávám., že to nebylo nejšťastnější. Mrzí mě to.“

Zara pokrčila rameny. „Ale to ostatní tě nemrzí. Je ti úplně jedno, jak se cítím.“

„Holčičko…“ Fleur k ní přistoupila a jemně jí otřela slzy. „No tak, beruško. Co kdybychom si spolu zítra zašly na oběd? A na manikúru? Jen my dvě. Pořádně si to užijeme.“

Zara zdráhavě, rozechvěle pokrčila hubenými rameny, slzy jí stékaly z tváří na krk a vytvářely na tričku mokré mapy.

„Nechce se mi věřit, že už jsi teenager,“ prohlásila Fleur zjihlým hlasem. „Ale někdy vypadáš na deset let.“ Přitáhla dceru k sobě a políbila ji na temeno hlavy. „Netrap se, miláčku. Nakonec všechno dobře dopadne. Zvládneme Uvidíš.“ Proud Zařiných slz nepolevoval. Pokoušela se něco říct, ale selhal jí hlas.

„Jsi unavená,“ rozhodla Fleur. „Nejspíš to zbytečně moc prožíváš. Bude nejlepší, když tě teď nechám o samotě, aby sis mohla odpočinout. Napusť si vanu a pak přijď za námi.“ Vzala mezi prsty pramen dívčích světlých vlasů, zvedla jej proti světlu a pak zase pustila. Potom, aniž se na Zaru otočila, vzala rtěnku, naposledy vrhla pohled do zrcadlu a vyšla z ložnice.

Kapitola dvanáctá

Lambert začínal dělat Philippě starosti. Posledních několik týdnů byl neustále rozmrzelý, nic mu nebylo dost dobré a věčně měl vůči ní nějaké výhrady. A teď se počáteční mrzoutství změnilo v nevrlou zášť. Cokoli řekla, bylo špatně, cokoli udělala, zkritizoval.

Začalo to tím fiaskem se zástupci od Briggse &Co. Od onoho dne, kdy s nimi hrál golf, šlo všechno od desíti k pěti, a pak jeho přítele nařkli v novinách z podvodu. Lambert soptil vzteky a zdálo se, že prapůvodní vinu přičítá Fleur. Philippa měla podezření, že její otec měl s Lambertem soukromý rozhovor v práci, což celou situaci ještě zhoršilo. Její manžel měl už od časného rána náladu pod psa, z práce se vracel nemluvný a zakaboněný, a když se ho pokoušela rozptýlit, hrubě se na ni osopil.

Dlužno říct, že zpočátku jí to nevadilo. Naopak uvítala příležitost, že může být svému choti oporou v těžkém období. „V dobách dobrých i zlých, v chudobě i bohatství,“ opakovala si polohlasně několikrát denně, „v lásce i v nemoci tě budu ctít a milovat.“ S tím rozdílem, že Lambert se netvářil, že by ji chtěl ctít a milovat. Připadalo jí, že o ni naopak vůbec nestojí a nejradši by ji neviděl.

V časopisech tedy nalistovala stránky s manželskou poradnou, z knihovny si vypůjčila příslušné publikace a některá doporučení na oživení vztahu si poslušně vzala k srdci. K večeři předkládala Lambertovi dosud nevyzkoušené pokrmy, pokusila se mu navrhnout, aby se spoléčně věnovali nějakému koníčku, zeptala se ho, jestli s ní nechce prodiskutovat své problémy, snažila se v něm probudit zájem o sex. Ale každý její pokus jí vysloužil jeho pohrdavé odmítnutí.

Neměla nikoho, s kým by si o tom mohla popovídát. Kolegyně v práci mluvily o svých manželech zcela bez zábran, ale ona se k nim nikdy nepřipojila. Za prvé jí přirozený stud bránil v tom, aby rozebírala intimní záležitosti v polední pauze u kávovaru. Za druhé – a má-li být k upřímná, to byl ten pravý důvod – je Lambert očividně úplně jiný než ostatní manželé a jí je výsostně trapné se s tím komukoli svěřovat. Partneři všech jejích spolupracovnic jsou podle všeho zábavní chlapíci, kteří mají rádi foli bal, hospodu a sex. Kteří

se pravidelně účastní firemních večírků, a i když se navzájem téměř neznají, okamžitě najdou společnou řeč a vtipkují mezi sebou, jako by byli dávní přátelé. Ale Lambert takový není. Fotbal ho nezajímal a ani nechodí do hospody. Sex se mu někdy líbí, jindy se jí zdá, jako by mu byl odporný. A když se s ní náhodou uvíolní jít na firemní oslavu, sedí stranou ostatních, pokuřuje doutník a tváří se znuděně. Později, na zpáteční cestě, zesměšňuje přízvuk všech přítomných. Philippa se už dávno vzdala představy, že by si pozvala domů na večeři několik manželských párů.

Od oné nevydařené golfové hry se v Maples neukázali. Pokaždé, když navrhla návštěvu u svého otce, se na ni Lambert zaškaredil a řekl, že nemá čas. A ačkoli mohla jet sama, nechtělo se jí. Nepřála si, aby se kdokoli dohadoval, že mezi ní a Lambertem není něco v pořádku. A o víkendech trčela doma s ním, večer se dívala na televi nebo nacházela únik v romantickém světě milostných románů. Ráno vstali, Lambert se uchýlil s novinami do své pracovny a pak se naobědvali. Někdy se Philippa vydala na procházku a bloumala po obchodech a den ode dne cítila osamělejší.

Až jednoho dne, úplně bez varování, jí zatelefonovala Fleur.

„Philippo, to jsem já, Fleur. V pátek jedu do Londýna na zádušní mši. Co kdybychom spolu zašli na oběd?“

„Na oběd? Božínku!“ Philippa zrudla vzrušením a srdce se jí rozbušilo tak zběsile, jako by ji někdo pozval na rande. „Půjdu moc ráda!“

„Vím, že budeš v práci,“ pokračovala Fleur, „jinak bych navrhla, abychom se setkaly dřív a vyrazily spolu do centra.“

„Vezmu si volno,“ vyhrkla Pilippa. „Mám ještě spoustu dovolené.“

„To máš štěstí. Co kdybys na mě počkala na nádraží? Dám ti vědět, kterým vlakem přijedu, a odtud vyrazíme na nákupy rovnou do Westfieldu.“

Po ukončení rozhovoru se Philippa málem vznášela s hlavou v oblacích, opojená závratí. Fleur se s ní chce spřátelit! Okamžitě si představila, jak spolu sedí v nóbl restauraci, spiklenecky se hihňají a objednávají si ta nejdražší jídla; jak jedna druhou pobízí, aby si

vyzkoušela nějaký extravagantní oděv. A nakonec si domluví další setkání. Phillippa se rozčileně objala pažemi. Fleur je její přítelkyně!

„V pátek jdu na oběd s Fleur,“ zavolala na Lamberta naoko lhostejným tónem. „Přijede do Londýna.“

„Výborně.“

„Jde na zádušní mši,“ pokračovala Philippa, neschopná zarazit proud slov, který se jí dral na jazyk. „Kdo jí asi zemřel? Řekla bych, že nejspíš někdo z rodiny. Nebo nějaký známý. Určitě jí to zase bude ukrutně slušet. Vůbec nevím, co si mám vzít na sebe. Možná bych si měla něco koupit…“

Zatímco Philippa drnčela jako kolovrátek, Lambert se toulal myšlenkami úplně v jiných sférách. Před sebou měl další nesmlouvavý dopis, jímž ho banka žádala o spolehlivou záruku ohledně jeho nezanedbatelného a neodsouhlaseného přečerpání limitu. Potřebuje někde sehnat peníze, a sice co nejdřív. To znamená znovu zajet do Maples a vniknout do Richardovy pracovny. To je ovšem velmi riskantní. Zvlášť teď, kdy to mezi ním a jeho tchánem trochu skřípe. Lambert svraštil čelo. Ten cvok si ho zavolal do kanceláře a setřel za to, že urazil Fleur. Setřel je slabý výraz. Seřval ho jak pětiletýho kluka. Očividně mu ani trochu nevadilo, že pokazila celou hru, ani že nemá sebemenší tušení, jak se má chovat na golfové dráze. Jenomže v tu chvíli nemělo smysl na něco takového poukazovat. Ta ženská mu dočista popletla hlavu. S tím se pochopitelně nedá nic dělat, snad jen čekat, až se vzpamatuje, a do té doby se raději Maples vyhýbat, protože s Richardem není rozumná řeč.

„Taky potřebuju nějaké krátké kalhoty,“ mlela Philippa v sousední místnosti, jako by si myslela, že ji Lambert pořád poslouchá. „Samozřejmě na víkendy. Představuju si na nějaký slušivý střih, ale nic přemrštěně odvážného…“

Problém je v tom, že nemůže čekat, až to Richarda pustí. Potřebuje peníze ihned. Lokl si piva z těžkého stříbrného korbele, který si přinesl do pracovny, a znovu letmo pročetl úřední dopis.

Padesát tisíc banku umlčí. O tom nepochybuje. A padesát tisíc na něj čeká v Maples. Jen kdyby s jistotou věděl, že to tentokrát vyjde, že ho nikdo ni přistihne… Vzápětí se mu neodbytně vnutila nepříjemná vzpomínka na Fleuřin hlas, který ho překvapil při prohlížení Richardových spisů. A znovu ho polil studený pot. Pochopitelně ho nemohla z ničeho podezírat. Jaký by k tomu měla důvod? Ale být na jejím místě Richard…

Náhle si zřetelně uvědomil, co Philippa říká.

„Táta zřejmě nebude v pátek doma a Gillian má další lelkci bridže.“ Lambert škubl hlavou. „Jinak by jim Fleur určitě navrhla, ať jdou s námi. Ale takhle je to taky docela milé, viď? Jen my dvě… Jako stvrzení našeho kamarádství.“

Lambert vstal a rázným krokem zamířil do souseda místnosti.

„Cos to říkala? Že tvůj otec má v pátek nějaké jednání?“ ‚Ano.

Prý musí jet do Newcastleu.“

„To slyším poprvé.“

„Propáníčka! Copak se ti o tom vůbec nezmínil?“ Philippa si nerozhodně skousla ret. „Tak bys možná mohl jít na oběd se mnou a s Fleur,“ navrhla pochybovačně. „Samozřejmě pokud chceš…“

„Zbláznila ses? Já že bych měl jít na oběd s takovýma dvěma hihňalkama?“

Philippa se zachichotala, polichocená představou, že ona a Fleur jsou hihňalky. Lambert na okamžik podlehl velkorysosti a zazubil se na ni.

„Jen jděte na oběd pěkně spolu,“ řekl. „Já mám na práci důležitější věci.“

Středa se probudila do jasného, horkého a bezmračného rána. Než oslavenkyně sešla dolů, bylo všechno přichystané. Na zahradě stál slavnostně prostřený stůl, vedle Zařiny židle byla naaranžovaná pestrá kytice, nad opěradlem se v mírném vánku pohupoval stříbrný balónek a kolem jejího talíře byly rozestavené lístky s blahopřáním a ozdobně zabalené dárky.

„Všechno nejlepší k narozeninám!“ zavolal Antony, jakmile vyšla ze zimní zahrady. „Gillian, Zara už je tady! Dojdi pro mimózu.

To byl můj nápad,“ sděloval Zaře vzrušeně, „že budeme mít k snídani koktejl. A lívance.“

Zara mlčela. Stála nad vyparáděným stolem, jako by v životě nic podobného neviděla.

„To všechno je kvůli mně?“ vypravila ze sebe nakonec zastřeným hlasem.

„No jasně! Vždyť máš narozeniny. Posaď se,“ dodal slavnostnějším tónem. „Vezmi si jahody.“

Fleur se objevila na trávníku s konvicí kávy a mile se na Zaru usmívala.

„Všechno nejlepší, holčičko. Nemáš chuť na kafe?“ Zara prudce zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Jak je libo.“ Fleur pokrčila rameny.

„Tak si vezmi jahody,“ naléhal Antony. „Jsou báječný.“

Zara se posadila a upřela pohled na blahopřání navršené na talíři před sebou. Vypadala mírně omámená.

„Prima balónek, viď?“ upozornil ji Antony vesele. „Je od Xanthe a Mexa.“

„Cože?“ Vzhlédla, aby se ujistila, jestli si nedělá legraci.

„Dověděli se, že máš narozeniny. Myslím, že ti poslali i blahopřání. Řekl jsem jim, že později můžeme všichni spoléčně zajít na drink. Ale záleží na tom, co budeš chtít dělat.

„Tak oni mi poslali balónek,“ opakovala Zara zkoprněle. Zatahala za provázek a sledovala, jak se balónek zavznesl vzhůru. „Vždyť je skoro neznám.“ Zadívala se Antonyho. „Já myslela, že ti jsou protivný.“

„Xanthe není tak špatná.“ Antony se na ni rozpáčitě usmál.

„Nerozbalíš si nějaký dárky?“

„Počkej!“ ozval se Richard ze zimní zahrady. „Chci to natočit na video.“

„Proboha!“ zaúpěl Antony. „To tady budeme celej den.“

Na zahradu vešla Gillian s podnosem se skleničkami s pomerančovou šťávou a šampaňským.

„Všechno nejlepší, Zaro!“ popřála dívce. „Nádherný den, viď?“

„Děkuju,“ zahučela Zara.

„Připraveni?“ křikl Richard. „Už točím! Můžeš začít rozbalovat dárky.“

„Nejdřív ten ode mě,“ nabádal ji Antony. „Ten v červeně

pruhovaným papíru.“

Zara vzala balíček a chvíli se na něj beze slova dívala.

„Vypadá tajemně,“ poznamenala Fleur. Zara po ni střelila pohledem a rychle stočila zrak jinam. Semkla rty a začala strhávat papír. Do klína jí vypadl zarámovaný obrázek.

„To je Amerika,“ vysvětloval Antony. „Mapa Spojených států. Bude se ti hodit, až… až tam pojedeš.“ Zara k němu vzhlédla. Chvěla se jí brada.

„Děkuju, Antony,“ zašeptala a rozplakala se.

„Zaro!“

„Co se stalo, holčičko?“

„Ty z toho nemáš radost?“ zjišťoval Antony ustaraně.

„Mám. A velkou,“ špitla Zara. „Promiňte. To jen…“

„Zkrátka do sebe potřebuješ dostat trochu mimózy a pár lívanců,“ prohlásila Gillian energicky. „Čtrnáct let je ošemetný věk. Moc dobře si na to vzpomínám. Hlavu vzhůru, Zaro.“ Poplácala dívku po obnaženém kostnatém rameni. „Pojď mi pomoct. Přineseme snídani. Ostatní dárky si rozbalíš za chvíli.“

„Copak tebe ani trochu netěší, že máš narozeniny?“ zeptal se jí Antony později. Seděli v koutě zahrady na odlehlém slunném plácku a poslouchali Zařin nový přenosný radiomagnetofon. ‚Ale těší.“

„Ale zrovna spokojeně nevypadáš.“

„Jsem v pohodě,“ odsekla. „Jasný?“

Antony pár minut počkal a pak se lhostejně zeptal. „Zaro, jaké je tvoje znamení?“

„Stře –“ vyhrkla, ale zarazila se. „Stejně v ty nesmysly nevěřím.

„Ale věříš. Onehdy jsi mi četla můj horoskop.“

„To neznamená, že tomu věřím. Proboha, kdybych si měla při každým přečtení horoskopu –“

‚Ale určitě víš, v jakým znamení ses narodila,“ přerušil ji. „Není to Střelec. Nemůže být. Tak který je to?“

„Proč to chceš vědět?“ Posadila se a přitom si polila sako limonádou z plechovky. „Do háje!“ vykřikla. „Dojdu pro hadr.“

„Nikam nepůjdeš! Nesnaž se z toho vyvlíknout. Zaro, jaké je tvoje znamení?“

„Dej mi pokoj! Koukni, mám úplně zničený sako.“

„No a co? Udělala jsi to schválně. Ty si snad myslíš, že jsem úplnej idiot?“ Chystala se vstát, ale on bleskově natáhl ruku, popadl ji za zápěstí a podržel jí ruku u země. „Zaro, v jakém znamení ses narodila. Pověz mi to!“

„Prokristapána!“ Posměšně si ho změřila a pohodila hlavou. „Tak jo,“ řekla. „Jsem Štír.“

„Blbost,“ ucedil. „Jsi Lev.“

„Copak na tom záleží,“ ohradila se. „Štír, Lev… Koho to zajímá?“

„Zaro, co se děje?“

„Mně se neptej. To ty se chováš jako cvok.“

„Ty dneska nemáš narozeniny, že ne?“

„Jasně že mám.“ Odvrátila se uraženě a vyndala z kapsy žvýkačku.

„Nemáš! Máš narozeniny mezi 22. listopadem a 21. prosincem. Našel jsem si to.“ Poposedl si tak, aby jí viděl do obličeje a upřel na ni prosebný pohled. „Zaro, co se děje? Ať je to cokoli, nepovím nikomu ani slovo. Přísahám. Jsem přece tvůj přítel. Copak to nevíš?“

Pokrčila rameny a vložila si žvýkačku do pusy.

Antony ji několik vteřin pozoroval a pak řekl: „Kromě toho si myslím, že tvůj táta není mrtvý.“ Vyslovil to pomalu, aniž spustil oči z její tváře. „Myslím, že je naživu. Mám dojem, že nám tvoje máma lhala.“

Zara usilovně, bezmála zoufale žvýkala, pohled upřený mezi stromy.

„Prozraď mi to,“ žadonil Antony. „Nikomu neřeknu ani slovo. Komu bych to taky vykládal? Nevím o nikom, kdo by to chtěl slyšet.“

Zara se zlostně zasmála.

„Najde se spousta lidí, kterým bys to chtěl říct. Svým tátovi, Gillian…“

„Ale neřeknu!“ vykřikl a vzápětí ztišil hlas. „Ať jde o cokoli, budu mlčet jako hrob. Ale chci vědět pravdu. Chci vědět, kdy doopravdy slavíš narozeniny. A proč předstíráš, že je máš dneska. A… všechno ostatní.“

Nastala dlouhá odmlka. Pak se k němu Zara otočila.

„Dobře. Tak jo,“ řekla tiše a zúžila oči. „Jestli někomu prozradíš, co ti teď povím, řeknu, že ses mě pokusil znásilnit.“

„Cože?“ Antony na ni zděšeně vykulil oči.

„Řeknu, žes mě pozval na procházku a zavedl mě až sem. Pak jsi mě srazil na zem a přidržel za zápěstí.“ Odmlčela se a významně se zadívala na Antonyho ruku – na ruku, kterou ji před několika minutami stáhl zpátky na trávu. Zrudl až po kořínky vlasů. „A pak řeknu, že ses mě pokusil znásilnit.“

„To přece…“

„Pravděpodobně na tebe nepodají žalobu, ale určitě tě budou vyslýchat. A to nebude nic příjemnýho. A pár lidí bude věřit tomu, žes to udělal. Vždycky se najde někdo, kdo tomu uvěří…“

„To snad není možný…“ Nevěřícně na ni zíral a ztěžká oddychoval.

„Vidíš, myslím to vážně,“ pokračovala Zara nevzrušeně.

„Nemůžeš to nikomu prozradit. Jestli o tom jen cekneš svýmu tátovi nebo Gillian nebo komukoli jinýmu, půjdu na policii. A ty budeš mít průser.“ Vyplivla žvýkačku. „Chceš to teda slyšet, nebo ne?“

Richarda se zmocnil pocit, že jeho život konečně nabírá ten správný směr. Seděl v křesle za stolem, díval se, jak Fleur listuje katalogem se vzorky tapet, a žasl, jak mohl pokládat svůj vztah s Emily za skutečnou lásku. Při pomyšlení na všechny ty promarněné roky se mu sevřel žaludek. Na roky prožité v chladném stínu neexistujícího citu. Teď žije na výsluní, obklopený pestrými sytými barvami lásky, mezi stříkanci živých odstínů, které upoutají pozornost znenadání a když to nejmíň čeká.

„Musíš se rozhodnout, jestli chceš na stěnách tapety nebo malbu,“ ozvala se Fleur a zadívala se na něj přes sluneční brýle. „A měl bys mi udělat rozpočet.“

„Udělám ti, cokoli budeš chtít,“ řekl. Vyhledal její pohled a ona se na něj líbezně, tajemně usmála. Okamžitě ucítil na pokožce pod košilí mírné mravenčení, jako v předtuše další noci plné rozkoše.

Fleur už v původní ložnici nebydlela. Teď spala noc co noc s ním, tělo přitisknuté k jeho a vlasy rozhozeny na jeho polštáři. Každé ráno ho vítal její úsměv a každé ránu mu poskočilo srdce radostí, že ji zase vidí. Teď si spolu povídali mnohem častěji a důvěrněji než dřív, Richard byl šťastnější než kdykoli předtím a jiskřičky ve Fleuřiných očích zářily jako půlnoční souhvězdí. V tu chvíli měl dojem, že samým štěstím a vzrušením jen kvete a že její pohyby jsou teď mnohem živější a dychtivější než dejme tomu před čtrnácti dny. S nepatrnou samolibostí si nechtěl připustit a konstatovat, že na tom má svůj podíl i on.

A až ji požádá o ruku, míra dokonalosti se završí. Až se Oliver vrátí z dovolené, až dokončí tu záležitost se svěřenským fondem, až konečně uzavře kapitolu, v níž je hlavní postavou Emily. Zvolí vhodný okamžik, vhodné místo, vhodný prsten… A zorganizuje tichou svatbu jen v nejbližším rodinném kruhu. A potom spolu odjedou na bujaré exotické a dobrodružné líbánky. Na líbánky, na něž čekal celý život.

Když Zara skončila vyprávění, padl Antony na záda do trávy a upřel oči na blankytnou oblohu.

„Nechce se mi to věřit,“ prohlásil. „Říkáš, že tohle všechno absolvuje jen proto, aby se zmocnila Zlaté karty?“

„Se Zlatou kartou můžeš nadělat pořádnou škodu.“ upozornila ho Zara.

„Ale já pořád…“ Zarazil se a svraštil obočí. „Nerozumím tomu.

Jak do toho zapadá povídačka o tom, že tvůj táta je mrtvý?“

„Namluvila tvýmu tátovi, že je vdova. Nejspíš předpokládala, že díky tomu u něho bude mít větší šanci.“

Antony chvíli zpracovával fakta. Pak pomalu řekl: „Takže celou dobu jí šlo jen o peníze.“ Prudce se posadil. „To je šílenství! My určitě nejsme tak bohatý!“

„Třeba se spletla. Anebo jste bohatší, než si myslíš.“

„Chudák táta. On vůbec nic netuší! Nedá se nic dělat, Zaro.

Musím ho varovat!“

„A pak mě přitiskl k zemi, Vaše ctihodnosti,“ zadeklamovala Zara monotónním hlasem. „Snažila jsem se bránit, ale on byl silnější.“

„Tak dobře!“ vybuchl Antony podrážděně. „Nic mu neřeknu. Ale stejně… Táta si nemůže dovolit přijít o tolik peněz!“

Zara pokrčila rameny „Ber to jako splátku. Fleur tomu tak říká vždycky.“

„Cože? Tak ona už to někdy udělala?“ Antony upřel na Zaru nevěřící pohled. „Měla chlapy jen kvůli penězům?“

Zara potřásla hlavou a odvrátila se. Byla hračka podat Antonymu neúplnou, upravenou verzi skutečnosti – a i kdyby ji někomu nakrásně prozradil, Fleur by nijak zásadně neublížila. Vylíčila svou matku jako marnotratnou husičku, která touží po Zlaté kartě a která rozhází Richardovy peníze za střevíce a kabelky. Antonyho to tak jako tak šokovalo. Jak by se asi tvářil, kdyby mu vyklopila nepřikrášlenou pravdu? Co by dělal, kdyby se dověděl, že Fleur je cynická a bezohledná, bezkonkurenční podvodnice, která se snadno vnutí chlapům do života, protože jsou bezbranní a zoufalí? A pokaždé jí všechno projde díky jejich studu a raněné ješitnosti…

Nicméně Zara pravdu zná a někdy mívá pocit, že ji před ostatními halí jen průsvitný tenký závěs. Kdyby Antony zvedl ruku a trhl za něj, chatrná látka by se roztrhla a on by rázem spatřil veškerou přetvářku, hnusné lži a smyšlené historky stočené v jejím mozku jako klubko jedovatých hadů. Jenomže on ruku nezvedne, jelikož je přesvědčený, že z ní už pravdu vymámil, a nikdy by ho nenapadlo, že je jen částečná a milosrdně pozměněná.

„Takže v podstatě je tvoje máma pouhá prostitutka,“ konstatoval znechuceně.

„Bere si jen tolik, kolik stojí,“ odsekla Zara. „Nemůžu popřít, že by si to tvůj táta posledních pár měsíců neužíval.“ Antony na ni zůstal ohromeně civět.

„Ale on si myslí, že ho má tvoje máma upřímně ráda. Já si to totiž myslel taky. Měl jsem dojem, že ho miluje!“

„Třeba ho miluje.“

„Když jeden druhého miluje, peníze ho nezajímají.“

„Tak to se zatraceně pleteš,“ prohlásila Zara posměšně. „Ty bys snad nechtěl chodit s holkou, která ti koupí Porsche. A jestli řekneš, že ne, tak lžeš.“

„Jo, jenže ve skutečnosti je to jinak,“ namítl Antony. „Především jde o povahu člověka a o jeho osobnost.“

„Jde o všechno,“ odporovala. „Na prvním místě jsou peníze, na druhým vzhled, a když je někdo vyloženej zoufalec, záleží mu na osobnosti.“

„Proboha! Ty to máš úplně převrácený! Peníze s láskou nesouvisí! Chci říct… řekněme, že si vezmeš někoho prachatýho. Ale za pár let ho vyřídí krach na burze a přijde o všechny peníze.“

„Řekněme, že si vezmeš někoho fakt milýho, ale po bouračce ztratí veškerou osobnost. Jakej je v tom rozdíl?“

„Copak to nechápeš? To není totéž. Neříkej mi, že jsi tak zkažená.“ Zabodl do ní pohled. „Proč svou mámu tak zuřivě bráníš?“

„Já nevím, sakra! „ vykřikla Zara třaslavým hlasem: „Asi proto, že je to moje máma! V životě jsem o ní s nikým nemluvila. Nikdy předtím jsem si neuvědomila –“ Odmlčela se. „Do háje… Teď lituju, že jsem ti vůbec něco říkala.“

„Já taky. Je to pěkný nadělení.“ Chvíli si jeden druhého zlostně měřil.

Ticho porušila Zara. „Dívej se na to takhle. Tvůj táta není idiot. Určitě nepřipustí, aby ho obrala o všechno.“ Přinutila se mu zpříma podívat do očí.

Antony zavrtěl hlavou a pomalu vydechl. „Ne. Určitě ne.“

„Ty jsi přece taky rád, že u vás Fleur bydlí, viď?“

„To se ví! Jsem moc rád. A jsem rád… jsem rád, že jsi u nás ty.“

„To je dobře,“ řekla Zara a rty jí zvlnil úsměv. „Protože mně se u vás taky líbí.“

Později zamířili zpátky k domu. U prostřeného stolu zastihli Fleur a Richarda, jak se dobrosrdečně přou o tapety.

„Antony,“ vykřikla Fleur. „Měl bys svému otci domluvit. Nejdřív souhlasí s tím, že mu zařídím pracovnu po svém, a pak si postaví hlavu a trvá buď na proužcích nebo fleur—de-lis.“

„Nevím, co je fleur-de-lis,“ odpověděl Antony, pohled upřený na Fleur. Potom, co se dověděl pravdu, se obrázek, který si o ní udělal, poněkud změnil. Jak se blížil k domovu, čekal, že mu bude připadat jiná. Tak trochu… ďábelská. Děsil se okamžiku, kdy se jí bude muset podívat do očí. A zjistil, že zůstala stejná: přívětivá, hezká a přátelská. A teď se na něj usmívá a on jí úsměv opětuje a znenadání je na pochybách, jestli to, co mu o ní pověděla Zara, je vůbec pravdivé.

„Mám nápad,“ prohodil Richard k Fleur. „Až budeš v Londýně, co kdybys obstarala další katalogy se vzorky tapet? Určitě se nám podaří najít kompromis. Nezapomeň, že to budu já, kdo v té místnosti prosedí hodiny a bude se snažit soustředit na práci.“ Zamrkal na Antonyho a Zaru. „Fleur prosazuje oranžové stěny.“

„Ne oranžové. Cihlově červené.“

„Kdy jedeš do Londýna?“ zeptala se Zara.

„V pátek,“ odvětila Fleur. „To je pozítří.“

„Tvoje matka musí jet na zádušní mši,“ doplnil Richard. Zara strnula a zbledla jako stěna.

„Ty jedeš na zádušní mši?“ vypravila ze sebe.

„Ano. Jedu,“ potvrdila Fleur.

„Na zádušní mši?“ opakovala Zara nevěřícně. „Ty jedeš na

zádušní mši?“

„Ano, holčičko,“ řekla Fleur netrpělivě. „A nedělej z toho takovou vědu, proboha.“ Zpražila dceru varovným pohledem. „Budu pryč jen jeden den. Zemřela Hattie Falbrotherová,“ dodala nedbale.

„Pamatuješ si na Hattii, viď miláčku?“ Zara sebou trhla a odvrátila se.

Vzápětí vyšla na zahradu Gillian. „Zaro, někdo ti volá. Říkal, že se jmenuje Johnny.“

„Johnny?“ Zara prudce zvedla hlavu. „Volá mi Johnny! Bezva! Už běžím. Hlavně ať nezavěšuje. Hned jsem tam.“ A aniž se ohlédla, vpadla do domu.

„Chceš dietní kolu?“ zavolal za ní Antony, ale ona ho neslyšela.

„Zeptám se jí… jestli chce dietní kolu,“ oznámil a zmizel za Zarou.

Richard se zadíval na Fleur.

„Zaru očividně velmi rozrušilo, že jedeš na zádušní mši,“ poznamenal.

„Já vím,“ přikývla Fleur. „Od smrti jejího otce je při každé zmínce o smrti hluboce sklíčená.“ Zasmušila se. „Musím na ni brát ohled.“

„Samozřejmě,“ přitakala Gillian. „To je pochopitelné.“

„Chudinka malá,“ vzdychl Richard, ale vtom mu zajiskřilo v očích. „A kdo je Johnny? Nějaký Zařin kamarád?“

„Náš společný kamarád,“ odpověděla Fleur a sklopila oči na katalog na stole. „Známe se odnepaměti.“

„Můžeš ho pozvat na návštěvu,“ navrhl Richard. „Moc rád se seznámím s tvými přáteli.“

„Uvidíme,“ řekla Fleur a honem změnila téma.

Zara vyřizovala telefonát v nevelké místnosti vedle haly, kde byl jen telefon, židle a stolek s trhacím blokem na vzkazy. Když z ní zase vyšla, Antony už na ni čekal a pozorně si ji měřil. Měla rozzářené oči a zčistajasna se usmívala.

„Tak kdo je Johnny?“ udeřil na ni, než si to stačil uvědomit.

„Tvůj kluk?“

„Co to do tebe vjelo?“ podivila se. „Žádnýho kluka nemám.

Johnny je jen kamarád. Ale hodně blízký kamarád.“

„Vážně?“ Antony se snažil o lhostejný a škádlivý tón. „To známe.“

„Antony, Johnnymu je šestapadesát.“

„Aha…,“ hlesl. Připadal si hrozně hloupě.

„A je homosexuál,“ dodala Zara.

„Homosexuál?“ vykulil oči.

„Jo, slyšíš dobře,“ zahihňalase. „Už jsi spokojenej?“ Rozběhla se ke dveřím vedoucím na zahradu.

„Kam jdeš?“ zavolal za ní Antony a pelášil za ní.

„Mám Fleur vyřídit zprávu od Johnnyho.“

Na trávník dorazili společně a oba ztěžka oddychovali.

„Fleur, Johnny doufá, že si to ještě rozmyslíš, a když jo, máš mu zavolat,“ oznámila Zara matce.

„Co si mám rozmyslet?“ zeptala se Fleur.

„Říkal, že budeš vědět, o čem mluví. A… a taky mi slíbil, že mě vezme do New Yorku. Jako zvláštní dárek ke čtrnáctým narozeninám!“ Střelila po Fleur triumfálním pohledem.

„Do New Yorku?“ zvolal Antony. „Paráda!“

„To je od něho moc milé,“ odtušila Fleur chladně.

„To je ta zpráva.“ Zara vylovila z kapsy žvýkačku a spokojeně si ji hodila na jazyk. „Tak zavoláš mu, nebo ne?“

„Ne,“ prohlásila Fleur a zaklapla katalog se vzorky.

„Nezavolám.“

Kapitola třináctá

V pátek odjel Richard na jednání už brzo dopoledne a jen co se za ním zavřely dveře, Fleur vydechla úlevou. Jeho neustálá přítomnost jí začínala malinko vadit. S příchodem teplého letního počasí měl často volno, do kanceláře téměř nejezdil a do domácí pracovny se uchyloval jen výjimečně. Prohlašoval, že má konečně dlouho zaslouženou dovolenou – a celou ji trávil doma. Když poprvé použil výraz dovolená, Fleur se na něj líbezně usmála v naději, že ji vezme třeba na Barbados, ale Richard nikam jet nechtěl. Choval se jako poblázněný puberťák a nestál o nic jiného než být pořád s ní. Celou noc s ní byl v posteli; celý den se od ní nehnul na krok. Nebylo před ním úniku. Předešlý den dokonce propadla takovému zoufalství, že navrhla, aby si spolu zahráli golf. Cokoliv, jen aby narušila jednotvárnost. Musíme si dávat pozor, napadlo ji, když dopíjela zbytek kávy k snídani, nebo nás pohltí rutina.

Ale vzápětí se vzpamatovala. Žádná rutina ji s Richardem nepohltí, protože s Richardem nezůstane. Ještě týž den ve tři odpoledne bude na zádušní mši za Hattii Fairbrotherovou, manželku Edwarda Fairbrothera, význačného podnikatele toho času v důchodu. Než skončí smuteční hostina, možná už bude mít docela jiné plány.

Vstala, zkontrolovala, jestli si příliš nepomačkala elegantní černé šaty, a vyšla po schodech do patra. Když míjela dveře pracovny, zastavila se. Zatím se jí nenaskytla příležitost prohlédnout Richardovy finanční záležitosti. Teď když dostala oficiální svolení k jejímu zařizování, mělo by to jít zcela bez problémů. Může do ní vejít v podstatě kdykoli, zdržet se libovolně dlouho, zotvírat zásuvky a zase je zavřít, a najít všechny potřebné informace o Richardových obchodních transakcích, aniž by ji někdo z čehokoli podezíral. Ale vzhledem k tomu, že Richard za ní chodil jako štěně, bylo nepředstavitelně těžké najít chvilku, kdy by tam mohla být o samotě. Kromě toho si byla téměř jistá, že není zdaleka tak bohatý, jak předpokládala. Tentokrát Johnnyho odhad nevyšel. Richard Favour je jen průměrně zajištěný džentlmen, jehož Zlatá karta jí vynese

patnáct, nanejvýš dvacet tisíc liber. Snad ani nestojí za námahu, aby se mu hrabala v dokumentech.

Ale čistě ze zvyku ji to táhlo ke dveřím pracovny. Taxík, který ji má odvézt na nádraží, pro ni přijede za pár minut, ale i tak má dost času na to, aby prohlédla nejčerstvější korespondenci. Koneckonců má na starost výzdobu téhle místnosti. Odemkla si náhradním klíčem, který jí dal Richard, rozhlédla se po fádních stěnách a zachvěla se odporem. Zrak jí padl na velké okno za stolem. V duchu si jej představila střežené z obou stran těžkými tmavě zelenými závěsy. K nim by vybrala vysoký koberec v podobném odstínu a stěny by vyzdobila starobylými reprodukcemi s golfovými výjevy. Možná by je nejlépe sehnala při nějaké aukci…

Ovšem s tím rozdílem, že nic takového dělat nebude! Skousla si ret, usadila se do Richardovy pohodlné kancelářské židle a bezmyšlenkovitě se v ní otočila. Z okna viděla přímo do zahrad: na trávník, na hrušeň, na badmintonovou síť, kterou včera v podvečer natáhli Antony se Zarou. Důvěrně známá scenérie… Až příliš známá. Bude překvapivě těžké se s ní rozloučit. A má-li být sama k sobě upřímná, bude těžké rozloučit se s Richardem.

Jenomže život je překvapivě těžký. Semkla čelisti a v náhlém návalu netrpělivosti poklepala nehty o naleštěnou desku stolu. Ještě nedosáhla svého cíle. Dosud z ní není zámožná a nezávislá žena. Proto bude muset změnit hřiště, nemá na vybranou. Nemá smysl se tady zdržovat a čekat, že jí jako zázrakem spadne do klína pohádkové bohatství. Navíc Richard nepatří k mužům, kteří by jí zčistajasna dali peníze na diamantový náramek nebo na šaty z móda salonu. Jakmile zjistí, o co si může dovolit přijít, prostředícnictvím jeho Zlaté karty vybere z účtu maximum, shrabne hotovost a práskne do bot. Pokud odhadne částku správně – v což doufá –, Richard škodu bez řečí napraví, v soukromí si bude lízat rány a časem na celou záležitost zapomene. Zatím to takhle bylo vždycky. Ale to už ona bude mít důvěru jiné rodiny, zabydlí se v jiném domě, možná i v jiné zemi.

S povzdechem si přitáhla plastikovou krabici a začala si probírat nedávnou korespondencí. Pohybovala prsty pomalu a zdráhavě a soustředila se jen napůl. Ani nevěděla, co hledá. Napětí z lovu z ní vyprchalo, nadšení pohaslo. Jindy by každý dopis nedočkavě pročetla

ve snaze objevit nějaké vodítko a vytušit příležitost pro finanční zisk. Teď spočinul pohled na každé stránce bez zájmu, přečetla pár slov na jednom místě, pár dalších o odstavec níž a vzala do ruky další dokument. Krátké sdělení týkající se půjčky na Richardův londýnský byt. Žádost o příspěvek jistému dětskému dobročinnému fondu. Výpis z účtu.

Když jej vytáhla z obálky, nepatrně se jí zrychlil tep. Konečně něco zajímavého. Rozložila list papíru a pohled ji automaticky padl na poslední řádku, zatímco v duchu odhadovala, jaké číslo uvidí. A pak, sotva zaostřila zrak a uvědomila si, co vidí, jí projel mocný šok. Zvlhly jí dlaně? vyschlo jí v hrdle; nedokázala se nadechnout.

Ne, blesklo jí myslí. Snažila se zachovat klid. To není pravda. To nemůže být pravda. Nebo snad ano? Zatočila se jí hlava. Přečetla to číslo správně? Zavřela oči, polkla, zhluboka se nadechla a znovu se zadívala na výpis. Částka uvedená pod hlavičkou „dal“ se nezměnila. Vytřeštěně na ni zírala, jako by si ji chtěla otisknout do paměti. Nemohla se někde stát chyba? Skutečně je to –

„Fleur!“ zavolala Gillian z přízemí. Fleur sebou trhla a střelila pohledem ke dveřím. „Máš tady taxík!“

„Díky!“ křikla v odpověď. Její hlas zněl pronikavě a nepřirozeně, Náhle si uvědomila, že se jí třesou ruce. Ještě jednou se podívala na částku a opět se o ni pokoušela závrať. Co to má sakra znamenat? Nikdo, prostě nikdo si takovou sumu nenechává jen tak na účtu. Ledaže je dotyčný naprostý idiot – což Richard není –, anebo je nesmírně, nepředstavitelně bohatý…

„Fleur! Ujede ti vlak!“

„Už běžím!“ Rychle, aby si to Gillian nestačila rozmyslet a přijít pro ni, vsunula výpis zpět do obálky. O tomhle ještě musí popřemýšlet. A sice velmi důkladně.

Philippa si na schůzku s Fleur koupila zbrusu nový oděv. Stála před pokladnami na nádraží Waterloo, ve svěderůžovém kostýmku si připadala příliš nápadná a zvažovala, jestli si neměla vybrat něco všednějšího. Ale jen co uviděla Fleur, nesmírně se jí ulevilo. Fleur byla oblečená mnohem okázaleji než ona. Měla na sobě tytéž černé

šaty jako na oné zádušní mši, kdy ji Philippa spatřila poprvé, a na hlavě úchvatný černý klobouk posetý drobnými fialovými kvítky. Jak procházela centrální halou, lidé se za ní zvědavě ohlíželi a Philippa se dmula pýchou. Tahle půvabná elegantní kráska je její přítelkyně. Konečně má přítelkyni!

„Drahoušku!“ Fleuřin polibek byl spíše zdvořilý než srdečný, ale to Philippě nevadilo. Opojená rozčilením si představila, jak obě stojí bok po boku ve svých kostýmech, jedna v černém, druhá v růžovém. Dvě okouzlující ženy připravené vyrazit spolu do ulic. Kdyby se jí podobný výjev naskytl včera, zaplavila by ji lítostivá závist. Ale dnes je součástí toho výjevu ona.

„Kam půjdeme nejdřív?“ zeptala se Fleur. „V půl jedné máme rezervovaný stůl v obchodním středisku Harveye Nicholse, ale předtím můžeme zajít i jinam. Kde nejraději nakupuješ?“

„Já nevím,“ vyjekla Philippa vzrušené. „Podíváme se na mapu.

Mám průkazku na podzemku…“

„Myslela jsem, že pojedeme spíš taxíkem,“ přerušila ji Fleur vlídně. „Podzemkou jezdím jen tehdy, když nemám jinou možnost.“ Philippa vzhlédla a cítila, jak jí v rozpacích stoupá do tváří krev. V prvním děsivém okamžiku ji napadlo, že tím pokazila celý den, ale Fleur se zasmála důvěrně se do Philippy zavěsila.

„Neměla bych být tak zhýčkaná,“ pravila sebekriticky. „Ty nejspíš jezdíš podzemkou docela často, viď, Philippo?“

„Denně,“ přikývla Philippa. Přinutila se k úsměvu, „Ale s radostí ten zvyk poruším.“

Fleur se zasmála. „Tak se mi to líbí!“ Vykročily směrem ke stanovišti taxíků a Philippa schválně ponechala paži ve Fleuřině sevření. Samým vzrušením se bezmála vznášela nad chodníkem, jako by právě odstartovala kdovíjak slibný milostný románek.

V taxíku se otočila k Fleur v očekávání, že se s ní podělí o nějaké šťavnaté a zábavné drby z Greyworthu. Už se cítila, jak jí hrdlem stoupá smích, ba dokonce si pro podobnou příležitost nacvičila důvěrné gesto. Ach, Fleur! zvolila by v příhodnou chvíli. Ty jsi neuvěřitelná! A stiskla by Fleuřinu paži jako dávné, důvěrné přítelkyni. Taxíkář by se na ně podíval do zpětného zrcátka, přesvědčený, že se znají odjakživa. Nebo jsou dokonce sestry…

Ale Fleur mlčky upírala pohled do okénka, jako by ji kdovíjak zajímala kolemjedoucí auta. Čelo ji hyzdila vráska a zamyšleně si hryzala ret a k Philippině obrovskému zklamání se tvářila, jako by si nepřála být vyrušovaná. Jako by o něčem přemýšlela; jako by snad ani nechtěla být tam, kde právě je. Pak se najednou k Philippě otočila.

„Pověz mi, jste s Lambertem šťastní?“ zeptala se.

Philippa sebou poplašeně trhla. Dneska se jí o Lambertovi mluvit nechce. Ale Fleur čeká na odpověď.

„Jistě,“ přisvědčila a zářivě se na Fleur usmála. „Naše manželství je velmi šťastné.“

„Velmi šťastné,“ opakovala váhavě Fleur. „Co to konkrétně znamená?“

„No…“ Philippa zaváhala. „Vždyť víš.“

„Myslíš?“ opáčila Fleur pochybovačně. „Těžko říct.“

„Vždyť jsi byla vdaná, nebo ne?“ ujišťovala se Philippa. „Za otce Zary.“

„No… ano,“ odpověděla Fleur neurčitě. „Samozřejmě. Ale to nebylo šťastné manželství.“

„Opravdu ne? To jsem netušila,“ řekla Philippa. Stísněně si Fleur změřila a přemítala, jestli o svém nešťastném manželství chce vůbec mluvit. Ale ona jen netrpělivě mávla rukou.

„Víš, především chci přijít na kloub tomu, proč se lidi vlastně berou.“ Upřela na Philippu pátravý pohled. „Proč ses rozhodla, že se provdáš za Lamberta?“

Phiippu zaplavilo zděšení, jako by se ji někdo vyptával na obzvlášť ožehavé téma. Myslí jí prolétly letmé, šťastné okamžiky s Lambertem: bok po boku před oltářem; líbánky na Maledivách; Lambert opálený a pozorný; odpolední sex pod moskytiérou.

„Miluju ho,“ řekla nakonec. „Je energický a stará se o mě a…“ Vrhla pohled na Fleur.

„A?“ dotírala Fleur.

„A je nám spolu dobře,“ dodala Philippa váhavě.

„Ale podle čeho jsi poznala, že je to ten pravý?“ naléhala Fleur.

„Jak jsi věděla, že nemáš hledat dál a… a máš se nadobro usadit?“ Phiippa zčervenala.

„Prostě jsem to věděla,“ řekla nepřirozeně vysokým hlasem a jako by na svou obranu.

Zničehonic jí vytanula v mysli vzpomínka na její matku. Vzpomínka, o níž se domnívala, že je už dávno pohřbená na dně paměti. Vybavilo se jí, jak matka sedí na posteli, upírá na ni ledové modré oči a říká: Provdej se za Lamberta, Philippo, a buď za to vděčná. Víš snad o nějakém jiném muži, který by chtěl holku, jako jsi ty?

Jim mě chce, pípla Philippa.

Jim? odsekla matka. Tvůj otec Jima nenávidí! Nikdy by k vašemu sňatku nesvolil. Vezmeš si zkrátka Lamberta.

Ale…

Žádné ale. Je to tvoje poslední šance. Jen se na sebe podívej. Nejsi ani hezká, ani zajímavá a navíc nejsi ani panna. Kdo jiný by o tebe stál?

Philippa poslouchala, co jí matka říká, a bojovala s nevolností, jako by ji něco fyzicky rozštíplo ve dví. A teď, ještě po letech, se ji znovu zvedl žaludek.

„Tys to prostě věděla,“ opakovala Fleur nespokojeně. „A já jsem prostě věděla, že tenhle klobouk je pro mě ten pravý.“ Ukázala si na hlavu. „A sotva jsem ho koupila, uviděla jsem jiný, ještě hezčí.“

„Je to nádherný klobouk,“ pokusila se Philippa o chabou lichotku.

„Potíž je v tom,“ pokračovala Fleur, „že klobouků můžeš mít, kolik chceš. Třeba dvacet. Padesát. Ale dvacet manželů mít nemůžeš. Nezapochybuješ někdy, že sis brala špatně?“

„Kdepak!“ Philippa prudce zavrtěla hlavou. „Nikdy! Lambert je pro mě ten pravý.“

„Tak to je dobře,“ podotkla Fleur a usmála se na Philippu. „Jsem ráda, že ti to vyšlo.“

Philippa se dívala na Fleur, cítila, jak jí rozzářený úsměv pohasíná, a najednou, možná poprvé v životě zalitovala, nebyla o něco upřímnější. Mohla se Fleur svěřit; mohla jí prozradit své obavy a požádat ji o radu. Ale prvotní instinkt jí radil, aby se vypodobnila v růžových, romantických barvách. Aby se prezentovala v takovém

světle, které by Fleur imponovalo a možná v ní i probudilo závist. A teď tu příležitost vlastní vinou promarnila.

Lambert přijel do Maples krátce poté, co se Gillian odebrala na lekci bridže. Zaparkoval na příjezdové cestě, odemkl si a chvíli postál v hale, aby se ujistil, že kromě něho v domě nikdo není. Všude panovalo hluboké ticho, jak ostatně očekával. Předešlý večer sem pro jistotu zatelefonoval a oznámil Gillian, že se tam možná zastaví mezi obchodními schůzkami.

„Ale nikdo tady nebude,“ upozornila ho. „Richard jede do Newcastleu, já budu na bridži a Antony bude nejspíš se Zarou trénovat na Klubový pohár.“

„To nevadí, aspoň si chvilku odpočinu na zahradě,“ odpověděl Lambert nenuceným tónem. „Stejně jedu kolem.“

Teď bez zaváhání zamířil do Richardovy pracovny. Nebude těžké vyhledat informaci, kterou potřebuje, a po návratu domů převede příslušnou částku na svůj vlastní účet. Do týdne bude schopen vystavit své bance šek, čímž si zajistí odklad na několik dalších měsíců. O Vánocích oslaví Philippa devětadvacáté narozeniny, peníze ze svěřenského fondu budou zase o chloupek blíž a do roka a do dne skončí jednou provždy i jeho nepříjemné finanční potíže.

Když vešel do pracovny, pro jistotu, ač zcela nesmyslně, se sklonil a podíval se pod masivní dřevěný stůl. Jako by nevěděl, že Fleur je v Londýně a nadto s jeho manželkou. A pak má namířeno na další zádušní mši. Copak ta ženská nemá nic lepšího na práci než vytloukat zádušní mše? Zamračil se na zaprášený koberec, napřímil se, přistoupil ke kartotéční skříni a vysunul třetí zásuvku. U té totiž naposledy skončil. A v ní ho čekaly jako zvláštní odměna výpisy z Richardových bankovních účtů.

„Trefa,“ zamumlal polohlasně. Klekl na zem a vytáhl složku označenou „Domácnost“. Výpisy byly spojené kovovou sponou. Jak jimi listoval, narůstalo v něm vzrušené očekávání. Právě drží v ruce finanční život svého tchána. Má ho před sebou doslova jako na dlani. Majetek, který bude jednoho dne patřit jemu a Philippě. S tím rozdílem, že tahle složka žádnému závratnému bohatství

nenaznačuje. Zůstatek nikdy nepřekročí tři tisíce liber. Jinými slovy se ocitl ve slepé uličce.

Netrpělivě vrátil desky na místo a vytáhl další, mírně ošoupané a nadepsané „Děti“. Kapesné, napadlo ho pohrdavě a hodil jen a zem, kde zůstaly otevřené ležet. Už natahoval ruku pro další složku, když na ně vrhl lhostejný pohled. To, co uviděl, mu bez nadsázky vyrazilo dech. Výpis docela navrchu byl opatřený datem z předešlého měsí ce a zůstatek se blížil deseti milionům.

„Kolik chodů si objednáme?“ zjišťovala Philippa, začtená do jídelního lístku.

„Deset milionů,“ utrousila Fleur roztržitě. Philippa zvedla hlavu. „Cože?“

„Ale nic.“ Fleur se na ni usmála. „Promiň, zatoulala jsem se myšlenkami úplně jinam.“ Odložila klobouk a potřásla hlavou, aby provzdušnila vlasy. Z koutku restaurace ji obdivně pozoroval mladý číšník.

„Deset milionů světelných let odtud,“ poznamenala Philippa a srdečně se rozesmála. Zatím všechno probíhalo podle jejího očekávání. Chodily od jednoho obchodu druhému, zkoušely si oblečení, v parfumerii na sebe stříkaly rozmanité přepychové vůně, bezstarostně se smály a přitahovaly na sebe pozornost jako dvě pestrokřídlé rajky. V časopisech píšou nesmysly, rozhodla Philippa. Ve všech se tvrdí, že zájem mužů si žena zajistí tak, že se pohybuje ve společnosti ošklivější kamarádky. Ale to není pravda. Fleur je mnohem hezčí než ona, i když mnohem starší, ale dneska, místo aby si Philippa připadala podřadná, cítila se neméně přitažlivá jako Fleur. A všichni se k ní i jinak chovali. Umívali se na ni, muži jí otevírali dveře a průměrné sekretářky (ty totiž neomylně poznala na první pohled) jsi ji prohlížely závistivým pohledem. A ona si vychutnávala každou minutu.

„Nevím, co si dáme,“ prohlásila Fleur. „Je to tak těžké. Proč nemůže být život jednoduchý?“ dodala bez zřejmé souvislosti a

vzdychla si. „Nejdřív si objednáme koktejl.“ Pokynula mladému

číšníkovi, a ten okamžitě stanul u jejich stolu.

„Jednou Manhattan“ řekla Fleur s úsměvem.

„Dvakrát,“ přihlásila se Philippa. Číšník se usmál i na ni. Připadalo jí, že je mimořádně pohledný, ale koneckonců všichni, kdo jsou zaměstnaní v drahých obchodech a lepších restauracích, vypadají k světu.

Vtom k nim přistoupil jiný číšník. „Promiňte, dámy.“ Tenhle držel v ruce stříbrný podnos s láhví šampaňského. „Tohle vám někdo objednal a samozřejmě předem zaplatil.“

„To snad ne!“ vybuchla Fleur a rozesmála se. „Šampaňské!“ Zadívala se na láhev. „A navíc velmi dobré šampaňské. Kdo nám je objednal?“ Rozhlédla se. „Smíme to vědět?“

„To je jako ve filmu!“ zasnila se Philippa. „Mám tady zprávu pro madam Daxenyovou,“ oznámil vrchní číšník.

„Hleďme!“ zvolala Fleur. „Tajemný dárce zná naše jména.“

„Přečti to!“ vyzvala ji Philippa nedočkavě. Fleur roztrhla obálku.

„Dobrou chuť, zlatíčka,“ četla. „Škoda, že tam nemůžu být s vámi. Richard.“ Fleur vzhlédla. „Je to od tvého otce,“ řekla. Znělo to ohromeně. „To šampaňské nám poslal tvůj otec.“

„A já už se těšila, že je od neznámého prince,“ zalitovala Philippa. „Jak mohl táta vědět, kde se naobědváme?“

Fleur potřásla hlavou a zvolna odpověděla: „Nejspíš jsem mu to řekla. Zapamatoval si to, objednal nám šampaňské po telefonu a doufal, že nezměníme plány. A ani slovem se o tom nezmínil.“

„Mám ho otevřít?“ zeptal se vrchní číšník.

„Ach ano!“ souhlasila Philippa dychtivě.

„Buďte tak hodný,“ řekla Fleur. Vzala do ruky malou kartičku a několik vteřin se na ni dívala. „Tvůj otec je mimořádně pozorný muž.“

„Myslím, že si i přesto dám Manhattan,“ rozhodla Philippa. „A pak přejdu na šampaňské. Koneckonců nejsem řidička.“ Vrhla na Fleur veselý pohled. „Je ti něco?“

„Vůbec nic,“ ujistila ji Fleur a malinko se zamračila. „Jen jsem… se zamyslela.“

Obě ženy sledovaly, jak vrchní číšník uvolňuje uzávěr láhve a nalévá perlivou tekutinu do skleničky. Tu pak obřádně podal Fleur.

„Víš, obvykle mě muži nepřekvapí,“ prohodila jako by sama pro sebe. „Ale dneska…,“ napila se. „Je znamenité,“

„Ale dneska tě jeden překvapil,“ doplnila Philippa vítězně.

„Dneska mě jeden překvapil,“ opakovala Fleur. Znovu se napila a zadumaně se zadívala na skleničku. „Dvakrát,“

Když Lambert zaslechl, jak si uklízečka odemyká hlavní dveře, vyplašeně sebou trhl. Rozechvělými pohyby uklidil bankovní výpisy zpátky do zásuvky, vyrazil z pracovny a seběhl ze schodů. Jak v hale míjel uklízečku, věnoval jí široký úsměv, ale srdce mu tlouklo jako o závod a v zádech ho dosud mrazilo šokem.

Deset milionů v likvidních aktivech. Stoprocentně to jsou peníze určené pro svěřenský fond. Ale nejsou ve svěřenském fondu, ale na Richardově účtu. Co to má znamenat? Došel k autu a zastavil se. Namáhavě dýchal a snažil se nepodlehnout panice. Peníze nejsou na svěřenském fondu. To znamená, že Philippa není multimilio-nářka, jak se domníval. A on má u banky obrovský dluh a chybí mu prostředky k jeho úhradě. Bez Philippy je ztracený.

Otevřel dveře auta, posadil se a opřel zpocené čelo o volant. Nedává to smysl. Že by mu Emily lhala? Slíbila mu, že Philippa bude bohatá. Ujistila ho, že to okamžitě zařídí. Řekla, že se peníze uloží na Philippino jméno a že jakmile dosáhne třiceti let, budou její. A místo toho… je má pořád na účtu Richard. Vypadá to, že svá aktiva uvolňoval několik měsíců. Očividně se s těmi penězi chystá něco provést. Ale co? Dá je Philippě, nebo je jen tak vyhodí oknem? Lamberta by už vůbec nic nepřekvapilo. A nejhorší je, že s tím nemůže absolutně nic udělat.

Když se na stole objevil dezert, naklonila se Philippa přes stůl a zadívala se Fleur do očí. Fleur jí pohled opětovala. Philippa vypila dva Manhattany a nejméně půlku láhve šampaňského, byla stále

hovornější a její projev čím dál nezřetelnější. Měla uzardělé tváře a rozcuchané vlasy a zdálo se, že chce říct něco důležitého.

„Já jsem ti lhala,“ vyhrkla nečekaně. Fleur si ji užasle změřila. „Prosím?“

„Je mi to strašně líto. Víš, jsi moje nejlepší přítelkyně, a já ti lhala.“ Sáhla po Fleuřině ruce a zamrkala ve snaze zahnat slzy. „O Lambertovi.“

„Opravdu? A cos mí říkala o Lambertovi?“ Fleur vyprostila ruku z její a sáhla po lžičce. „Sněz ten dezert.“

Philippa se poslušně chopila lžičky a prorazila jí zkaramelizovanou krustu svého cr?me br?lée. Potom znovu pozvedla oči k Fleur.

„Řekla jsem ti, že ho miluju.“

Fleur neuspěchaně vychutnávala lahodný vaječný krém.

„Ty Lamberta nemiluješ?“

„Někdy si myslím, že jo, ale…“ Philippa se zachvěla. „Nejspíš ne.“

„Ani se ti nedivím.“

„Uvízla jsem v manželství bez lásky.“ Upřela na Fleur zarudlé oči.

„Tak uteč.“ Fleur si nabrala další vrchovatou lžičku krému. „To jako myslíš, že bych měla od Lamberta odejít?“

„Když s ním nejsi šťastná, odejdi od něho.“

„Nemyslíš, že bych si radši měla najít milence?“ zjišťovala Philippa plná naděje.

„Ne,“ odpověděla Fleur pevně. „Rozhodně ne.“

Philippa zabořila lžičku do krému, bez zájmu si ji vložila do úst a pak si nabrala další sousto. Po tváři se jí skutálela slza.

„A co když od Lamberta odejdu a pak… pak si uvědomím, že ho přece jen miluju?“

„Tak to aspoň budeš vědět.“

„A co když mě už nebude chtít? Pak zůstanu sama!“ Fleur pokrčila rameny. „No a?“

„No a? Já nedokážu být sama!“ Její hlas se zvučně nesl restaurací. „Umíš si představit, jak je dneska těžký se s někým seznámit?“

„Umím,“ přitakala Fleur a pousmála se. „Musíš hledat na správných místech.“

„Já nedokážu být sama,“ opakovala tvrdohlavě Philippa.

Fleur netrpělivě vzdychla. „No tak zůstaň s Lambertem, Philippo, hodně jsi toho vypila…“

„Ne. Máš pravdu,“ přerušila ji Philippa. „Odejdu od něho.“ Znovu se zachvěla. „Je nechutnej.“

„S tím musím souhlasit,“ mínila Fleur.

„Já jsem si ho nechtěla vzít,“ pokračovala Philippa. Na ubrus dopadlo několik těžkých slz.

„A teď od něho odejdeš,“ Fleur podačila zívnutí. „Takže je vlastně všechno v pořádku. Zaplatíme?“

„A ty mi pomůžeš?“

„Samozřejmě.“ Fleur zvedla ruku a okamžitě ke stolu přistoupili dva blonďatí číšníci se stejným účesem.

„Zaplatíme,“ oznámila jim Fleur.

Philippa se podívala na hodinky. „Ty musíš jít na tu mši, viď?“ ujistila se. „Na tu zádušní mši…“

„Víš, tak mě napadlo, že na žádnou zádušní mši nejspíš nepůjdu,“ řekla Fleur pomalu. „Nevím…“ Odmlčela se. „Hattie vlastně nebyla zase tak důvěrná přítelkyně. A ani na to nemám náladu. Je to… zapeklitá situace.“

Philippa ji neposlouchala. „Fleur?“ řekla a otřela si oči. „Mám tě ráda.“

„Opravdu, drahoušku?“ Fleur se na ni laskavě usmála. V duchu však žasla, jak mohl někdo jako Richard zplodit tak bezcharakterní, sebelítostivou ubožačku.

Philippa popotáhla. „Provdáš se za tátu?“

„Nepožádal mě o ruku,“ odvětila Fleur bryskně a obdařila Philippu okouzlujícím úsměvem. Jeden z podobně vyhlížejících číšníků přinesl účet v kožených deskách. Aniž se na něj Fleur podívala, vložila dovnitř Richardovu Zlatou kartu. Obě sledovaly, jak číšník odnáší desky k pokladně.

„Ale když tě o ni požádá,“ naléhala Philippa. „Když tě o ni požádá, vezmeš si ho?“

„Inu…,“ pravila Fleur rozvláčně. Opřela se v židli. Deset milionů, pomyslela si. Ta představa se jí mísila se všemi myšlenkami a úvahami. Deset milionů liber. To je každopádně pohádkové jmění.

„Kdoví?“ dodala a dopila zbytek šampaňského ve své skleničce.

„Myslíš si, že si tvoje máma vezme mého tátu?“ zeptal se Antony jako mimochodem a posadil se na dokonalý golfový trávník jamkoviště.

„Já nevím,“ odsekla Zara podrážděně. „Přestaň se mě na to vyptávat. Nemůžu se soustředit.“ Pokrčila nos, zhluboka se nadechla a šťouchla holí do míčku. Odkutálel se několik centimetrů směrem k jamce a pak se zastavil. „Tak. Vidíš, co kvůli tobě dělám? Příšernej úder.“

„Kdepak,“ odporoval Antony. „Jde ti to docela dobře.“

„Nesmysl. To je ale hloupá hra.“ Roztrpčeně udeřila holí o zem a Antony se honem rozhlédl, aby se ujistil, že její neprofesionální chování nemá žádné svědky. Na dráze pohybovalo jen několik hráčů, přesněji na tréninkovém jamkovišti, stranou hlavní dráhy a stíněném vzrostlými borovicemi. Část dopoledne zdokonaloval přiklepnutí do jamky v přípravě na nadcházející Klubový pohár, největší letní soutěž. Druhou část běhal pro míček, který Zara každých několik minut odpálila přes živý plot.

„Údery směrem na jamku by měly být naprosto vědomé,“ vysvětloval. „Prostě si představ…“

„Není co si představit,“ odsekla Zara. „Vím, co má udělat. Dopravit ten zatracenej míček do díry. Jenomže to kdovíproč nedokážu.“ Hodila hůl na trávník a posadila se vedle Antonyho.

„Nechápu, jak tuhle pitomou hru můžeš vůbec hrát. Vždyť při ní ani nespaluješ žádný kalorie.“

„Kdo to jednou zkusí, stane se na golfu závislý,“ prohlásil Antony. „A ty přece zhubnout nepotřebuješ.“ Zara mu nevěnovala pozornost a nahrbila ramena. Chvíli oba mlčeli.

„Co je s tebou?“ zeptal se Antony konečně. „Proč máš tak mizernou náladu?“

„Já ji nemám mizernou.“

„Ale máš. Už od rána. Od té doby, co tvoje máma odjela.“ Odmlčel se. „Je to proto, že…“ Znovu se rozpačitě odmlčel.

„Co?“

„No… Napadlo mě, že jsi možná znala tu ženu, na jejíž zádušní mši jela. A možná proto jsi trochu –“

„Ne,“ zarazila ho. „Tím to není.“ Poodvrátila se od něj; v obličeji měla ještě urputnější výraz než jindy.

Antony pro jistotu změnil téma. „To bude skvělý, až pojedeš do New Yorku.“

„Jestli tam pojedu…“

„Jasně, že pojedeš! Tvůj kamarád Johnny ti to přece slíbil.“ Zara pokrčila rameny. „Nějak nevěřím, že to vyjde.“

„Proč by to nemělo vyjít?“

Znovu pokrčila rameny. „Prostě proto.“

Antony chápavě přikývl. „Zkrátka jsi jen trochu rozmrzelá, nic víc.“

„Já nejsem rozmrzelá. Jenom bych ráda…“

„Co?“ vyhrkl dychtivě. „Co bys ráda?“

„Ráda bych věděla, co bude dál. Jasný? Prostě bych to moc ráda věděla.“

„Myslíš mezi tvojí mámou a mým tátou?“

„Jo,“ zamumlala téměř neslyšně.

„Myslím, že se vezmou.“ Antonyho hlas kypěl nadšením.

„Vsadím se, že jí táta požádá už brzo o ruku. A pak celá ta záležitost se Zlatou kartou…“ Nepatrně ztišil hlas. „… už na ní přece nebude záležet. Chci říct, že Fleur bude jeho zákonitá manželka. Tak jako tak budou mít všechno společný.“

Zara se na něj zadívala. „Ty to máš vážně pěkně vymyšlený, viď?“

„No…“ Nepatrně zrudl a v rozpacích zatahal za kratičkou hustou trávu.

‚Antony, ty jsi takovej zatracenej slušňák.“

„Nejsem!“ odpověděl zlostně.

Zara se znenadání zasmála. „Na tom přece není nic špatnýho.“

„Ale znělo to dost zvláštně. Jako bych byl divnej,“ protestoval.

„Ale já nejsem, Už jsem prováděl… leccos.“

„Copak jsi prováděl?“ dobírala si ho. „Kradl v obchodě?“

„Ne. Nic takovýho.“

„Tak jsi hrál o peníze?“ nadhodila. „A co sex?“ Antony se začervenal a ona si k němu přisedla blíž. „Už jsi měl s někým sex, Antony?“

„A ty jo?“ zaútočil.

„Nebuď trdlo. Je mi teprve třináct.“ Antonyho zaplavila nesmírná úleva.

„Jak to mám vědět?“ ohradil se bojechtivě. „Třeba jo. Když kouříš trávu…“

„To je něco úplně jinýho,“ namída. „A vůbec,“ dodala, „kdybych měla sex moc brzo, mohla bych dostat červikální rakovinu.“

„Cé-vitální?“ zeptal se Antony, protože jí nerozuměl. „Co je to?“

„Cervikální. Rakovinu děložního hrdla. Víš, co je hrdlo? Je tady.“ Ukázala na oblast těsně nad zipem svých džin „Tam uvnitř.“ Antony sledoval pohledem její prst a přitom cítil, jak se mu do hlavy hrne krev. Vzápětí mu ruka zmateně vzlétla k mateřskému znaménku.

„Neschovávej ho,“ řekla Zara.

„Co?“ zeptal se přiškrceným hlasem.

„To mateřský znamínko. Líbí se mi. Neschovávej ho.“

„Tobě se líbí?“

„No jasně. Tobě ne?“

Antony se podíval jinam. Nevěděl, co na to má říct. O jeho znaménku se nikdo nikdy nezmiňoval; byl zvyklý předstírat, jako by neexistovalo.

„Je sexy.“ Najednou zněl její hlas naléhavě, měkce a zasstřené.

Antonymu se zrychlil dech. Ještě nikdy o něm nikdo neřekl, že je sexy. „Moje máma ho nenáviděla,“ vypadlo z něho, aniž to měl v úmyslu.

„Vsadím se, že to není pravda,“ odporovala Zara povzbudivě.

„Je to tak! Chtěla…“ Zarazil se. „Teď už na tom stejně nezáleží.“

„Jasně že záleží.“

Antony chvíli upíral pohled do země. Léta loajality vůči matce se střetla s náhlou, zoufalou touhou zbavit se dávného břemene.

„Chtěla, abych nosil pásku přes oko, která by to zakryla,“ vyhrkl nečekaně. „Pásku?“

Antony se otočil k Zaře. Nevěřícně na něj kulila oči.

„Když mi bylo asi sedm let. Zeptala se mě, jestli by mi nepřipadalo legrační nosit pásku přes oko. Jako pirát, řekla. A vytáhla takovou… takovou příšernou plastikovou věc na gumě.“

„Cos udělal?“

Antony zavřel oči a vzpomněl si na matku, jak se na něj dívala s mírně znechuceným výrazem, částečně maskovaným zářivým, neupřímným úsměvem. Píchlo ho na prsou a musel zhluboka, rozechvěle nabrat dech do plic.

„Jenom jsem se na tu pásku díval a pak jsem řekl, že když ji budu nosit, tak nic neuvidím. A ona se rozesmála a předstírala, že to byl jen vtip. Jenomže…“ Polkl. „Já věděl, že to není pravda. Už tenkrát jsem to poznal. Chtěla, ať si zakryju oko, aby nikdo neviděl moje mateřský znamínko.“

„Páni,“ vydechla šokované Zara. „Tvoje máma byla pěkná potvora.“

„Nebyla potvora!“ Antonyho hlas zakolísal. „Byla jen…“ Skousl si ret.

„Víš co? Něco ti řeknu. Mně to připadá sexy.“ Zara se posunula ještě blíž k němu. „Strašně sexy.“ Rozhostilo se nekonečné ticho. Jejich pohledy se setkaly.

„Dostaneš… dostaneš cevi… cervikální rakovinu z líbání?“ zeptal se Antony konečně. I jemu zněl vlastní hlas nezvykle zastřeně; srdce cítil až v krku.

„Myslím, že ne,“ odpověděla.

„To je dobře,“ přikývl.

Pomalu, nesměle jí položil paži kolem hubených ramen a přitáhl ji k sobě. Její rty chutnaly po mátě a dietní kole; její jazyk okamžitě vyhledal jeho. Ona už někoho libala, blesklo mu zmámeně myslí. Líbala mraky kluků. Nejspíš víc než já holek. Když se od sebe odtáhli, pozorně se na zadíval. Napůl čekal, že se mu bude smát, napůl čekal, že ho poníží nějakou jedovatou, dvojsmyslnou poznámkou.

Ale k jeho zděšení a úžasu se dívala do dálky a po tváři jí stékala slza. S hrůzou si představil její usvědčující obvinění a svoje zbytečné popírání a chabou obranu.

„Zaro, promiň!“ zalapal po dechu. „Nechtěl jsem…“

„Jen klid,“ řekla tiše. „Ty za nic nemůžeš. S tebou to nijak jak nesouvisí.“

„Takže ti nevadí…“ Zadíval se jí do oči a prudce se dechl.

„Jasně že mi to nevadí,“ ujistila ho. „Chtěla jsem, abys mě políbil. A tys to poznal.“ Otřela slzu, vzhlédla k němu a usmála se.

„Víš co? Chci, abys mě políbil ještě jednou.“

Než se dostala domů, měla Philippa hlavu jako střep. Potom, co se rozloučila s Fleur, která odjela taxíkem na nádraží Waterloo, se vydala na nákupy sama, přičemž zašla do levnějších obchodů, které Fleur přehlížela, kdežto ona potají upřednostňovala. Teď ji tlačily střevíce, měla rozcucháné vlasy a z trmácení londýnskými ulicemi byla upocená a zaprášená. Ale když otevřela dveře bytu, zaslechla z pracovny neznámý hlas. Rozbušilo se jí srdce vzrušením. Třeba Lambert pozval hosty. Možná ji čeká improvizovaná večeře a mejdan. Dobře, že má na sobě ten růžový kostýmek; aspoň si budou myslet, že se takhle obléká i ve všední dny. Vtrhla do haly, prohlédla se v zrcadle, nasadila kultivovaný a zároveň přívětivý výraz a otevřela dveře pracovny.

Ale Lambet byl sám. Hrbil se v křesle před krbem a poslouchal zprávu ze záznamníku. Hlas jakési ženy, kterou Philippa neznala, říkal: „Je zcela nezbytné, abychom se neodkladně setkali a prodiskutovali vaši situaci.“

„Jakou situaci?“ zeptala se Philippa.

„Žádnou,“ utrhl se na ni Lambert. Philippa zpozorovala, že na přístroji svítí červená kontrolka.

„Vždyť je na lince. Proč nezvedneš sluchátko a nepromluvíš s ní?“

„Mohla bys laskavě zavřít pusu?“ sykl Lambert.

Phillippa se na něj zadívala. Jak se odpoledne chýlilo ke konci, nabyla přesvědčení, že její manželství není tak úplně bez lásky, jak je líčila Fleur. Možná ještě není všechno ztracené. Odhodlání odejít od Lamberta postupně sláblo a zbyl po něm jen známý, nejasný pocit rozčarování z toho, že jí život nevyšel tak, jak si představovala.

Ale teď v ní rozhodnutí ožilo v plné síle. Hluboce se nadechla a sevřela ruce v pěst.

„Proč jsi na mne pořád tak sprostej?“ vykřikla.

„Cože?“ Lambert k ní zvolna otočil hlavu a upřel na ni pohled, v němž se očividně zračilo upřímně ohromení.

„Už toho mám dost!“ Philippa vešla do místnosti. Uvědomila si, že dosud drží v ruce dvě nákupní tašky, a postavila je na podlahu.

„Už mám dost toho, jak se mnou jednáš. Jako se služkou! Nebo s naprostým idiotem! Chci, abys mi projevil aspoň nějakou úctu.“ Triumfálně si dupla a litovala, že nemá žádné obecenstvo. Na jazyk se jí drala spousta trefných vět; v mysli se jí vybavovaly desítky výjevů z desítek přečtených románů. Připadala si jako romantická, odvážná hrdinka. „Brala jsem si tě z lásky, Lamberte,“ pokračovala a ztišila hlas do vzrušeného šepotu. „Chtěla jsem s tebou sdílet život. Tvé naděje i sny. Ale tys mi to nedovolil. Ignoruješ mě…“

„Já tě neignoruju!“ zvolal Lambert. „Co to meleš?“

„Chováš se ke mně jako k nesvéprávnému člověku,“ vyhrkla Philippa a vzdorně pohodila hlavou. „Ale už to dál snášet nebudu. Je konec.“

„Co… cože?“ Lambert ohromeně zaskřehotal. „Philippo, co je to sakra s tebou?“

„Na to se klidně zeptej sám sebe,“ prohlásila. „Odejdu od tebe, Lamberte.“ Zvedla bradu, posbírala nákupní tašky a zamířila ke dveřím. „Odejdu od tebe, a i kdyby ses rozkrájel, nic na tom nezměníš.“

Kapitola čtrnáctá

Po příjezdu z Londýna narazila Fleur v hale na Geoffreyho Forrestera, kapitána Greyworthského golfového klubu, jak si potřásá pravicí s Richardem.

„Hleďme!“ zvolal Geoffrey, když ji uviděl. „Přicházíte právě včas, abyste vyslechla báječnou zprávu. Mám to povědět Fleur já, nebo jí to raději prozradíš ty, Richarde?“

„Co se děje?“ zajímala se Fleur.

„Geoffrey mi zrovna oznámil, že pokud mám zájem, nominují mě na kapitána klubu,“ řekl Richard. Fleur se na něj zadívala. Očividně se snažil zachovat nevzrušený výraz, ale v koutcích úst mu poškubával úsměv a oči zářily uspokojením.

„Jak už jsem Richardovi řekl, výbor s jeho nominací jednohlasně souhlasil,“ objasňoval Geoffrey. „A ujišťuju vás, že se to nestává často.“

„Blahopřeju, miláčku,“ usmívala se Fleur. „Mám velkou radost.“

„Bohužel už musím běžet,“ řekl Geoffrey a podíval se na hodinky. „A ty, Richarde, mi zítra dopoledne dej vědět, jak ses rozhodl.“

„Spolehni se,“ slíbil Richard. „Přeju dobrou noc, Geoffreyi.“

„Pevně doufám, že vás oba uvidíme na Klubovém poháru,“ dodal Geoffrey. „Tentokrát žádné omluvy nepřijímáme, Richarde.“ Dobromyslně se na Fleur zakřenil. „Ještě maličkost, Fleur. Není načase, abyste se taky naučila hrát golf?“

„Obávám se, že mi chybí pravá duše golfistky,“ pravila Fleur s úsměvem.

„Nikdy není pozdě,“ mínil Geoffrey. „Však my už vás přesvědčíme. Mám pravdu, Richarde?“

„Rozhodně,“ řekl Richard, vzal Fleur za ruku a láskyplně ji sevřel. „A pevně věřím, že se nám to podaří.“

Dívali se, jak se jeho auto vzdaluje po příjezdové cestě a pak vešli do domu.

„O jakém rozhodnutí Geoffrey mluvil?“ zeptala se Fleur.

„Řekl jsem mu, že nominaci neodsouhlasím dřív, než se poradím s tebou,“ odpověděl.

„Cože?“ žasla Fleur. „Ale proč? Ty jsi přece odjakživa chtěl být kapitánem, je to tak?“

Richard vzdychl. „Jistěže chci – do jisté míry. Ale není to tak jednoduché. Hodnost kapitána je jednak velká čest a jednak obrovský závazek.“ Uchopil pramen Fleuřiných vlasů a přejel si jimi rty.

„Pokud tu funkci přijmu, budu muset trávit v klubu mnohem víc času než v poslední době. Budu muset častěji hrát, abych se dostal do někdejší formy, účastnit se schůzek a jednání…“ Rozhodil ruce. „Je toho spousta. A to znamená, že budu mít míň času na tebe.“

„Ale budeš kapitán! Copak ti to nestojí za to?“ Fleur zúžila oči.

„Copak být kapitánem Greyworthského klubu byl tvůj tajný sen?“

„Je to zvláštní,“ pronesl Richard zamyšleně. „Léta jsem si myslel, že je to jediná věc, po které toužím. Stát se kapitánem Greyworthského klubu byl můj cíl. A teď, když mám ten cíl nadosah, vlastně ani nevím, proč jsem o něj tolik usiloval. Hranice mých snů a tužeb se malinko posunuly.“ S úsměvem pokrčil rameny. „Možná bych spíš měl říct, že se posunula osmnáctá jamka.“

Rozesmál se, ale Fleur se roztržitě mračila, jako by nad něčím mudrovala. „Nemůžeš se jen tak vzdát svého cíle,“ namítla bezmála rozhořčeně. „Vždyť ses o to snažíš skoro celý život.“

„Nevidím jediný důvod, proč bych se toho nemohl vzdát,“ odporoval Richard. „Teď se především nabízí otázka, proč jsem se o to tolik snažil? Co na tom, že ta nabídka už pro mě nemá takový význam jako dřív?“ Potřásl hlavou. „Co když je mi milejší trávit čas raději s tebou než pobíhat po dráze s tím či oním nudným patronem z místního golfového klubu?“

„Richarde, teď už z toho nemůžeš tak jednoduše vycouvat!“ zvolala. „Nemůžeš se spokojit jen s… s poklidným monotónním životem. Vždycky jsi chtěl být kapitánem klubu, a teď k tomu máš příležitost. Člověk by měl využít každou šanci, kterou mu život nabízí. I kdyby to znamenalo –“ Odmlčela se a ztěžka, rozčileně oddychovala.

„I kdyby to znamenalo, že bude nespokojený?“ Richard se zasmál.

„Možná. Je lepší nepromarnit příležitost a být nespokojený než ji nechat proklouznout mezi prsty a později toho litovat.“

„Fleur…“ Vzal ji za ruce a zlíbal je. „Jsi neobyčejná žena. Jedinečná a výjimečná. Neumím si představit manželku, která by byla chápavější a nesobečtější než ty…“

‚Až na to, že já nejsem tvoje manželka,“ namítla Fleur pomalu.

Richard se na ni zadíval. Zhluboka se nadechl a zpříma se jí zahleděl do očí. „Fleur,“ začal.

„Richarde, musím se osprchovat a převléknout,“ upozornila ho, než mohl cokoli říct. „Z toho londýnského výletu jsem celá uprášená a uondaná.“ Uvolnila ruce, z jeho sevření a rychle zamířila ke schodům.

„Jistě,“ souhlasil Richard tiše. Po chvíli se na ni usmál. „Musíš být unavená. A ani jsem se nezeptal, jak probíhala ta zádušní mše?“

„Nakonec jsem na ni nešla,“ svěřila se mu. „Trochu jsem se zdržela s Philippou.“

„Výborně. Jsem rád, že jste se spolu sblížily.“

„A díky za šampaňské,“ dodala z poloviny schodiště. „Dočista nám to vyrazilo dech.“

„Vážně?“ usmál se Richard. „Doufal jsem, že to bude velké překvapení.“

Fleur zamířila rovnou do koupelny, roztočila kohoutky nad vanou a zamkla dveře. Měla v hlavě zmatek a potřebovala si srovnat myšlenky. S povzdechem se posadila na sedátko, ohavnou čalouněnou zbytečnost, a zadívala se na sebe do zrcadla. A jaký životní cíl má ona? Odpověď jí vytanula na mysli vzápětí, aniž o ní musela uvažovat. Jejím cílem je nashromáždit velké množství peněz. Ale co je velké množství? Kupříkladu deset milionů liber. Kdyby se provdala za Richarda, měla by je.

„Ale ne sama pro sebe,“ řekla nahlas svému obrazu. Vzdychla a zula si střevíce. Bez ohledu na měkkou nákladnou kůži svršků bot a na nespočet taxíků, jimiž se vozila, měla z pobíhání po londýnské dlažbě bolavé a oteklé nohy. Zapřemítala, jestli by se vůbec dokázala vypořádat s pozicí Richardovy manželky. Paní Fleur Favourová z Greyworthu. Mírně se zachvěla. Ta pouhá představa ji dusila. Muži

se po svatbě mění. Richard by jí koupil kostkováné kalhoty a očekával, že začne hrát golf. Přidělí jí kapesné. Bude vedle ní každé ráno, až se probudí, a bude se na ni usmívat oním dychtivým, nevinným úsměvem. Kdyby se naplánovala cestu do zahraničí, jel by s ní.

Ale na druhou stranu… Fleur si skousla ret. Na druhou stranu má spoustu peněz. Je to příležitost, na jakou už nemusí do smrti natrefit. Netrpělivě si svlékla sako a přehodila je přes věšák na ručníky. Černé hedvábí ji najednou připomnělo odpolední zádušní mši, na kterou nakonec nešla. Další promarněná příležitost. Na koho tam mohla narazit? K jakému šťastnému setkání by možná došlo, kdyby se tam ochomýtala?

„Tak už se konečně rozhodni,“ oslovila zrcadlo. Stáhla si sukni a rozepnula podprsenku. „Buď ber, co máš po ruce, nebo zmiz.“

Strhla si punčocháče, posadila se na vanu a přehodila nohy přes okraj. Sotva je ponořila do horké, napěněné lázně, cítila, jak se jí uvolňují napjaté svaly a z mysli mizí zbytečné úvahy.

Vtom někdo zaklepal na dveře. Fleur sebou poplašeně trhla.

„To jsem já,“ ozval se Richardův hlas. „Přinesl jsem ti skleničku vína.“

„Díky, miláčku!“ zavolala. „Za minutku si ji vezmu.“

„A volá ti Philippa. Chce s tebou mluvit.“ Fleur obrátila oči v sloup. Pro dnešek má Philippy dost. „Vyřiď jí, že se později ozvu.“

„Jak si přeješ. Skleničku nechám na zemi,“ odpověděl Richard.

„Hned za dveřmi.“

Představila si ho, jak se sklání, opatrně pokládá skleničku na koberec přede dveřmi koupelny, zadívá se na ni a přemítá, jestli by ji nemohla omylem převrhnout, pak se znovu skloní, přemístí ji o pár centimetrů dál a po špičkách odchází. Přehnaně obezřetný a prozíravý chlapík. Jestlipak jí dovolí, aby utratila všechny jeho peníze? Nejspíš ne. Pak by si ho ovšem brala zbytečně.

Phiilppa položila sluchátko a skousla si ret. Zarudlý opuchlý obličej jí smáčela čerstvá záplava slz. Měla pocit, jako by jí někdo rval vnitřnosti z těla. Kromě Fleur už neví o nikom, komu by mohla

zavolat. Komu by se mohla svěřit. Musí mluvit s Fleur, a Fleur je ve vaně.

„Panebože,“ zasténala nahlas. „Panebože, pomoz mi.“

Sklouzla z pohovky na podlahu a hystericky se rozvzlykala, křečovitě si svírala břicho a kymácela se dopředu a dozadu. Růžový kostým měla zmačkaný a potřísněný slzami, ale bylo jí jedno, jak vypadá. Stejně ji nikdo nevidí. Nikdo ji neslyší.

Před půlhodinou práskl Lambert dveřmi a nechal ji o samotě, otupělou a stravovanou mlčenlivým ponížením. Chvíli se choulila na pohovce, ochromená a strnulá, protože při sebenepatrnějším pohybu se jí bolestivě sevřel žaludek a z očí znovu vytryskly slzy. Po chvíli, jen co se trochu zklidnila, se dopotácela k telefonu, vytočila číslo Maples a hlasem, který zněl doufejme normálně, požádala o Fleur. Fleur, běželo jí zoufale hlavou. Fleur. Jen kdybych si mohla promluvit s Fleur.

Ale Fleur byla ve vaně a k telefonu jít nemohla. Když se rozloučila s otcem, znovu se rozplakala, svezla se na zem a nechápala, proč den, který začal tak báječně, musí tak strašlivě skončit, utopený v bahně ponížení.

Vysmál se jí. Za prvé se jí Lambert vysmál. Jeho zlomyslný výsměšný smích ji přinutil, aby napřímila ramena, neohroženě se mu zadívala do očí a prohlásila ještě vzdornějším hlasem než předtím:

„Odcházím od tebe.“ Tělem jí proudil mocný příliv adrenalinu, na rty se jí dral úsměv a napadlo ji, že tohle měla udělat už dávno.

„Myslím, že budu bydlet u otce,“ dodala věcným tónem. „Dokud si nenajdu vlastní byt.“

Lambert k ní vzhlédl a osopil se na ni: „Philippo, laskavě zavři zobák.“

„Lamberte, copak to nechápeš? Odcházím od tebe.“

„Neodcházíš.“

„Ale ano!“

„Na to sakra zapomeň.“

„Ty mě nemiluješ, tak jaký má smysl, abychom byli spolu?“

„Jsme kurva manželé. Stačí?“

„No, tak třeba už nechci, abysme byli kurva manželé!“ vykřikla.

„Jenomže já chci!“

Lambert se zvedl z křesla, přistoupil k ní a vzal ji za zápěstí.

„Nikam nepůjdeš, Philippo,“ řekl hlasem, jakým s ní ještě nikdy nemluvil. Hlasem, který jí naháněl hrůzu. V obličeji byl rudý jako rak a celý se chvěl. Vypadal, jako by byl posedlý. „Nikam nepůjdeš, je to jasný?“

V tu chvíli se cítila polichocená. Zadívala se do jeho zoufalé tváře a napadlo ji: To je láska.Tak on mě skutečně miluje. Už už se chystala vyjít mu vstříc, pohladit ho po tváři a říct mu: Miláčku! Jak se k ní přitočil, cítila, že jí tvář projasnil úsměv, a připravila se na vášnivé, smířlivé objetí. Ale on ji zničehonic hrubě popadl za krk.

„Neodejdeš ode mě,“ sykl. „Nikdy ode mě neodejdeš!“ Sevření jeho prstů sílilo, až už se jen stěží mohla nadechnout, až cítila, že z toho tlaku začne dávit, až se jí dělaly mžitky před očima.

„Řekni, že ode mě neodejdeš: Řekni to!“

„Neodejdu… od… tebe,“ vypravila ze sebe chraplavě.

„Takhle je to lepší.“

Najednou ji pustil a odhodil na pohovku jako hračku, která se mu znelíbila. Ani nezvedla hlavu, když odešel. Ani se ho nezeptala, kam jde. Cítila se strašně. Příšerně… Když uslyšela, jak za sebou práskl dveřmi, samou úlevou se rozplakala. Konečně se dovlekla k telefonu, navolila číslo Maples a požádala o jedinou osobu, které se s tím vším mohla svěřit. Kdovíjak se jí podařilo promluvit s otcem, aniž by její hlas prozrazoval sebemenší rozrušení, aniž by jí jedinkrát selhal. Kdovíjak se jí podařilo ho ujistit, že to nevadí, ahoj, tati, a brzy na shledanou. Ale jen co položila sluchátko, zhroutila se na koberec jako uzlíček neštěstí a žalu. Protože Fleur není momentálně k dispozici a Philippa nemá nikoho jiného, na koho by se mohla obrátit.

Richard položil sluchátko a několik vteřin se na ně zálibně díval. Těšilo ho, že Philippa chtěla mluvit s Fleur spíše než s ním. To je jen další důkaz toho, že Fleur se postupně stává členkou jejich rodiny a že přirostla k srdci nejen jemu ale i všem ostatním. Gillian má Fleur každopádně moc ráda. Také Antony v její společnosti viditelně

pookřeje a Richard se v duchu usmál – a nemluvě o tom, že Zara se mu očividně líbí.

Během léta se Fleur stala tak samozřejmou součástí jejich života, že si stěží dokázal představit, jak bez ní předtím mohli existovat. Zpočátku pro ně byla cizí, zvláštní žena s divnými nápady, která ani trochu nezapadala do životního stylu, jaký vedli. Zato teď… Richard svraštil čelo. Teď jim připadá úplně normální. Prostě Fleur. Jestli se změnila ona nebo se změnili oni, to nebyl s to rozhodnout.

A změna se neudala jenom v rodině, pokračoval v úvahách a nalil si skleničku vína. Nesouhlasné pohledy, které ji vítaly v klubu, postupně zmizely. Pomluvy a dohady ustaly. Teď vzbuzovala Fleur v Greyworthu stejný respekt jako on a jeho nominace na kapitána golfového klubu byla projevem úcty nejen jemu, ale i jí.

Richard potřásl hlavou. Je nejvyšší čas jednat, uspořádat své záležitosti i svůj život. Nejvyšší čas koupit zásnubní prsten a oficiálně požádat Fleur, aby se stala jeho ženou.

Fleur si nenašla čas zatelefonovat Philippě ani do oběda následujícího dne.

„Už zase volala,“ hlásila Gillian z kuchyně, kde krájela rajčata.

„Když jsi byla ve fitcentru na testech fyzické zdatnosti. Byla hrozně zklamaná, že tě už potřetí nezastihla.“

„Koukám, že mám skvělou kondici,“ prohlásila Fleur, když prozkoumávala list papíru s výsledky. „Ale mizernou kapacitu plic.“ Zvedla hlavu. „To by mě zajímalo, čím to je.“

„Moc kouříš,“ mínila Zara.

„Vždyť nekouřím!“

„Ne, ale kouřila jsi.“

„Jen krátce,“ ospravedlňovala se. ‚A půl roku jsem žila ve Švýcarských Alpách. Tamní vzduch přece vyléčí každou plicní chorobu, je to tak?“

„Taky ti zase telefonoval ten tvůj kamarád, Johnny,“ pokračovala Gillian a mrkla na trhací blok vedle kuchyňského telefonu. „To už je tenhle týden počtvrté, co se po tobě sháněl.“

„Proboha,“ vykřikla Zara. „To jste se vy dva pořád ještě nedohodli?“

„Byl strašně neodbytný,“ dodala Gillian. „Trval na tom, abys mu určitě zavolala. Musela jsem mu slíbit, že se tě pokusím přesvědčit.“

„Nemám na Johnnyho vůbec náladu,“ zakabonila se Fleur.

„Zavolám mu později.“

„Zavolej mu hned!“ naléhala Zara. „Jestli chce, abys mu zavolala, má k tomu pádnej důvod. Co když je to naléhavý?“

„V Johnnyho životě není nic naléhavého,“ podotkla Fleur jízlivě.

„Nemá jedinou starost.“

„A ty nejspíš jo, viď?“ odsekla Zara.

„Zaro,“ přerušila ji Gillian diplomaticky, „co kdybys mi šla natrhat pár jahod?“

Na několik vteřin zavládlo ticho, během něhož Zara propalovala Fleur pohledem. „Tak jo,“ souhlasila posléze a vstala.

„Možná si najdu čas a přece jen Johnnymu zavolám,“ prohodila Fleur, soustředěná na své nehty. „Ale jen možná.“

Lambertovo rozpoložení nemělo daleko do psychického kolapsu. Seděl v kanceláři, cupoval prsty list papíru a civěl z okna, neschopný sebenepatrnějšího soustředění. V uplynulých několika dnech obdržel od Eriky Fortescueové z První banky tři vzkazy. V každém ho naléhavě vyzývala, aby jí neodkladně zatelefonoval. Zatím se jí úspěšně vyhýbal a ani jednou s ní nepromluvil. Ale věčně před ní utíkat nemůže. Co když za ním přijde až do kanceláře? Co když zavolá Richardovi?

Jeho dluh teď činil tři sta třicet tisíc liber. Cítil, jak mu na čele vyvstal studený pot. Jak to, že je to tolik? Není možné, že takhle utrácí. Nenapadá ho, co si za to mohl pořídit. Měl auto, pár obleků, troje náramkové hodinky. Má pár přátel; kámošů s manželkami, které si kupoval láhvemi brandy, vstupenkami do opery, lístky na kriketové zápasy. Vždycky předstíral, že jim předhazuje bezplatné pamlsky a oni mu pokaždé uvěřili. Kdyby si někdy mysleli, že to platí z vlastní kapsy, uvedlo by je to do rozpaků. A nejspíš by se mu vysmáli. Lambert zrudl hněvivým ponížením. Co jsou vlastně zač ti

jeho takzvaní přátelé? Lehkovážní idioti, jejíchž jméno se ani neobtěžuje zapamatovat. Koneckonců za to můžou oni: chtěl je pobavit a dostal se do maléru.

Ale na co si to Emily hrála, když mu slibovala, že z něho bude boháč. Co to její chytračení mělo sakra znamenat? Zaplavil ho spravedlivý vztek. A proklel svou bývalou tchyni za to, že umřela, za to, že se jednoduše vypařila a nechala za sebou nevyřešené záležitosti. Čeho se má chytit? Opravdu bude Philippa bohatá? Dostane někdy ty peníze? Nebo si to Richard rozmyslel? Co když si Emily tu pohádku o svěřenském fondu jen vymyslela? To by té manipulativní bestii bylo podobné. Vyprovokovala v něm představy o tom, že bude bohatý; postrkovala ho, aby najednou utrácel víc než kdykoli předtím. A teď je zadlužený a její sliby a vábení jsou pohopouhé výmysly.

Až na to – Lambert si skousl ret –, že si nemůže být jistý, že to jsou výmysly. Dosud je docela možné, že Richard konečně vyloží karty. Možná přece jen převede na Philippu aspoň nějaké peníze. Možná až jí bude třicet, stane se z ní milionářka, jak mu slibovala Emily. Anebo se teď Richard rozhodl počkat o něco déle – až jí bude pětatřicet nebo konce čtyřicet…

Nejistota ho mučila a doháněla k šílenství. A neexistuje způsob jak se dopátrat pravdy. Richard je tajnůstkářský mizera – Lambertovi nikdy nic neřekne – a Philippa pochopitělně o ničem neví. Philippa totiž nikdy o ničem neví, dokud se jí to nestrčí pod nos. Náhle se mu vybavil její zrudlý zkřivený obličej z předešlého večera. Když odcházel z bytu, ležela na pohovce a brečela. Od té doby ji neviděl.

Až teď, s odstupem, si uvědomoval, že na její chabé výhrůžky o odchodu reagoval nepřiměřeně. Samozřejmě to nemyslela vážně. Philippa by od něho za nic na světě neodešla. Přesto ho vyděsila. Cítil, jak ho prostupuje ochromující panika provázená odhodláním jí v tom za každou cenu zabránit. Musí manželství s Philippou udržet a navenek se tvářit, že je mezi nimi všechno v nejlepším pořádku – přinejmenším do té doby, než zjistí, na čem je. A pod vlivem stresu a nejistoty se přestal ovládat. Možná to malinko přehnal, možná ji rozrušil až příliš. Ale teď si aspoň přestane vyskakovat a dá na nějaký čas pokoj a on si zatím urovná finanční záležitosti.

Vtom zazvonil telefon. Lambertem projela vražedná vlna živočišného strachu. Možná volá Erica Fortescueová z První banky, prolétlo mu myslí. Je dole v recepci; vyjíždí výtahem nahoru…

Po druhém zazvonění chňapl po sluchátku.

„Prosím?“ vyštěkl a přitom se snažil ovládnout vzrušení.

„Lamberte?“ Byla to jeho sekretářka Lucy. „Jen jsem vám chtěla oznámit, že jsem tu schůzku přehodila na jindy.“

„To je dobře,“ řekl Lambert a hovor ukončil. Momentálně žádnou obchodní schůzku nezvládne; nedokáže s nikým normálně komunikovat.

Neměl by prostě zajít za Richardem, vysvětlit mu situaci a požádat ho, aby ho založil? A byl by vůbec ochotný půjčit mu tak vysokou částku? Znovu mu před očima vyvstala osudová suma a on se bezděčně zachvěl. Obnos, který ve srovnání s Philippiným budoucím majetkem vypadal zanedbatelně, se teď zdál vyloženě výstřední. Zavřel oči a představil si rozhovor s Richardem. Jak ho pokorně žádá o výpomoc; jak mlčky sedí, zatímco mu Richard káže. Jeho život se změní v peklo. V nikdy nekončící zlý sen.

A za všechno může Larry Collins, pomyslel si iracionáně. Larry, jeho kámoš z banky. Larry, který mu vysloveně nabídl, ať překročí limit. Oslnilo ho Lambertovo ujištění, že Philippa co nevidět dostane několik milionů. Ujistil ho, že je jejich váženým zákazníkem. Na dokumentaci prý nezáleží, limit lze zvýšit automaticky. Kdyby Larry nebyl tak nespolehlivý pitomec, kdyby jeho nadřízení nebyli slepí, tak by se Lambert nikdy tak nesmyslně nezadlužil a nemusel se teď potýkat s takovými potížemi. Ale nikoho nenapadlo, aby zkontroloval záznamy, a zatím jeho dluh utěšně narůstal – a pak zničehonic dostal Larry padáka. Tím se ocitl mimo hru, nikdo mu už nic nedokáže a ten, kdo je po uši v bryndě a musí dát všechno do pořádku, je Lambert.

Co si počne? Kdyby se držel původního plánu, tedy odkrojil z desetimilionového účtu padesát tisíc a předhodil jim bance, aby ji na čas umlčel, musel by vymyslet, jak peníze do konce roku Richardovi vrátí. Nechat to plavat nepřipadá v úvahu; Richard by si tak velkého úbytku okamžitě všiml. Padesát tisíc není málo. Kromě toho by Lambe potřeboval další krátkodobý úvěr. Kdo mu ho ale schválí

když Larry v bance už nepracuje? Kdo mu přiklepne další úvěr bez potvrzení o založení Philippina svěřenského fondu? Bezvýchodnost situace ho drtila jako balvan. Kdyby měl v ruce nějaký důkaz, něco, co by některého z těch připitomělých úředníčků přesvědčilo, aby mu poskytl další úvěr. Nějaký dokument nebo dopis. Cár papíru s Richardovým podpisem. Cokoli…

Kapitola patnáctá

Dva týdny nato seděl Richard v kanceláři Olivera Sterndalea a podepisoval kupu rozmanitých úředních listin. Po posledním podpisu nasadil kryt na Oliverovo plnicí pero a s úsměvem se na svého přítele zadíval.

„Tak, a je to,“ prohlásil. „Hotovo.“

„Spíš bych řekl dokonáno,“ podotkl Oliver nevrle. „Uvědomuješ si, že teď jsi v podstatě žebrák?“

Richard se zasmál.

„Olivere, jsem sice lehčí o deset milionů liber, ale pořád mi zbylo až nestydatě dost peněz, které mi říkají pane. Ale to ty jistě víš.“

„Nic takového nevím,“ řekl Oliver. Zadíval se na Richarda a zajiskřilo mu v očích. „Nicméně, vzhledem k tomu, že jsi touhle transakcí byl doslova posedlý, smím ti poblahopřát k jejímu úspěšnému uskutečnění?“

„Smíš.“

„Takže – gratuluju, příteli.“

Oba se podívali na smlouvy v několika kopiích, srovnané na stole v objemných hromádkách.

„Z tvých ratolestí se stanou nesmírně zámožní mladí lidé,“ poznamenal Oliver. „Už ses rozhodl, kdy jim to oznámíš?“

Richard zavrtěl hlavou. „Ještě ne. Myslím, že to tolik nespěchá.“

„Jistě, času je dost,“ souhlasil Oliver. „Ale musíš je na to trochu připravit. Především Philippu. Jistě nechceš, abys v předvečer jejích třicátých narozenin zničehonic hledal vhodná slova, jak jí sdělit, že z ní bude multimionářka. Podobná oznámení mívají opačný účinek, než jaký očekáváš.“

„Toho jsem si samozřejmě vědom,“ ujistil ho Richard. „Tak mě napadá, že za pár týdnů přivedu Philippu i Antonyho sem a společně jim to vysvětlíme. Koneckonců jsi správce fondu.“

„Dobrý nápad,“ přikývl Oliver. „Přímo geniální.“

„Možná mi to neubudeš věřit, ale teď se cítím jaksi svobodnější,“ svěřil se Richard znenadání. „Ta záležitost nade mnou kupodivu visela jako Damoklův meč. Ale teď mám pocit, že konečné můžu –“

„Začít znova?“

„Správně.“

Oliver si tlumeně odkašlal.

„Richarde, existuje něco, o čem bych jako tvůj pravník měl vědět?“

„Jsem přesvědčený, že ne.“

„Ale slibuješ, že kdyby se přece jen něco vyskytlo, řekl bys mi

to?

„Spolehni se.“ Richard se malinko nepřítomně pousmál a Oliver

si ho přísně změřil.

„A tím nemyslím pohlednici z Las Vegas s radostnou zprávou, že jsi vlezl do chomoutu.“

Richard se upřímně rozesmál. „Olivere, za koho mě proboha máš?“

„Za slušného, rozumného chlapa a dobrého přítele,“ Oliver se na Richarda upřeně zadíval. „A obávám se, že potřebuješ ochránit.“

„A před kým, proboha?“

„Sám před sebou. Před svou velkorysostí.“

„Olivere, můžeš laskavě přestat mluvit v hádankách?“

„Mluvím zcela jasně. Jen mi slib, že než se oženíš, řekneš mi o tom. Nic víc nežádám.“

„Copak jsem před tebou někdy něco tajil, Olivere? A vůbec, kdo tvrdí, že se budu ženit?“ Oliver se ironicky ušklíbl.

„Opravdu ti na to mám odpovědět? Pokud máš zájem, uvedu nejmíň tucet jmen. Včetně své manželky.“

„Raději si to nech pro sebe.“ Richard se uchechtl. „Popravdě řečeno, už dávno je mi lhostejné, jaké klepy o mně kdo šíří. Ať si každý říká, co chce.“

„A tobě na tom někdy záleželo?“ Richard se chvíli zamyslel.

„Mně vlastně ne. Zato Emily se tím hluboce trápila. A tak jsem si z toho taky dělal hlavu – přesněji kvůli ní.“

„Jistě,“ přisvědčil Oliver. „To chápu.“ Usmál se na Richarda.

„Opravdu ses hodně změnil, kamaráde.“

„Skutečně?“ podivil se Richard nevinně.

„Však ty to moc dobře víš.“ Oliver se odmlčel. „A teď vážně.

Jsem moc rád, že ti všechno vychází, Richarde. Zasloužíš si to.“

Richard pokrčil rameny. „Těžko soudit, jestli si to vůbec zasloužím. Ale každopádně ti děkuju, Olivere.“ Chvíli si navzájem hleděli do očí. Pak se Richard odvrátil. „Jsem rád, že se v sobotu dopoledne ukážeš v Greyworthu a účastníš se Klubového poháru.“

„Bude mi potěšením.“ Oliver se uvelebil v židli. „Jsem na řadě až ve dvanáct. Kdy zahajuješ ty?“

„V půl dvanácté. Ještě budu mít dost času na procvičení hry v jamkovišti. Letos v létě jsem moc často nehrál.“

„Já vím,“ smál se Oliver. „Vždyť říkám, že ses změnil.“

Kolem jedenácté byla Philippa konečně přichystaná na cestu. Naposledy se na sebe podívala do zrcadla a nesoustředěné si zatahala za pramínek vlasů.

„Tak pojď,“ pobízel ji Lambert. „Nezapomeň, že odpaluju už v jednu.“

„Máš dost času,“ odpověděla Philippa bezvýrazným hlasem, a aniž se mu podívala do očí, sešla za ním po schodech.

Jak k tomu vlastně došlo, ptala se v duchu nejmíň posté sama sebe poté, co oba nastoupili do auta. Jak mohla bez jediné otázky a sebemenších protestů Lambertovi dovolit, aby se k ní vrátil? Tři dny po střetu vešel do bytu, v ruce láhev vína a kytici růží.

„To je pro tebe,“ prohlásil bezmála hrubě na prahu obývacího pokoje. V šoku prudce otočila hlavu od televizoru. Byla přesvědčená, že ho už nikdy neuvidí. V jednu chvíli dokonce uvažovala o výměně zámku u dveří, ale když zjistila, kolik by to stálo, rozhodla se investovat raději do bedny Baileys. Než se Lambert vrátil, likvidovala už čtvrtou láhev. Napadlo ji, že jí alkohol nejspíš zatemnil smysly, protože když se na něj podívala, jak stojí ve dveřích, nepošklebuje se ani není arogantní, i když se netváří výloženě kajícně, shledala, že k němu necítí absolutně nic. Usilovně se snažila rozdmýchat v sobě vztek a nenávist, o níž věděla, že jí v hloubi srdce doutná; snažila se vymyslet nějako trefnou poznámku, jíž by ho počastovala. Ale nenapadlo ji nic jiného než „mizero“. A

když ze sebe to jediné slovo vypravila, znělo tak otřepaně a bezvýrazně, že se snad ani nemusela namáhat.

Dal jí květiny a ona se na ně zadívala a pomyslela si, že jsou docela pěkné. Pak otevřel láhev vína a nalil jí plnou skleničku, a přestože se jí malinko zvedal žaludek, vypila ho. A jakmile si od něho vzala růže a napila se vína, které jí nabídl, jako by se mlčky dohodli, že se k ní vrací, je mu odpuštěno a že trhlina v jejich vztahu se zacelila.

Philippě připadalo, že k tomu incidentu vlastně vůbec nedošlo. Jako by Lambertovi nikdy nevyhrazovala, že od něho odejde, jako by se jí on nikdy nedotkl. Jako by všechen ten křik a pláč vůbec nezazněly. On se o tom ani slovem nezmínil, ona k tomu nenašla odvahu. Pokaždé, když se to chystala naťuknout, udělalo se jí zle a rozbušilo se jí srdce, a tak bylo mnohem snazší mlčet. A jak dny plynuly, celá záležitost se zdála čím dál nereálnější a absurdnější a Philippa začala pochybovat o tom, že se kdy vzchopí a promluví s ním.

A přesto tolik chtěla. Chtěla na něj zase zakřičet; vyburcovat se k zuřivosti a ječet na něj, dokud by ho nepřemohly výčitky svědomí. Toužila si tu zkušenost zopakovat a tentokrát by z ní vyšla jako hrdinka, jako vítězka. Zároveň si přála posbírat v sobě tolik energie, aby to byla schopná vypovědět celému světu.

Protože to nikdo neví. Fleur to neví; její otec to neví; žádná z jejích kamarádek to neví. Prošla zatím nejhorší krizí ve svém životě, podařilo se jí ji přečkat, ale nikdo o tom neví. Fleur se jí ještě neozvala. Už je to déle než dva týdny, a ona jí pořád nevolá.

Philippa cítila, jak se jí do očí derou zlostné slzy. Upřela pohled z okna. Zpočátku telefonovala do Maples, zoufalá a posedlá po rozhovoru s Fleur, toužící po pomoci a radě. Pak se Lambert vrátil domů a navenek to vypadalo, že pošramocený vztah jakž takž pozáplatovali – jenže Philippa chtěla i přesto vylíčit svůj příběh Fleur, ale ne proto, aby se dočkala nějaké rady, ale šokovaného obdivu, s nímž by na její historku jistojistě reagovala. Pokaždé, když zazvonil telefon, běžela k němu v naději, že je to Fleur, připravená jí tlumeným hlasem sdělit, co se jí stalo, připravená vychutnat ohlas na opačném konci linky. Ale Fleur nevolala a nevolala a nakonec

přestala Philippa její telefonát očekávat. Pokoušela se ji omluvit tím, že možná nerada telefonuje. A možná jí žádný z jejích vzkazů ani nevyřídili. A možná jí volala zrovna ve chvíli, kdy Philippa s někým hovořila.

Ale dneska je to jiné; dneska telefon nepotřebují. Bude mít Fleur jenom pro sebe a všechno jí vypoví, náležitě šťavnatě a dramaticky. Při té představě ji zaplavilo vzrušené očekávání. Popíše jí veškeré podrobnosti toho, co ji potkalo. A Fleur ohromí, že Philippa přečkala takové trauma sama, možná se i zastydí a potrápí ji výčitky svědomí.

Neměla jsem nikoho, kdo by mi pomohl, ukončila by Philippa své vyprávění lhostejným tónem. A ty ses mi neozvala… Mírně by pokrčila rameny. Byla jsem zoufalá. A zapíjela žal alkoholem.

Drahoušku! To snad ne. Připadám si jako zločinec! Fleur by se jí omluvila a pak by ji uchopila za ruce v prosebném gestu. Ale ona by jen znovu pokrčila rameny.

Zvládla jsem to, prohlásila by nevzrušeně. Prostě jsem to zvládla.

Ale nebylo to vůbec snadné.

„Cože?“ zeptal se jí náhle Lambert. „To mluvíš na mě?“

„Ach…,“ vyjekla a zčervenaly jí tváře. „Ne. Nemluvím,“

„Takže si povídáš sama se sebou,“ řekl Lambert. „Není divu, že tě všichni považujou za cvoka.“

„To není pravda! Nikdo si nic takového nemyslí!“ bránila se Philippa.

„Jak je libo.“ Ucedil Lambert. Philippa se na něj zaškledila a pokoušela se vymyslet nějakou důvtipnou odpověd‘, ale ve skutečném světě jí mysl selhávala, slova odpírala poslušnost a rozplývala se na jazyku. V duchu se už zase viděla s Fleur, která vyslechne její příběh a žasne, vezme ji za ruku a slíbí, že ji už nikdy nenechá na holičkách.

„Paráda,“ pochvalovala si Zara, když se s Antonym blížil k budově klubu. „Všude samý praporky.“

„Vlajkosláva.“

„Cože?“

„Říká se tomu vlajkosláva.“ Zara na něj vrhla pochypovačný pohled. „Zkrátka a dobře, když se hraje o klubový pohár, pokaždé se to tu takhle vyzdobí,“ pokračoval Antony. „A na zahradě vyhrává kapela. Je to docela zábavný. A pak se podává čaj a zákusky.“

„Ale nejdřív musíme projít celý golfový hřiště.“

„O to jde především.“

Zara dramaticky vzdychla a sklesla na schůdky před klubem.

„Poslyš,“ oslovil ji Antony úzkostlivě a posadil se vedle ní.

„Pochopím, jestli mi nechceš nosit hole. Je strašný horko a… a vůbec.“

„Ty se mě chceš zbavit?“

„Ne! Jasně že ne.“

„Tak jo. Jsme domluveni.“ Úkosem se na něj zadívala. „Jsi nervózní?“

„Ani ne.“

„Kdo bude lepší? Ty, nebo tvůj táta?“

„Hádám, že táta. Jako vždycky.“

„Jenže netrénoval celý týden jako ty.“ Antony rozpačitě pokrčil rameny. „Stejně… Hraje zatraceně dobře.“ Chvíli seděli mlčky.

„A ty zase zatraceně dobře líbáš,“ podotkla zničehonic. Antony udiveně zvedl hlavu. „Cože?“

„Slyšel jsi dobře.“ Usmála se. „Mám to zopakovat?“

„Ne! Někdo by tě mohl slyšet.“

„No a co? Vždyť je to pravda.“

Antony zrudl až po kořínky vlasů. Ke schodům se blížila skupinka žen zabraných do živého rozhovoru. Antony odvrátil obličej. „A ty zase…,“ spustil. „Totiž…“

„Nemysli si, že mi musíš na oplátku taky polichotit,“ zarazila ho Zara. „Vím, že jsem dobrá. Měla jsem zkušenýho učitele.“

Antonyho posedla žárlivost. „Koho?“

„Caru.“

„Kdo je sakra Caro?“

„Cara. Jedna italská holka. Copak jsem ti o ní nevyprávěla. Bydlely jsme s ní loni v létě. Měla docela bohatýho tátu. Myslím, že byl mafián.“

„Holka?“ Antony vykulil oči.

„Jasně. Ale mnohem starší. Bylo jí sedmnáct. Prý už líbala mraky kluků.“ ‚A jak tě učila?“

„Jak myslíš?“ Zara se uličnicky zašklebila.

„Proboha…,“ vydechl a zase zčervenal.

„Měla mladšího bráchu,“ pokračovala Zara. „Ale toho zajímal jen jeho pitoměj počítač. Chceš žvejku?“ Zahle la se mu do obličeje a rozesmála se. „Jsi z toho vedle, vii

„No, chci říct… To ti bylo teprve dvanáct, co?“

Zara pokrčila rameny. „Myslím, že v Itálii se začíná docela brzo,“ mínila, rozbalila žvýkačku a vložila si ji do úst.

Antony ji několik minut mlčky pozoroval. „Co se stalo?“ zeptal se nakonec.

„Jak to myslíš?“

„Proč jste odtud odjely?“ Zara sklopila pohled.

„Prostě jsme odjely.“

„Tvoje máma se s tím Italem pohádala?“

„To ani ne,“ odpověděla. Rozhlédla se a ztišila hlas. „Fleur se v Itálii přestalo líbit. Tak jsme jednou v noci jednoduše vypadly.“

„Cože? Prostě jste se jen tak vypařily?“

„Jo. Sbalily jsme si věci a odešly.“

Antony se na ni díval. Tváří se mu šířil vyděšený výraz.

„Ale tentokrát…“ Nasucho polkl a zašoupal podražkou o schod.

„Tentokrát se jen tak nevypaříte, že ne?“ Nastalo dlouhé ticho.

„Doufám, že ne,“ ozvala se Zara posléze. „Upřímně v to doufám, že ne.“ Nahrbila ramena a odvrátila zrak. „Ale s Fleu jeden nikdy neví, na čem je.“

Fleur seděla v klubovně, sledovala, jak se místnost hemží soutěžícími a jejich manželkami, jak se všichni navzájem zdraví, vyzvídají, v jaké je kdo formě, přerušují rozhovor a výkřikem vítají nově příchozí. S uspokojením si pomyslela, že se tady cítí jako doma, opřela se v křesílku a napila koktejlu. Prostředí jí připomínalo její dětství a klub pro cizince v Dubaji. Tyhle výskající ženské ze Surrey

které v hloučcích obléhají barový pult, popíjejí gin, jedna druhé obdivují boty a polohlasně nadávají na nadřízené svých manželů, by klidně mohly být manželky diplomatů. Ti bodří chlapíci s půllitry piva mohou stejně dobře být obchodními partnery jejího otce: úspěšní, opálení, nutkavě soutěživí. V Dubaji měla golfová hřiště barvu písku, ale to byl jediný rozdíl. V takovém prostředí vyrůstala; a v téhle atmosféře se cítila dobře jako nikde jinde.

„Fluer!“ Z úvah ji vyrušil něčí hlas, a když vzhlédla, spatřila Philippu. Měla na sobě bílý kalhotový kostým a dívala se na Fleur dychtivým pohledem, který téměř naháněl strach.

„Ahoj, Philippo,“ pozdravila ji Fleur vesele. „Jsem ráda, že tě zase vidím. Lambert hraje taky v Klubovém poháru?“

„Ano.“ Philippa si pohrávala s kabelkou, nesoustředěné tahala za jezdec zipu, až se zasekl. ‚A já jsem si s tebou chtěla popovídat.“

„Výborně,“ přikývla Fleur. „To je milé. Ale nejdřív ti přinesu něco k pití.“

„K pití!“ vyjekla Philippa záhadně. „Bože můj, kdybys věděla.“ Posadila se a dramaticky vzdychla. „Kdybys jen vědela…“

„No…,“ zaváhala Fleur. „Udělej si pohodlí. Za chviličku jsem zpátky.“

U baru narazila na Lamberta, jak si razí cestu do čela fronty.

„Ahoj,“ pozdravil ji bez nadšení. „Jdu tvé manželce koupit něco k pití,“ sdělila mu Fleur. „Anebo jsi jí chtěl něco obstarat sám?“ Lambert vzdychl. „Co chce?“

„Nemám ponětí. Myslím, že dvě deci bílého vína. Nebo

Manhattan.“

„Koupím jí víno.“

„Dobře.“ Fleur zalétla pohledem k Philippě, která něco zuřivě hledala v kabelce. Podle červeného nosu usoudila, že patrně kapesník. Copak si ta holka nedokáže koupit kvalitní pudr? Fleur potřásla hlavou a otočila se zpátky k baru. Vtom jí došlo, že pokud se vrátí k Philippě, uvízne v její společnosti na celé odpoledne.

„Tak jo,“ pronesla pomalu. „Myslím, že se poohlédnu po Richardovi. Chci mu popřát hodně štěstí. Philippa sedí tamhle u okna.“

Počkala, až Lambert něco zabručel v odpověď, pak se otočila a spěšně si klestila cestu davem lidí. Hlavu nekompromisně odvrácenou od Philippy, dokud se neocitla v bezpečné vzdálenosti od baru.

Na schodech před klubem málem zakopla o Richarda, Antonyho a Zaru.

„Připraveni?“ zeptala se rozradostněně. „Kdo odpálí jako první?“

„Táta,“ odpověděl Antony. „A já chvilku po něm.“

„My chvilku po něm,“ opravila ho Zara. „Jsem totiž Antonyho nosička holí,“ oznámila Richardovi. „Budu mu radit, kterou holí má hrát. Jestli tou velkou nebo malou.“

„Jo. Tak nějak,“ přisvědčil Antony. „Vždyť ani nevíš, ja se jednotlivý hole jmenujou.“

„To si piš, že vím!“

Richard vyhledal Fleuřin pohled a usmál se. „A večer si přichystáme slavnostní večeři,“ řekl.

„Třeba nebude co oslavovat,“ namítl Antony.

„Doufám, že bude,“ odporoval Richard.

„Já taky,“ připojila se Zara a podívala se na Antonyho „S nulou se nehodlám zdržovat.“

Fleur se zasmála. „Moje řeč.“

„Správně,“ přikývl Richard. „Měl bych se jít připravit.

„Kdo je to?“ přerušil ho Antony. „Tamten pán. Mává na nás!“

„Kde?“ zajímala se Fleur.

„Zrovna vešel bránou. Nemám tušení, kdo to je.“

„Je členem klubu?“ prohodil Richard spíše sám k sobě; Všichni se otočili a zastínili si rukou oči.

Dotyčný byl jako ze škatulky a dohněda opálený, měl světlehnědé vlasy a na sobě dokonale padnoucí lehký světlý oblek a poněkud znechuceně si prohlížel růžovou kalhotovou sukni ženy, která rázovala před ním. Vzápětí se zadíval na čtveřici u schodů a znovu zamával. Fleur a Zara jednohlasně vyjekly. Pak Zara bouřlivě zavýskla a rozběhla se k neznámému.

„Kdo je to, proboha?“ zvolal Richard a sledoval, jak neznámý uchvátil Zaru do srdečného objetí. „Vy ho znáte?“

„To snad není možné,“ vypravila ze sebe Fleur. „Vždyť je to Johnny.“

Kapitola šestnáctá

„Měla jsem ti zavolat,“ přiznala Fleur. Natáhla nohy na travnatý svah, kde ona a Johnny seděli. V dálce se zelenalo čtrnácté jamkoviště, kde se chystal k úderu jakýsi muž v červené košili.

„Omlouvám se. Myslela jsem, že se na mě pořád zlobíš.“

„Správný předpoklad. A teď na tebe mám ještě větší vztek!“ bouřil Johnny. „Umíš si představit, jak jsem se musel přemáhat, abych sem za tebou přijel? Víš, že pokud nemusím, nehnu se z Londýna na krok.“

„Já vím,“ přikývla Fleur. „Ale přijel jsi. Jsem ráda, že jsme pořád přátelé…“

„Musel jsem vynaložit obrovské úsilí, abych zjistil, kdy mi jede vlak. Později jsem si uvědomil, že nevím, ze které stanice vyjíždí, a musel jsem znovu zatelefonovat té osobě na informacích, jenomže mi řekli, že má odpolední přestávku!“ Johnny potřásl hlavou. „Takový zmatek! A pokud jde o samotný vlak…“

„Moc ráda tě vidím,“ přerušila ho Fleur konejšivým tónem. „Jak dlouho se zdržíš?“

„Nemám v úmyslu se zdržet, doprčic! Všechno má svoje meze.“

„Tak to bude libra do kasičky,“ prohlásila Fleur vesele. Lehla si na trávu a nastavila obličej hřejivým paprskům slunce. Už se těším, až se vrátím do Londýna k Johnnymu a Felixovi, pomyslela si. Budeme chodit na nákupy, povídat si, příležitostně zajdu na nějaký ten pohřeb…

„Připadá mi, že jsi tady jako doma,“ podotkl Johnny a rozhlédl se. „Jako spořádaná surreyská panička. Už hraješ golf?“

„Ovšemže ne.“

„To rád slyším. Taková snobská hra. „Není tak špatná,“ odporovala Fleur. „Ale Zara se učí, abys věděl.“

„To mě nepřekvapuje,“ pravil Johnny láskyplně. „Zara měla odjakživa mizerný vkus.“

„Škoda, že tu nemůže být s námi. Nosí Antonymu hole.“

„Stejně jsem chtěl mluvit s tebou.“ upozornil ji Johnny. „Proto jsem vážil tu úděsnou cestu. A protože jsi na moje telefonáty nereagovala, neměl jsem jinou možnost.“

„O čem se mnou chceš mluvit?“ zeptala se Fleur. Johnny mlčel.

Fleur se prudce posadila. „Johnny, snad ne o Halu Wintersovi?“

„Správně Je to tak.“

„Vždyť jsi mi slíbil, že se ho zbavíš!‘*

„Neslíbil. Fleur, on přece není kočka, kterou můžeš vystrčit na ulici, když tě omrzí. Je to otec tvé dcery. Říkala jsi, že Zaru připravíš na setkání s ním. Což jsi očividně neudělala.“

„Zara tátu nepotřebuje,“ odsekla Fleur nakvašeně. „Každé dítě potřebuje tátu.“

„Má tebe.“

„Holčičko, to přece není totéž,“ namítl Johnny. „To nemůžeš myslet vážně.“

Fleur vzdorně pokrčila rameny a cítila, jak jí proti vlastní vůli pocukává v koutcích úst úsměv. „Nejspíš ne.“

„Zara si zaslouží skutečného otce,“ pokračoval Johnny. ‚A já tě ujišťuju, že se s ním shledá.“

„Co tím chceš říct?“

„Hal Winters sem přijede příští sobotu. Přesněji za Zarou, ať je na to připravená, nebo ne.“

„Cože?“ Fleur v šoku zbledla. „Co je to za nesmysl?“

„Už je to domluvené.“

„Jak se opovažuješ něco takového domlouvat? Tebe se to přece vůbec netýká!“

„Tak to se pleteš. Týká se to nás všech. Když se vzdáš odpovědnosti, někdo ji musí převzít za tebe. A něco ti povím. Felix ho chtěl rovnou posadit do taxíku a nechat odvézt sem. Ale já jsem to zamítl a vysvětlil mu, že by to vůči tobě nebylo fér.“ Johnny vyndal z kapsy kapesník a otřel si čelo. „Věř tomu nebo ne, Fleur, ale já jsem na tvé straně.“

„Mockrát děkuju!“ vybuchla. Zmocnila se jí panika a cítila, že se přestává ovládat. „Já ho nechci vidět!“ vykřikl „Nechci vidět Hala Winterse.“

„Vždyť ho vidět nemusíš. Je to jen mezi ním a Zarou,“

‚A já s tím podle tebe nemám nic společného?“

„To nikdo netvrdí. Ale ty ho nepotřebuješ, kdežto Zara ano.“

„Nic jí nechybí.“

„Ale chybí. Věčně mi telefonuje a mluví o Americe A o svém otci. Je jím doslova posedlá.“

Fleur na něj chvíli mlčky zírala, bradu vzdorně vysunutou a rty stažené do úzké linky. Vtom se znenadání uvolnila.

„Dobrá,“ řekla. „Budiž. Samozřejmě máš pravdu. Příští sobotu sem přivez pana Winterse. Ale Zaře nic neříkej. Já jí to povím sama.“

„Fleur…“

„Slibuju! Tentokrát to opravdu udělám.“ Johnny si ji podezřívavě měřil.

„A postaráš se o to, aby tady byla, až přijede?“

„Spolehni se na mě,“ ujistila ho bujaře, zavřela oči, zase si lehla na trávu a obrátila obličej k slunci.

Philippa seděla o samotě u stolu na zahradě. Před sebou měla konvici čaje, talířek s několika zákusky a láhev vína, kterou vyhrála v tombole. V koutě zahrady hrála kapela

Sinatrův hit Strangers in the Night a několik dětí se pokoušelo tančit před pódiem. Philippě skanula po tváři slza. Je úplně sama. Fleur ji opustila. Gillian je na opačné straně zahrady a živě si povídá s nějakou ženskou, kterou Philippa v životě neviděla. Nikdo se jí nezeptal, jak se má ani proč je tak pobledlá. Nikdo o ni nemá zájem. Napila se čaje a unaveně se rozhlédla. Všichni se smáli nebo si povídali nebo poslouchali hudbu.

Najednou si všimla, jak k ní míří Zara s Antonym. Zahleděla se do dálky a odsunula talíř se zákusky, aby dala najevo, že na ně nemá chuť.

„Ahoj, Philippo!“ Hlas jejího bratra překypoval nadšením. „Je tam dost čaje i pro nás dva?“

„Spousta,“ zašeptala Philippa.

„Bezva,“ libovala si Zara a zářivě se na Philippu usmívala. „To neuhodneš, jak skvěle Antony hrál. Pověz jí to, Antony.“

„Dokázal jsem to na osmašedesát úderů,“ sdělil jí Antony a zrudl.

Vzápětí se spokojeně rozesmál.

„Osmašedesát!“ opakovala Zara.

„To je dobré?“ zeptala se Philippa lhostejně.

„Jasně, že je to dobrý! Zatím je nejlepší!“

„Díky handicapu,“ honem vysvětloval Antony. „Mám ho totiž poměrně vysoký, tak bych mohl získat slušné umístění.“

„Chceš říct, že bys mohl vyhrát,“ opravila ho Zara. „Antony je vítěz!“

„Tiše!“ okřikl ji rozpačitě. „Nejsem. Ještě ne.“

„Počkej, až uvidíme tvýho tátu. Víš, že sis vedl mnohem lip než on?“

„Vím,“ přisvědčil. „Je mi ho tak nějak líto.“ Zara obrátila oči v sloup.

„To je typický. Kdyby se mi někdy podařilo Fleur v něčem porazit, postarala bych se o to, aby na to do smrti nezapomněla.“

„Kde je Fleur?“ zeptala se Philippa nepřirozeně vysokým hlasem.

.

„Myslím, že s Johnnym.“

„S Johnnym?“

„To je náš kamarád,“ vysvětlovala Zara. „Objevil se tady

zčistajasna. Je to její nejbližší přítel.“

„Aha…,“ hlesla Philippa.

„A hádej co,“ dodal Antony. „Xanthe Forresterová mě pozvala na chatu svých rodičů v Gornwallu. Jen na pár dní. Myslíš, že nás táta pustí?“

„Nevím,“ řekla Phiilppa sklesle. Zaplavila jí protivná žárlivost. Fleuřin nejbližší přítel je nějaký Johnny; chlap, o kterém Philippa nikdy neslyšela. Utekla z klubu, aby mohla být s ním a na ni si už ani nevzpomněla.

„Pevně doufám, že jo,“ řekl Antony a otočil se k Zaře. „Podíváme se na tabuli s výsledky?“

„Každopádně,“ souhlasila Zara a usmála se na něj. „Jdeme se podívat na body těch ubožáků a škodolibě se jim vysmějeme.“

„Ne!“ protestoval Antony. „Jen se podíváme.“

„Ty se klidně jen podívej,“ mínila Zara. „Já se jim škodolibě vysměju.“

Kolem šesté už bylo známé pořadí hráčů a jejich výsledky, ze kterých bylo zřejmé, že se Antony stal oficiálním vítězem Klubového poháru. Při vyhlašování se ozýval jásot a Antony zčervenal.

„Blahopřeju!“ zvolal Richard. „Jsem na tebe moc pyšný, chlapče.“ Poplácal Anotnyho po rameni a Antony zrudl ještě víc.

„Já věděla, že vyhraje!“ oznámila Zara Richardovi. „Prostě jsem to tušila.“

„Já taky,“ připojila se k ní rozzářená Gillian. „Připravila jsem speciální beze.“

„Bezva,“ pochvaloval si Antony.

„To je úžasné,“ radovala se Fleur. „Už jsem ti poblahopřála, Antony? Johnny, řekni přece taky něco.“

Johnny podal Antonymu ruku. „Gratuluj u, mladíku. Mně osobně se tahle hra příčí, i všechno, co s ní souvisí, ale i přesto ti blahopřeju.“

„Zůstanete na večeři?“ zeptala se Gillian.

„Bohužel ne,“ zavrtěl hlavou Johnny. „Londýn volá. Ale doufám, že za týden tu zase budu jako na koni. Předpokládám, že se do té doby vrátíš z Cornwallu,“ otočil se k Zaře.

„No jasně.“

„Výborně,“ řekl Johnny. „Protože ti přivezu dárek.“

Ke skupince se přidali Lambert a Phiippa a atmosféra rázem poněkud ochladla.

„Koukám, že sis pospíšil, Lamberte,“ poznamenala Fleur nenucené, oči upřené na skleničku s brandy v jeho ruce.

Lambert ji ignoroval. „Slušná hra,“ oslovil Antonyho a prkenně mu potřásl pravicí. Já hrál jako ponocnej.“ Štědře si lokl brandy.

„Jako ponocnej.“

„Já nevěděla, že hraješ tak dobře, Antony,“ prohlásila Philippa nejistým hlasem a snažila se přitočit k Fleur. „Tys to věděla, Fleur?“

„Samozřejmě, že jsem to věděla,“ odpověděla Fleur přívětivě.

„Já jsem byla poslední dobou trochu rozrušená,“ spustila Philippa dumeným hlasem. Ale vzápětí ji přerušil Johnny.

„Můj vlak! Jede mi za patnáct minut. Musím si zavolat taxík.“

„Někdo tě odveze,“ navrhla Fleur. „Kdo má auto? Lambert. Byl bys tak hodný a odvezl Johnnyho na nádraží?“

„Myslím, že ne,“ řekl Lambert s nechutí.

„Jen ho odvez, Lamberte,“ poručila mu Philippa okamžitě. „Pak přijď za námi domů.“

„Výborně,“ jásala Fleur. „A já pojedu s vámi. Hádám, že se v tom tvém pěkném velkém autě najde dost místa i pro mě.“ Než se Philippa zmohla na slovo, všichni tři zamířili k vozu. Provázela je zklamaným pohledem a cítila, jak v ní narůstá ukřivděný hněv. Fleur se chová, jako by tam Philippa nebyla. Jako by neexistovala; jako by jí na ní ani trochu nezáleželo.

„Jsi v pořádku, Philippo?“ ujišťovala se Gillian.

„Nic mi není,“ odsekla Philippa a odvrátila se od ní. O Gillianinu pozornost nestojí. Gillian pro ni není dost; dobrá. Chce jenom Fleur.

Při zpáteční cestě do Maples se Zara přitočila k Richardovi.

„Antony hrál dneska jako profík,“ řekla. „Měl byste něj být pyšnej.“

„A taky jsem,“ ujistil ji s úsměvem.

„Byl neskutečně…“ Zara zkřivila obličej ve snaze použít správný výraz. „Byl neskutečně sebevědomý,“ řekla konečně. „Zkrátka si věřil. Měl jste ho vidět.“

„Přes léto se výrazně vylepšil,“ souhlasil Richard.

„A jako by… jako by úplně zapomněl na potíže s tím mateřským znamínkem. Prostě se soustředil jenom na hru.“

„Co jsi to řekla?“ Richard se nepatrně zakabonil.

„Určitě víte, co myslím. Ty trampoty se znamínkem.“

„Na co konkrétně narážíš?“ zeptal se Richard obezřetně. Zara ztišila hlas.

„Prozradil mi, že jeho matka to znamínko nenáviděla.“ Pokrčila rameny. „I to s páskou přes oko a tak podobně. Ale hádám, že už to hodil za hlavu. A hodně se změnil. Myslím k lepšímu…“

„Zaro, co –“ Richardovi uvízla slova v hrdle. Těžce polkl a hluboce se nadechl. „Co má znamenat ta páska přes oko?“

„Hm…“ Zara si zahanbeně skousla ret. „Vy o tom nevíte?

Nejspíš vám to nikdo neřekl…“

Během jízdy z nádraží vytáhla Fleur z kabelky pouzdro s líčidly a zlatým štětečkem si nanesla na rty čerstvou vrstvu lesku. Lambert úkradkem fascinovaně pozoroval, jak jí nános temně rudé barvy oživuje rty. Protože se nedíval na cestu, několikrát se ocitl v protisměru a řidič v autě za ním na něj zlostně zatroubil.

„Lamberte!“ vyjekla Fleur. „Dávej přece pozor!“ Naklonila se k němu a nasála vzduch do plic. „Kolik panáků jsi stačil v klubu vypít?“

„Jsem v pohodě,“ odtušil Lambert stroze. Zastavil na světlech před křižovatkou; motor tlumeně předl. Cítil Fleuřinu vůni; viděl její nohy, natažené vedle sebe. Dlouhé, bělostné, přepychové nohy.

„Tak co, Fleur,“ oslovil ji, „život s Richardem se ti líbí, viď?“

„Ovšem,“ přisvědčila. „Richard je báječný člověk.“

„A navíc bohatej,“ dodal Lambert.

„Opravdu?“ opáčila Fleur nevinně.

„Zatraceně bohatej člověk,“ zdůraznil Lambert. Otočil se k Fleur a ona nepatrně pokrčila rameny. „Netvrď mi, žes nevěděla, jakej je pracháč,“ ušklíbl se.

„Nepřemýšlela jsem o tom.“

„Nehraj to na mě!“

„Lamberte, jeďme domů, ano?“

„Domů,“ opakoval posměšně. „Jistě, předpokládám, že teď to je tvůj domov. Madam choť pana kurva prachatýho Říši.“

„Lamberte,“ pronesla Fleur ledovým hlasem, „jsi opilý. Neměl bys řídit.“

„Kecy.“

Naskočila oranžová a Lambert prudce sešlápl pedál plynu.

„Tak tebe peníze nezajímají, jo,“ dorážel na ni a přitom překřikoval burácení motoru. „Tak to jsi snad jedinej člověk na světě, koho nezajímají prachy.“

„Ty jsi ukrutně podlý člověk, Lamberte.“

„Copak to?“

„Jsi mizera. Zlomyslný bídák.“

„Na rozdíl od tebe žije v reálu, moje milá.“ Lambert namáhavě oddychoval a obličej se mu barvil dorůžova.

„Všichni žijeme v reálném světě.“

„Cože? Ty? Dovol, abych se zasmál. Co je to za reálný svět, ve kterým žiješ? Žádná práce, žádný starosti, jen čekáváš a pak shrábneš prachy.“ –

Fleur semkla čelisti, ale mlčela.

„Vsadím se, žes Richarda odhadla správně, viď?“ pokračoval. Slova mu nepatrně vázla na jazyku. „Jednoduše jsi zavětřila prachy. Pravděpodobně jsi přišla na zádušní mši Emily s jasným cílem.“

„Už jsme skoro doma,“ řekla Fleur. „Bohudíky.“ Vrhla pohled na Lamberta. „Mohl jsi nás oba zabít. I Johnnyho.“

„Škoda, že se mi to nepodařilo. Aspoň by bylo na světě o jednoho teplouše míň.“ Rozhostilo se krátké, napjaté ticho.

„Nepraštím tě, Lamberte, protože řídíš a já nechci, abys způsobil nehodu,“ prohlásila Fleur chvějícím se hlase „Ale jestli něco podobného někdy zopakuješ…“

„Tak mě zmlátíš? Jsem strachy bez sebe.“

„Já se s tebou špinit nebudu,“ namítla. „Ale možná si tě podá pár Johnnyho kámošů.“ Konečně zastavili na příjezdové cestě před Maples a Fleur okamžitě otevřela dveřě. Když vystoupila, otočila se k Lambertovi. „Je mi z tebe na nic,“ řekla a bouchla dveřmi.

Lambert se za ní díval a cítil, jak mu ve spáncích pulzuje rozbouřená krev. Nepatrně se mu točila hlava. Nenávidí ji, nebo po ní touží? Každopádně má na ni pořádnej vztek.

Vytáhl kapesní láhev a lokl si brandy. Tak on je podle ní mizera. Ať si zkusí mít dluh tři sta tisíc liber. Zaplavila ho známá ohlupující vlna paniky. Znovu se napil brandy. S tím dluhem musí něco udělat. A sice hned teď, než se všichni slezou k večeři a začnou se divit, kde vězí.

Zadíval se na pootevřené hlavní dveře. Fleur nejspíš běžela rovnou za Richardem, aby si mu na něj pěkně zčerstva postěžovala. Jako každá ženská. Zašklebil se. Jen ať si stěžuje; ať mu poví, co jí leží na srdci. Aspoň ho chvíli zaměstná a tím pádem i zdrží.

Když vešli do domu, Richard zůstal stát v hale.

„Myslím, že bych si měl s Antonym promluvit o samotě,“ sdělil Zaře. „Pokud proto tomu nic nemáš…“

„Samozřejmě. Je to přece váš syn,“ řekla. „Myslím, že je na zahradě. Chtěli jsme si zahrát badminton.“ Pozvedla pohled k Richardovi. V očích se jí zračila nejistota. „Nezlobíte se, že jsem vám řekla o té pásce, že ne?“

„Kdepak!“ pospíšil si Richard. „Proč bych se zlobil? Zachovala ses správně.“

Zastihl Antonyho, jak stojí u sloupku a upevňuje k němu badmintonovou síť. Chvíli se na syna jen mlčky díval. Na svého rozumného, bezelstného a nadaného syna. Na svého dokonalého syna.

„Pojď sem,“ vybídl ho, když se k němu Antony otočil. „Chci ti jaksepatří poblahopřát.“

Přitáhl ho k sobě a pevně objal. „Chlapče,“ zašeptal mu do vlasů a znenadání měl co dělat, aby potlačil slzy, které mu stoupaly do očí.

„Chlapče…,“ opakoval, několikrát zamrkal a uvolnil objetí.

„Jsem na tebe moc hrdý,“ dodal.

„To byla hračka,“ Antony se váhavě usmál. Pak stočil zrak k badmintonové síti. „Takže… takže ti nevadí, že jsem tě porazil?“

„Ovšemže mi to nevadí.“ Richard si ho udiveně změřil. „Je načase, abys mě začal porážet. Už jsi dospělý!“ Antonymu zrůžověl krk. Jestli rozpaky nebo radostí, to Richard netušil. Možná od obojího trochu.

„Ale nejsem hrdý jen na to, co dokážeš na golfovém hřišti,“ pokračoval. „Jsem na tebe hrdý jako na člověka. Na to jaký jsi, jak jednáš.“ Odmlčel se. „Vím, že maminka by na tebe byla taky moc hrdá.“

Antony mlčel a prsty křečovitě svíral zamotané uvazovací provázky badmintonové sítě.

„Možná to nedávala najevo,“ vysvětloval Richard pomalu.

„Někdy… to pro ni nebylo snadné. Ale byla na tebe moc pyšná. A milovala tě jako nikoho jiného na světě.“

„Opravdu?“ ujistil se Antony třaslavým hlasem, aniž by vzhlédl.

„Milovala tě jako nikoho jiného na světě,“ opakoval Richard. Na chvíli zavládlo ticho. Richard sledoval, jak v synově tváři zvolna jihnou a prsty svírající provázky se uvolňují. Konečně se Antonymu usadil na rtech mírný úsměv. Zničehonic se hluboce nadechl, bezmála jako by pro něj život začínal znovu.

Bohudíky, že mi uvěřil, pomyslel si Richard. Ani na okamžik o tom nezapochyboval. Ještě že je tak důvěřivý.

Zara se uvolila pomoct Gillian v kuchyni. Teď vyndavala nádobí z myčky, zatímco Gillian trhala listy salátu a vkládala je do velké dřevěné salátové mísy. Trpělivě poslouchala, jak Gillian vypráví o jakési cestě, kterou si naplanovala, a přitom usilovně přemítala, o čem s Antonym hovoří otec.

„Taková náhoda!“ horovala Gillian. „Eleanor taky odjakživa touží jet do Egypta. A Geoffrey podle všeho odmítá jet na dovolenou někam, kde nemají golfové hřiště.“

„Takže uvidíš pyramidy?“

„Už se těším. A samozřejmě podnikneme plavbu po Nilu.“

„Tak to tě někdo zavraždí,“ prohlásila Zara. „Jako v té detektivce od Agathy Christie.“ Gillian se rozesmála.

„Víš, že přesně tohle říkala Eleanor?“

„To nejspíš říká každý.“ Zara vzala do ruky napařovací vložku.

„Co je sakra tohle?“

„V tom se naparuje zelenina,“ odpověděla Gillian přísně. „A neklej.“

Zara protočila panenky. „Jsi stejná jako Felix. Nutí nás, abysme za každý hrubý slovo dali do pokladničky libru.“

„Znamenitý nápad. Stejný zvyk jsme měli ve škole.“

„Jo, jasně. Teď je moderní doba, pokud jste si nevšimla.“

„Ale všimla,“ řekla Gillian. „Ale děkuju, žes mi to připomněla.“ Sáhla pro dvě láhve se salátovým dresinkem. „Dáme si bazalkový, nebo česnekový?“

„Oba,“ navrhla Zara. „Prostě je smícháme dohromady.“

„Dobrá,“ souhlasila Gillian. „Ale když to nebude dobré, svedu to na tebe.“

Zvedly hlavu od práce, když do kuchyně vešla Fleur.

„Ahoj,“ pozdravila ji Zara. „Nemusel Johnny dobíhat vlak?“

„Moc nechybělo. Díkybohu, že jsme to přežili ve zdraví, Lambert totiž řídil opilý a vysloveně se motal s autem po silnici.“

„A sakra,“ uklouzlo Zaře a střelila pohledem po Gillian. „Chtěla jsem říct, propáníčka…“

„Sedni si,“ Gillan přiskočila k Fleur. „Chudinko malá.“ Zamračila se. „Víš, není to poprvé, kdy Lambert řídil opilý. Měla by si ho podat policie.“

„Tak je zavoláme,“ vyhrkla Zara nedočkavě.

„Zaro, natoč vodu do konvice a uvař mamince silný čaj,“ vybídla ji Gillian.

„Ne, díky,“ odmítla Fleur. „Myslím, že půjdu do pokoje a připravím si horkou koupel.“

„Anebo si vyzkoušej pár klobouků,“ navrhla Zara. „To ti zvedne náladu.“

„Tak dost, Zaro,“ napomenula ji Gillian a otočila se k Fleur. „Už o tom ví Richard?“

„Ještě ne.“

„Ale měl by.“

„Ano. Já mu to řeknu.“

Vyšla do haly a začala stoupat po schodišti, když vtom uslyšela pronikavý hlas.

„Fleur! Tady jsi. Hledala jsem tě celý den.“

Fleur se otočila. Spěchala k ní Philippa, rozcuchaná a se zarudlými tvářemi.

„Fleur, potřebuju s tebou mluvit,“ vychrlila na ni. „Stalo se toho tolik, co ti musím vylíčit. O –“ zarazila a otřela si zbloudilou slzu. „O sobě a Lambertovi. Tomu nebudeš věřit –“

„Philippo,“ přerušila ji Fleur. „Teď ne, drahoušku. Promiň, ale nemám na to náladu. A jestli chceš vědět proč, zeptej se svého manžela.“ A než se Philippa zmohla na odpověď, Fleur vyběhla po schodech a zmizela v chodbě.

Philippa se za ní dívala, dotčená a nevěřící, v očích ukřivděné slzy. Fleur s ní nechce mluvit. Fleur ji zradila. Útroby jí sevřela směsice lítosti a hněvu. Teď už opravdu nemá nikoho. Nikoho, komu by mohla vypovědět trápení. Žádné posluchače. A může za to Lambert. Kdo ví jak se mu podařilo Fleur naštvat. Všechno pokazil. Philippa sevřela ruce v pěst a začala přerývaně dýchat. Lambert mi zničil život, pomyslela si zaslepená zuřivosti. Zničil mi celý život, a nikdo o tom neví. Zaslouží potrestat. Zaslouží, aby se všichni dověděli, jaký je ve skutečnosti. Zaslouží pomstu.

Kapitola sedmnáctá

Půl hodiny nato měla Gillian hotovou večeři.

„Kde jsou všichni?“ zeptala se a vzhlédla od sporáku. „Kde je Phillippa? Ještě před chvílí byla v hale.“

„Já jsem ji neviděl,“ odpověděl Antony, který se potýkal s vývrtkou.

„A Lambert?“

„Co je nám do něho?“ řekla Zara. „Jejich chyba. Můžeme se pustit do jídla bez nich.“

„Myslím, že jsem Philippu zahlédl na zahradě, když jsme hráli badminton,“ vzpomněl si Antony.

„Já pro ni dojdu,“ prohlásila Gillian. „A vy dva buďte tak hodní a

řekněte ostatním, že se podává večeře.“

„Spolehni se,“ řekl Antony.

Když Gillian odešla, stoupl si mezi dveře a zavolal do haly:

„Večeře!“ Pak se otočil k Zaře a pokrčil rameny. „Nemůžu za to, jestli mě neslyšeli.“ Nalil si sklenici vína a napil se.

„A co já?“ vykřikla Zara. „Mně nenaliješ?“ Antony se na ni udiveně podíval.

„Vždyť ty víno nepiješ.“

„Všechno je jednou poprvé,“ odtušila a sáhla po jeho skleničce. Opatrně usrkla a pokrčila nos. „Chce to nejspíš zvyk. Myslím, že se spokojím s dietní kolou.“

„Je ve špižírně,“ upozornil ji Antony. Podíval se na Zaru a zvedl se od stolu.

„V chladničce je taky,“ zasmála se. Ale vstala a následovala ho do špižírny. Antony za nimi zavřel dveře a objal Zaru.

Jejich rty se spojily s navyklou samozřejmostí; dveře malinko zavrzaly, jak se o ně opřeli.

„Jsi ukrutně sexy,“ hlesl zastřeným hlasem, když se od sebe odtrhli.

„Ty taky,“ zašeptala. Odvážně jí přejel rukama po zádech; pod dlaněmi ucítil vystouplé lopatky. „Nepředpokládám, že bys…“

„Ne,“ odvětila vesele. „Rozhodně ne.“

Když Lambert uslyšel z haly Antonyho, jak svolává k večeři, prolétl jím nával paniky. Musí si pospíšit. Musí vypadnout z Richardovy pracovny dřív, než se po něm začnou shánět. Svraštil obočí a znovu začal ťukat do kláves mechanického psacího stroje. Každých několik vteřin zalétl pohledem dveřím a přitom se se zuřivou úporností snažil správně formulovat věty.

V zásuvce objevil Richardovy dopisní papíry s monogramem a vysloužilý psací stroj. Před sebou měl podrobné údaje o Richardově účtu, jméno jeho právníka a kopie jeho podpisu. Nemůže být těžké sesmolit stručný povšechný dopis, který by potvrdil, že Richard má v úmyslu udělat ze své dcery – a tudíž i z Lamberta – pohádkově bohatého člověka.

Sesmolit takový dopis by určitě nebylo těžké, kdyby se mu ustavičně nerozostřovaly oči, kdyby mu to nemyslelo tak pomalu a lopotně a kdyby ho co chvíli nevytrhla ze soustředění náhlá vzpomínka na Fleuřiny nohy. Zběsile datloval do kláves ve snaze si pospíšit a při každém překlepu procítěně zaklel. Znehodnotil už pět listů papíru, každý vztekle roztrhal a hodil na zem. Nečekal, že to bude takový problém.

Lokl si brandy a pokoušel se koncentrovat myšlenky. Musí se soustředit. Jednou provždy to dokončit, pak sejít dolů a chovat se, jako by se nic nestalo. A čekat, až mu zavolají z První banky. Aha, vy nejspíš chcete nějakou záruku, že? podotkne překvapeně. To jste měli říct hned. Postačí vám doporučující dopis právníkovi pana Favoura? Tím jim zatne tipec. Zatracenýho Richarda Favoura si nikdo zpochybňovat nedovolí.

„Částka,“ odříkával nahlas a před každým úderem do klávesy se zarazil, „pět milionů liber. Tečka.“

Pět milionů. Bože, kdyby to byla pravda, pomyslel si omámeně, kdyby to tak byla pravda…

„Lamberte?“ Do jeho úvah pronikl čísi hlas. Lambertovi ztuhla krev v žilách. Pomalu zvedl hlavu. Ve dveřích stál Richard a nevěřícně na něj zíral. „Co to tady provádíš?“

Gillian procházela zahradou a v mysli se jí odvíjely vysněné obrázky Egypta. Cítila nebývalou lehkost, která dodávala její chůzi energii, nutila ji k úsměvu a k pobrukování útržků populárních písniček, které při práci v kuchyni zaslechla z rádia a které jí uvízly v paměti. Světě, div se! Dovolená s Eleanor Forresterovou. Se samotnou Eleanor Forresterovou! Kdysi dávno by automaticky odmítla a považovala takový nápad za absurdní a neuskutečnitelný. Ale teď jen pokrčila rameny a řekla: „Proč ne?“ Proč by si nezajela do daleké exotické země? A proč by její společnicí na cestách nemohla být právě Eleanora? Představila si, jak kráčí po písčitých prašných cestách a v posvátné úctě pozvedá pohled ke zbytkům dávné, fascinující civilizace. Ucítí na tváři slunce jiného světadílu, bude naslouchat neobvyklým zvukům neznámého jazyka. Na pestrém pouličním tržišti bude smlouvat při nákupu dárků.

Ze snění ji náhle vytrhlo skřípnutí pod nohou. Sklopila pohled k zemi. Na trávníku ležela skleněná lahvička.

„Taková nedbalost,“ zaláteřila nahlas. Sebrala ji a prohlížela si ji. Byla od aspirinu a prázdná. Někdo ji tam zřejmě neúmyslně zapomněl. Jistě se pro to najde nějaké uspokojující vysvětlení. Nicméně se jí poplašeně stáhlo hrdlo a přidala do kroku.

„Philippo!“ křikla. „Večeře je hotová. Jsi tu někde?“ Všude vládlo ticho. Vtom zaslechla tlumené zaúpění.

„Philippo!“ zavolala znovu, tentokrát pronikavěji. „Jsi to ty?“ Vydala se směrem, odkud uslyšela sten; vzápětí se rozběhla.

Za keři růží v patě zahrady ležela na trávníku Philippa, paže rozhozené, bradu potřísněnou zvratky. Vpředu blůze měla přišpendlený list papíru krasopisně nadepsaný Všem, které jsem znala. Na zemi vedle ní byla pohozená další prázdná lahvička od aspirinu.

„Můžeš mi to vysvětlit?“ zeptal se Richard tiše, pohled upřený na list papíru ve své ruce. „Pokud je tohle to, co si myslím, radím ti, abys mi to vysvětlil hodně přesvědčivě.“

„To… to je jen taková hloupost,“ vykoktal Lambert. Upíral zoufalý pohled na Richarda a snažil se ovládno zrychlený dech; snažil se ztišit úděsné tepání v hlavě. Ztěžka polkl; měl úplně vyprahlé hrdlo. „Žert.“

Richard zvolna zavrtěl hlavou „Nikoli, Lamberte. To není žert.

To je podvod.“ Lambert si olízl rty.

„Hele, Richarde. Je to jen dopis. Chci říct… nechtěl jsem ho k ničemu použít.“

„Skutečně?“ vybuchl Richard. „A k jakému účelu jsi jej nechtěl

použít?“

„Ty to nechápeš!“ Lambert se přihlouple uchechtl.

„Ne, nechápu to!“ Richardův hlas ostře prořízl vzduch,

„Nechápu, jak se můžeš domnívat, že ti beztrestně projde, když svévolně, bez mého souhlasu vnikneš do mé pracovny, prohlížíš si moji soukromou dokumentaci a sepisuješ dopis, který jsem údajně adresoval svému právníkovi. A pokud jde o jeho obsah…“ Trhl rukou s papírem. „Ten je zdaleka nejnepochopitelnější.“

„Naznačuješ…“ Lambert civěl na Richarda a zvedl se mu žaludek. Tak Emily mu lhala. Hrála si s ním jako kočka s myší. Philippa žádný peníze nakonec nedostane. Vzteky se mu zatmělo před očima; zuřivost mu dočista otupila smysly a dodala odvahu.

„Tobě se to mluví!“ rozkřikl se zničehonic. „Ty máš miliony!“

„Lamberte, ovládej se.“

„Emily mi řekla, že ze mě bude boháč. To ona tvrdila, že Philippě založíte svěřenský fond. Slibovala, že budu mít cokoli, na co si jen vzpomenu. Jenomže lhala, co?“

Richard na něj hleděl neschopen slova.

„To že říkala Emily?“ vypadlo z něho konečně. Hlas se mu sotva znatelně chvěl.

„Dušovala se, že si beru milionářku. A já jí věřil!“ Richardovi konečně svido.

„Ty dlužíš bance peníze. Je to tak?“

„Samozřejmě. Dlužím. Jako každej. Pardon, každej kromě tebe.“ Lambert se zamračil a sklopil zrak na koberec. „Dlužím bance tři sta tisíc liber.“ Když vzhlédl, setkal se s Richardovým nevěřícím

pohledem. „Ovšem ve srovnání s deseti miliony je to pakatel, že jo? Ty bys to mohl splatit z fleku.“

Richard se díval na Lamberta a snažil se nedat najevo odpor; v duchu si opakoval, že je to přece jenom jeho zeť. „Ví o tom Philippa?“ zeptal se po chvíli.

„Ovšemže ne.“

„Bohudíky,“ vydechl Richard. Znovu vrhl pohled na list papíru, který stále držel v ruce, a třepí jím. „A co konkrétně jsi zamýšlel provést s tímhle?“

„Ukázat to v bance,“ odpověděl Lambert. „Doufal jsem, že je to na nějaký čas umlčí.“

„Tak ty jsi nejen podvodník, ale navíc ještě hlupák!“

Lambert pokrčil rameny. Několik minut si jeden druhého měřil se špatně skrývanou nechutí.

„Musím… musím se nad tím pořádně zamyslet,“ řekl, Richard konečně. „Zatím buď tak hodný a Philippě nic neříkej. A ani nikomu jinému.“

„Žádný problém,“ řekl Lambert a domýšlivě se na Richarda zašklebil. V tu chvíli došla Richardovi trpělivost.

„Neopovažuj se mi vysmívat,“ vykřikl. „Nemáš totiž sebemenší důvod se smát. Jsi nečestný, bezzásadový… podvodník! Kristepane! Nechápu, jak se do tebe Philippa mohla zamilovat.“

„Nejspíš podlehla mému přirozenému kouzlu,“ prohlásil Lambert a prohrábl si vlasy.

Richard se roztřásl vztekem. „Zmiz odtud!“ zařval, „vypadni z mé pracovny, jinak… jinak…“ Zarazil se a hledal vhodná slov. Lambert zkřivil tvář v úsměšku.

Ale než mohl jeden nebo druhý cokoli říct, ozval se z přízemí Gillianin naléhavý křik.

„Richarde! Pojď sem honem! Philippa…,“ zajíkla se.

Gillian odvlekla Philippu do domu, pak se vrhla k telefónu a zavolala sanitku. Než oba muži seběhli po schodech, seděla Philippa na zemi opřená o stěnu a slabě sténala.

„Myslím, že většinu těch tablet vydávila,“ oznámila Gillian.

Zamračila se a otřela si slzy z očí. „Holka jedna pitomá…“

Richard zíral v němém šoku na svou dceru; na její žalostnou, zhroucenou postavu.

„Určitě neměla v úmyslu…,“ začal, ale zmlkl, neschopen vypustit ta slova z úst.

„Samozřejmě že ne,“ prohlásil Gillian. „Bylo to jen…! Hlas jí zakolísal. „… volání o pomoc.“

„Ale vždycky mi připadala –“ vyhrkl Richard, ale vzápětí se odmlčel. Chtěl říct, že mu Philippa vždycky připadala šťastná. Jenomže najednou si uvědomil, že to není pravda. Vybavilo se mu, že od té doby, co dospěla, vídal svou dceru jen málokdy vyloženě spokojenou. Věčně byla úzkostlivá nebo mrzutá, a když měla dobrou náladu, její chování chvílemi hraničilo s hysterií.

On však usoudil, že je víceméně šťastná. A teď ho bodl u srdce osten výčitek. Měl jsem jí zajistit spokojený a bezstarostný život, vyčítal si v duchu. Měl jsem se postarat o to, aby byla šťastná, vyrovnaná a ničím se netrápila. Ale přenesl jsem tu odpovědnost na její matku a později na jejího manžela. A oba ji nechali na holičkách. Všichni jsme ji nechali na holičkách.

„Philippo,“ oslovil ji Lambert a sklonil se k ní. „Slyšíš mě?“ Philippa pootevřela oči a naléhavě zasténala.

„Lamberte,“ sykla na něj Gillian. „Myslím, že by ses k ní vůbec neměl přibližovat.“

„Proč?“ otázal se Lambert vzdorně. „Jsem její manžel.“

„Nechala nám dopis,“ pokračovala Gillian. Podala Richardovi přeložený list papíru. Jak očima putoval po řádcích, potemněl mu obličej. Na čele mu vyskočila pulzující žíla.

„Dej mi to,“ vyštěkl Lambert. „Mám právo…“

„V tomhle domě už žádné právo nemáš,“ obořil se na něj Richard. „Zapamatuj si to: Žádné!“

Gillian se podívala oknem na příjezdovou cestu. „Už je tady sanitka!“ oznámila. „Kdo pojede s Philippou do nemocnice?“

„Já,“ hlásil se Lambert.

„Ne,“ rozhodl Richard rázně. „Ty ne. Pojedu s ní já.“

Cestou do nemocnice upíral pohled do dceřina bledého obličeje. Držel jí hlavu, když zvracela do plastikového umyvadla, a hladil ji po vlasech.

„Já jsem si ho nechtěla vzít,“ mumlala a po opuchlých tvářích jí stékaly slzy. „Zvedá se mi z něho žaludek.“

„Jen klid, holčičko,“ konejšil ji Richard. „Za chvíli jsme na místě.

Budeš v pořádku.“

„To… má-ma…,“ vzlykala Philippa. „To ona chtěla, abych si Lamberta vzala. Říkala, že jsem ošklivá a nejsem…“ Zarazila se a pozvedla k němu zarudlé oči. „Ty jsi Jima opravdu nenáviděl?“

„Kdo je Jim?“ zeptal se Richard bezmocně. Ale Philippa už zase zvracela. Mlčky se na ni díval. Zachvátila ho těžká bezútěšná deprese. Měl pocit, jako by jeho šťastnou, vzornou rodinku někdo ozářil rentgenovými paprsky a odhalil zahnívající a rozpadající se tkáně a kosti. Co jiného ještě neví? Co všechno před ním jeho manželka a děti tajily?

„Kde je Fleur?“ zjišťovala horečně Philippa, jakmile byla s to se posadit. „Ví o tom?“

„Nejsem si jistý,“ odpověděl Richard chlácholivě. „Ale jestli nechceš, nemusíme jí nic říkat.“

„Ale já chci, aby to věděla!“ zvolala Philippa hystericky. „Chci, aby tady byla se mnou!“

„Jistě, holčičko,“ přikývl Richard. Zničehonic se mu stáhlo hrdlo a v očích ho pálily slzy. „To já chci taky.“

Když se Richard několik hodin nato vrátil domů, vyčerpáný a sklíčený, všichni už na něj čekali v hale.

„Co se stalo?“ naléhala Fleur. Vrhla se k němu a vzala ho za ruku. „Miláčku, byla jsem doslova šokovaná, když jsem se o tom dověděla!“

„Nechají si ji tam přes noc,“ vysvětloval Richard. „Lékaři se domnívají, že si nijak vážně neublížila. Chtějí jí…,“ zadrhl se, „chtějí jí obstarat psychologa.“

„Můžeme ji navštívit?“ zeptal se váhavě Antony, který seděl na schodech se Zarou. Richard se na oba usmál. „Zítra už bude doma.

Není třeba se o ni bát. Vypadalo to strašně, ale ve skutečnosti se jí téměř nic nestalo.“

„Ale proč to udělala?“ vyjekl Antony. „Totiž… Copak jí to nedošlo? Copak si neuvědomila, jak nás tím všechny vyděsí?“

„Obávám se, že při tom moc nepřemýšlela,“ odpověděl Richard mírně. „Poslední dobou byla hodně rozrušená.“ Náhle se prudce rozhlédl po hale. „Kde je Lambert?“

„Pryč,“ odvětila Gillian. „Poslala jsem ho na noc do hotelu.“ Nesouhlasně semkla rty. „Byl příliš opilý na to, aby mohl odjet autem do Londýna.“

„Dobře jsi udělala, Gillian,“ pochválil ji Richard a vyhledal její pohled. „A děkuju ti. Kdybys nešla Philippu hledat.“

„Ano. Takže…“ Gillian sklopila oči. „Radši na to nebudeme myslet.“ Podívala se na hodinky. „Je pozdě. Čas jít na kutě. Antony, Zaro, mazejte do postele.“

„Tak jo,“ souhlasil Antony schlíple. „Dobrou noc všem.“

„Antony, mrzí mě, že jsme jaksepatří neoslavili tvoje vítězství,“ omlouval se Richard, který si vzpomněl na slavnostní večeři.

„Slibuju, že to co nejdřív napravíme.“

„To je v pořádku, tati. Dobrou.“

„Myslím, že si taky půjdu lehnout,“ oznámila Gillian a zadívala se na Richarda. „Nemáš hlad?“

Zavrtěl hlavou. „Nemám. Ani trochu.“ Otočil se k Fleur. „Ale mám za to, že by mi neuškodila sklenička whisky.“ Fleur se usmála.

„Já ti naliju,“ řekla a vešla do obývacího pokoje. Richard upřel pohled na Gillian.

„Gillian,“ řekl tiše. „Tušila jsi něco? Uvědomovala sis, že je Philippa tak nešťastná?“

Starší žena zavrtěla hlavou. „Ne. Ani ve snu by mě to nenapadlo.“ Skousla si ret. „Ale když se nad tím zamyslím, napadá mě, že to na ní nejspíš bylo poznat. Nechápu, proč si toho nikdo z nás nevšiml.“

„Moje řeč,“ souhlasil Richard. „Mám na to do puntíku stejný názor.“

„Mám pocit, že jsem ji nechala ve štychu,“ řekla Gillian.

„Ty si nemáš co vyčítat,“ namítl Richard nečekaně prudkým tónem. „To nebyla tvoje chyba. Jestli je za to někdo odpovědný, tak jen a jen její matka.“

Gillian vytřeštila oči. „Prosím?“

„To Emily ji nechala ve štychu. Emily byla…“ Odmlčel se a namáhavě oddychoval. Gillian na něj zmateně civěla. Několik vteřin oba mlčeli.

„Odjakživa jsem byl přesvědčený, že Emily má utájené povahové vlastnosti,“ vysvětloval Richard. „Zoufale jsem se snažil je odhalit.“ Bezradně pokrčil rameny. „Jak to tak vypadá, ta laskavá a rozkošná Emily, kterou jsem znal, byla jen… maska. Skutečnou Emily jsem nikdy nepoznal. A vidím, že bych skutečnou Emily ani poznat nechtěl.“

„Ach Richarde.“ V Gillianiných očích se zaleskly slzy. „Ty dobře víš, že Emily nebyla špatná.“

„Vím, že nebyla.“ Richard si promnul obličej. „Ale vždycky jsem se domníval, že je dokonalá.“

„Nikdo není dokonalý,“ pronesla Gillian tiše. „Každý člověk má dobré a méně ušlechtilé vlastnosti.“

„Já vím. Byl jsem hlupák. Naivní idiot.“

„Žádný hlupák ani idiot,“ odporovala Gilllian a zvedla se ze židle. „Jdi si vypít tu whisky. A zapomeň na Emily.“ Zadívala se mu zpříma do očí. „Je čas otočit list.“

Richard zvolna přikývl. „Ano. Taky mám ten dojem.“

Fleur seděla na pohovce v obývacím pokoji, před sebou dvě skleničky s whisky.

„Chudáčku,“ zašeptala, když Richard vešel do místnosti. „Takový příšerný večer.“

„A to víš jenom část,“ řekl. Vzal skleničku a jedním lokem ji vyprázdnil. „Někdy začínám pochybovat o tom, že jsou na světě nějací slušní lidé.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se, vstala a znovu mu naplnila skleničku.

„Stalo se snad dneska večer ještě něco?“

„Je to příliš odporné na to, abych ti to vylíčil,“ odpověděl. „Až to uslyšíš, budeš znechucená.“

„Copak?“ Posadila se na pohovku a vyčkávavě se na Richarda zadívala. Vzdychl a skopl boty z nohou.

„Vpodvečer jsem načapal Lamberta ve své pracovně, jak se pokouší zfalšovat dopis podpis mého právníka. Má finanční problémy a doufal, že moje jméno banku umlčí.“ Richard se napil whisky a potřásl hlavou. „Ohavná záležitost.“

„Opravdu má vážné finanční problémy?“

„Bohužel ano.“ Richard se zasmušil.

„Už mi nic neříkej, pokud nechceš,“ zarazila ho Fleur. Richard ji vzal za ruku a nevesele se na ni usmál.

„Díky, že jsi tak ohleduplná, miláčku. Ale nechci před tebou mít žádné tajnosti. Popravdě se mi uleví, když si o tom budu moct s někým promluvit.“ Vzdychl. „V Lambertovi… někdo vyvolal dojem, že Philippa co nevidět přijde ke slušné částce. Na základě toho bezmyšlenkovitě utrácel.“

„Bože,“ hlesla Fleur a svraštila čelo. „To proto Philippa…“

„Ne. Philippa o těch penězích vůbec neví. Ti dva se spolu pohádali. Philippa vyhrožovala Lambertovi, že od něho odejde, a celé se to nějak zvrdo.“ Richard se zadíval na Fleur. „Onehdy v Londýně jste si o tom očividně dlouho povídali.“

„Dlouho rozhodně ne,“ namítla Fleur a zamračila se.

„Zkrátka a dobře řídila se tvou radou. A teď po tobě zoufale touží.“ Richard pohladil Fleur po vlasech. „Mám pocit, že ti přisoudila roli náhradní matky.“

Fleur se zasmála. „Tím bych si nebyla tak jistá.“

„A pokud jde o Lamberta…“ Richard pokrčil rameny. „Nemám ponětí, jestli se jemu a Philippě podaří napravit škodu, anebo by mu měla sbalit věci a vyhodit ho z bytu.“

„Měla by ho vyhodit,“ mínila Fleur. „Je to odporný chlap.“

„A nečestný,“ dodal. „Teď bych klidně věřil tomu, že si Philippu vzal především pro peníze.“

„Je tedy opravdu bohatá?“ zajímala se Fleur lhostejně.

„Bude bohatá,“ upřesnil Richard. „Až oslaví třicetiny.“ Znovu se napil whisky. „Je ironií, že jsem ty dokumenty podepsal dneska dopoledne.“

Fleur chvíli seděla bez hnutí, pak zvedla hlavu a opatrně se zeptala: „Jaké dokumenty?“

„Dneska dopoledne jsem podepsal souhlas s převedením poměrně velké finanční částky na svěřenský fond Philippe a Antonyho.“ Usmál se. „Každý dostane pět milionů liber.“

Fleur na něj několik vteřin mlčky zírala.

„Každý dostane pět milionů,“ opakovala zvolna. „To celkem deset milionů.“ Odmlčela se, jako by naslouchala zvuku svých vlastních slov.

„Vím, že se to zdá hodně,“ pospíšil si Richard, „ale chtěl jsem, aby byli finančně nezávislí. A ne že bych se tou transakcí nějak výrazně ochudil.“

„Takže ty jsi všechny ty peníze dal svým dvěma dětem,“ pronesla Fleur tiše.

„Ještě nic nevědí,“ vysvětloval. „Vím, že se můžu spolehnout, že si to necháš pro sebe.“

„Samozřejmě,“ přisvědčila. Vyprázdnila skleničku a vzhlédla.

„Mohl bys… myslíš, že bys mi mohl ještě nalít?“

Richard vstal, nalil jí do skleničky další dávku zlatavě hnědé tekutiny a zamířil s ní k pohovce. Vtom se prudce zastavil. „Fleur, proboha, na co vlastně čekám?“ zvolal. „Už ti strašně dlouho se tě chci na něco zeptat. Vím, že dnešní večer byl mimořádně nepříjemný, ale možná… Možná je to další důvod, proč bych měl udělat to, k čemu se chystám.“

Aniž odložil skleničku, poklekl na koberec a vzhlédl k Fleur.

„Fleur,“ spustil rozechvělým hlasem, „Fleur, miláčku, chceš si mě vzít?“

Kapitola osmnáctá

Nazítří časně ráno zastavil před domem bílý džíp. Jeho hlasité troubení probudilo Richarda. Promnul si oči, bosky přistoupil k oknu ložnice a vyhlédl ven.

„To jsou Antonyho přátelé,“ prohodil k Fleur. „Vyrážejí do Cornwallu poměrně brzo.“

Vzápětí se ozvalo klepání na dveře a Antonyho hlas oznámil:

„Tati, tak my jedeme.“

Richard otevřel dveře a zadíval se na Antonyho a Zaru stojící na odpočívadle. Byli podobně oblečení, v džínsech a s baseballovou čapkou na hlavě, a každý třímal velkou sportovní tašku.

„Takže vzhůru do Cornwallu,“ řekl. „Doufám, že se budete chovat slušně.“

„No jasně, tati,“ přisvědčil Antony netrpělivě. „Koneckonců tam bude Xantheina máma.“

„Já vím,“ přikývl Richard. „Včera jsem s ní mluvil a upozornil ji na několik základních pravidel.“

„Tati! Cos jí řekl?“

„Vlastně skoro nic.“ Richard se usmál. „Jen to, že každé ráno vás

čeká studená sprcha a po ní hodinka s Shakespearovými dramaty.“

„Tati!“

„Vsadil bych se, že si to náramně užijete,“ dodal Richard. „Na shledanou v pátek.“ Džíp před domem znovu pronikavě zatroubil.

„Jasně,“ řekl Antony a podíval se na Zaru. „Radši už půjdeme, ne?“

„Doufám, že je Philippa v pořádku,“ poznamenala Zara.

„No jasně,“ prohodil Antony, vzhlédl k Richardovi a skousl si ret.

„Kéž by…“

„Žádné obavy. Bude v pořádku,“ ujistil je Richardy „A už utíkejte, než Xanthe znovu napadne stisknout ten pekelný klakson.“

Díval se za nimi, jak scházejí po schodech. Zaru stahovala objemná taška bezmála až k zemi a Richard letmo zauvažoval, co v ní proboha může mít tak těžkého. Sotva bouchly hlavní dveře, otočil se k Fleur.

„To byli Antony a Zara,“ oznámil jí celkem zbytečně. „Odjíždějí do Cornwallu.“

„Hmm,“ zahučela ospale, obrátila se a zachumlala se do přikrývky.

Richard ji chvilku pozoroval a pak se zhluboka nadechl. „Nevím, v kolik hodin chceš odjet,“ řekl. „Odvezu tě na nádraží. Stačí říct, kdy.“

„Dobrá,“ souhlasila a otevřela oči. „Viď, že ti to nevadí, Richarde? Potřebuju čas na rozmyšlenou.“

„Jen si posluž,“ přinutil se k úsměvu. „Naprosto tě chápu. Nikdo po tobě nechce, abys tak zásadní rozhodnutí uspěchala.“

Posadil se na postel a zadíval se na ni. Paže měla složené nad hlavou a byly ladné jako paže baletky. Oči zase zavřela, snad aby prodloužila sladkou ranní dřímotu. Vtom Richarda napadlo, že je klidně možné, že jeho nabídku odmítne. Nepříjemnou myšlenku zdůraznila bolest, a sice tak silná a ostrá, že se až vyděsil.

Gillian zatím v kuchyni chystala čaj. Když Richard vešel do kuchyně, zvedla hlavu od sporáku.

„Viděla jsem, jak odjíždějí,“ oznámila mu. „Vezl je ten mládenec, Mex. Doufejme, že je zodpovědný.“

„Řekl bych, že ano,“ usoudil Richard. Posadil se ke kuchyňskému stolu a rozhlédl se.

„V domě je nezvyklé ticho,“ poznamenal. „Už teď mi schází ta dusavá ryčná hudba.“ Gillian se usmála a postavila před něj hrnek čaje.

„Jak to vypadá s Philippou?“ zeptala se. „Propustí ji dneska z nemocnice?“

„Ano,“ přikývl Richard. „Pokud se její stav v noci nezhoršil.

Dopoledne ji přivezu.“

„Pojedu s tebou,“ nabídla se Gillian. „Jestli ti to ovšem nevadí.“

„Proč by mi to mělo vadit?“ podivil se. „Philippa tě určitě ráda uvidí.“ Upil čaje, na okamžik zamyšleně sklopil hlavu a pak vzhlédl.

„Měl bych ti něco říct. Fleur dneska odjíždí na pár dní do Londýna.“

„Dobře.“ Gillian přikývla a vtom si všimla Richardova bledého, napjatého obličeje. „Ty nepojedeš s ní?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Tentokrát ne. Fleur…,“ přejel si dlaněmi přes obličej. „Fleur potřebuje být sama. Chce… si něco rozmyslet.“

„Dobrá,“ opakovala Gillian.

„Vrátí se v sobotu,“ dodal.

„Takže jakoby ani neodjela,“ zažertovala Gillian. Richard se pousmál a dopil čaj. Gillian na něj upřela starostlivý pohled. „Myslíš, že si Fleur dá čaj?“ zeptala se. „Stejně se chystám jít do pokoje.“

„O čaj pravděpodobně nestojí,“ mínil Richard a vtom si vzpomněl, oč ho Fleur žádala. ‚Ale poprosila mě, ať jí přinesu dnešní Timesy.“

Timesy… Gillian se rozhlédla po kuchyni. „Tamhle jsou. Odnesu jí je, jestli chceš.“ Vzala ještě složené noviny vonící tiskařskou barvou a zvědavě si je prohlížela. „Fleur noviny obvykle nečte,“ řekla zadumaně. „Zajímalo by mě, proč po nich najednou zatoužila.“

„Nevím.“ Richard pokrčil rameny a nalil si další dávku čaje.

„Neptal jsem se.“

Kolem desáté byla Fleur přichystaná k odjezdu.

„Odvezeme tě na nádraží,“ řekl Richard, chopil se její tašky a odnesl ji dolů. „Odtud pojedeme rovnou do nemocnice.“ Odmlčel se.

„Philippa bude smutná, žes nepřijela s námi,“ dodal mírně.

„Já vím. Moc mě to mrzí,“ omlouvala se Fleur, „ale necítím se na to, abych…“

„Ovšem,“ přerušil ji Richard spěšně. „Ovšemže ne. Něměl jsem to říkat.“

„To je v pořádku,“ ujistila ho Fleur s úsměvem a přejela mu rukou po paži. „Pevně věřím, že se z toho Philippa brzy vzpamatuje.“

„Bude v pořádku,“ prohlásila Gillian, která vešla do haly. „Pár dní si ji tady necháme a budeme se jí věnovat. Než se vrátíš, bude zdravá jako rybička.“ Pozorně si Fleur prohlédla. „Sluší ti to,“ poznamenala. „Celá v černém…“

„To je do Londýna ta nejvhodnější barva,“ vysvětlila jí Fleur.

„Není na ní tolik vidět špína a prach.“

„Budeš bydlet u svého přítele Johnnyho?“ zjišťovala Gillian.

„Ptám se proto, abychom ti tam mohli zavolat, kdyby Zara něco potřebovala.“

Fleur zavrtěla hlavou. „Nejspíš u něj nebudu. Raději se ubytuju v hotelu.“ Nepatrně se zasmušila. „Až dorazím na místo. Ozvu se a nadiktuju vám telefon.“

„Výborně,“ přikývl Richard a vrhl nerozhodný pohled na Gillian.

„Myslím, že bychom už měli jet.“

Když vyšli na příjezdovou cestu, Fleur se otočila a obdivně se zadívala na dům. „Je to velmi pohostinný dům,“ podotkla znenadání.

„Panuje v něm přátelské ovzduší.“

„To je pravda,“ přitakal Richard dychtivě. „Velmi přátelské. Je to… zkrátka myslím, že je to skvělý domov.“

Fleur se setkala s jeho pohledem. „Ano,“ souhlasila tiše a otevřela dveře auta. „O tom nepochybuju, Richarde.“

Když Richard a Gillian dorazili, seděla Philippa v posteli opřená o polštáře. Dívala se, jak procházejí oddělením, a ze1 zvyku se je pokusila přivítat zářivým úsměvem. Ústa ji však neposlouchala a tváře měla ztuhlé. Měla pocit, jako by se už nikdy neměla usmívat; jako by ochromující pocit hanby, který se jí šíří tělem, otupil veškeré přirozené reakce.

Takhle si to rozhodně nepředstavovala. Měla za to, že provedla vrcholné romantické gesto. Že až se probere, budou všichni shromáždění kolem její postele, budou si utírat slzy, hladit ji po rukou a slibovat, že se propříště postarají o to, aby byla v životě spokojená. Ale probraly ji jen nevybíravé a ponižující vyšetřovací procedury, prováděné ošetřovatelkami, které pro ni měly jen strohé, tisíckrát odříkané fráze a v očích namísto slz chladné pohrdání. Při pohledu do otcova ztrhaného obličeje se v ní něco zlomilo, a zase měla na krajíčku slzy. S tím rozdílem, že tentokrát se už jaksi nedokázala rozplakat. Pohotový proud slz jako by vyschl. Kulisy romantického snění se rozpadly na prach a zbyl jen chlad a vyprahlá, bezedná prázdnota.

Jakmile se otec a Gillian přiblížili k posteli, přejela si jazykem rty, nadechla se a opatrně řekla: „Ahoj.“ Připadalo jí, že její hlas zní hluše a přichází z nesmírné dálky.

„Ahoj, holčičko!“

„Ahoj, Philippo.“ Gillian sen a ni povzbudivě usmívala. „Jak se daří?“

„Už je mi mnohem lip,“ odpověděla Philippa ostražitě. Měla dojem, že hovoří cizím jazykem.

„Můžeš odjet domů už dneska,“ oznámil jí Richard. „Pro-pouštěcí zpráva je připravená.“

„To je dobře,“ řekla. A vtom si vzpomněla, co ji tak neodbytně tlačí v mysli. „Je Fleur doma?“

„Ne,“ odpověděl otec. „Fleur dnes odjela na pár dní do Londýna.“

„Aha,“ hlesla Philippa. Projela jí tupá bolest zklamání, ale vzápětí rychle pominula. „A vrátí se?“ otázala se zdvořile.

„Ano,“ ujistila ji Gillian dřív, než mohl Richard cokoli prohodit.

„Samozřejmě, že se vrátí.“

Při zpáteční jízdě autem padlo jen několik slov. Po příchodu domů přinesla Gillian do zimní zahrady misky s horkou slepičí polévkou a Richard se usadil ke stolu naproti své dcery.

„Měli bychom si promluvit o Lambertovi,“ spustil váhavě.

„Já vím,“ utrousila Philippa hlasem prostým veškerých citů.

„Chceš…“

„Nechci ho už nikdy vidět.“

Richard se na Philippu dlouho díval a pak zalétl pohledem ke Gillian.

„Dobře,“ přikývl. „Pokud jsi o tom tedy skálopevně přesvědčená.

„Chci se s ním rozvést,“ pokračovala Philippa. „Mezi námi je konec.“ Ochutnala slepičí polévku a překvapeně zvedla hlavu. „Je moc dobrá.“

„Je to poctivý domácí vývar,“ sdělila jí Gillian pyšně.

„Pochybuju, že ty polotovary v kartonech nebo v konzervách s ním mají cokoli společného.“

„Víš jistě, že si to ještě nerozmyslíš?“ naléhal Richard.

„Ano,“ přikývla Philippa chladnokrevně. „Vím to naprosto jistě.“ Znenadání se cítila svobodná, jako by ze sebe setřásla nevítané břemeno. Měla pročištěnu a jasnou hlavu. Teď bude za svůj život odpovědná jen sama sobě. Může začít znovu.

Týž den o něco později dorazil do Maples taxíkem Lambert, v ruce kytici rudých karafiátů. Richard se s ním setkal u domovních dveří a odvedl ho do obývacího pokoje.

„Philippa odpočívá nahoře ve své ložnici,“ oznámil mu. „A nepřeje si tě vidět.“

Lambert kývl bradou ke kytici. „To je škoda, tohle jsem přinesl pro ni.“ Položil karafiáty na odkládací stolek, posadil se na pohovku a jal se rukávem leštit sklíčko náramkových hodinek.

„Předpokládám, že je ještě trochu rozrušená,“ dodal.

„Je víc než jen trochu rozrušená,“ upozornil ho Richard a snažil se zachovat klidný tón. „Nemá smysl před tebou tajit, že co nejdřív požádá o rozvod.“

„O rozvod?“ Aniž vzhlédl, rozechvěle si prohrábl vlasy. „Ty si děláš legraci, vid?“

„Nedělám,“ odtušil Richard. „Na tak vážné téma se přece nežertuje.“

Lambert k němu pozvedl oči. Udivila ho Richardova přísná linka rtů i nepřátelství v jeho pohledu. Takže je to definitivně v háji, pomyslel si. Co si teď počneš? Na okamžik se zamyslel a pak se prudce zvedl.

„Richarde, chci se omluvit,“ prohlásil a upřel na tchána co nejupřímnější pohled, jakého byl schopen. „Nevím, co to do mě včera vjelo. Nejspíš jsem toho moc vypil.“ Zariskoval chabý úsměv.

„V životě bych tvůj svěřenský fond nezneužil.“

„Lamberte,“ začal Richard unaveně.

„Philippa bývá často nervózní,“ pokračoval Lambert, jako by se nechumelilo. „Je pravda, že jsme se občas pohádali, ale pokaždé jsme se rychle usmířili. Nepochybuju o tom, že i tahle roztržka skončí smírem, pokud nám dáš příležitost…“

„Už jsi příležitost dostal!“ rozkřikl se Richard. „Vzpomínáš? Když jsi stál před oltářem a přísahal, že budeš moji dceru milovat a ctít!“ Jeho hlas postupně sílil. „Milovals ji? Ctil jsi ji? Anebo jsi ji od začátku vnímal jen jako potenciální zdroj bohatství?“

Odmlčel se a několikrát se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. V Lambertovi narůstala panika. Zkoprněle na Richarda zíral a v duchu zvažoval nejvhodnější odpověď. Uvěří mu, když odpřisáhne Philippě

nehynoucí lásku? „Richarde, budu k tobě upřímný,“ řekl nakonec.

„Jsem pouhý člověk. A člověk nemůže žít jen o chlebu.“

„Neopovažuj se mi citovat slova bible?“ okřikl ho Richard. „Jak sis mohl troufnout zneužívat moji dceru?“

„Já jsem ji nezneužíval!“ zaprotestoval Lambert. „Byli jsme spolu šťastní!“

„Ponižoval jsi ji a využíval. Kdysi to bývala bezstarostní a spokojená mladá žena. A tys z ní udělal přecitlivělou, nešťastnou trosku!“

„Kristepane! Přecidivělá troska byla přece odjakživa!“ odsekl Lambert, jemuž připadalo to nařčení nespravedlivé. „Philippa byla nevyrovnaná a hysterická dávno předtím než jsem ji poznal. Vinu za její přecitlivělost laskavě nesvaluj na mě.“

Richard se na něj několik vteřin nevěřícně díval. Pak se k němu otočil zády.

„Už tě v životě nechci vidět,“ pronesl tiše. „Dávám ti výpoveď na základě porušení podmínek pracovní smlouvy.“

„Jakých podmínek?“

„Nezodpovědný management. Zneužití důvěry a paděláni úředních listin,“ odříkával Richard ledovým tónem.

„Odvolám se.“

„Jestli se odvoláš, téměř s jistotou neuspěješ. Ale jak je libo. A pokud jde o rozvod,“ pokračoval Richard, „co nejdřív se ti ozve Philippin právní zástupce.“ Odmlčel se. „Co se týče peněz…“

Rozhostilo se napjaté ticho, během něhož se Lambert, jemuž svitla jiskřička naděje, bezděčně naklonil směrem k Richardovi.

„Z tvého dluhu jsem ochoten uhradit částku ve výší dvou set padesát tisíc liber. Víc ani penny. Na oplátku mi odevzdáš písemné prohlášení, že se nepokusíš o kontakt s Philippou jiným způsobem než prostřednictvím jejího právníka. Uhrazenou sumu považuj za součást mimosoudního rozvodového vypořádání.“

„Dvě stě padesát?“ vyjekl Lambert. „A co zbytek mého dluhu?“

„Zbytek tvého dluhu, Lamberte,“ prohlásil Richard mírně rozechvělým hlasem, „je tvoje starost.“

„Dvě stě sedmdesát pět,“ zkusil to Lambert. „Dvě stě padesát.

Víc ani libru.“ Rozhostilo se dlouhé ticho.

Lambert vzdychl. „Tak dobře. Jak chceš. Platí.“ Natáhl ruku, ale když se Richard neměl k tomu, aby ji uchopil, zase ji spustil podél těla. Měřil si Richarda s neskrývaným obdivem. „Ty jsi tvrdej chlap, co?“

„Požádal jsem taxikáře, aby na tebe počkal na příjezdové cestě,“ upozornil ho Richard a podíval se na hodinky. „Ve tři ti jede vlak do Londýna. Tady máš peníze na jízdenku.“ Sáhl do kapsy u saka, vyndal z ní obálku a podal ji Lambertovi. Ten chvíli váhal, pak pokrčil rameny a vzal si ji.

Mlčky zamířili k hlavním dveřím.

Richard je otevřel a dodal: „Mimo jiné navrhuji, abys zrušil své členství v Greyworthském klubu… než tě o to někdo oficiálně požádá.“

„Ty mi chceš zničit život!“ štěkl Lambert hněvivě. „Teď jsem dočista vyřízený člověk!“

„To sotva,“ zapochyboval Richard. „Lidé jako ty se tak snadno vyřídit nenechají. Zato ostatní ano. Ti, co měli tu smůlu, žes jim zkřížil cestu. Ti, kteří se s tebou podělili o svůj život. Ti, kteří byli tak pošetilí, že ti důvěřovali.“

Lambert si ho dlouze a mlčky měřil. Pak nasedl do taxíku a opřel se v sedadle. Řidič otočil klíčkem v zapalování.

„Ještě něco,“ Richard se naklonil do okénka vozu. „Záleželo ti vůbec někdy na Philippě? Nebo to celé byla přetvářka?“

Lambert zkřivil tvář v zamyšlení. „Čas od času jí to docela slušelo,“ odpověděl konečně. „Když se nalíčila a hodila do gala.“

„Chápu.“ Ucedil Richard, hluboce se nadechl a napřímil. „A teď odjeď. Okamžitě.“

Díval se, jak taxík ujíždí po příjezdové cestě a za pohybem mizí z dohledu.

„Tak už je konečně pryč?“ Richard se otočil. Ve dveřích stála Gillian. „Slyšela jsem tě, jak s ním mluvíš,“ pokračovala. ‚A musím tě pochválit. Byl jsi úžasný.“

„To bych zrovna neřekl,“ bránil se Richard rozpačitě a vyčerpaně si promnul spánky. „Víš, že se ani trochu nestyděl za to, co udělal a co provedl Philippě?“

„Nejspíš nemá smysl očekávat, že lidé Lambertova typu mají vůbec nějaké svědomí,“ usoudila Gillian neočekáváně. „Nejlepší je se jich co nejrychleji zbavit a zapomenout na ně. Už na něj nemysli.“

„Samozřejmě máš svatou pravdu,“ souhlasil, „ale nemůžu si pomoct. Pořád si to nedokážu srovnat v hlavě. Je to velmi trpká zkušenost.“ Vrhl pohled na příjezdovou cestu a pak zvolna zamířil zpátky k domu. „Jak se vede Philippě?“

„Je v pořádku,“ ujistila ho Gillian a vyšla mu pár kroků vstříc.

„Co nevidět se z toho dostane.“ Položila Richardovi ruku na paži a oba chvíli mlčky postáli na prahu.

„Stýská se mi po Fleur,“ svěřil se jí. „Moc mi chybí.“ Vzdychl si.

„Odjela dneska dopoledne a už se mi stýská.“

„Mně taky,“ přizvukovala Gillian a konejšivě mu ser vřela paži.

„Však ona se brzy vrátí. Možná nám večer zatelefonuje.“

„Nezatelefonuje,“ odporoval Richard a potřásl hlavou. „Včera večer jsem se Fleur zeptal, jestli si mě vezme. Proto odjela do Londýna. Chce si to rozmyslet.“

„Rozumím,“ přisvědčila Gillian.

„Teď mě mrzí, že jsem se jí vůbec ptal,“ zalitoval Richard a otočil se ke Gillian. „Co když odmítne?“

„Neodmítne,“ ujistila ho Gillian. „Jsem si jistá, že neodmítne.“

„Ale co když ano?“

„Stejně dobře může tvoji nabídku přijmout. Dívej se na to z té lepší stránky. Možná bude souhlasit.“

Později večer, když si šla Philippa lehnout a Richard a Gillian osaměli v obývacím pokoji, Gillian bez úvodu řekla: „Nedělej z Fleur modlu.“

„Cože?“ Richard k ní ohromeně vzhlédl od šálku kávy.

Gillian se začervenala. „Omlouvám se,“ řekla, „podobné věci bych ti neměla říkat.“

„Nesmysl,“ odbyl ji. „Mně můžeš říct, cokoli tě napadne.“ Zamyšleně svraštil čelo. „Nicméně nevím, na co narážíš.“

„Na tom nezáleží.“

„Ale záleží,“ odporoval. „Gillian, známe se dost dlouho na to, abychom k sobě mohli být zcela upřímní.“ Naklonil se přes stůl a

upřel na ni vážný pohled. „Pověz mi, co tě přivedlo na tu myšlenku? Co myslíš tou modlou?“

„Byl jsi přesvědčený, že Emily je dokonalá,“ odpověděla Gillian bez váhání. „Teď si myslíš totéž o Fleur.“

„Já si nemyslím, že je Fleur dokonalá!…“ Zaváhal a lehce zrudl.

„Ale myslíš!“ nesouhlasila Gillian. „Považuješ ji za dokonalou. Ale nikdo není dokonalý.“ Chvilku třídila myšlenky. „Jednou se o Fleur dovíš něco, co jsi netušil nebo čeho sis nevšiml. Jako v případě Emily.“ Skousla si ret. „A možná tě to nepotěší. To samozřejmě neznamená, že je Fleur špatná.“

Richard na ni vyčkávavě hleděl. „Gillian, pokoušíš se mi tím něco naznačit? Myslím o Fleur?“

„Nic takového!“ zvolala Gillian. „To je nesmysl.“ Zpříma mu pohlédla do očí. „Jde jen o to, že nechci, abys byl zase zklamaný. A pokud se budeš držet realistického očekávání, možná –“ Rozpačitě si odkašlala. „Možná máš lepší vyhlídky na šťastný život.“

„Chceš říct, že jsem idealista?“

„Inu, nejspíš je to tak,“ připustila Gillian. „Ale já nemám sebemenší právo tě soudit.“ Rázně postavila šálek na talířek a vstala.

„Máme za sebou dlouhý den.“

„Gillian, vždyť ty máš pravdu,“ zvolal náhle Richard. „Vidíš mi až do žaludku.“

„Přece jen už tě znám nějaký ten pátek,“ usmála se.

„Ale takhle otevřeně jsme spolu dosud nemluvili. Nikdy předtím jsi mi nedávala rady do života.“

„Nepřipadalo mi to vhodné,“ řekla Gillian. Zrudla a zamířila ke dveřím. Richard ji provázel pohledem.

„Možná je to škoda.“

„To byla jiná doba. Všechno bylo jinak.“

„Než k nám přišla Fleur.“

Gillian s úsměvem přikývla. „Správně.“

Fleur se do pátku neozvala. Gillian a Richard přecházeli z místnosti do místnosti jako dva nervózní psi. Zatím se obloha zatáhla a nad krajem visel těžký příkrov dusného vzduchu. Někdy během

dopoledne se rozpršelo. Několik minut nato zastavil na příjezdové cestě bílý džíp; za nezbytného pokřiku a hihňání z něho vystoupili Zara a Antony.

„Tak povídejte, jak jste se měli!“ dotíral na ně Richard v touze odvést pozornost od neodbytných myšlenek. „Co jste celou tu dobu dělali?“

„Bylo to bezva,“ hlásila Zara. „Přestože mozek Xanthe Forresterové tvoří průměrně jedna buňka.“

„Šli jsme se projít,“ vpadl Antony. „A beznadějně jsme zabloudili…“ Zachytil Zařin pohled a oba se hystericky rozesmáli.

„A pili jsme jablečný víno,“ pokračovala Zara, když zase byla schopná promluvit.

„Ty jsi pila jablečný víno,“ upřesnil Antony. „My ostatní jsme pili pivo.“ A znovu se rozesmál. „Zaro, předveď cornwallský přízvuk.“

„To nejde.“

„A proč ne?“

„Protože mi chybí souvislosti,“ vysvětlila. „Potřebuju to na něčem postavit.“

Richard se zadíval na Gillian.

„Zní to vskutku báječně,“ podotkl. „Myslím, že si v dohledné době popovídám s paní Forresterovou.“

„Kde je Fleur?“ zeptala se Zara a nechala dopadnout tašku na zem s hlasitým žuchnutím.

„Odjela na pár dní do Londýna,“ odpověděl Richard. „Ale zítra už by měla být zpátky.“

„Do Londýna?“ vyhrkla Zara vzrušeně. „A co dělá v Londýně?“

„Nic důležitého. Abych byl upřímný, tak vlastně ani nevím.“

„Ona ti to neřekla?“

„Byla poměrně stručná.“ Richard se na ni usmál. „Máš chuť na horkou čokoládu?“

„Jasně,“ přikývla. „Jen zajdu nahoru.“

Bez dalšího vysvětlení vyběhla po schodech, prolétla chodbou a vpadla do Fleuřiny ložnice. Za dveřmi se zastavila, nadechla se, sevřela ruce v pěst a s tlukoucím srdcem zotvírala šatní skříně. Všechno černé oblečení bylo pryč.

„To ne,“ zaúpěla. „Prosím, ne…“ Prostoupil ji chlad smíšený s panickou hrůzou. „Prosím, tohle ne…“ Podlomily se jí nohy a sklesla na koberec.

„Nedělej to… prosím…,“ zašeptala a zabořila obličej do dlaní.

„Prosím, ne. Tentokrát ne, Fleur. Proboha… Prosím…!“

Do večeře se napětí v domě vystupňovalo. Zara strnule seděla s očima zabodnutýma do talíře, aniž do sebe vpravila jediné sousto. Richard se snažil zakrýt nervozitu vyprávěním vtipů, kterým se nikdo nesmál; Gillian třískala nádobím a vyplísnila Antonyho, když mu spadla lžíce na podlahu. Philippa do sebe vpravila tři sousta a pak oznámila, že zbytek dojí u sebe v ložnici.

Později se všichni přemístili do obývacího pokoje a sledovali v televizi film, který už viděli. Po jeho skončení se rozhostilo ticho. Nikdo nenaznačil, že si půjde lehnout. Začal další program a všichni se chtivě soustředili na pořad, ačkoli očividně nikoho nezajímal. Nikdo nechce zůstat sám, napadlo Zaru. Nikdo nechce jít spát; nikdo nechce být sám. Když Antony zívl a významně zašoupal nohama, zpanikařila.

„Jdu spát,“ oznámil. „Přej u všem dobru noc.“

„Já taky,“ připojila se k němu Zara a vyšla za ním z místnosti. Na schodech se k němu přitiskla. „Nech mě přespat u sebe v posteli,“ zaprosila.

Antony vykulil oči. „Cože? Chceš si vyměnit postel?“

„Ne.“ Znělo to naléhavě a zároveň zoufale. „Chci být s tebou. Prostě…“ Sklopila oči. „Jen nechci být dneska v noci sama. Pochopíš to?“

„Jasně. V pohodě…“ Chvíli váhal a pak rozpačitě přešlápl. „A co když nás někdo načapá?“

„Neboj,“ ujistila ho Zara. „Je ti jasný, že my dva nikoho nezajímáme?“

Kapitola devatenáctá

„Zaro! Zaro!“ Zaře neustále syčel do ucha nějaký protivný hlas. Nakonec ji napadlo, že by mu mohla říct, ať jí dá pokoj a jde trápit někoho jiného. Ospale si promnula oči, otevřela je a zalapala po dechu.

„Ty se máš nejmíň co divit!“ Fleur stála vedle postele, na sobě elegantní červený kostým, který Zara neznala, a propalovala ji pohledem, v němž se mísilo vítězství s hněvem. „Můžeš mi laskavě říct, co tady děláš?“

Zara se na ni nechápavě dívala, oči dosud nepřivyklé příšeří místnosti. Náhle si uvědomila, že leží v posteli s Antonym a že má jeho obnaženou paži přehozenou přes hruď.

„To není to, jako co to vypadá, jasný?“ vyhrkla honem.

„Moje milá, jsi v posteli s patnáctiletým klukem. Nesnaž se předstírat, že ses v ní ocida omylem.“

„To nebyl omyl! Ale není to… víš co… on ne…“

„Na tohle nemám čas,“ přerušila ji Fleur. „Vstaň a oblékni se. Odjíždíme.“ Zara na ni otupěle civěla, útroby sevřené neblahým očekáváním.

„Jak to myslíš – odjíždíme?“ zeptala se zděšeně.

„Prostě odjíždíme, děvenko. Dole na nás čeká auto. Tento týden jsem se seznámila s velice příjemným pánem. Jmenuje se Ernest. Vezme nás do své vily v Portugalsku.“

Zara měla srdce až v krku. „Nemůžeme odjet,“ namítla. „Já nikam nepojedu!“

„Nebuď hloupá, Zaro.“ Fleuřin hlas poznamenala netrpělivost.

„Zkrátka a dobře, odjíždíme.“

„Tak začnu křičet!“ vyhrožovala Zara. „A všechny probudím.“

„A všichni sem vtrhnou,“ řekla Fleur. „A okamžitě jim dojde, co jsi ty a Favour junior prováděli. Co si o tom pomyslí jeho otec?“

„My jsme nic neprováděli!“ sykla Zara. „My jsme spolui nespali.

Jenom jsme… leželi spolu…“

„Tak na to ti neskočím, vážená slečno,“ prohlásila Fleur. „A teď vstaň!“

Přikrývka se zavlnila a vykoukla zpod ní Antonyho rozcuchaná hlava. Zašilhal popleteně na postavu tyčící se nad nimi, a jakmile zjistil, kdo to je, zbledl.

„Fleur!“ vyjekl. „Proboha! Omlouvám se. Nechtěli jsme…“ Vrhl zděšený pohled na Zaru, pak znovu na Fleur. „Čestný slovo…“

„Tiše!“ okřikla ho Fleur. „Určitě nestojíš o to, aby sem přišel tvůj otec.“

„Neříkej mu to,“ žadonil Antony. „On by to vůbec nepochopil.“

„Pokud nechceš, aby se o tom tvůj otec dověděl, radím ti, abys byl potichu,“ mínila Fleur. Otočila se k Zaře. „A tobě radím, abys šla okamžitě se mnou.“

„Já nikam nejdu,“ vzdorovala Zara zoufale.

„Radši běž,“ vybídl ji Antony úzkostlivým tónem. „Táta může každou chvíli něco zaslechnout a přijít sem.“

„Jsi rozumný mládenec,“ pochválila ho Fleur. „Jdeme, Zaro.“

„Tak zatím ahoj,“ řekl Antony a znovu se zachumlal do přikrývky.

„Zatím…,“ zašeptala Zara a něžně se dotkla jeho hlavy. „Ahoj…“ Z očí jí vytryskly slzy a už se nezmohla na slovo.

Auto na ně čekalo za nejbližším rohem, v diskrétní vzdálenosti od Maples. Byl to velký tmavě modrý rolls-royce s koženými sedadly a řidičem ve stejnokroji, který vyskočil, sotva zpozoroval, jak se Fleur se Zarou blíží, a otevřel jim dvířka.

„Já nikam nepojedu,“ postavila si Zara hlavu. „Nemůžu odjet.

Chci zůstat tady.“

„Na to zapomeň,“ rozhodla Fleur.

„Ale já tady chci bydlet! Je to tady bezva! A mám ráda Richarda i Gillian a Antonyho a…“

„Než se naděješ, budeme ve vile v Algarve,“ odsekla Fleur.

„Budeme podnikat úžasně vzrušující věci a seznámíme se se zajímavými lidmi. Uvidíš, že ve srovnání s tím ti bude připadat zdejší život neuvěřitelně nudný.“

„Nebude!“ Zara kopla do pneumatiky rolls-royce a řidič sebou sotva znatelně trhl.

„Přestaň!“ Fleur ji vztekle dotlačila na sedadlo. „Mlč a chovej se slušně!“

„Proč odjíždíme? Řekni mi jediný důvod!“

„Ty moc dobře víš, proč odjíždíme, holčičko.“

„Nevím! Vysvětli mi to!“ vykřikla Zara. Upřela na matku vzdorný pohled v očekávání konfrontace, možná dokonce i políčku. Ale Fleur se dívala oknem do zahrady, brada se jí lehce chvěla a zdálo se, že pro dceru nemá odpověď.

Kolem osmé už prohledali celý dům i okolí.

„Byla jsem na zahradě,“ oznámila Gillian, když vešla do kuchyně. „Nikde jediná stopa.“ Zadívala se na Antonyho. „Víš jistě, že se ti Zara o ničem nezmínila?“

„Nic neříkala,“ zahučel Antony, aniž jí pohlédl do očí. „Nevím, co se mohlo stát. Od včerejšího večera jsem ji neviděl.“

„To bych od Zary nečekal,“ prohlásil Richard a zakabonil se.

„Ale určitě se časem objeví.“

„Takže si nemyslíš, že bychom měli zavolat policii?“ ujistila se Gillian.

„To by bylo poněkud přehnané,“ odpověděl Richard. „Nakonec, je teprve osm ráno. Třeba si vyšla na delší ranní procházku. Nejspíš se vrátí každou chvíli. Co ty na to, Antony?“

„Jasně,“ hlesl chlapec a odvrátil pohled.

O půl hodiny později vběhla Gillian do kuchyně.

„Blíží se k nám nějaké auto,“ hlásila rozčileně. „Možná Zaru někdo přivezl.“

„Tak vidíš,“ usmál se Richard. „Neříkal jsem, že panikaříme zbytečně?“ Vstal ze židle. „Antony, co kdybys připravil čerstvou kávu? A nasnídej se, proboha. Vypadáš, jako bys v noci ani nezamhouřil oči.“

„Vyspal jsem se skvěle,“ dušoval se Antony. „Spal jsem fakt tvrdě.“

„To je dobře. Richard přikývl a zvědavě si syna změřil. „Udělej kávu a já půjdu zjistit, jestli to je nebo není Zara.“

„Není to Zara,“ řekla Gillian, která znovu vešla do kuchyně. „Je to ten Fleuřin přítel, Johnny. A nějaký neznámý muž.“

„Richard tě miluje,“ namítla Zara vyčítavě. „A ty to dobře víš.“ Fleur mlčela. Zastavili v nejbližším městečku po cestě a teď seděly v autě před bankou a čekaly až otevře. Fleur měla v ruce pohotově připravenou Richardovu Zlatou kartu.

„Chce si tě vzít,“ naléhala Zara. „Mohla bys s ním být šťastná.“

„Holčičko, to říkáš pokaždé.“

„Tentokrát je to pravda. Tohle je něco jinýho!“ Zara se zamračila.

„I ty ses změnila, Fleur. Copak sis toho nevšimla?“

„Nesmysl,“ odsekla Fleur příkře.

„Tvrdí to i Johnny. Říkal, že podle něho jsi přichystaná se usadit.“

„Usadit se!“ posmívala se Fleur. „Usadit se a být poslušná manželka. A žít si ‚dobře‘.“

„Co je na tom zlýho?“ zvolala Zara. „Je to lepší než žít si špatně, nemyslíš? Vždyť se ti tam líbilo. Poznala jsem to.“

Upřela na matku vážný pohled. „Fleur, tak proč odtud zase odjíždíme?“

„Holčičko moje…“ Fleur se otočila a Zara ke svému úžasu spatřila, že se jí lesknou oči. „Přece nepřipustím, aby se ze mne stala nudná venkovská panička.“

„Ale vždyť bys nebyla nudná venkovská panička. Byla bys to přece ty!“

„Já? Co to znamená?“

„Já nevím,“ Zara bezradně pokrčila rameny. „Zkrátka taková, za jakou tě Richard považuje.“ Fleur si odfrkla.

„Richard si myslí, že jsem oddaná milující bytost, které na penízích ani trochu nezáleží.“ Pevně sevřela v prstech jeho Zlatou kartu. „Kdybych si ho vzala, Zaro, dopadlo by to tak, že bych se s ním brzo rozvedla.“

„Ale třeba ne!“

„Ale ano, zlato. Manželství není nic pro mě.“ Sklopila oči a chvíli si prohlížela nehty. „Věř mi. Znám se dobře. A Richard si zaslouží lepší ženskou, než jsem já.“

„Jenže on žádnou lepší nechce,“ odporovala Zara. „Chce tebe!“

„Ty tomu nerozumíš,“ prohlásila Fleur příkře a podívala se oknem na vchod do banky. „Tak do toho,“ dodala polohlasně, jako by sama pro sebe. „Vybereme peníze a budeme pokračovat v krasojízdě.“

Hal Winters byl vysoký muž s úzkými rameny, opáleným obličejem a brýlemi s kovovými obroučkami. Seděl v kuchyni u stolu naproti Johnnymu a upíjel kávu dlouhými doušky. Richard, Gillian a Antony ho mlčky pozorovali.

„Omlouváme se,“ řekl Richard konečně. „Byl to pro nás šok.

Nejdřív se ztratí Zara a teď…“

„Umím si představit, že vás to malinko zaskočilo,“ řekl Hal Winters. Hovořil pomalu, se silným přízvukem Středozápadu, který způsobili že se při jeho zvuku Antony blaženě usmíval. „Myslím, když vám Fleur řekla, že jsem zemřel.“

„Víte, jak teď o tom přemítám, nejsem si jistý, jestli se vyjádřila přesně takhle,“ řekl Richard a svraštil obočí. „Nevzpomínáš si, Gillian?“

„Nejspíš došlo k nedorozumění,“ mínila starší žena. „Škoda, že tady Fleur není.“

Johnny potřásl hlavou. „To jsou mi věci. A Zara je taky nezvěstná. Prazvláštní náhoda.“ ‚

„Zara tady ještě včera večer byla,“ vysvětloval Richard. Čelo mu brázdily hluboké, ustarané vrásky. „Nemám tušení, co se mohlo přihodit.“

„Bohužel se odpoledne vracím do Spojených států,“ oznámil Hal Winters a těkal sklíčeným pohledem od jednoho ke druhému. „Moc se mi po Zaře stýskalo a těšil jsem se, že…“ Hlas se mu zlomil.

„Vsadím se, že se tady co nevidět objeví,“ prohlásila Gillian.

„Moje manželka Beth-Ann mi včera telefonovala a vyptávala se, jak to dopadlo,“ pokračoval Hal Winters zarmouceně. Promnul si obličej. „Když jsem jí kdysi oznámil, že mám –“ Zaváhal. „Zkrátka když jsem jí řekl, že mám podle všeho ještě další dítě, hrozně ji to rozrušilo. Mohla si vyplakat oči. Ale víte, jak to chodí. Za nějaký čas

se s tím smířila a teď na mě naléhá, ať přivezu Zaru do Ameriky, aby poznala moji rodinu. Ale když tady není, sotva ji tam můžu přivézt.“

Rozhostilo se tíživé ticho.

„Dáte si ještě kávu?“ zeptal se Richard, protože nevěděl, co jiného by řekl.

„Myslím, že ještě jeden hrnek snesu,“ odpověděl Hal Winters.

„A já zavolám na policii,“ rozhodla Gillian. „Čekali jsme už dost dlouho.“

„Konečně!“ zvolala Fleur. Napřímila se na sedadle; o kožené čalounění slabě zašustila látka jejího nákladného saka. „Podívej! Už otevřeli.“

„Kolik chceš vybrat?“ chtěla vědět Zara a rozbalila si žvýkačku.

„Ještě nejsem rozhodnutá,“ odpověděla Fleur. „Deset tisíc.

Dvacet…?“

„Já nevím!“ vyhrkla Fleur netrpělivě. „Mohlas být s Richardem šťastná,“ vykřikla Zara. „Ale ty to raději vyměníš za ubohejch deset tisíc dolarů.“

„Liber.“

„No tak liber.“ Zara zaúpěla. „Jako by to nebylo jedno. Jako by to mělo nějakej význam. Ty prachy stejně jen leží v bance. Totiž… připadá mi, že tohle děláš měsíc co měsíc jenom proto, aby ses mohla dívat na pár čísel a mít pocit, že jsi za vodou.“

„Peníze jsou jistota, holčičko.“

„Lidi jsou jistota!“ zakvílela Zara. „Peníze utratíš. Ale lidi ti zůstanou.“

„Nezůstanou,“ odporovala Fleur se sžíravou ironií. „Lidi jsou neustále v oběhu.“

„To je pitomost!“ protestovala Zara. „To jenom ty jsi neustále v oběhu. Nikdy nedáš nikomu šanci, aby s tebou zůstal.“

„Zaro, jsi ještě moc malá. Nevíš, co říkáš,“ prohlásila Fleur a pleskla Zlatou kartou o pěstěné, červeně nalakované nehty. Hlas se jí nepatrně chvěl.

„Fajn. No tak jsem ještě malá, no,“ bránila se Zara trucovitě. „A nemám na věci vlastní názor.“ Podívala se oknem. „Banka je

otevřená. Tak jdi. Vyber si peníze. Odhoď Richarda do smetí. Odkopni toho nejmilejšího chlapa, jakýho jsi kdy poznala.“ Stiskla elektrické ovládání a okno se s tichounkým vrněním spustilo dolů.

„Tak utíkej!“ zaječela. „Pospěš si, na co ještě čekáš? Znič mu život! Znič ho nám všem!“

„Sklapni!“ osopila se na ni Fleur. „Mlč, proboha! Potřebuju chvíli přemýšlet.“ Zvedla třesoucí se ruku a přiložila si ji na čelo. „Musím si to rozmyslet.“

„Takže, Hale,“ oslovila Gillian Hala Winterse přehnaně zdvořilým tónem, „jestli jsem to správně pochopila, pracujete ve farmakologii?“

„Mým oborem je úleva od bolesti,“ odpověděl a mírně pookřál.

„Zastupuju společnost, která vyrábí vysoce účinná analgetika ve formě tablet. Ve Spojených státech jsou momentálně druhým nejprodávanějším lékem svého druhu.“

„Propána…,“ hlesla Gillian ohromeně.

„Trpíte někdy bolestmi hlavy?“

„Inu, čas od času ano,“ připustila Gillian. Hal Winters sáhl do kapsy a vytáhl z ní nevelké neoznačené balení tablet.

„Účinnější výrobek byste marně hledala,“ řekl. „Pronikne totiž přímo ke zdroji bolesti. K samému jádru bolesti, chcete-li.“ Zavřel oči a ukázal si na šíji. „Bolest hlavy způsobená napětím sídlí obvykle tady,“ pokračoval. „A odtud se šíří.“ Otevřel oči. „Stačí ji podchytit a udumit dřív, než se rozleze do celé hlavy. A právě to dokážou tyhle malé pilulky.“

„Aha,“ přikývla Gillian chápavě.

„Hale, pokaždé, když mi vyprávíš o bolesti hlavy, zpravidla mě krátce nato rozbolí,“ postěžoval si Johnny. „Už je mi to jasné. Pomocí takového triku se ti daří prodat tolik těch tablet?“

„Hovořil jsem s policií,“ oznámil Richard, který vešel do kuchyně. „Nemůžu říct, že by to k něčemu bylo.“

„Tati,“ oslovil ho Antony tiše. „Potřebuju s tebou mluvit.“

„Copak?“

„Tady ne,“ řekl Antony a rozpačitě se poškrábal ve vlasech.

„Půjdeme ven.“

Prošli halou a hlavními dveřmi – které zůstaly nezamčené pro případ, že Zara ztratila klíč – a vykročili po příjezdové cestě. Noční deštík provoněl a občerstvil vzduch. Antony zamířil ke dřevěné lavici, dostatečně daleko od domu, takže je nikdo nemohl slyšet. Otřel ji kapesníkem a posadil se.

Richard si sedl vedle něho a upřel na něj zvědavý pohled. „Tak o co jde?“

„O Zaru,“ řekl Antony.

„Antony! Ty snad víš, kde je?“

„To ne,“ zavrtěla chlapec hlavou. „Nemám nejmenší ponětí.

Ale…“ Zrudl. „Dneska ráno se něco stalo.“

„Dneska ráno?“

„Tak přesněji v noci.“

„Antony, ujišťuju tě, že z toho nemám dobrý pocit.“

„Nebylo to nic špatného,“ bránil se Antony. „Ani trochu. Jenom to tak vypadá.“ Zhluboka se nadechl. „Zara se včera večer cítila osamělá. Chtěla spát se mnou. Totiž, víš… mám na mysli… Prostě být se mnou v jedné posteli. Aby nebyla sama.“

Upíral prosebný pohled na Richarda, který ostře vydechl.

„Rozumím,“ řekl tiše. „Teď už mi to celé jakž takž dává smysl.“

„Nic jsme neudělali! Namouduši! Musíš mi věřit. Ale Fleur…“ Richard se k němu prudce otočil. „Fleur?“

„Našla nás. Spolu v posteli. Byla…“ Antony si nervózně přejel jazykem přes rty. „Měla pořádný vztek.“

„Fleur tady byla?“

„Bylo to časně ráno. Přišla do ložnice a uviděla nás a odvedla Zaru pryč.“

„To mě vůbec nepřekvapuje,“ zvolal Richard nahněvaně.

„Antony, jak jsi mohl?“

„Já jsem nic neudělal!“

„Copak nemáš špetku soudnosti?“

„Nenapadlo mě… Neuvědomil jsem si…“ Antony se podíval na otce. „Tati, moc mě to mrzí.“ Hlesl zkormouceně. „Čestně, nebyli jsme… nebylo to…“ Richard se nechal obměkčit.

„Věřím ti,“ prohlásil. „Ale jistě chápeš, jak to vypadalo z pohledu Fleur. Svěřila nám svou dceru do opatrování. Důvěřovala nám.“ Složil hlavu do dlaní. „Divím se, že nešla za mnou,“ dodal pomalu.

„Jednoduše se sebrala a odjela,“ řekl Antony. „Myslíš, že se vrátí?“

Richard potřásl hlavou a svěsil ramena. „To nevím. Ale moc rád bych věřil tomu, že se vrátí. Třeba se rozhodla, že… třeba se rozhodla…“ Odmlčel se; odmítal na to třeba jen pomyslet.

„Jestli se nevrátí, bude to moje chyba,“ vykřikl Antony. „Fleur se nevrátí a Zara se nesetká se svým tátou. Všechno jsem pokazil!“

„Ale nepokazil,“ chlácholil ho Richard. „Nebuď blázínek. Je v tom mnohem víc, než si myslíš.“

Chvíli seděli mlčky, každý zahloubaný do vlastních úvah.

„Tys Fleur miloval, viď?“ zeptal se Antony nečekaně. „Ano,“ přisvědčil Richard. „Miloval.“ Upřel na syna odhodlaný pohled.

„Pořád ji miluju.“

„Kam myslíš, že jela?“

„To kdybych věděl..“ Natáhl nohy před sebe a pak prudce vstal.

„Musíme to vysvětlit panu Wintersovi.“

„Tati! To nedokážu!“

„Bohužel budeš muset. Nebylo by to vůči němu spravedlivé.“ Richard si Antonyho přísně změřil. „Připadá mi, že je to velmi slušný a čestný člověk, a zaslouží si, abychom mu řekli pravdu.“

„Určitě mě zabije.“

„O tom pochybuju.“ Richard se proti své vůli usmál. „Dávno nežijeme v dobách svateb z donucení.“

„Svateb z donucení?“ opakoval Antony zděšeně. „Ale my jsme přece…“

„Já vím, že ne. Jen jsem žertoval.“ Richard zavrtěl hlavou.

„Dnešní mládež nějak moc rychle stárne. Je zábavné pít pivo a kouřit a spát spolu v posteli, ale podobná zábava přináší spoustu problémů. Ale to ti jistě nemusím připomínat.“ Antony rozpačitě pokrčil rameny. „Vezmi si třeba sám sebe,“ pokračoval Richard. „Je ti teprve patnáct let. A Zaře jenom čtrnáct!“

Antony vzhlédl. „Tati,“ začal, „asi bych ti měl říct ještě něco.

Totiž o Zařině věku. A… ještě spoustu dalších věcí.“

„Co je se Zařiným věkem?“

„Týká se to jejích narozenin. Vzpomínáš? Slavila je před několika týdny.“

„Samozřejmě si na to vzpomínám,“ pronesl Richard netrpělivě.

„Co je s nimi?“

„No…,“ spustil Antony zdráhavě a v rozpacích zašoupal nohama.

„Je to trochu složité vysvětlování. Jde o to, že…“

„Počkej,“ zarazil ho zničehonic Richard. „Co to…“ Z hlasu mu zazníval nevěřící tón. „Co to znamená?“

Po příjezdové cestě se k nim jako ve snu blížil obrovský nablýskaný, tmavě modrý rolls-royce. Zastavil před domem a motor ztichl.

Jeden na druhého vrhl nejistý pohled a zamířili k vozu.

„Možná si spledi adresu,“ uvažoval Antony. „Myslíš, že je to nějaká filmová hvězda?“ Richard neodpověděl. Rty měl pevně sevřené, šíji strnulou, mysl obtěžkanou nadějí i nepokojem.

Z předních dvířek vystoupil šofér ve stejnokroji. Aniž věnoval přihlížející dvojici jediný pohled, obešel auto, přistoupil k zadním dveřím pro cestující, a otevřel je.

„Podívej!“ vyjekl Antony. „Oni vystupujou!“

Nejprve se objevila noha. Dlouhá a bledá. Za ní paže v červeném rukávu.

„To je přece…“ Antony vzhlédl k otci. „To snad není pravda!“

„Fleur,“ pravil Richard tak rozvážným hlasem, na jaký se v tom okamžiku zmohl.

Při jeho zvuku se Fleur otočila, zaváhala, pak k němu zamířila a zadívala se na něj. Rty se jí nepatrně chvěly. Chvíli oba mlčeli.

„Jak vidíš, vrátila jsem se,“ řekla nakonec třesoucím se hlasem.

„Vidím,“ přisvědčil Richard. „Vrátila ses. Přivezla jsi…“ Vrhl pohled na rolls-royce. „Přivezla jsi s sebou tedy i svou odpověď?“

„Ano. Přivezla.“ Fleur pozvedla hlavu. „Richarde, já si tě nevezmu.“

Richardovi projela hrudí ostrá bolest; nejasně zaslechl Antonyho zklamaný vzdech.

„Rozumím,“ hlesl dutě. „Přesto jsem rád, žes mi to dala na vědomí.“

„Nevezmu si tě,“ pokračovala Fleur odhodlaně, „ale… nějakou chvíli tady zůstanu.“ Oči jí náhle zvlhly. „Zůstanu tady – pokud mi to dovolíš.“

Richard nebyl schopen slova. Bolest v hrudi pozvolna ustupovala a s ní se ztrácelo i napětí uplynulého týdne; a vystřídala je obezřetná radost provázená nadějí.

„Budu rád,“ vypravil ze sebe. „Budu moc rád, když tady zůstaneš.

Postoupil o pár kroků k ní, až se ocitl tak blízko, že mohl uchopit Fleur za ruce, zvednout si je k obličeji a otřít se tvářemi o jejich hebkou provoněnou pokožku. „Už jsem si myslel, že se nevrátíš,“ přiznal. Najednou měl na krajíčku slzy. Zlostně je podačil. „Vážně jsem byl přesvědčený, že jsi nadobro odjela.“

Fleur se na něj zpříma zahleděla. „Moc nechybělo,“ řekla.

„Co se stalo? Proč ses rozhodla –“

„Richarde, neptej se mě na to,“ přerušila ho. Zvedla prst a položila mu jej na rty. „Nepokládej otázky, pokud s jistotou nevíš, jestli na ně chceš znát odpověď. Protože ta odpověď…“ Zamrkala a zadívala se jinam. „Ta odpověď nemusí být taková, jakou bys chtěl slyšet.“

Richard se na ni chvíli mlčky díval.

„Gillian mi řekla něco hodně podobného,“ svěřil se jí.

„Gillian je velice moudrá žena.“

„Kde je Zara?“ dožadoval se Antony, znuděný nesrozumitelným rozhovorem dospělých. Rozhlédl se. „Zaro?“

„Zaro, miláčku,“ zavolala Fleur netrpělivě. „Vystup z auta.“

Zara pomalu a opatrně vylezla z vozu. Zůstala stát na cestě jako nepřátelská šelma a rozhlížela se kolem, jako by znenadání nedůvěřovala okolí, v němž se ocitla. Její chování připomnělo Antonymu jejich první setkání.

„Tak jo,“ prohlásila a zachytila jeho pohled. „Jsme zpátky.“ V rozpacích nakopla nejbližší kamínek. „Totiž… jestli o nás stojíte.“

„To si piš, že o vás stojíme!“ vyhrkl Antony. „Viď, tati?“

„Stojíme. A moc,“ potvrdil Richard. Zvolna pustil Fleuřiny ruce a přistoupil k Zaře. „Pojď, Zaro,“ oslovil ji vlídně. „Uvnitř na tebe čeká někdo, kdo by se s tebou moc rád seznámil.“

„Kdo je to?“ otázala se Fleur obezřetně.

„Myslím, že víš, kdo to je, Fleur,“ odpověděl Richard a vyslal k ní významný pohled.

Pár vteřin si vyzývavě hleděli do očí. A pak, jakoby na znamení rezignovaného souhlasu, Fleur nepatrně pokrčila rameny. Richard přikývl a tváří se mu rozlil spokojený výraz. Otočil se zpět k Zaře.

„Tak pojď, holčičko.“ vybídl ji. „Jen pojď. My už jsme příležitost dostali. Teď je řada na tobě.“ Něžně jí položil paži na úzká vyhublá ramena a pomalu ji odváděl do domu.