Madeleine Wickham ( Sophie Kinsella )

Shopaholic 02. Shopaholik za hranicemi

Endwichská banka

Pobočka Fulham 3 Fulham Road Londýn SW6 9JH

Slečna

Rebecca Bloomwoodová byt č.2

4 Burney Road Londýn SWO 8FD

18. července 2001

Vážená slečno Bloomwoodová,

děkuji Vám za dopis ze dne 15. července. Těší mě, že jste zákaznicí Endwichské banky už celých pět let.

Bohužel svým věrným klientům nenabízíme »Pětiletou bonifikaci*, jak navrhujete, ani program prominutí přečerpané částky zvané »Začínáme od nuly«. Nicméně souhlasím, že oba nápady jsou velmi zajímavé.

Místo toho jsem ochoten Vám navýšit úvěrový limit o dalších 500 ?, tedy celkem již o 4000 ?, a navrhuji, abychom se co nejdříve setkali a prodiskutovali Vaše stále pokračující finanční potřeby.

S pozdravem

Derek Stneath ředitel

ENDWICH – ZÁLEŽÍ NÁM NA VÁS

Endwichská banka

Pobočka Fulham 3 Fulham Road Londýn SW6 9JH

Slečna

Rebecca Bloorawoodová byt č. 2

4 Burney Road Londýn SW6 8 FD

23. července 2001

Vážená slečno Bloomwoodová,

těší mě, že jste zareagovala na můj dopis z 18. července. Avšak uvítal bych, kdybyste se ve svém televizním pořadu přestala zmiňovat o mé osobě jako o „drahouškovi Smeathiem« a »nejlepším řediteli banky na světě«.

Ačkoli Vaši přízeň přirozeně vítám, moji nadřízení projevili jisté výhrady ke způsobu, jakým se o Endwichské bance vyjadřujete, a požádali mě, abych Vás v tomto smyslu písemně kontaktoval.

S pozdravem

Derek Smeath

ředitel

ENDWICH – ZÁLEŽÍ NÁM NA VÁS

Endwichská banka Pobočka Fulham 3

Fulham Road Londýn SW6 9JH

Slečna

Rebecca Bloomwoodová byt č. 2

4 Burney Road Londýn SW6 8FD

20. srpna 2001

Vážená slečno Bloomwoodová, Děkuji Vám za dopis z 18. srpna.

Mrzí mě, že dodržování Vašeho nového limitu Vám působí takové potíže. Chápu, že letní výprodej v Pied á Terre není každý týden, a samozřejmě mohu Váš limit zvýšit o 63,50 ?, pokud, jak tvrdíte, »to změní celou situaci*.

Kromě toho navrhuji, abyste nás navštívila v naší pobočce z důvodu podrobnějšího vyjasnění Vaší finanční situace. Moje asistentka Erica Parnellová si s Vámi ochotně domluví schůzku.

S pozdravem

Derek Smeatb

ředitel

ENDWICH – ZÁLEŽÍ NÁM NA VÁS

Kapitola první

Fajn. Hlavně žádnou paniku. Žádnou paniku. Jde prostě jen o to, abych se zorganizovala, zachovala klid a rozhodla, co s sebou nutně potřebuju – a pak to hezky složila do kufru. To přece nemůže být velká věda, nemám pravdu?

Ustoupím od postele, na níž vládne zmatek, zavřu oči a napůl doufám, že když si to budu usilovně přát, moje oblečení se samo poskládá do úhledných hromádek. Jako v těch časopisech, v článcích o balení, kde nějaký chytrák radí, jak odjet na dovolenou jen s jediným levným sarongem, který posléze mazaně změníte v šest různých obleků. (Což považuju za pěkný podvod, poněvadž sarong ace stojí deset babek, ale pak ho musíte zkombinovat 5 hromadou dalších hadrů, které přijdou na několik set, a čtenář se má tvářit, že si toho nevšiml.)

Ale když oči zase otevřu, oblečení je ve stejném stavu jako předtím. Ve skutečnosti se ho zdá být dokonce o něco víc, jako by, zatímco jsem se nedívala, šaty potají vyskákaly ze skříně rovnou na postel. Kamkoli se podívám, tam se kupí zmuchlané a zpřeházené stohy… inu… krámů. Střevíce, boty, trička, časopisy… košíček z výprodeje Body Shopu… učebnice italštiny pro samouky, do které se konečně musím pustit… sada krémů do sauny… Ana toaletním stolku hrdě trůní šermířská maska a kord, které jsem včera koupila v dobročinném krámku za pouhých čtyřicet babek! Vezmu kord a zkusmo zaútočím na svůj obraz v zrcadle. Byla to úžasná náhoda, protože šermu se chci věnovat už dávno, přesněji od chvíle, kdy jsem si přečetla ten článek v Daily Worldu. Věděli jste, že šermíři mají hezčí nohy než ostatní sportovci? A navíc, pokud jste absolutní jednička, můžete dělat kaskadéra ve filmu a vydělat si hromadu peněz! Takže mám v plánu přihlásit se tady v okolí na lekce šermu a být fakt dobrá – což, myslím, nemůže trvat dlouho.

A pak – to je můj tajný sen –, jakmile získám zlatý odznak nebo tak něco, napíšu Catherine Zeta Jonesové. Protože ta přece potřebuje dvojnici, která umí šermovat, mám pravdu? Proč bych to nemohla být právě já? Dost možná, že dá přednost Angličance. Třeba mi za pár dnů zavolá a svěří se, že moje pořady sleduje na kabelové televizi od samého začátku a vždycky se se mnou chtěla seznámit! Jasně. Nebude to skvělé? Pravděpodobně si hned navzájem padneme do oka, zjistíme, že máme stejný smysl pro humor, a tak dále. Poletím k ní na návštěvu do jejího přepychového sídla, seznámím se s Michaelem Douglasem a budu si hrát s jejich miminem. Společně pojedeme na dovolenou jako staří známí a na titulní stránce nějakého časopisu se objeví článek o přátelích slavných herců, a možná mě někdo požádá, abych…

„Ahoj, Bex!“ Spokojené výjevy ze společnosti Michaela a Catherine zmizí a můj mozek se přepne do reality. Do ložnice vejde moje spolubydlící Suze v obnošeném švestkově modrém pyžamu. „Co děláš?“ ptá se zvědavě.

„Ale nic!“ odpovím a honem odložím kord. „Jen… však víš. Trochu trénuju.“

„Jasně,“ přisvědčí roztržitě. „Jak pokračuje balení?“ Zamíří k okenní římse, vezme rtěnku a začne si ji nanášet na rty. Tohle dělá Suze u mě v ložnici pořád – bloumá po místnosti, bere do ruky různé předměty a zase je vrací na místo. Tvrdí, že zbožňuje, když neví, co najde – jako v partiovém obchodě. Což myslí bezpochyby v dobrém.

„Jde to skvěle,“ odpovím. „Zrovna se rozhoduju, jaké si vezmu zavazadlo.“

„Vážně?“ obrátí se, rty napůl nalíčené narůžovo. „Co třeba ten malý, smetanově bílý kufr? Nebo tu červenou cestovní brašnu?“

„Napadlo mě, že nejspíš tohle,“ prohlásím a vytáhnu zpod postele zbrusu novou, jasně zelenou tašku. Koupila jsem ji minulý víkend a je jednoduše senzační.

„Páni!“ vyjekne Suze a vykulí oči. „Bex, to je nádhera! Kdes ji koupila?“

„Ve Fenwick’s,“ chlubím se s úsměvem od ucha k uchu. „Že je parádní?“

„Je to ta nejúžasnější taška, jakou jsem kdy viděla!“ rozplývá se Suze a obdivné po ní přejede rukou. „Kolik cestovních zavazadel vlastně už máš?“ Její pohled zabloudí k mé šatní skříni, na níž jsou navršeny jeden hnědý kožený kufr, jeden lakovaný kufřík a tři příruční tašky.

„Vždyť víš,“ mírně dotčeně pokrčím rameny. „Tak akorát.“

Poslední dobou jsem se zaměřila na nákup zavazadel. Ještě nedávno jsem totiž měla jen prodřený plátěný vak přes rameno. Ale pak, před několika měsíci, v obchodním domě Harroďs, mi spadly z očí šupiny. Zavazadla. Od té doby se snažím vynahradit si to, co jsem za všechny ty roky zameškala.

Kromě toho i malé dítě ví, že kvalitní zavazadlo je nedocenitelná investice.

„Zrovna vařím čaj,“ oznámí Suze. „Dáš si taky?“

„Že váháš,“ přikývnu. „A KitKat.“ Suze se zazubí.

„Bez tyčinek KitKat ani ránu.“

Nedávno jsme dovolily jednomu Suzinu kamarádovi přespat na pohovce v obývacím pokoji – a když odcházel, nechal nám tady krabici se stovkou tyčinek KitKat. Uznejte, že je to vtipný způsob, jak vyjádřit vděčnost, ale znamená to, že celý den nejíme nic jiného než tyčinky KitKat. Jak Suze předešlý večer poznamenala, čím rychleji je budeme likvidovat, tím rychleji dojdou – dá se tedy říct, že je mnohem zdravější spořádat jich najednou co nejvíc.

Jakmile Suze odejde, zaměřím se zase na zavazadla. Správně. Soustředit se. Zabalit si. Nemělo by mi to trvat dlouho. Potřebuju jen základní věci, jakýsi silně zredukovaný šatník na kratičkou dovolenou v Somersetu. Dokonce jsem si napsala seznam, který všechno zjednoduší a usnadní.

Džínsy: dva páry. Žádný problém. Jedny obnošené, druhé zánovní.

Trika:

Vlastně tři páry džínsů. Musím si vzít ty nové, značky Diesel, poněvadž jsou jednoduše senzační, i když mě malinko škrtí v pase. Obléknu si je pokaždé jen na pár hodin, třeba večer a podobně.

Trika:

A samozřejmě ty vyšívané kalhoty po kolena z Oasis, protože jsem je ještě neměla na sobě. Ale ty se jako kalhoty nepočítají, jsou to prakticky kraťasy. A vůbec, džínsy nezaberou skoro žádné místo, je to tak?

Džínsy by možná stačily. Vždycky můžu přidat další, bude-li třeba.

Trika: výběr. Takže… Jednoduché bílé – nutné. Totéž v zelené. A v šedé. Černé krátké triko. Černé tílko (Calvin Klein), ještě jedno černé tílko (ze supermarketu, ale vážně moc hezké), dál růžové bez rukávů, růžové s leskem, růžové –

Strnu ve chvíli, kdy se chystám uložit do kufru stoh složených triček. To je pitomost. Copak můžu předem vědět, jaké tričko si budu chtít obléknout? S tričky je to tak, že se vybírají ráno, podle momentálního duševního rozpoložení, jako šperky nebo aromaterapeutické oleje. Co když se probudím s náladou na tričko s nápisem Elvis je sekáč, a nebudu ho mít s sebou?

Víte co? Myslím, že zabalím všechna. Pár triček moc místa nezabere, nemám pravdu? Sotva si jich všimnu.

Uložím je do kufru a přidám dvě kratičká tílka pro štěstí.

Výborně. Tahle zredukovaná metoda se osvědčuje přímo skvěle. Fajn. Co dál?

Deset minut nato se do ložnice vrátí Suze se dvěma hrnky čaje a třemi tyčinkami Kitkat, které si sestersky rozdělíme. (Svorně jsme dospěly k názoru, že čtyři tyčinky jsou moc.)

„Už to nesu,“ oznámí a pak se na mě zadívá pozorněji. „Bex, jsi v pořádku?“

„Nic mi není,“ odvětím a cítím, jak rudnu. „Jen se pokouším složit tuhle kožešinovou štolu.“

Už jsem zabalila jednak džínsovou, jednak koženou bundu, ale podzimní počasí bývá nevyzpytatelné, nemyslíte? Chci říct, že teď je sice horko a jasno, ale nazítří může začít padat sníh. A co když si s Lukem vyrazíme na drsný celodenní výlet do přírody? Mimoto mám tuhle kožešinovou štolu už celou věčnost a měla jsem ji na sobě jen párkrát. Snažím se ji složit znovu, ale vyklouzne mi z rukou na koberec. To mi živě připomíná stanování se skauty, kdy jsem se pokaždé marně pokoušela nacpat spací pytel do obalu.

„Ještě jednou mi pověz, na jak dlouho odjíždíš?“ ptá se Suze.

„Na tři dny.“ Vzdám skládání kožešiny do velikosti krabičky od zápalek, a ta rozverně zaujme svůj původní tvar a dimenze. Poněkud rozmrzele dopadnu na postel a napiju se čaje. Nechápu, jak je možné, že všichni ostatní si dokážou zabalit doslova levou rukou. Co chvíli vídáte podnikatele, jak nastupují do letadla s pojízdným kufříkem velikosti krabice na boty a samolibým výrazem ve tváři. Jak to dělají? Mají snad kouzelné samosmrštitelné oblečení? Existuje nějaký fígl, jak sbalit šatstvo tak, aby se vešlo do krabičky od zápalek?

„Proč si s sebou nevezmeš taky příruční tašku?“ navrhne Suze.

„Myslíš, že bych měla?“ Rozpačitě se zadívám na kufr nacpaný k prasknutí. Jak o tom teď přemítám, možná nepotřebuju tři páry bot. Ani kožešinovou štolu.

Vtom si vzpomenu, že Suze jezdí pryč skoro každý víkend a pokaždé si bere jen malou látkovou tašku. „Suze, jak balíš tyl Máš nějaký systém?“

„Já nevím,“ odpoví neurčitě. „Myslím, že se řídím tím, co jsem se naučila ve škole slečny Burtonové. Pro každou příležitost vymyslíš jeden druh oděvu – a podle toho postupuješ při balení.“ Začne vypočítávat na prstech. „Například… oblečení na cestu, k večeři, pro pobyt u bazénu, na tenis…“ Vzhlédne. „A každý oděv si vezmeš na sebe nejmíň třikrát.“

Páni, Suze je geniální. Vyzná se dočista ve všem. Když jí bylo osmnáct, rodiče ji poslali na Akademii slečny Burtonové, což je jistý snobský institut v Londýně, kde vás naučí, jak mluvit s biskupem a jak vystupovat ze sportovního vozu v minisukni. Suze mimo jiné umí vyrobit králíka z drátěného pletiva na plot.

Honem začnu nadepisovat list papíru. Tohle vypadá docela nadějně. Každopádně slibněji, než kdybych namátkou cpala věci do kufru. Takhle nebudu mít nic navíc, jen holé minimum.

Úbor č. 1: K bazénu (slunečné počasí)

Úbor č. 2: K bazénu (zataženo)

Úbor č. 3: K bazénu (zadek vypadá ráno větší)

Úbor č. 4: K bazénu (někdo má stejné plavky jako já)

Úbor č. 5:

V předsíni zazvoní telefon, ale já ani nevzhlédnu. Slyším, jak Suze něco vzrušeně říká – a okamžik nato stane ve dveřích, zrůžovělá radostí.

„Chceš něco vědět?“ vybafne na mě.

„Co?“

„Dárečky pro radost prodaly všechny moje rámečky! Právě volali, aby si objednali další!“

„Ach Suze! To je báječné!“ vyjeknu.

„Já vím!“ Vrhne se ke mně a padneme si do náručí, chvíli v objetí nadšeně poskakujeme, než si Suze uvědomí, že drží zapálenou cigaretu v nebezpečné blízkosti mých vlasů.

Ohromující totiž je, že Suze se pustila do výroby rámečků teprve před několika měsíci, ale už teď je dodává do čtyř obchodů v Londýně a moc dobře se prodávají. Psali o ní ve spoustě časopisů a tak dále. Což mě nepřekvapuje, poněvadž její rámečky jsou fakt úžasné. Nejnovější tvídová série je laděna do nachová, rámečky se prodávají v nádherných šedých lesklých krabičkách a zabalené v tyrkysově modrém hedvábném papíru. (Mimochodem, pomáhala jsem jí vybírat tu nejvhodnější barvu.) Suze je tak úspěšná, že rámečky už ani nelepí sama, ale posílá své návrhy do malé dílny v Kentu, odkud se jí vracejí hotové.

„Už ses rozhodla, co si s sebou vezmeš?“ zeptá se a potáhne z cigarety.

„Ano,“ přikývnu a zamávám jí pod nosem listem papíru. „Všechno jsem si napsala. Do posledního páru ponožek.“

„Výborně!“

„Jediné, co zbývá koupit,“ dodám ledabyle, „jsou šeříkově fialové sandály.“

„Šeříkově fialové sandály?“

„Hmm.“ Upřu na ni nevinný pohled. „Ano. Potřebuju je. Samozřejmě nějaké hodně levné, ale aby zdůraznily pár kombinací…“

„Jasně,“ souhlasí Suze, a zamračeně se zarazí. „Bex… nezmínila ses o šeříkově fialových sandálech už minulý týden? Byly dost drahé, z LK Bennett?“

„Vážně?“ naoko se podivím a nepatrně zrudnu. „Já… nevzpomínám si. Možná. Ale –“

„Bex.“ Suze si mě podezíravě měří. „Pověz mi pravdu. Opravdu potřebuješ šeříkově fialové sandály? Nebo je jen chceš}“

„Ne!“ bráním se. „Opravdu je potřebuju! Podívej!“

Vezmu list se seznamem a rozložím ho před Suze. Musím přiznat, že jsem na něj patřičně hrdá. Je to poměrně složitý postupový diagram, plný rámečků, šipek a červených hvězdiček.

„Páni!“ zvolá Suze. „Kde ses to naučila?“

„Na univerzitě,“ odtuším skromně. Před závěrečnou zkouškou jsem hodně četla časopis Účetnictví v praxi – a člověk by neřekl, jak často se to hodí.

„Co je v tomhle rámečku?“ ptá se a zabodne prst do stránky.

„To je…“ přimhouřím oči a snažím se rozpomenout. „Myslím, že to je situace, kdybychom šli do nějaké zvlášť nóbl restaurace. Ty šaty z Whistles jsem měla na sobě předcházející večer.“

„A tohle?“

„Kdybychom se vypravili na horolezeckou túru. A pro tuhle příležitost –“ ukážu na prázdné okénko, „potřebuju šeříkově fialové sandály. Když je nebudu mít, to oblečení bude působit fádně. Stejně tak tohle… a naruší se celý diagram, To už můžu rovnou zůstat doma.“

Suze chvíli mlčky zkoumá můj diagram odívání, zatímco já si nervózně hryžu ret a za zády potají držím palce.

Vím, že to možná vypadá kapánek divně. Vím, že většina žen nekonzultuje každý nákup se svou spolubydlící. Ale před časem jsem Suze slíbila, že jí dovolím, aby sledovala, co kupuju. Rozumějte, aby na to jenom dohlížela.

Nevykládejte si to špatně. Ne, že bych měla při nakupování nějaké problémy nebo tak podobně. Jde jen o to, že před několika měsíci jsem se dostala do takového… docela nevýznamného maléru s penězi. Byla to skutečně maličkost – nic, z čeho bych si musela dělat vrásky. Ale když se to dozvěděla Suze, málem zešílela a prohlásila, že od tohoto okamžiku bude schvalovat mé výdaje – pochopitelně pro moje vlastní dobro.

A svému slibu dostála. Suze je totiž ukrutně přísná. Někdy mám opravdu strach, že mi nějaký nákup zamítne.

„Rozumím,“ přikývne nakonec. „Ty vlastně nemáš na vybranou, je to tak?“

„Přesně tak,“ vydechnu s úlevou, vezmu si od ní plán, přeložím ho a vsunu do tašky.

„Bex, tohle je nové?“ otáže se Suze zničehonic. Otevře dveře šatníku a mě dloubne v žaludku na poplach. Zachmuřeně si prohlíží můj báječný nový medově žlutý kabát, který jsem onehdy propašovala do bytu, když byla Suze ve vaně.

Samozřejmě jsem jí o něm chtěla říct, ale jaksi k tomu nebyla příležitost.

Prosím, nedívej se na cenovku, zapřísahám ji v duchu. Prosím, zavři tu skříň!

„Hm… ano,“ hlesnu. „Je nový. Ale jde o to, že… kabát potřebuju pro případ, že bych musela natáčet Ranní kávu v terénu.“

„Je to pravděpodobné?“ ujišťuje se Suze nevěřícně. „Myslela jsem, že máš jen sedět ve studiu a dávat finanční rady.“

„Člověk nikdy neví. Je lepší být připravená na všechno.“

„Nejspíš máš pravdu…“ přikývne nepřesvědčivě. „A co tenhle živůtek?“ Vytáhne ze skříně ramínko. „Ten je taky nový!“

„Ten mám právě do studia,“ odpovím bryskně. „A ta sukně?“

„Tu taky.“

„A ty nové kalhoty?“

„Ty –“

„Bex.“ Suze si mě měří přimhouřenýma očima. „Kolik kusů oblečení vlastně potřebuješ do studia?“

„No…, víš,“ bráním se, „musím mít nějakou rezervu. Suze, je to moje povolání. Moje povolání.“

„Ovšem,“ přisvědčí Suze nakonec. „Ano, je to tvoje povolání.“ Vyndá ze skříně nové červené hedvábné sako a zamumlá: „Moc hezké.“

„Vid?“ rozzářím se. „Koupila jsem ho kvůli lednovému speciálu.“

„V lednu se chystá speciál Ranní kávy}“ žasne Suze. „To je báječné. O čem budeš mluvit?“

„Ten pořad se bude jmenovat Beckyiny základní finanční zákony,“ vysvětluju a sáhnu po lesku na rty. „Měl by to být trhák. Pět desetiminutových bloků, jen já!“

„Jaké jsou vlastně tvoje základní finanční zákony?“ vyzvídá Suze se zájmem.

„Ehm… no, zatím jsem žádný nezformulovala,“ odvětím a pečlivě si nanáším lesk na rty. „Znáš mě. Dám to dohromady, až budu znát přesný termín vysílání.“ Energicky zaklapnu uzávěr pomády a popadnu kabelku. „Nashle později.“

„Fajn. A nezapomeň: jen jedny boty!“

„Jasně. Slibuju.“

Od Suze je moc milé, že o mě má takovou starost. Ale zbytečně si přidělává práci. Upřímně řečeno, ona netuší, že jsem se úplně změnila. Jasně. Počátkem roku mě opravdu postihla mírná finanční krize. Popravdě, v jednom okamžiku jsem dlužila… Zkrátka, poměrně značnou částku.

Ale potom jsem dostala příležitost v pořadu Ranní káva, a všechno bylo jiné. Zahájila jsem zbrusu nový život, tvrdě jsem pracovala – a splatila veškeré dluhy. Věřte nebo nevěřte, vyrovnala jsem je do poslední pence. Vypisovala jsem šek za šekem a uhradila všechny pohledávky na každé své kreditní kartě, na každé zákaznické kartě a zaplatila Suze dlužné na našem společném nájemném. (Nevěřila svým očím, když jsem jí podala šek na několik set liber. Nejdřív ho odmítla, ale pak si to rozmyslela, vyrazila na nákup a vrátila se s nádherným kožichem z ovčí kůže.)

Musím se vám svěřit, že při splácení těch dluhů jsem prožívala báječný, ba přímo vzrušující pocit. Je to už pár měsíců, ale ještě teď se mě zmocní povznesená nálada, kdykoli si na to vzpomenu. Není nadto být zcela a absolutně finančně soběstačná, nemám pravdu?

Jen se na mě podívejte: Jsem úplně jiná než ta bývalá Becky. Od základů změněná osobnost. A úvěr jsem nepřekročila ani o půl libry.

Kapitola druhá

Fajn. Tak dobře. Mírně jsem ho překročila. Ale z jediného důvodu, totiž že v poslední době jsem si zvykla myslet daleko dopředu a hodně peněz investuju do svého povolání. Můj přítel Luke je totiž podnikatel. Patří mu velká finanční tisková společnost a tak dále. Před několika týdny prohlásil něco, co mi připadalo naprosto logické: »Kdo chce vydělat milion, musí si milion nejprve půjčit. «

Namouduši, nejspíš mám vrozené myšlení podnikatele, poněvadž sotva to řekl, pocítila jsem jakési osvícení. Dokonce jsem si tu poučku polohlasně zopakovala. A víte, že je to svatá pravda? Copak se dají vydělat peníze bez pořádné počáteční investice?

A tak jsem nejprve investovala do několika oděvů pro televizní přenosy – dále do kadeřníka, manikúry a kosmetiky. A do pár masáží. Protože každý přece ví, že ve stresu nelze podat uspokojující výkon, je to tak?

Kromě toho jsem investovala do nového počítače. Přišel mě na 2000 liber – ale je to nepostradatelná pomůcka, poněvadž… chcete něco vědět? Já píšu knihu! Jakmile jsem začala pravidelně vystupovat v Ranní kávě, seznámila jsem se s úžasně milými vydavateli, kteří mě pozvali na oběd a prohlásili, že jsem ztělesněnou inspirací pro všechny, kdo mají nějaké potíže s osobními financemi. Že to od nich bylo moc milé? A zaplatili mi zálohu 1000 liber, aniž jsem napsala jediné slovo – a až mi ta kniha vyjde, dostanu mnohem víc. Pojmenuju ji Průvodce světem financí od Becky Bloomwoodové. Nebo spíše Hospodařte s financemi jako Becky Bloomwoodová.

Zatím jsem na psaní neměla čas, ale domnívám se, že vůbec nejdůležitější je vymyslet vhodný název, to ostatní přijde tak nějak samo. A ne že bych vyloženě zahálela. Už jsem si poznamenala spoustu tipů na oblečení, ve kterém se nechám vyfotografovat na obálku.

Takže není divu, že jsem momentálně kapánek překročila úvěr. Ale vtip je v tom, že ty investované peníze mi vlastně neustále vytvářejí skrytý zisk! A můj bankovní manažer pan Derek Smeath pro mě má naštěstí pochopení. Je to hotové zlatíčko. Dlouho jsme spolu sice nedokázali vyjít – ale podle mého názoru to způsobily vzájemné komunikační problémy. Teď už moji finanční strategii bezpochyby chápe. A pravdou je, že jsem pochopitelně mnohem rozumnější, než jsem bývala.

Kupříkladu mám docela jiný vztah k nakupování. Moje nové heslo zní: »Kup jen to, co potřebuješ. « Vím, že to zní až příliš jednoduše – ale skutečně to funguje! Před každým nákupem si položím otázku: »Opravdu to potřebuješ}^ A nákup uskutečním pouze v případě, když odpovím »ano«. Je to jen věc sebekázně.

A tak když jdu například do LK Bennett, jsem soustředěná a nesmiřitelná. Hned u vchodu mě zaujmou červené kozačky na vysokém podpatku – já však rychle odvrátím pohled a zamířím přímo k vystaveným sandálům. Takovým způsobem poslední dobou nakupuju: bez rozptylování, bez prohlížení, bez těkání zrakem po oddělení. Ignoruju dokonce novou kolekci lodiček s flitry. Jednoduše vykročím rovnou k sandálům, které si chci koupit, vezmu je z police a prodavačku požádám:

„Můžete mi je přinést v osmatřicítce, prosím?“

Jdu přímo k věci. Koupím to, co potřebuju, ale nic víc. Na ty úžasné růžové střevíčky na jehlách se ani nepodívám, i když se skvěle hodí k mému novému svetříku z Jigsaw.

Natož na tamhle ty střevíce s páskem vzadu a se třpytivými podpatky.

Jsou překrásné, je to tak? Jak by mi asi slušely…?

Panebože. Není to vůbec snadné.

Nechápu, co mě na botách tolik fascinuje. Jistě, líbí se mi téměř všechny druhy oblečení, ale nádherné boty mi doslova vezmou dech. Někdy, když jsem sama doma, otevřu skříň a prohlížím si svoje boty – jako nějaký praštěný sběratel. Jednou jsem je dokonce vyrovnala na postel a vyfotografovala. To může leckomu připadat podivínské, ale na druhou stranu – mám hromadu fotek lidí, které vlastně ani nemám ráda, tak proč si nepořídit snímek něčeho, co zbožňuju?

„Tady jsou.“

Díkybohu! Prodavačka mi podává krabici se šeříkově fialovými sandály – a sotva je uvidím, srdce mi blaženě poskočí. Jsou překrásné. Jsou senzační! Elegantní, samý řemínek a nad špičkou mají drobounkou ostružinu. Zamiluju se do nich na první pohled. Pravda, jsou poněkud dražší – ale každý přece ví, že na botách se nemá škudlit, protože byste si zničili nohy.

Vklouznu do nich a vzápětí mě slastně zamrazí v zádech – kristepane, jsou přímo fantastické! Zničehonic v nich moje nohy vypadají vkusně a jakoby delší a… fajn. Drobátko špatně se v nich chodí, ale to bude nejspíš tou naleštěnou podlahou.

„Vezmu si je,“ oznámím a zářivě se na prodavačku usměju.

Vidíte? To je odměna za ukázněný přístup k nakupování. Když si něco koupíte, skutečně máte pocit, že si to zasloužíte.

Vykročíme k pokladně a já úzkostlivě dbám, aby mi oči nezalétly k vystaveným doplňkům. Té fialové kabelky s našitými korálky si sotva všimnu. Už už sahám pro peněženku a v duchu si blahopřeju, že jsem tak ukázněná, když vtom prodavačka konverzačně podotkne: „Tyhle sandály máme taky v pomerančově oranžové.“

V pomerančově oranžové?

„Aha… hm,“ vypravím ze sebe po chvíli.

Nemám zájem. Mám boty, kvůli kterým jsem přišla – a tím to končí. Šeříkově fialové sandály. Nikoli pomerančově oranžové.

„Právě jsme je dostali,“ dodá a rozhlédne se po oddělení. „Jsem přesvědčená, že budou dokonce módnější než šeříkově fialové.“

„Vážně?“ podivím se ve snaze, aby to znělo co nejlhostejněji. „Myslím, že si vezmu jen tyhle…“

„Tady jsou!“ zvolá. „Já věděla, že je tady někde mám.“

A postaví na pult snad ty nejkouzelnější sandály, jaké i sem kdy viděla. Mají bledý, smetanově oranžový odstín, stejné řemínky jako ty fialové – ale místo ostružiny je nad špičkou droboučká mandarinka.

Nedokážu od nich odtrhnout oči.

„Chcete si je zkusit?“ zeptá se dívka a mě bodne v útrobách osten čiré touhy.

Jsou přímo přepychové. Nejúchvatnější sandály na světě. Kristepane…

Ale já přece nepotřebuju pomerančově oranžové sandály, mám pravdu? Nepotřebuju,

No tak, Becky. Řekni NE.

„Já…“ Těžce polknu a snažím se ovládnout hlas. „Víte…“ Bože, já to snad nedokážu říct. „Vezmu si jen ty fialové,“ pípnu nakonec. „Děkuju.“

„Jak chcete.“ Dívka vyťuká do klávesnice příslušný kód. „Osmdesát devět liber. Jak si přejete platit?“

„Ehm… Kartou VISA,“ odpovím. Podepíšu účet, popadnu tašku a mírně otupělá vyjdu z obchodu.

Dokázala jsem to! Dokázala! Ovládla jsem svoji touhu! Potřebovala jsem jen jedny boty – a jedny boty jsem koupila. Vidíte? Zvládnu to, když opravdu chci. Taková je nová Becky Bloomwoodová.

Protože jsem byla tak poslušná, zasloužím si malou odměnu, a tak zajdu do kavárny a usadím se s cappuccinem k venkovnímu stolku.

Ty oranžové sandály chci, bleskne mi myslí při prvním doušku.

Přestaň na ně myslet, poručím si v duchu. Mysli na… na něco jiného. Na Luka. Na dovolenou. Na naši první společnou dovolenou. Bože, už se nemůžu dočkat.

Společně strávený víkend jsem mu chtěla navrhnout od okamžiku, kdy jsme spolu začali chodit, ale Luke má tolik práce, že bych stejně tak mohla požádat ministerského předsedu, aby na chvíli přestal úřadovat. (Jenomže ten si bere dovolenou každé léto, nemám pravdu? Tak jak to, že Luke nemůže?)

Luke je tak zaneprázdněný, že jsem ho ještě ani nestihla představit rodičům, což mě malinko mrzí. Před několika týdny ho pozvali na nedělní oběd a máma vyvářela jako nikdy v životě – lépe řečeno koupila v supermarketu Sainsbury’s jehněčí roládu plněnou meruňkami a přepychový pěnový čokoládový pudink. Ale na poslední chvíli se omluvil, protože jednoho z jeho klientů, který vydává nedělní noviny, postihla jakási ekonomická krize. Musela jsem přijet sama a namouduši, bylo mi z toho všelijak. Na první pohled bylo jasné, že máma je ukrutně zklamaná, ačkoli pořád vesele opakovala: „To nic, vždyť to mělo být jen takové neformální setkání,“ – což není pravda. Následující den jí Luke poslal obrovskou kytici na omluvu (nebo přinejmenším Lukova asistentka Mel), ale to je dost chabá náhrada, nemám pravdu?

Nejhorší bylo, že naši sousedé Janice a Martin k nám zašli na sherry, aby se »seznámili s tím slavným Lukem Brandonem«, jak se nechali slyšet, a když zjistili, že nepřijel, neustále na mě vrhali soucitné, i když mírně samolibé pohledy, poněvadž jejich syn Tom si následující týden měl brát svou dávnou přítelkyni Lucy. A já mám nepříjemné podezření, že skálopevně věří, že jsem na něj měla spadeno. (Což je nesmysl – ve skutečnosti to je právě naopak. Ale jakmile někdo něčemu takovému uvěří, je naprosto nemožné přesvědčit ho, že to je jinak. Ach jo. Hnus.)

Když jsem si posteskla Lukovi, poukázal na to, že ani já jsem se s jeho rodiči nesetkala. Což není tak docela pravda. Jednou jsem krátce hovořila s jeho otcem a nevlastní matkou v restauraci, i když z mé strany nešlo o zvlášť duchaplnou konverzaci. A vůbec, oni bydlí v Devonu a Lukova vlastní matka v New Yorku. Takže nejsou zrovna po ruce, je to tak?

Smířili jsme se – a Luke se uvolil vyrazit alespoň na tuhle kratičkou dovolenou. Vlastně to napadlo Mel. Prozradila mi, že Luke neměl pořádnou dovolenou už tři roky, a usoudila, že by si na tu představu měl nenápadně zvykat. A tak jsem přestala mluvit o dovolené a začala trousit zmínky o víkendech – a představte si, že to zabralo! Zčistajasna mi Luke sdělil, ať si na tenhle víkend nic neplánuju. Sám rezervoval pokoj v hotelu a zařídil všechno ostatní. Moc se na to těším. Nebudeme dělat vůbec nic, jenom se rekreovat a bavit – a pro změnu spolu strávíme chvíli o samotě. Paráda.

Já chci ty pomerančově oranžové sandály.

Tak dost. Přestaň na ně myslet.

Napiju se kávy, opřu se v židli a přinutím se pozorovat kolemjdoucí. Míjejí mě lidé s nákupními taškami, jiní lidé v družném rozhovoru, a ta dívka, která právě přechází ulici, má moc prima kalhoty, hádám, že od Nicole Farhi a… kristepane.

Po chodníku se blíží muž ve středních letech, v tmavém obleku, a já ho znám. Je to Derek Smeath, ředitel mé banky.

A obávám se, že mě viděl.

Fajn. Hlavně nepanikař, nabádám se v duchu. Není důvod k panice. Kdysi dávno by mě nečekané setkání s ním možná vyvedlo z míry, ale teď…? Třeba bych se mohla schovat za jídelní lístek, nebo utéct. Ale to už je minulost. Poslední dobou vládne mezi mnou a drahouškem Smeathem přátelský vztah.

Přesto si nepatrně odsunu židli od tašky s logem LK Bennett, jako by se mnou neměla nic společného.

„Zdravíčko, pane Smeathi!“ zavolám vesele, když přijde blíž. „Jak se máte?“

„Docela dobře,“ odpoví Derek Smeath s úsměvem. „A vy?“

„Skvěle, děkuju. Nemáte… chuť na kafe?“ dodám zdvořile a ukážu na prázdnou židli. Ve skutečnosti nečekám kladnou odpověď, ale k mému úžasu se posadí a sáhne po jídelním lístku.

To je bomba, co? Popíjím kávu se svým bankovním manažerem v zahradní kavárničce. Určitě najdu způsob, jak se o tom zmínit v Ranní kávě. „Já dávám přednost neformálnímu přístupu k osobním financím,“ prohodím a srdečně se usměju do kamery. „Můj osobní bankovní manažer a já se často scházíme na přátelské posezení nad cappuccinem a probíráme spolu moji současnou finanční strategii…“

„Shodou okolností jsem vám právě napsal dopis, Rebecco,“ oznámí Derek Smeath, když před něj servírka postaví šálek cappuccina. Pojednou má vážný hlas a mně se mírně sevře žaludek. Panebože, co mám dělat? „Vám a všem svým zákazníkům,“ dodává. „Sděluju v něm, že odcházím.“

„Cože?“ Postavím šálek tak prudce, až třískne o talířek. „Jak to myslíte, že odcházíte?“

„V Endwichské bance končím. Rozhodl jsem se odejít do důchodu o něco dřív.“

„Ale…“

Zděšeně na něj civím. Derek Smeath přece nemůže odejít z Endwichské banky. Nemůže mě nechat ve štychu, teď když jde všechno hladce jako po másle. Chci říct, že tak dobře jsme spolu nevycházeli vždycky – ale v poslední době jsme k sobě našli cestu. On mi rozumí. Chápe můj přečerpaný úvěr. Co si bez něho počnu?

„Nejste na důchod příliš mladý?“ zeptám se a slyším, jak mi z hlasu čiší zklamání. „Nebudete se nudit?“ Zakloní se v židli a usrkne kávy.

„Nemám v úmyslu přestat úplně pracovat. Domnívám se, že život je něco víc než dohlížet na cizí bankovní účty, nemyslíte? Přestože některé jsou vpravdě fascinující.“

„Tedy… ano. Ovšem. Nejspíš jste se rozhodl správně,“ v mírných rozpacích pokrčím rameny. „Ale… budete mi chybět.“

„Věřte tomu nebo ne,“ odpoví a pousměje se, „vy mi budete chybět taky, Rebecco. Váš účet byl jeden z… z nejzajímavějších, jaké jsem měl kdy příležitost spravovat.“

Pronikavě se na mě zadívá a já cítím, jak se mi hrne krev do tváří. Proč mi musí připomínat minulost? Už dávno je za mnou. Teď jsem docela jiný člověk. Každý by měl mít možnost otočit list a začít nový život, nemám pravdu?

„Vaše televizní kariéra vzkvétá, že?“ zeptá se.

„Ano! Pokračuje přímo skvěle. A je dobře placená,“ dodám významně.

„V posledních měsících se váš příjem výrazně zvýšil,“ poznamená a odloží šálek. Srdce mi nepatrně poskočí. „Ale…“

Já to věděla. Proč má všechno svoje »ale«? Proč si to kvůli mně nemůže odpustit?

„Ale,“ opakuje Derek Smeath, „zvýšily se i vaše výdaje. A to podstatně. Vaše dlužná částka je vyšší, než byla v období vaší… řekněme nestřídmosti.“

Nestřídmosti? Co tím myslí?

„Opravdu byste se měla snažit dodržovat limit svého úvěru,“ pokračuje. „Lepší by ovšem bylo, kdybyste přečerpanou částku uhradila.“

„Já vím,“ odpovím nepřesvědčivě. „Mám to v úmyslu.“

V tu chvíli zahlédnu přes ulici dívku s nákupní taškou z LK Bennett. Ta taška je hrozně velká – vsadím se, že v ní jsou dvě krabice s botami.

Když si ona může dovolit koupit dvoje boty, proč ne já? Podle kterého zákona si člověk může koupit naráz jen jeden pár bot? To přece závisí na okamžitém popudu.

„Co vaše ostatní finance?“ zjišťuje Derek Smeath. „Máte například nějaké účty ze zákaznických karet?“

„Ne,“ odpovím samolibě. „Uhradila jsem je už dávno.“

„Od té doby jste nic neutratila?“

„Téměř nic. Jen pár liber.“

Co vlastně znamená devadesát babek ve vztahu ke světové historii?

„Ptám se vás na to proto,“ říká Derek Smeath, „že mám pocit, že bych vás měl varovat. V bance dochází k personálním změnám a můj nástupce John Gavin možná nezaujme k vašemu účtu tak velkorysý postoj, jaký jsem měl já. Nejsem si jistý, zda si vůbec uvědomujete, jak jsem k vám byl shovívavý.“

„Myslíte?“ odpovím, aniž ho poslouchám.

Chci říct, že kdybych začala kouřit, utratila bych devadesát babek za cigarety jako nic, je to tak?

Jen si představte, kolik jsem ušetřila tím, že nekouřím. Rozhodně tolik, abych si mohla dovolit jeden pár bot navíc.

„Je to velmi schopný člověk,“ pokračuje Derek Smeath. „Ale taky velmi… zásadový. Je o něm známo, že není příliš přizpůsobivý.“

„Ovšem,“ přisvědčím roztržitě.

„Proto vám doporučuju, abyste svůj dluh vyrovnala co nejdříve.“ Napije se kávy. „Povězte mi, už jste si založila důchodové pojištění?“

„Ehm… zašla jsem za tím poradcem, kterého jste mi doporučil.“

„A uzavřela jste nějakou smlouvu?“

Neochotně se snažím soustředit na to, co říká.

„Zrovna zvažuju nabízené možnosti,“ odpovím a nasadím inteligentní výraz finančního odborníka. „Není nic horšího než uspěchat nevhodnou investici, jak jistě víte. Zvlášť pokud jde o něco tak závažného, jako je důchodové pojištění.“

„Správně,“ přikývne Derek Smeath. „Ale neváhejte příliš dlouho, ano? Peníze se neušetří samy.“

„Já vím!“ vyhrknu a napiju se cappuccina.

Kristepane, najednou se mě zmocní takový nepříjemný pocit. Možná má pravdu. Třeba bych měla investovat devadesát babek do důchodového pojištění místo do dalšího páru bot.

Ale upřímně řečeno, k čemu je důchodové pojištění ve výši devadesáti liber? To mě ve stáří rozhodně neuživí, nebo snad ano? Mizerných devadesát babek. A než zestárnu, svět stejně vyletí do vzduchu nebo tak něco.

Zatímco boty jsou hmatatelné, cítíte je v ruce…

Vem to čert. Jdu si pro ně.

„Pane Smeathi, já už musím běžet,“ prohlásím nečekaně a odložím šálek. „Musím si ještě něco… zařídit.“

Jsem pevně rozhodnutá. Musím se tam vrátit co nejdřív. Popadnu nákupní tašku a položím na stůl pět liber. „Moc ráda jsem vás viděla. A hodně štěstí v důchodu.“

„Hodně štěstí i vám, Rebecco,“ řekne Derek Smeath a vlídně se na mě usměje. „Mějte na paměti, co jsem vám říkal. John Galvin vám neposhoví v placení, jako jsem to dělal já. Slíbíte mi, že budete opatrná?“

„Slibuju!“ prohlásím vesele.

Poté se co nejrychleji – avšak rozhodně ne poklusem – vydám ulicí směrem k obchodu LK Bennett.

Dobře. Přesně řečeno nepotřebovala jsem pomerančově oranžové sandály. Nebyly nezbytně nutné. Ale při jejich zkoušení mě napadlo, že jsem své nové pravidlo vlastně neporušila. Pravdou je, že je budu potřebovat.

Za určitou dobu přece budu potřebovat nové boty, to je jasné. Každý čas od času potřebuje nové boty. A je mnohem prozíravější zásobit se modelem, který se mi skutečně líbí, než čekat, dokud neprošoupám poslední pár bot a pak zjistit, že žádné hezké boty nikde nemají. Je to nanejvýš rozumné. Jako… jako bych si pojistila své budoucí postavení na trhu s obuví.

Když štěstím bez sebe vyjdu z LK Bennett se dvěma lesklými nákupními taškami, vyzařuju do okolí auru přátelství a spokojenosti. Nemám náladu jít rovnou domů, a tak se rozhodnu, že ještě zaskočím přes ulici do Dárkového koše. To je jeden z obchodů, kde se prodávají Suziny rámečky, a já mám ve zvyku sem zajít, kdykoli jdu kolem, abych zjistila, jestli její výtvory někdo kupuje.

Otevřu dveře a usměju se na prodavačku, která ke mně vzhlédla. Tohle je moc milý krámek. Přívětivý a provoněný orientálními tyčinkami, plný báječných drobností, mají tady například stojany z chromového drátu a podnosy z leptaného skla. Protáhnu se kolem police se zápisníky ve světle slézové kožené vazbě a podívám se nahoru – a tam je uvidím! Tři fotografické rámečky z fialového tvídu, které vyrobila Suze! Pokaždé, když je spatřím, zmocní se mě nadšení.

Panenko skákavá! Vzrušením zatajím dech. Opodál stojí zákaznice – a v ruce drží rámeček. Drží Suzin rámeček!

Po pravdě řečeno, ještě nikdy jsem nebyla svědkem toho, aby si rámeček někdo koupil. Chci říct, že je určitě někdo kupuje, poněvadž se prodávají, ale nikdy jsem to neviděla na vlastni oči. Páni, to je ale vzrůšo!

Tiše se přiblížím k ženě právě ve chvíli, kdy rámeček obrátí. Zamračí se na cenu a mně rozčileně poskočí srdce.

„To je nádherný rámeček na fotografie,“ poznamenám nenucené. „Velmi neobvyklý.“

„Ano,“ řekne a postaví ho na polici.

Ne! bleskne mi hlavou zklamaně. Koukej si ho zase vzít!

„Není snadné sehnat hezký rámeček,“ pokračuju konverzačně. „Nemyslíte? A když na nějaký konečně narazíte, jednoduše ho kupte! Než vám ho vyfoukne někdo jiný.“

„Nejspíš ano,“ opáčí zákaznice a pro změnu se zamračí na těžítko.

A odchází. Co mám dělat?

„Myslím, že si jeden vezmu,“ prohlásím zřetelně a natáhnu se k polici. „Bude to skvělý dárek. Jak pro muže, tak pro ženu… chci říct, že rámeček na fotografie potřebuje snad každý, je to tak?“

Zákaznice mi ale nevěnuje pozornost. To nevadí, pomyslím si, až uvidí, že si ho kupuju, třeba si to rozmyslí.

Spěchám k pultu a žena za pokladnou se na mě usměje. Soudím, že je to majitelka obchodu, protože jsem viděla, jak zpovídá personál a hovoří s dodavateli zboží. (Ne, že bych sem chodila často, to byla jen náhoda.)

„Tak vás tady zase vítám,“ pozdraví mě. „Vám se ty rámečky moc líbí, viďte?“

„Ano,“ přisvědčím hlasitě. „Kromě toho jsou za fantastickou cenu!“ Ale zákaznice si prohlíží karafu a očividně nás vůbec neposlouchá.

„Kolik jste jich už koupila? Přinejmenším… dvacet?“

Cože? Soustředím pozornost na majitelku obchodu. Co to říkala?

„Nebo dokonce třicet?“

Šokované na ni civím. Copak mě pozoruje pokaždé, když sem vkročím? Není to náhodou protizákonné?

„Musíte mít slušnou sbírku,“ dodá vlídně a začne rámeček balit do hedvábného papíru.

Musím něco říct, jinak bude mít dojem, že Suziny rámečky kupuju výhradně já místo široké veřejnosti. Což je nesmysl. Třicet f Koupila jsem asi… čtyři. Možná pět.

„Tolik jich určitě nemám!“ pospíším si. „Myslím, že si mě pletete s ostatními. A nepřišla jsem kvůli rámečku!“ Rozesměju se, abych dala najevo, jaký je to pošetilý nápad. „Původně jsem si chtěla taky koupit… tohle.“ Namátkou hrábnu do koše s dřevěnými písmeny a položím je na pult. Majitelka se usměje a rozloží je na hedvábný papír.

„P… T… R… R.“

Zarazí se a zmateně se na písmena zadívá. „Chtěla jste sestavit jméno Peter?“

Kristepane. Copak musím mít k nákupu vždycky nějaký důvod} „Hm… Ano,“ přikývnu. „Pro svého… kmotřence. Jsou mu tři roky.“

„Výborný nápad! Takže… Přidáme dvě E a odebereme jedno R.“

Vlídně si mě měří, jako bych byla absolutní hovado. Což je oprávněné, protože neumím hláskovat »Peter«, ačkoli se tak jmenuje můj kmotřenec.

„To je celkem… 48 liber,“ oznámí, když vylovím z kabelky peněženku. „Kdybyste utratila rovných padesát, přidám vám zdarma vonnou svíčku.“

„Vážně?“ Se zájmem vzhlédnu. Voňavá svíčka se může hodit. A za dvě babky…

„Určitě si ještě něco vyberu…“ ujišťuju majitelku a neurčitě se rozhlížím po krámku.

„Co třeba celé jméno z dřevěných písmen?“ navrhuje přičinlivě. „Jaké má příjmení?“

„Ehm… Wilson,“plácnu bez přemýšlení.

„Wilson.“ A k mému zděšení se začne prohrabovat v košíku. „W… L… tady je O…“

„Počkejte,“ vyhrknu honem, „raději ne. Protože… protože… jeho rodiče se rozvádějí a on bude mít možná jiné příjmení.“

„Opravdu?“ podiví se majitelka, nasadí účastný výraz a vrátí písmena do košíku. „To je hrozné. Nejspíš jde o nečekaný rozchod?“

„Ano,“ přikývnu a pátrám po něčem, co bych si ještě koupila. „Velice nečekaný. Jeho… jeho matka utekla se zahradníkem.“

„To myslíte vážně?“ Žena na mě upře nevěřícný pohled a já si všimnu, že nás poslouchá dvojice stojící opodál. – Utekla se zahradníkem?“

„Byl… moc fajn,“ zaimprovizuju, popadnu kazetu na šperky a shledám, že stojí 75 liber. „Nedokázala se s ním rozejít. Její manžel je jednou přistihl v kůlně na nářadí. A –“

„Panebože!“ vyjekne majitelka obchodu. „To zní neuvěřitelně!“

„Je to do písmene pravda,“ přizvukuje hlas z opačného konce krámku. Cože?

Prudce otočím hlavu – a blíží se ke mně žena, která si prohlížela Suzin rámeček. „Předpokládám, že mluvíte o Jane a Timovi?“ ujišťuje se. „To byl příšerný skandál, viďte? Ale domnívala jsem se, že ten klouček se jmenuje Toby.“

Zírám na ni neschopna slova.

„Peter je možná pokřtěný,“ nadhodí majitelka obchodu a ukáže na mě. „To je jeho kmotra.“

„Tak vy jste jeho kmotra?“ zvolá žena. „Hodně jsem o vás slyšela.“

To snad není pravda. To není možné!

„Vy to určitě budete vědět.“ Žena ke mně přistoupí a spiklenecky ztiší hlas: „Přijal Tim Maudinu nabídku?“

„Ano,“ odpovím opatrně. „Přijal.“

„A funguje jim to?“ ptá se a dychtivým pohledem mi visí na rtech.

„Hm… ne. On a Maud… zkrátka se spolu porvali.“

„Neříkejte!“ Žena si přiloží ruku na ústa. „Porvali} Kvůli čemu?“

„Znáte to,“ hlesnu zoufale, „jemu se nelíbilo tohle, jí zase tamto… ehm, zaplatím hotově.“ Zalovím v peněžence a položím na pult padesátilibrovou bankovku. „Drobné si nechte.“

„A co ta vonná svíčka?“ upozorní mě majitelka. „Můžete si vybrat mezi vanilkou, santalovým dřevem –“

„Na tom nezáleží,“ přeruším ji a vrhnu se ke dveřím.

„Počkejte!“ volá za mnou žena naléhavě. „Jak to dopadlo s Ivanem?“

„Ten… emigroval do Austrálie,“ odseknu a zabouchnu za sebou dveře.

To bylo o fous. Raději půjdu domů.

Než odbočím do naší ulice, zastavím se a uspořádám si tašky. Lépe řečeno dám všechny do jedné, s logem LK Bennett, a slisuju je, aby nebyly vidět.

Ne, že bych je chtěla schovávat nebo tak něco. Ale… je lepší, když se vracím domů jen s jednou nákupní taškou.

Potají doufám, že se mi podaří proklouznout do ložnice, aniž by mě Suze viděla, ale sotva odemknu dveře, málem o ni zakopnu, poněvadž sedí v předsíni na zemi a něco balí.

„Ahoj!“ přivítá mě. „Máš ty boty?“

„Ano,“ odpovím vesele. „Že váháš.“

„Ukaž mi je!“ žadoní.

„Já je… vybalím sama,“ prohodím jakoby mimochodem, hrnu se do svého pokoje a snažím se zachovat klid. Ačkoli vím, že se tvářím provinile. Vždyť já se provinile i pohybuju!

„Bex,“ osloví mě zničehonic. „Co ještě máš v té tašce? Tam nejsou jen jedny boty.“

„V tašce?“ Naoko udiveně se obrátím. „Aha, v téhle tašce. No… jen pár drobností. Znáš to… takové maličkosti…“

Couvám do ložnice, ale Suze založí paže na prsou a přísně si mě měří. „„Ukaž.“

„Fajn. Poslouchej mě. Vím, že jsem měla koupit jen jeden pár. Ale než se naštveš, nejdřív se dívej. Vidělas někdy něco…“, sáhnu do druhé nákupní tašky z LK Bennett, otevřu krabici a pomaloučku vytáhnu jeden pomerančově oranžový sandál, „… takového?“

„Panebože,“ vydechne Suze a vykuli oči. „To je jednoduše… úžasný.“ Vezme ode mě botu, pohladí měkkou kůži – a už se zase tváří přísně. „Taky jsi je potřebovala}“‚

„Ano!“ vykřiknu. „Nebo přinejmenším… jsem je koupila do zásoby. Jako výhodnou investici.“

„Investici?“

„Ano. Svým způsobem jsem ušetřila – poněvadž když jsem je koupila teď, neutratím za boty příští rok. Ani penci.“

„Opravdu?“ ujišťuje se Suze podezíravě. „Namouduši?“

„Na psí uši! Vážně, Suze, nesundám je z nohy. Nebudu si muset kupovat boty nejmíň celý rok. Ale pravděpodobně dva!“

Suze mlčí, já si hryžu ret a čekám, že mi řekne, abych je šla vrátit. Ale místo toho jí pohled sklouzne na sandál a ona se dotkne malé klementinky.

„Obuj si je,“ řekne zničehonic. „Chci vidět, jak vypadají na noze.“

„Já je,,, vybalím sama,“ prohodím jakoby mimochodem, hrnu se do svého pokoje a snažím se zachovat klid. Ačkoli vím, že se tvářím provinile. Vždyť já se provinile i pohybuju!

„Bex,“ osloví mě zničehonic. „Co ještě máš v té tašce? Tam nejsou jen jedny boty.“

„V tašce?“ Naoko udiveně se obrátím. „Aha, v téhle tašce. No… jen pár drobností. Znáš to… takové maličkosti,…“

Couvám do ložnice, ale Suze založí paže na prsou a přísně si mě měří. „Ukaž.“

„Fajn. Poslouchej mě. Vím, že jsem měla koupit jen jeden pár. Ale než se naštveš, nejdřív se dívej. Vidělas někdy něco…“, sáhnu do druhé nákupní tašky z LK Bennett, otevřu krabici a pomaloučku vytáhnu jeden pomerančově oranžový sandál, „… takového?“

„Panebože,“ vydechne Suze a vykulí oči. „To je jednoduše… úžasný.“ Vezme ode mě botu, pohladí měkkou kůži – a už se zase tváří přísně. „Taky jsi je potřebovala}“‚

„Ano!“ vykřiknu. „Nebo přinejmenším… jsem je koupila do zásoby, jako výhodnou investici.“

„Investici?“

„Ano. Svým způsobem jsem, ušetřila-poněvadž když jsem je koupila teď, neutratím za boty příští rok. Ani penci.“

„Opravdu?“ ujišťuje se Suze podezíravě. „Namouduši?“

„Na psí uši! Vážně, Suze, nesundám je z nohy. Nebudu si muset kupovat boty nejmíň celý rok. Ale pravděpodobně dva!“

Suze mlčí, já si hryžu ret a čekám, že mi řekne, abych je šla vrátit. Ale místo toho jí pohled sklouzne na sandál a ona se dotkne malé klementinky.

„Obuj si je,“ řekne zničehonic. „Chci vidět, jak vypadají na noze.“

Rozechvěle vyndám i druhý sandál, do obou vklouznu – a jsou prostě dokonalé. Moje dokonalé pomerančově oranžové střevíčky jako pro Popelku.

„Ach Bex,“ uklouzne jí – a už nemusí nic říkat. Všechno má napsáno ve zjihlých očích.

Popravdě, někdy lituju, že se nemůžu provdat za Suze.

Několikrát se projdu tam a zpátky po předsíni, Suze spokojeně vzdychne a sáhne do tašky z Dárkového koše. „A copak máš tady?“ vyzvídá zvědavě. Dřevěná písmena se vysypou a ona je začne skládat na koberci.

„P-E-T-E-R. Kdo je Peter?“

„Nevím,“ odpovím neurčitě a chňapnu po tašce z Dárkového koše, než v ní Suze zahlédne svůj vlastní rámeček. (Jednou mě přistihla, jak jsem ho kupovala v Letní zahradě, děsně se naštvala a prohlásila, že pokud ho budu chtít, s radostí mi ho vyrobí.) „Znáš někoho, kdo se jmenuje Peter?“

„Ne,“ zavrtí hlavou. „Myslím, že ne… Ale můžeme si koupit kočku a pojmenovat ji Peter!“

„Možná,“ zapochybuju. „Možná… A vůbec, měla bych se přichystat na zítřek.“

„To mi něco připomnělo,“ poznamená Suze a sáhne pro list papíru. „Volal ti Luke.“

„Vážně?“ podivím se a snažím se skrýt radost. Je moc milé, když mi Luke zatelefonuje, protože – upřímně řečeno – to nedělá často. Chci říct, že volá, abychom se domluvili na hodině schůzky a podobně, ale nikdy proto, abychom si jen tak popovídali. Někdy mi pošle e-mail, ale ten nikdy není upovídaný, spíš… Zkrátka, řeknu to takhle: Když mi napsal poprvé, byla jsem docela šokovaná. (Teď se na jeho e-maily docela těším.)

„Vzkazuje ti, že tě zítra v poledne vyzvedne ve studiu. Mercedes je prý v servisu, takže pojedete kabrioletem.“

„Vážně?“ rozzářím se. „To je paráda!“

„Já vím,“ přikývne Suze. „Není to úžasné? A taky říkal, že se máš sbalit jen nalehko, protože v kufru je málo místa.“

Strnu a cítím, jak mi tuhnou rysy ve tváři. „Cos to říkala?“

„Máš se sbalit nalehko,“ opakuje. „Málo zavazadel, jeden kufřík nebo menší taška…“

„Já vím, co znamená »sbalit se nalehko! «„ vybuchnu vyplašeně. „Ale… to nemůžu!“

„Ovšemže můžeš.“

„Suze, copak jsi neviděla, kolik mám krámů?“ vyjeknu zoufale, zamířím ke své ložnici a trhnutím otevřu dveře dokořán. „Tak se podívej!“

Suze nejisté sleduje směr mého pohledu a obě zůstaneme mlčky civět na mou postel. Zelená příruční taška je plná; další hromada oblečení leží vedle ní. A to jsem se ještě nedostala k líčidlům a hygienickým potřebám.

„Nedokážu to, Suze,“ zakvílím. „Co mám dělat?“

„Zavolej Lukovi a pověz mu to,“ navrhne Suze. „Na rovinu mu řekni, že bude muset pronajmout auto s větším kufrem.“

Na okamžik zmlknu a představuju si, jak se bude Luke tvářit, až mu řeknu, aby sehnal větší auto, do kterého by se vešly moje hadry…

„Potíž je v tom,“ vypravím ze sebe konečně, „že si nejsem jistá, jestli by to pochopil…“

Zařinčí zvonek a Suze se zvedne.

„To je expresní pošta,“ vysvětluje. „Poslouchej, Bex, však ono to půjde. Jednoduše vytřídíš pár věcí.“ Jde otevřít a nechá mě o samotě se stohem oblečení.

Vytřídit pár věcí? Ale co mám konkrétně vytřídit? Vždyť jsem nezabalila nic, o čem bych nebyla přesvědčená, že to nebudu potřebovat. Když začnu třídit namátkou, celý můj systém se zhroutí.

No tak. Zamysli se. Musí přece existovat nějaké řešení. Třeba bych mohla… potají připojit za auto vozík, až se Luke nebude dívat.

Nebo si obléknout úplně všechno, jeden kus oblečení na druhý a tvrdit, že je mi zima… To je k ničemu. Co si počnu?

Pološílená vyjdu z ložnice do předsíně, kde Suze zrovna podává velkou obálku muži v uniformě.

„Výborně,“ přikývne. „Ještě se mi podepište… Nazdárek!“ zahlaholí bodře a pokyne mi. Opětuju pozdrav a upřu pohled na odznak na jeho saku, kde stojí: Cokoli, kamkoli, do zítřka.

„Tady máte účet,“ oznámí Suze a odchází. Muž je napůl ze dveří, když mi znovu vyvstane před očima nápis na jeho odznaku. Cokoli. Kamkoli. Do zítřka –

„Počkejte!“ zavolám, než za sebou zabouchne dveře. „Můžete se chviličku zdržet…?“

Nakladatelství Paradigm

knihy pro svépomoc, Ltd.

695 Soho Square

Londýn Wl 5 AS

Slečna

Rebecca Bloomwoodová 4 Burney Road Londýn SW6 8 FD

4. září 2001

Milá Becky,

vřelý dík za váš vzkaz na záznamníku. Těší mě, že Vám psaní jde tak dobře!

Možná si vzpomínáte, že když jsme spolu přede dvěma týdny hovořili, ujistila jste mě, že předběžný koncept obdržím během několika dnů. Věřím, že je na cestě – nebo se snad ztratil v poště? Můžete mi případně poslat jinou kopii?

Pokud jde o fotografii autorky, oblékněte si to, v čem se cítíte pohodlně. Halenka od Agnes B zní zajímavě, stejně tak náušnice, které jste mi popsala.

Už se těším na Váš rukopis – a neodpustím si, abych Vás ještě jednou neujistil, jak jsme spoluprací s vámi nadšeni.

Se srdečným pozdravem

Pippa Brady vydavatel

KNIHY Z NAKLADATELSTVÍ PARADIGM VÁM POMOHOU, ABYSTE SI DOKÁZALI POMOCI SAMI

PRÁVĚ VYCHÁZÍ Jak přežít v džungli od brigádního generála Rogera Flintwooda

Kapitola třetí

Následujícího dne za pět minut dvanáct ještě sedím v oslňujícím světle reflektorů na scéně Ranní kávy a přemítám, jak dlouho vysílání potrvá. Moje finanční poradna obvykle končí v 11.40, ale v jednom z předcházejících bloků na sebe strhla veškerou pozornost jakási vyšinutá ženská, která je přesvědčená, že je převtělením skotské královny Marie, a od té doby mají všechny pořady časový skluz. Luke tady bude každou minutu a já se ještě musím převléknout…

„Bečky!“ obrátí se ke mně Emma, moderátorka Ranní kávy, která sedí naproti mně na modré pohovce. „To nebude snadné, že?“

„Rozhodně ne,“ přikývnu a soustředím se zase na přítomnost. Vrhnu pohled na list papíru před sebou a pak se vlídně usměju do kamery. „Takže si to shrneme, Judy. S manželem jste zdědili peníze. Vy byste chtěla investovat do akcií – ale on je zásadně proti.“

„Jako bych mluvila do zdi!“ vyjekne Judy dotčeně. „On tvrdí, že o všechno přijdu, že ty peníze jsou taky jeho a že já je chci jen prohazardovat, a že mám jít…“

„Ano,“ přeruší ji Emma přívětivě. „Vypadá to zapeklitě, viďte, Becky. Manželé mají různou představu, jak naložit s penězi.“

„Já mu nerozumím!“ zvolá Judy. „To je vůbec poprvé, kdy máme možnost něco moudře investovat. Je to skvělá příležitost! Proč to nedokáže pochopit?“

Zmlkne a ve studiu se rozhostí napjaté ticho. Všichni čekají, co odpovím.

„Judy…“ zamyslím se. „Smím se vás na něco zeptat? Co má Bili dneska na sobě?“

„Oblek,“ odpoví Judy, očividně vyvedená z konceptu. „Šedý oblek.“

„A jakou kravatu? Jednobarevnou, nebo se vzorkem?“

„Jednobarevnou,“ zní okamžitá odpověď. „Má pouze jednobarevné kravaty.“

„Vzal by si někdy, řekněme… kravatu s obrázky?“

„Za nic na světě!“

„Aha.“ Pozvednu obočí. „Nejsem daleko od pravdy, když řeknu, že Bili je absolutně nepodnikavý člověk? Že nikdy neriskuje?“

„No… ano,“ hlesne Judy. „Teď, když jste to řekla, myslím, že takový opravdu je.“

„Ha!“ vpadne nečekaně Rory z opačného konce pohovky. Rory je druhý moderátor Ranní kávy. Vypadá jako sňatkový podvodník a umí skvěle flirtovat s filmovými hvězdami, ale popravdě, není to žádný Einstein. „Myslím, že vím, kam míříte, Becky.“

„Jistě. Díky, Rory,“ odtuší Emma a protočí panenky. „Soudím, že to víme všichni. Takže, Becky, pokud Bili, nemá ve zvyku riskovat, měl by se vyhnout obchodu s akciemi?“

„Ne,“ odpovím. „Nic takového netvrdím. Možná, že Billovi spíš uniká, že riziko je dvojí. Když investujete do cenných papírů, riskujete, že v krátkém časovém období můžete přijít o všechno. Ale když jednoduše uložíte peníze do banky na dlouhé roky, existuje ještě větší riziko, totiž že zděděné peníze časem znehodnotí inflace.“

„Aha,“ podotkne Rory moudře. „Inflace.“

„Za dvacet let bude mít ta částka téměř nepatrnou cenu – na rozdíl od toho, co byste pravděpodobně získali na trhu s akciemi. Je-li Billovi teprve třicet let a chce dlou –

Zmlkne a ve studiu se rozhostí napjaté ticho. Všichni čekají, co odpovím.

„Judy…“ zamyslím se. „Smím se vás na něco zeptat? Co má Bili dneska na sobě?“

„Oblek,“ odpoví Judy, očividně vyvedená z konceptu. „Šedý oblek.“

„A jakou kravatu? Jednobarevnou, nebo se vzorkem?“

„Jednobarevnou,“ zní okamžitá odpověď. „Má pouze jednobarevné kravaty.“

„Vzal by si někdy, řekněme… kravatu s obrázky?“

„Za nic na světě!“

„Aha.“ Pozvednu obočí. „Nejsem daleko od pravdy, když řeknu, že Bili je absolutně nepodnikavý člověk? Že nikdy neriskuje?“

„No… ano,“ hlesne Judy. „Teď, když jste to řekla, myslím, že takový opravdu je.“

„Ha!“ vpadne nečekaně Rory z opačného konce pohovky. Rory je druhý moderátor Ranní kávy. Vypadá jako sňatkový podvodník a umí skvěle flirtovat s filmovými hvězdami, ale popravdě, není to žádný Einstein. „Myslím, že vím, kam míříte, Becky.“

„Jistě. Díky, Rory,“ odtuší Emma a protočí panenky. „Soudím, že to víme všichni. Takže, Becky, pokud Bili, nemá ve zvyku riskovat, měl by se vyhnout obchodu s akciemi?“

„Ne,“ odpovím. „Nic takového netvrdím. Možná, že Billovi spíš uniká, že riziko je dvojí. Když investujete do cenných papírů, riskujete, že v krátkém časovém období můžete přijít o všechno. Ale když jednoduše uložíte peníze do banky na dlouhé roky, existuje ještě větší riziko, totiž že zděděné peníze časem znehodnotí inflace.“

„Aha,“ podotkne Rory moudře. „Inflace.“

„Za dvacet let bude mít ta částka téměř nepatrnou cenu – na rozdíl od toho, co byste pravděpodobně získali na trhu s akciemi. Je-li Billovi teprve třicet let a chce dlouhodobě investovat, je nesrovnatelně jistější zvolit nějaké příznivě bilancované akcie.“

„Rozumím,“ přisvědčí Emma a obdivné si mě změří. „Takový pohled by mě samotnou nenapadl.“

„Úspěšná investice je často otázka takzvaného laterálního myšlení,“ odpovím se skromným úsměvem.

Bože, miluju, když se mi podaří trefně odpovědět a všichni mi dávají najevo, jak to na ně zapůsobilo.

„Pomohlo vám to, Judy?“ ptá se Emma.

„Ano,“ zajásá Judy. „Samozřejmě! Všechno mám nahrané na videu a večer to Billovi pustím.“

„Výborně!“ přikývnu. „Ale nejdřív zjistěte, jakou si vzal kravatu.“

Všichni se zasmějí a já se k nim po chvíli připojím – i když jsem to myslela napůl vážně.

„Máme čas na poslední krátký dotaz,“ oznámí Emma. „Telefonuje nám Enid z Northamptonu a ráda by věděla, jestli má dost peněz, aby mohla odejít do důchodu. Vyjádřila jsem se správně, Enid?“

„Ano, je to tak,“ ozve se hlas z reproduktoru. „Můj manžel Tony nedávno odešel do důchodu a já jsem si minulý týden vzala dovolenou. Zůstala jsem doma a vařila a tak dále. A napadlo nás, že bych mohla odejít do důchodu předčasně. Ale nebyla jsem si jistá, jestli mám našetřeno dost peněz, a tak jsem zavolala vám.“

„Jaký druh finančního zajištění do důchodu jste zvolila, Enid?“

„Jakmile jsem nastoupila do práce, založila jsem si penzijní pojištění,“ odpovídá Enid váhavě, „a mimo to jsem si spořila… a nedávno jsem něco zdědila, takže jsme splatili hypotéku…“

„Tak to je skvělé!“ zaraduje se Emma. „Dokonce i já vás mohu ujistit, že jste dobře zajištěná, Enid. Přeju vám spokojený důchod!“

„Díky,“ pípne Enid. „Rozumím. Nemám tedy důvod, proč bych nemohla odejít do důchodu. Tony říká to samé.“ V nastalém tichu je slyšet jen její přerývaný dech a Emma na mě vrhne krátký pohled. Vím, že produkční Barry jí ječí do ucha, aby nějak vyplnila odmlku.

„Hodně štěstí, Enid!“ popřeje jí vesele. „Bečky, problematiku plánování důchodu jsme –“

„Okamžik… ještě něco,“ přeruším ji a zamyšleně svraštím čelo. „Enid – nemáte žádný finanční důvod, proč byste nemohla odejít do důchodu. Ale… co ten nejdůležitější důvod? Chcete opravdu odejít do důchodu?“

„Tedy…“ hlas jí mírně zakolísá. „Už mi bylo padesát. Chci říct, že člověk se jednou musí rozhodnout. A jak Tony říká, aspoň na sebe budeme mít víc času.“

„Máte svou práci ráda?“

Na okamžik se rozhostí ticho.

„Ano, mám. Jsme dobrá parta. Pochopitelně jsem starší než většina mých kolegů, ale když si spolu povídáme, vůbec to nevadí…“

„Obávám se, že náš čas vypršel,“ vloží se do toho Emma, která věnovala pozornost sluchátku. Usměje se do kamery. „Ještě jednou, Enid, hodně štěstí do důchodu…“

„Počkejte!“ vyhrknu. „Enid, zůstaňte na lince, jestli si o tom chcete promluvit podrobněji, ano?“

„Ano,“ přisvědčí Enid po chvíli. „Moc ráda.“

„A teď se budeme věnovat předpovědi počasí,“ prohlásí Rory, který na konci finanční poradny pokaždé viditelně ožije. „A vaše poslední slovo, Becky?“

„Jako vždy,“ zářivě se usměju. „Starejte se o své peníze…“

„… a vaše peníze se postarají o vás!“ doplní mě Emma a Rory jednohlasně. Vzápětí si všichni úlevně oddechnou a na scénu vejde Zelda, pomocná produkční.

„Výtečně!“ pochválí nás. „Skvělá práce! Becky, Enid je pořád na drátě, ale můžeme se jí zbavit, jestli chcete…“

„Ne,“ vrtím udiveně hlavou. „Chci s ní mluvit. Vsadím se, že se jí do důchodu vůbec nechce!“

„Jak myslíš,“ míní Zelda a něco si připíše na desku s klipsem. „Mimochodem, v recepci čeká Luke.“

„Tak brzo?“ mrknu na hodinky. „Panebože… Fajn – můžeš mu říct, ať ještě chviličku počká?“

Namouduši jsem nechtěla mluvit tak dlouho. Ale jakmile se Enid rozvázal jazyk, svěřila se mi se vším – jak se důchodu ve skutečnosti děsí, že její manžel chce, aby zůstala doma a vyvářela mu. Že svou práci vyloženě miluje a měla v úmyslu zaplatit si počítačový kurs, ale manžel tvrdí, že by to byly jen vyhozené peníze… Ke konci rozhovoru to ve mně jak se patří, vře vztekem. Pověděla jsem jí, co si myslím, důrazně a několikrát, a už už se chci Enid zeptat, zda se považuje za feministku, když mi Zelda zaklepe na rameno – a já si uvědomím, kde jsem.

Trvá mi dalších pět minut, než se Enid omluvím, že musím končit, a než se ona omluví mně – a než si navzájem řekneme »na shledanou« a »děkuju« a asi posté se ujistíme, že není zač. Pak se co nejrychleji odeberu do šatny, shodím ze sebe kostýmek a převléknu se do cestovního.

Při pohledu do zrcadla jsem sama se sebou navýsost spokojená. Mám na sobě pestrobarevné tílko ve stylu Pucciho, džínsy po kolena s otřepenými nohavicemi, nové sandály, sluneční brýle od Gucciho (výprodej u Harveyho Nicholse – za poloviční cenu!) a svůj drahocenný světle modrý šátek od Dennyho a George.

Na tenhle šátek je Luke vyloženě zatížený. Když se nás někdo ptá, jak jsme se seznámili, vždycky odpoví: „Naše pohledy se setkaly přes šátek od Dennyho a George“ – což je svým způsobem pravda. Půjčil mi jistou částku, která mi chyběla, abych si mohla šátek pořídit, a dosud trvá na tom, že jsem mu ji nevrátila, takže šátek je vlastně taky trochu jeho. (Což není pravda. Vrátila jsem mu ji obratem.)

Zkrátka, nosím ho často, když spolu někam jdeme. Ale mám ho uvázaný kolem krku, i když nikam nejdeme. A chcete něco vědět? Někdy dokonce…

Tak to ne. Tohle vědět nemusíte. Zapomeňte, že jsem se o čemkoli zmínila.

Když konečně běžím do recepce, pohlédnu na hodinky a s hrůzou zjistím, že mám čtyřicet minut zpoždění. Luke sedí v rozviklaném křesílku a ve sportovní košili s krátkým rukávem (koupila jsem mu ji ve výprodeji u Ralpha Laurena) mu to strašně sluší.

„Moc se omlouvám,“ vyhrknu. „Jen jsem…“

„Já vím,“ přeruší mě, složí noviny a vstane. „Mluvila jsi s Enid.“ Políbí mě a stiskne mi paži. „Několik posledních telefonátů jsem sledoval. Vedla sis dobře.“

„Nemáš ponětí, jaký je její manžel sobec,“ vychrlím na něj, když projdeme létacími dveřmi na parkoviště. „Není divu, že chce zůstat v práci.“

„To si umím představit.“

„On si myslí, že ji má proto, aby mu zajišťovala pohodlí.“ Zaníceně zavrtím hlavou. „Víš, já rozhodně nezůstanu doma, abych ti mohla každý den vařit teplou večeři. Ani zanic.“

Nastane krátké ticho, a když vzhlédnu, vidím, že se Luke usmívá.

„No… chci říct,“ dodám honem, „komukoli.“

„To rád slyším,“ pronese Luke nevzrušeně. „A obzvlášť mě těší, že mi už nikdy neuvaříš marocký kuskus s překvapením.“

„Vždyť víš, jak to myslím,“ lehce zrudnu. „A slíbils, že o tom už nikdy nebudeš mluvit.“

Slavnostní marocký večírek jsem uspořádala krátce nato, co jsme spolu začali chodit. Chtěla jsem Lukovi předvést, že umím vařit – a navíc jsem v televizi viděla pořad o marocké národní kuchyni. Příprava kuskusu se zdála snadná a výsledek působil přímo úchvatně. Kromě toho jsem ve výprodeji v Debenham’s narazila na úžasné marocké prostírání, takže mělo všechno klapnout.

Jenomže… Ten příšerný kuskus. Byla to snad ta nejodpornější šlichta, jakou jsem v životě jedla. Nedala se pozřít, ani když jsem ji na Suzinu radu opekla na pánvi s mangovým chutney. A bylo jí tolik, že přetékala ze všech hrnců…

Zkrátka hnus. Nakonec jsme si objednali docela dobrou pizzu.

Blížíme se k Lukovu kabrioletu a on dálkovým ovladačem odjistí centrální uzamykání.

„Dostalas můj vzkaz, že?“ ujišťuje se. „Ohledně zavazadel.“

„Ano. Mám s sebou jen tohle.“

Blazeované mu podám tu nejmrňavější tašku na světě, kterou jsem si koupila v obchodě s dárky pro děti v Guildfordu. Je z bílého plátna s našitými červenými srdíčky a používám ji jako pouzdro na toaletní potřeby.

„To je všechno?“ zeptá se Luke užasle a já potlačím uchichtnutí. Cha! Já mu ukážu, kdo se umí sbalit nalehko.

Jsem sama se sebou spokojená. V té tašce je jen základní mejkap a šampon na vlasy – ale to Luke vědět nemusí, nemám pravdu?

„Ano, to je všechno,“ přikývnu a mírně pozvednu obočí. „Říkals, abych si sbalila nalehko.“

„Jistě,“ přisvědčí. „Ale tohle,“ ukáže na tašku, „mi vyrazilo dech.“

Zatímco otevírá kufr, posadím se za volant a upravím si sedadlo, abych dosáhla na pedály. Řídit kabriolet byl odjakživa můj sen!

Víko od kufru se zabouchne, Luke obejde auto a upře na mě tázavý pohled.

„Ty budeš řídit?“

„Aspoň část cesty,“ odpovím bezstarostně. „Abych ti to ulehčila. Jak jistě víš, dlouhá jízda je pro řidiče nebezpečná.“

„A to dokážeš řídit v těch botách?“ Zadívá se na moje pomerančově oranžové sandály – a já musím připustit, že mají trochu vyšší podpatek. Ale jemu to nepřiznám ani zanic. „Jsou nové, že?“ dodá a zadívá se na ně pozorněji.

Už už se chystám odpovědět »ano«, když si vzpomenu, že nové boty jsem měla na naší poslední schůzce a na té předcházející taky. Což je vážně divné, ale nejspíš jde jen o náhodu.

„Ne!“ odpovím zarytě. „Už je mám hrozně dlouho. Přesněji řečeno…,“ odkašlu si, „je to moje obuv na řízení.“

„Obuv na řízení,“ opakuje Luke nevěřícně.

„Ovšem,“ přisvědčím a nastartuju, než stačí cokoli dodat. Páni, to auto je jednoduše báječné! Motor má takový ten burácivý zvuk, a když zařadím, pneumatiky trochu zakvílí.

„Bečky –“

„Všechno v pořádku!“ přeruším ho vesele a pomalu zamířím přes parkoviště k výjezdu do ulice. Bože, tenhle okamžik bych nevyměnila zanic na světě. Jestlipak mě někdo vidí? Třeba se Emma a Rory dívají z okna. A možná i ten zvukař, který si myslí, že jeho motorka je široko daleko největší senzace. Ale kabriolet nemá! Jako omylem schválně stisknu klakson a jeho zvuk přinutí nejméně tři kolemjdoucí, aby se otočili. Cha! Jen se na mě podívejte! Hohohó…

„Pusinko,“ ozve se Luke vedle mě, „způsobilas dopravní zácpu.“

Podívám se do zpětného zrcátka – a shledám, že se za mnou vlečou tři jiná auta. Což je nesmysl, poněvadž tak pomalu rozhodně nejedu.

„Jed trochu rychleji,“ navrhne Luke. „Řekněme deset mil za hodinu.“

„Vždyť jedu,“ odseknu. „Přece odtud nemůžu vystřelit jako nějaký Fittipaldi. A vůbec, tady je omezená rychlost.“

Dorazím k výjezdu, nonšalantně se usměju na vrátného, který si mě udiveně změří, a vjedu na silnici. Zapnu levý blinkr a naposledy se přesvědčím, jestli mě někdo provází obdivným pohledem. A pak, jakmile auto za mnou netrpělivě zatroubí, opatrně zajedu k chodníku.

„A jsme tady,“ prohlásím. „Teď je řada na tobě.“

„Na mně?“ Luke na mě nechápavě civí. „Tak brzo?“

„Musím si udělat manikúru,“ vysvětluju. „A kromě toho mám dojem, že si myslíš, že neumím řídit. Nestojím o to, abys na mě celou cestu do Somersetu vrhal pohrdavé pohledy.“

„Já si nemyslím, že neumíš řídit,“ ohradí se Luke a přemáhá smích. „Kdy jsem něco takového řekl?“

„Nemusíš nic říkat. Tvoje myšlenky se ti vznášejí nad hlavou v komiksové bublině: »Becky Bloomwoodová neumí řídit. «„

„Tak to se pleteš,“ opáčí Luke. „V bublině ve skutečnosti stojí: »Becky Bloomwoodová neumí řídit ve svých nových oranžových sandálech, poněvadž mají moc vysoké a špičaté podpatky. «„

Pozvedne obočí a já nepatrně zčervenám.

„Je to moje obuv na řízení,“ zahučím a přemístím se na sousední sedadlo. „A mám je už hrozně dlouho.“

Zatímco lovím v tašce pouzdro s manikúrou, Luke se usadí za volant, nakloní se a políbí mě.

„Každopádně ti děkuju, žes to za mě na chvíli vzala,“ řekne. „Nepochybuju, žes alespoň částečně zmírnila riziko, že na dálnici omdlím vyčerpáním.“

„Výborně!“ pochvaluju si a vytáhnu pilníček. „Měl bys šetřit energii na celodenní výlet, který podnikneme zítra.“ Nastane rozpačité ticho, a tak po chvíli zvednu hlavu.

„Jistě,“ pronese Luke – a už se vůbec neusmívá. „Bečky…“ Zarazí se. Nechápavě na něj civím a úsměv se mi vytratí z tváře.

„Co se děje?“ snažím se, aby má otázka nevyzněla znepokojeně.

Znovu zavládne ticho – a pak se Luke ostře nadechne.

„Jde o tohle: Naskytla se mi jistá obchodní příležitost, kterou bych… rád využil. Potřebuju ji projednat s několika lidmi, kteří kvůli tomu přijeli ze Spojených států. Je to moc naléhavé.“

„Aha,“ hlesnu nejisté. „To je v pořádku. Jestli s sebou máš mobilní telefon…“

„Ne po telefonu.“ Zadívá se mi zpříma do očí. „Na zítřek jsem si s nimi domluvil schůzku.“

„Na zítřek?“ opakuju a křečovitě se zasměju. „Ale ty se s nimi nemůžeš sejít. Budeš přece v hotelu.“

„Stejně jako ti lidé, se kterými potřebuju mluvit,“ vysvětluje Luke. „Pozval jsem je tam.“

Šokované na něj vytřeštím oči.

„Tys pozval na naši dovolenou nějaké podnikatele?“

„Jen na to jednání,“ odporuje Luke. „Jinak budeme mít všechen čas pro sebe.“

„A jak dlouho bude to jednání trvat?“ vyjeknu. „Neříkej, že celý den!“

To snad není pravda. Na tuhle chvíli jsem čekala celou věčnost, těšila se na ni, zabalila si věci…

„Bečky, tak hrozné to nebude…“

„Slíbils mi, že si uděláš volno! Říkals, že prožijeme romantický víkend ve dvou.“

„Vždyť prožijeme romantický víkend ve dvou.“

„S tvými kamarádíčky podnikateli. S těmi tvými příšernými obchodními zprostředkovateli, kteří věčně odněkud něco vysílají jako… jako cvoci!“

„S námi nic vysílat nebudou,“ ujišťuje mě Luke a usměje se. „Bečky –“ Chce mě vzít za ruku, ale já se odtáhnu.

„Abych byla upřímná, nevidím důvod, proč bych s tečou měla jezdit, když jde zase jen a jen o tvoji práci,“ prohlásím zničeně.

„To můžu stejně tak zůstat doma. A vůbec –“ Otevřu dveře auta. „Půjdu domů rovnou. Zavolám si ze studia taxík.“

Zabouchnu dveře a vykročím zpátky; moje nové pomerančově oranžové sandály rázně klapou po rozpálené dlažbě. Dojdu téměř až k bráně do televizního studia, když za zády uslyším jeho hlas, tak zvučný, že se několik lidí otočí.

„Bečky! Počkej!“

Zastavím se a pomaličku se otočím na místě. Luke stojí v autě a na mobilu vyťukává nějaké číslo.

„Co to vyvádíš?“ dožaduju se podezíravě.

„Telefonuji svému příšernému obchodnímu zprostředkovateli,“ odvětí, „abych odložil tu schůzku. Abych ji zrušil.“

Založím si paže na prsou a civím na něj přimhouřenýma očima.

„Haló?“ řekne. „Prosím pokoj číslo tři sta jedna. Michaela Ellise. Děkuju. Vidím, že za ním budu muset letět do Washingtonu,“ prohodí ke mně mrazivě a úsečně. „Nebo počkat, až se on a jeho společníci zase objeví v Anglii. A to může nějaký čas trvat, vzhledem k jejich bláznivému pracovnímu programu. Vždyť jde jen o nevýznamnou obchodní příležitost. S tím rozdílem, že jsem na ni čekal –“

„Sakra… přestaň!“ vykřiknu vztekle. „Nech toho. Klidně si na to svoje hloupý jednání běž.“

„Víš to jistě?“ ptá se Luke a zakryje dlaní mikrofon. „Naprosto jistě?“

„Absolutně jistě,“ odseknu a nakvašeně pokrčím rameny. „Když je to tolik důležité…“

„Je to moc důležité,“ upřesní, vyhledá můj pohled a zvážní. „Věř mi, jinak bych to nedělal.“

Pomalu se vracím k autu a Luke odloží mobilní telefon.

„Díky, Becky,“ řekne, když nastoupím. „Myslím to vážně.“ Zlehka mě pohladí po tváři a pak otočí klíčkem v zapalování.

Sotva vyrazíme k první křižovatce, vrhnu letmý pohled na něj a pak na mobil, který mu trčí z kapsy.

„Opravdu jsi volal svému obchodnímu zprostředkovateli?“

„A tys opravdu šla domů?“ odvětí, aniž pohne hlavou. Právě tohle mě na Lukovi ukrutně popouzí: Nikdy mi nic neprojde.

Po hodině jízdy se zastavíme ve vesnické hospodě na oběd. Pak pokračujeme dál a asi za půl druhé hodiny jsme v Somersetu. Než dorazíme do hotelu v Blakeley Hall, připadám si jako jiný člověk. Jak je báječné vypadnout z Londýna – už teď jsem nabitá energií a osvěžená neuvěřitelně čerstvým venkovským vzduchem. Vystoupím z auta a protáhnu se – a namouduši, hned se cítím zdravější a vyrovnanější. Hádám, že kdybych jezdila na venkov každý víkend, zhubla bych nejmíň o šest kilo.

„Budeš to ještě jíst?“ zeptá se Luke a skloní se pro poloprázdný sáček česnekových bramborových lupínků, na kterých jsem si pochutnávala. (Při jízdě v autě musím jíst, jinak se mi udělá špatně.) „A co ty časopisy?“ Vezme hromádku časopisů, které mi ležely pod nohama, a nemotorně je začne skládat.

„Tady nebudu číst časopisy,“ prohlásím překvapeně. Jsme přece na venkově!“

Mezi námi, copak Luke vůbec netuší, jak prostě se žije na venkově?

Zatímco vykládá z kufru zavazadla, přistoupím k plotu a mírumilovným pohledem spočinu na poli, kde roste něco hnědožlutého. Víte, že mám nejspíš přirozený vztah k venkovu? Jako by ve mně odjakživa dřímala zemitá, selská stránka mé povahy, a teď se nenápadně začínala prosazovat, aniž bych si toho všimla. Kupříkladu nedávno jsem si zničehonic ve French Connection koupila svetr z čisté přírodní vlny. A pustila jsem se do pěstování květin! Přesněji řečeno jsem si pořídila pár roztomilých keramických květináčků s nápisy »bazalka« a »koriandr« a podobně – a umínila jsem si, že si koupím v supermarketu sazenice a rozestavím je do řady na parapet v kuchyni. (Chci říct, že jedna stojí jen 50 penny, a když zajde, bez výčitek si koupím jinou.) „Připravena?“ ptá se Luke.

„Samozřejmě!“ odpovím. Přeopatrně se k němu vracím a v duchu mírně proklínám bláto.

Po štěrkové cestičce se propracujeme k hotelu – a musím říct, že na mě udělal obrovský dojem. Je to starobylé venkovské sídlo s nádhernou zahradou a moderními plastikami, s vlastním kinosálem, jak se píše v brožurce. Luke už tady byl několikrát a dušuje se, že je to jeho nejoblíbenější hotel. A prý sem jezdí spousta známých osobností! Třeba Madonna. (Nebo Sporty Špice? Prostě někdo takový.) Ale očividně se chovají velice nenápadně, obvykle se ubytují někde v zadním přístavku a personál je neprozradí.

Ale i přesto se pro všechny případy kolem sebe pořádně rozhlédnu, než vejdeme do vstupní haly. Je tu spousta prima týpků v módních brýlích a džínsech, a tamhle ta blondýnka mi skutečně někoho připomíná, a tamhle stojí…

Kristepane. Vzrušením strnu. To je on, jestli se nepletu. Elton John! Elton John osobně stojí opodál, pár metrů –

Vtom se otočí – a je to jen nějaký brýlatý podsaditý chlápek ve větrovce.

Ale to už jsme u přijímací přepážky a usmívá se na nás správce v přepychovém saku. „Dobré odpoledne, pane Brandone,“ pozdraví, „a slečno Bloomwoodová. Vítejte v Blakeley Hall.“

Zná nás jménem! Ani jsme se nemuseli představovat! Není divu, že sem jezdí celebrity.

„Ubytoval jsem vás v pokoji číslo devět,“ říká, když Luke začne vyplňovat formulář, „s výhledem do růžové zahrady.“

„Výborně,“ přikývne Luke. „Bečky, jaké noviny chceš ráno přinést?“

„Financial Times,“ odpovím bez zaváhání.

„Ovšem,“ utrousí Luke a píše dál. „Takže jednou Financial Times a pro mě Daily World.“

Podezíravě si ho změřím, ale má neproniknutelný výraz.

„Budete si přát k snídani čaj?“ ptá se správce a vyťukává objednávku do počítače. „Nebo raději kávu?“

„Kávu, prosím,“ řekne Luke. „Myslím, že pro oba.“ Tázavě se na mě zadívá a já přikývnu.

„V pokoji najdete láhev šampaňského na uvítanou,“ sděluje nám správce, „a hotelová služba je k dispozici nepřetržitě čtyřiadvacet hodin.“

Tohle je vážně nóbl podnik. Okamžitě vás poznají, věnují vám šampaňské – a ani se nezmíní o mé expresní zásilce. Očividně si uvědomili, že je to diskrétní záležitost. Došlo jim, že nechci, aby můj přítel věděl o každém balíčku, který mi má být doručený-počkají, až bude Luke z doslechu, a teprve potom na něj přijde řeč. Tomu říkám soukromá služba! Už proto se vyplatí navštěvovat zásadně ty nejlepší hotely.

„Pokud byste měla jakékoli přání, slečno Bloomwoodová,“ osloví mě správce a věnuje mi významný pohled, – neváhejte a dejte nám vědět.“

Vidíte? Kódované vzkazy a tak dále.

„Dám, buďte bez obav,“ řeknu a obdařím ho vědoucím úsměvem. „Za okamžik.“ Výmluvně stočím zrak k Lukovi i správce se zatváří bezvýrazně, jako by neměl sebemenší ponětí, o čem mluvím. Páni, ten v tom ale umí chodit!

Luke konečně odevzdá vyplněné formuláře; správce mu podá velký starodávný klíč a zavolá nosiče.

„Myslím, že si poradíme sami,“ usměje se Luke a zvedne moji miniaturní tašku. „Máme jen pár věcí.“

„Jdi nahoru,“ vybídnu ho. „Já si jen něco… zjistím. Na zítřek.“ Usměju se na něj a on k mé úlevě po chvíli zamíří ke schodišti.

Jakmile zmizí z doslechu, obrátím se k přepážce.

„Vezmu si to hned,“ oznámím šeptem správci, který se otočil a hledá něco v zásuvce. Zvedne hlavu a udiveně se na mě podívá.

„Prosím, slečno Bloomwoodová?“

„To je v pořádku,“ ujistím ho. „Můžete mi to dát teď, když Luke odešel.“

Tváří mu přelétne záblesk porozumění.

„Co konkrétně –“

„Můžete mi dát můj balíček.“ Ztiším hlas. „A děkuju, že jste si to nechal pro sebe.“

„Váš… balíček?“

„Expresní poštu.“

„Jakou expresní poštu?“

Civím na něj a pomalu se mě zmocňuje zlé tušení.

„Balíček s veškerým mým oblečením! Ten, o kterém jste se zmiňoval. Ten…“

Při pohledu do jeho tváře mi selže hlas. Zřejmě nemá ponětí, o čem mluvím. Fajn. Jen žádnou paniku. Určitě o něm bude vědět někdo jiný.

„Měl tady na mě čekat balíček,“ vysvětluju. „Asi takhle velký… měl dorazit dneska ráno.“

Správce vrtí hlavou.

„Je mi líto, slečno Bloomwoodová. Žádný balíček pro vás nemám.“

Zničehonic se mi sevře žaludek.

„Ale… musím tady mít balíček. Poslala jsem ho expresní poštou. Do Blakeley Hall.“ Správce se zakaboní.

„Charlottě?“ zavolá do zadní místnosti. „Přišel nějaký balíček pro Rebeccu Bloomwoodovou?“

„Ne,“ odpoví Charlotte a vyjde. „Kdy měl přijít?“

„Dneska ráno,“ odpovím a snažím se skrýt rozrušení. „»Cokoli, kamkoli, do zítřka! « Tenhle hotel je přece kamkoli, nemám pravdu?“

„Mrzí mě to,“ omlouvá se Charlotte, „ale nic nepřišlo. Bylo to důležité?“

„Rebecco?“ ozve se hlas od schodů. Otočím se a spatřím Luka. „Stalo se něco?“

„Ne!“ odvětím vesele. „Ovšemže ne! Co by se mělo stát?“ Blesku rychle se odlepím od přepážky, a než se Charlotte se správcem vzpamatují, spěchám ke schodům.

„Je všechno v pořádku?“ ujišťuje se s úsměvem, když k němu přistoupím.

„V naprostém!“ řeknu poněkud vyšším hlasem než obvykle. „Všechno je v nejlepším pořádku!“

To snad není pravda. Já nemám co na sebe.

Jsem na dovolené s Lukem, v prvotřídním hotelu a nemám co na sebe. Co budu dělat?

Pravdu mu říct nemůžu. Nemůžu mu přiznat, že moje mrňavá taštička je jen špička ledovce s mým oblečením. Ne teď, když jsem se chovala tak samolibě. Zkrátka budu muset improvizovat, bleskne mi hlavou, když zahneme za roh a vykročíme po plyšovém koberci do další chodby. Půjčím si něco od něho, jako Annie Hallová, nebo… nebo strhnu závěsy a obstarám si jehlu a nit… a naučím se šít.

„Spokojená?“ zeptá se Luke a já mu věnuju nepřesvědčivý úsměv.

Uklidni se, nabádám se v duchu. Hlavně se uklidni. Balíček jistě přijde zítra, takže musím přetrpět jen jeden večer. Díkybohu, že mám aspoň mejkap…

„A jsme tady,“ oznámí Luke, zastaví se přede dveřmi a odemkne je. „Co tomu říkáš?“

Páni. Na okamžik pustím starosti z hlavy a ohromeně se rozhlížím po obrovském, prostorném pokoji. Už chápu, proč má Luke tenhle hotel tak rád. Je nádherný – stejně jako Lukův byt s velikánkou bílou postelí a báječnou prošívanou přikrývkou, se supermoderním stereo přehrávačem a dvěma koženými pohovkami.

„Jdi se podívat do koupelny,“ vybídne mě Luke. Vydám se za ním přes místnost – koupelna je naprosto úchvatná. Ohromná zapuštěná mozaiková vířivá vana, nad ní snad největší sprcha, jakou jsem kdy viděla, a police plná lákavých lahviček s vonnými oleji.

Možná bych mohla strávit celý víkend ve vaně.

„Takže,“ otočí se ke mně, „nevím, co chceš dělat…“ Zamíří ke svému kufru a víko se s cvaknutím otevře – a já spatřím několik řad košilí, které mu pečlivě vyžehlila jeho hospodyně. „Nejspíš bychom si měli nejdřív vybalit.“

„Vybalit! Rozhodně!“ přizvukuju vesele. Přistoupím ke své tašce a dotknu se uzávěru, aniž jej otevřu. „Anebo…“ dodám, jako by mě to právě napadlo, „co kdybychom se šli dolů něčeho napít – a vybalíme si později!“

Geniální. Zajdeme do baru, jaksepatří se zbouráme a zítra ráno budu předstírat, že jsem strašně ospalá a zůstanu v posteli, dokud mi nepřijde balík s oblečením. Díkybohu. Už jsem začínala –

„Výborný nápad,“ přikývne Luke. „Jen se převléknu.“ Sáhne do kufru a vyndá kalhoty a svěže čistou modrou košili.

„Převlékneš?“ opakuju po chvíli. „Mají tady snad nějaké přísné předpisy?“

„Vůbec ne, přísné ne,“ odpoví. „Ale přece nepůjdeš dolů v… řekněme v tom, co máš teď na sobě.“ S úsměvem ukáže na moje otřepené kraťasy.

„Ovšemže ne!“ zasměju se, jako by to pomyšlení bylo naprosto absurdní. „Jasně. Takže… Tak já si něco vyberu.“

Otočím se k tašce, otevřu ji, zvednu víko a upřu pohled na pytlík s toaletními potřebami.

Co si počnu? Luke si rozpíná košili. Nevzrušeně sáhne pro čistou. Za minutku vzhlédne a zeptá se: Jsi připravená?

Fajn. Potřebuju radikální řešení.

„Luku – já jsem si to rozmyslela,“ řeknu a zavřu tašku. „Do baru nepůjdeme.“ Luke se zatváří překvapeně a já k němu vyšlu ten nejsvůdnější úsměv, jaký dokážu vykouzlit. „Zůstaneme tady a objednáme si něco u hotelové služby a…“, postoupím o pár kroků k němu a uvolním tkaničku u zavinovacího trika, „… a uvidíme, jak bude večer pokračovat.“

Luke na mě zírá, ruce strnulé na knoflíčcích modré košile.

„Sundej to,“ řeknu chraplavě. „Proč se oblíkat, když oba stojíme o to, abychom se navzájem svlíkli?“

Po Lukově tváři se zvolna rozlévá úsměv a oči se mu rozzáří.

„Máš pravdu,“ přitaká a přistoupí ke mně, rozepne si košili a nechá ji spadnout na podlahu. „Nechápu, na co jsem myslel.“

Díkybohu! Pomyslím si s úlevou, zatímco mě obejme a začne pomalu rozvazovat tkaničky u trika. To je nádhera. Přesně to jsem –

Ach… Hmmm…

Na mou duši, tohle nemá chybu.

Kapitola čtvrtá

Je 8.30 dopoledne a já jsem ještě nevstala. Nechci se pohnout ani o píď. Chci zůstat v téhle báječné pohodlné posteli, pod touhle úžasnou bílou prošívanou přikrývkou.

„Budeš ležet celý den?“ Zajímá se Luke s úsměvem – a já se zavrtám do polštářů a předstírám, že neslyším. Vůbec se mi nechce vstávat. Tady je teploučko a útulno, říkám si spokojeně.

A kromě toho – což je jen taková drobnost – pořád nemám co na sebe.

Už jsem třikrát potají volala do recepce a vyptávala se na svou expresní zásilku. (Poprvé, když se Luke sprchoval, podruhé, když jsem se sprchovala já – volala jsem z hypermoderního telefonu v koupelně – a potřetí jen velmi krátce, když jsem poslala Luka na chodbu, protože jsem tvrdila, že tam mňouká kočka.)

Ale ještě mi nic nepřišlo. Nemám žádné oblečení. Ani jedny spodní kalhotky.

Což až do téhle chvíle nevadilo, poněvadž jsem se povalovala v posteli. Ale zřejmě si už nemůžu objednat další nugátové loupáky ani kávu, natož skleničku drinku, dokonce si ani nemůžu dát další sprchu; a Luke už je napůl oblečený.

Krucinál. Nic naplat, budu si muset vzít včerejší oblečení. Což je hnus, ale co jiného mi zbývá? Budu prostě předstírat, že ty kalhoty mám ve zvláštní oblibě nebo se bez řečí obléknu a Luke si toho možná ani nevšimne. Chci říct, copak si chlapi opravdu všímají, co má… Moment.

Tak moment. Kde vlastně je včerejší oblečení? Určitě jsem je hodila tamhle na koberec…

„Luku?“ řeknu co možná nejlhostejněji. „Neviděls ty džínsy, co jsem měla včera na sobě?“

„Ale ano,“ přisvědčí a vzhlédne od kufru. „Ráno jsem je poslal do prádelny spolu se svými věcmi.“

Civím na něj, neschopna slova.

Moje jediné oblečení je v prádelně?

„Kdy… kdy to přinesou zpátky?“ vykoktám konečně.

„Zítra ráno.“ Luke se ke mně obrátí. „Promiň, měl jsem ti to říct. Snad ti to nevadí? Myslím, že nemusíš mít obavy. Zdejší personál je velmi pečlivý.“

„O to nejde!“ vyhrknu nepřirozeně vysokým hlasem. „Vůbec nemám obavy!“

„Výborně,“ usměje se.

„Výborně,“ papouškuju a úsměv mu oplatím. Kristepane. Co budu dělat?

„A ve skříni je spousta místa,“ oznámí. „Chceš, abych ti sem něco pověsil?“ zeptá se a skloní se pro moji tašku. Podlehnu panice a vyjeknu „Nééé!“, abych tomu zabránila. „To není nutné,“ dodám, když udiveně zvedne hlavu. „Mám s sebou většinou… pletené oděvy.“

Panebože. Panebože. Už si obouvá boty. Co budu dělat?

No tak, Becky, mysli, nabádám se v duchu. Šatstvo. Něco na sebe. Je lhostejné co. Jeden z Lukových obleků?

Ne. Jemu by to připadalo praštěné a mimoto, všechny jeho obleky stojí kolem tisícovky, takže bych si ani nemohla ohrnout rukávy.

Hotelový župan? Můžu předstírat, že župany a látkové pantofle jsou poslední výkřik módy? Ale přece se nemůžu producírovat venku v županu, jako bych byla v lázních. Všichni by se mi smáli.

Někde v hotelu přece musí být nějaké oblečení. Co třeba… stejnokroj pokojské! Jasně, to už je lepší. Někde ve skladu jich musejí mít hromadu, je to tak? Roztomilé minišaty a bílé čelenky do vlasů. Lukovi můžu tvrdit, že je to poslední model od Prada a doufat, že mě nikdo nepožádá, abych mu uklidila pokoj.

„Mimochodem,“ pronese Luke a sáhne do aktovky, „tohle sis zapomněla u mě v bytě.“

Vzhlédnu a on mi něco hodí. Je to měkké, je to z látky… sotva to chytím, nejradši bych se rozplakala úlevou. Je to oblečení! Přesněji řečeno obrovské triko od Calvina Kleina. V životě jsem nebyla šťastnější při pohledu na jednoduché, oprané šedivé tričko.

„Díky!“ zaraduju se a v duchu počítám do deseti, než ledabyle dodám: „Nejspíš si ho dneska vezmu na sebe.“

„Tohle?“ podiví se Luke a podezíravě si mě změří. „Já myslel, že je to noční košile.“

„Vždyť je! Je to noční košile… potažmo minišaty,“ prohlásím, přetáhnu si triko přes hlavu – a bohudíky mi sahá do půli stehen. Klidně to mohou být šaty. Ha! V taštičce s mejkapem mám elastickou černou čelenku na vlasy, která mi poslouží jako pásek…

„Pěkné,“ odtuší Luke nejisté, zatímco sleduje, jak si s určitým úsilím přetahuju čelenku přes boky. „Možná až příliš mini…“

„Jsou to minišaty,“ prohlásím neochvějně a podívám se do zrcadla. A… sakra, opravdu jsou poněkud kratší. Jenže teď už se s tím nedá nic dělat. Vklouznu do pomerančově oranžových sandálů, odhrnu si vlasy z čela a snažím se nemyslet na všechny ty nádherné úbory, které jsem chtěla během dnešního dne vystřídat.

„Ještě něco,“ poznamená Luke, sáhne pro šátek od Dennyho a George a pomalu mi ho ovine kolem krku. „Šátek od Dennyho a George a žádné spodní kalhotky. Tak se mi to líbí.“

„Spodní kalhotky si vezmu!“ ohradím se dotčeně.

Což je pravda. Počkám, až Luke odejde a štípnu mu jedny boxerky.

„Čeho se vlastně týká ta tvoje schůzka?“, pospíším si, abych změnila téma. „Je to něco vzrušujícího?“

„Je to… docela významné,“ odpoví Luke po chvíli. Vybere dvě kravaty a zvedne je do výšky. „Která mi přinese štěstí?“

„Ta červená,“ rozhodnu. Dívám se, jak si ji váže rychlými, úspornými pohyby. „Tak ven s tím. Jde o nějakého veledůležitého klienta?“

Luke se usměje a zavrtí hlavou.

„Je to NatWest? Už vím – Lloydova banka!“

„Řekněme…, že jde o něco, o co moc a moc stojím,“ svěřuje se konečně. „Něco, po čem jsem vždycky toužil. Co máš v plánu ty?“ zajímá se, najednou docela jiným tónem. „Nebudeš se nudit?“

Teď mění téma on. Nechápu, proč s tou svojí prací dělá tolik tajností. Chci říct, copak mi nedůvěřuje?

„Víš, že bazén je dneska dopoledne zavřený?“ opáčí.

„Já vím,“ přikývnu a sáhnu pro »zdravíčko« na tváře. „Ale to nevadí. Zabavím se jinak.“

Nastane ticho a já vzhlédnu. Luke si mě pochybovačně měří. „Nechceš zavolat taxík, aby tě odvezl na nákupy? Nedaleko odtud je Bath –“

„Ne,“ přeruším ho uraženě. „Nechci jít nakupovat!“

A to je pravda. Sotva se Suze dozvěděla, kolik stály oranžové sandály, posedly ji obavy, že na mě nebyla dost přísná, a přinutila mě, abych jí slíbila, že o víkendu nevyrazím na nákupy. Přiměla mě, abych si položila ruku na srdce a přísahala – inu, na svoje pomerančově oranžové sandály. A já se budu snažit ze všech sil, abych slib dodržela.

Víte, Suze má naprostou pravdu. Když ona vydrží bez nákupů celý týden, proč bych to já nevydržela pouhých osmačtyřicet hodin?

„Budu se věnovat ryze venkovským činnostem,“ zasním se a zaklapnu tvářenku.

„Například… kochat se krajinou… a možná zajdu na farmu a budu se dívat, jak se dojí krávy nebo tak něco…“

„Aha.“ V koutcích úst mu cuká úsměv.

„Co se ti nezdá?“ dotírám s podezřením. „Čemu se směješ?“

„Ty prostě přijdeš na farmu a zeptáš se, jestli si nemůžeš podojit pár krav?“

„Neřekla jsem, že chci dojit krávy,“ namítnu důstojně. „Řekla jsem, že se na krávy budu dívat. A vůbec, možná na farmu ani nepůjdu a prohlédnu si nějaké místní pamětihodnosti.“ Sáhnu pro hromádku brožur na toaletním stolku. „Třeba… výstavu traktorů. Nebo… klášter svaté Winifred se slavným Bevingtonským triptychem.“

„Klášter,“ opakuje Luke po chvíli.

„Ano, klášter!“ šlehnu po něm pohoršeným pohledem. „Proč bych nemohla navštívit klášter? Jsem hluboce duchovně založená.“

„O tom nepochybuju, miláčku,“ uklidňuje mě a věnuje mi nejistý pohled. „Možná bys měla zvážit, jestli tam nepůjdeš v něčem jiném než jen v tričku…“

„Jsou to minišaty,“ prohlásím a stáhnu si triko přes zadek. „A vůbec, duchovno nemá nic společného s oblečením,“ vítězně si ho změřím.

„To je pravda,“ zazubí se. „Přeju dobrou zábavu.“ Políbí mě. „Opravdu mě to moc mrzí.“

„To určitě,“ ušklíbnu se a šťouchnu ho do prsou. „Hlavně se snaž, ať ti to záhadné jednání vyjde.“

Cekám, že se zasměje nebo přinejmenším usměje – ale on jen sotva znatelně přikývne, vezme aktovku a zamíří ke dveřím. Bože, Luke někdy bere práci ukrutně vážně.

Přesto mi nevadí, že mám tohle dopoledne pro sebe, protože jsem vždycky tajně chtěla vidět, jak to v takovém klášteře vypadá. Chci říct, že samozřejmě nechodím každou neděli do kostela, ale je mi jasné, že existuje nějaká vyšší síla než my obyčejní smrtelníci – a právě proto čtu pravidelně svůj horoskop v Daily Worldu. Navíc se mi moc líbí jednohlasý sborový zpěv v hodinách jógy a všechny ty úžasné svíčky a kadidlo. A Audrey Hepburnová v Příběhu jeptišky.

Pravda je, že prostý život jeptišek mě odjakživa přitahuje. Nemají žádné starosti, o ničem nerozhodují ani nemusejí chodit do práce. Celý den jen zpívají a procházejí se v klášterní zahradě. Nebylo by to báječné?

Jakmile se nalíčím a na chvíli si pustím televizi, sejdu do recepce – znovu se naprosto zbytečně zeptám na svůj balík (namouduši, podám žalobu) a objednám si taxík ke klášteru sv. Winifred. Zatímco se kodrcáme po venkovských silničkách, prohlížím si kouzelnou krajinu a přemítám, čeho se asi týká Lukovo obchodní jednání. Co, pro všechno na světě, je to záhadné »něco«, po kterém vždycky toužil? Nový klient? Nová kancelář? Nebo rozšíření firmy?

Zamyšleně svraštím čelo a snažím se rozpomenout, jestli jsem poslední dobou něco nezaslechla – a vtom sebou trhnu, poněvadž se mi vybaví, že jsem byla u toho, když před několika týdny s kýmsi telefonoval. Mluvil o nějaké reklamní společnosti a už tehdy jsem byla zvědavá, co má v plánu.

Reklama. To je možná ono. Třeba vždycky chtěl být ředitelem reklamní společnosti nebo tak podobně.

Ano! Teď, když o tom přemýšlím, je to jasné. O tom bude to jeho obchodní jednání. Zničehonic se trhne od tiskové společnosti a vrhne se na reklamu.

A já ji budu dělat taky! Ano!

Ta představa mě tak rozruší, až málem spolknu žvýkačku. Já budu dělat reklamu! To bude tak bezva. Třeba se objevím na jedné z těch reklam na bacardi, kde všichni sedí v člunu, smějí se, jezdí na vodních lyžích a náramně se baví. Jistě, vím, že to jsou většinou modelky – ale proč bych nemohla být někde v pozadí? Nebo bych mohla řídit člun. Bože, to bude paráda. Poletíme na Barbados nebo podobně a průzračně čistý vzduch se bude tetelit rozpáleným sluncem, bacardi (zdarma) poteče proudem, ubytujeme se v přepychovém hotelu…, pochopitelně si musím koupit nové bikinky…, nebo raději rovnou dvoje…, a nové plážové sandály…

„Klášter svaté Winifred,“ oznámí řidič – a já se vzpamatuju. Tohle není Barbados, že ne? Jsem v zatracené díře zvané Somerset.

Zastavili jsme před starou medově žlutou budovou a já se zvědavě zadívám z okénka. Tak to je klášter. Nevypadá nijak extra – spíš jako škola nebo velké venkovské sídlo. Uvažuju, jestli mám vůbec vystoupit, když vtom spatřím něco, co mě nesmírně zaujme. Totiž opravdovou živou jeptišku. Projde kolem, v černém hábitu, čepci a tak dále! Pravá jeptiška, ve svém přirozeném prostředí. A chová se naprosto nenucené, taxíku nevěnuje jediný pohled. Páni, to je jako na safari!

Vystoupím, zaplatím, a když zamířím k masivním hlavním dveřím, samou zvědavostí zatajím dech. Spolu se mnou míří k vratům postarší žena, která se tady zřejmě vyzná – a tak se za ní vydám chodbou do kaple. Když vejdeme, zaplavíme okouzlení a posvátný, téměř euforický pocit. Možná je to tou zvláštní vůní nebo varhanní hudbou, ale rozhodně na mě dýchlo něco vyššího.

„Děkuji, sestro,“ řekne žena jeptišce a zamíří do kaple. Zůstanu stát a fascinovaně se rozhlížím kolem.

Sestra. Páni…

Sestra Rebecca.

Mít ten jejich nádherný splývavý černý hábit a báječnou, čistou pleť…

Sestra Rebecca z kláštera svaté…

„Vypadáte bezradně, drahá,“ osloví mě jeptiška a já poplašeně nadskočím. „Chtěla byste vidět Bevingtonský Triptych?“

„Ehm,“ hlesnu, „ano…, samozřejmě.“

„Tudy,“ ukáže, já váhavě vykročím k čelu kaple a doufám, že bude na první pohled jasné, co ten Bevingtonský triptych vlastně je. Nějaká socha? Nebo… tapiserie?

Ale sotva dojdu k té postarší ženě, zjistím, že se dívá na vysoká okna z barevného katedrálního skla. Musím připustit, že jsou vážně úchvatná. Například to prostřední, laděné do modra. Jednoduše nádhera!

„Bevingtonský triptych,“ říká žena, „ten prostě nemá obdoby, viďte?“

„Páni,“ vydechnu uctivě a zahledím se vzhůru. „Je skvostný.“

A je to pravda. Hned se pozná pravé umělecké dílo, je to rak? Jakmile narazíte na nějaký geniální výtvor, okamžitě vás praští do očí. A to nejsem znalec.

„Překrásné barvy,“ zahučím polohlasně.

„A detaily,“ připojí se žena a sepne ruce, „jsou zcela nezaměnitelné.“

„Nezaměnitelné,“ papouškuju.

Už už se chystám pochválit duhu, která je podle mého názoru obzvlášť zdařilá – když si najednou všimnu, že se každá díváme na něco jiného. Ona na nějakou dřevěnou záležitost, kterou jsem předtím vůbec nezaznamenala.

Co možná nejnenápadněji stočím zrak – a pocítím osten zklamání. Tohle že je Bevingtonský triptych? Vždyť není vůbec hezký!

„Kdežto ty viktoriánské nechutnosti,“ dodá náhle žena zaníceně, „jsou přímo urážlivé! Třeba ta duha! Není vám z ní zle?“ Znechuceným gestem ukáže na modré okno a já těžce polknu.

„Já vám rozumím,“ řeknu. „Je to šokující, viďte? Příšerné… Víte, myslím, že půjdu na chvíli…“

Spěšně vycouvám, než stačí cokoli poznamenat. Sunu se bokem podél řady lavic, nejasně zvažuju, co podniknout dál, když v rohu zahlédnu nevelkou boční kapli.

Duchovní koutek, stojí na ceduli na dveřích. Místo, kde můžete tiše sedět, modlit se a objevit více z katolické víry.

Obezřetně nakouknu do boční kaple. Spatřím starou jeptišku, sedí na židli a vyšívá. Usměje se na mě, já její úsměv nervózně opětuju a vejdu.

Posadím se do tmavé dřevěné lavice, opatrně, aby nezavrzala, a v první chvíli jsem tak ochromená, že se nevzmůžu na slovo. To je úžasné. Atmosféra je přímo fantastická, všude ticho a klid – a já se cítím neuvěřitelně očištěná už jen proto, že jsem tady. Znovu se na jeptišku usměju, tentokrát ostýchavě, a ona odloží vyšívání a zadívá se na mě, jako by čekala, že promluvím.

„Moc se mi líbí vaše svíčky,“ poznamenám tichým, uctivým hlasem. „Máte je z Habitant?“

„Ne,“ odpoví jeptiška a zatváří se kapánek udiveně. „Obávám se, že ne.“

„Ovšem.“

Mírně si zívnu – poněvadž ten venkovský vzduch mě nějak unavil – a přitom si všimnu, že mám jeden nehet roztřepený. Potichoučku zatáhnu za zip, vyndám z kabelky pouzdro s manikúrou a začnu nehet pilovat. Jeptiška zvedne hlavu, já jí věnuju posmutnělý úsměv a ukážu na nehet (mlčky, protože nechci rušit duchovní ovzduší). Když skončím, okraj nehtu je trochu nerovný – a tak vylovím rychleschnoucí lak od Mabelline a nehet zlehka přejedu štětečkem.

Celou tu dobu mě jeptiška pozoruje se zmateným výrazem a sotva jsem hotová, zeptá se: „Drahoušku, jste katolička?“

„Ne, nejsem,“ odpovím.

„Chtěla jste si o něčem promluvit?“

„Hm…, vlastně ne.“ Zálibně přejedu rukou po lavici, na níž sedím, a vyšlu k ženě přátelský úsměv. „Ta řezba je moc pěkná, viďte? To máte všude tak pěkný nábytek?“

„Tohle je kaple,“ prohlásí jeptiška a vrhne na mě podivný pohled.

„Já vím! Ale dneska má takové lavice doma spousta lidí. Jsou hrozně módní, vážně. V Harpers jsem se dočetla, že –“

„Drahé dítě…“ Jeptiška zvedne ruku, aby mě přerušila. „Dítě, tohle je místo duchovní obnovy. Ticha.“

„Samozřejmě!“ vyhrknu s údivem. „Proto jsem tady. Kvůli tichu.“

„Dobře,“ přikývne a mezi námi zavládne mlčení.

V dálce se rozezní zvon a já si všimnu, že jeptiška začne potichu něco drmolit. Zajímalo by mě, co říká. Připomíná mi mou babičku. Když pletla, tiše si opakovala vzorek. Třeba zapomněla, kde v té své výšivce přestala.

„To šití vám jde jedna radost,“ poznamenám povzbudivě. „Co to bude?“ Mírně sebou trhne a odloží práci.

„Drahá…“, spustí a ostře vydechne. Pak se na mě vlídně usměje. „Drahá, jsou tady poměrně známá levandulová pole. Chcete se na ně podívat?“

„Ne, to je v pořádku,“ vrtím hlavou. „Jsem docela spokojená tady, s vámi.“ Její úsměv sotva znatelně zakolísá.

„A co krypta?“ nadhodí. „Zajímala by vás krypta?“

„Nijak zvlášť. Ale se mnou si nedělejte starosti. Vůbec se nenudím! Tady je to strašně příjemné. Tak… mírumilovné. Jako Ta zvuků hudby.“

Civí na mě, jako bych mluvila maďarsky, a já si uvědomím, že je nejspíš v klášteře tak dlouho, že neví, co je Za zvuků hudby.

„To je takový film…“, začnu vysvětlovat. Pak mě napadne, že třeba ani neví, co je to film. „To jsou pohyblivé obrázky,“ dodám opatrně. „Na plátně. Takže, jedna z těch jeptišek se jmenuje Marie…“

„Je tady obchod,“ přeruší mě energicky. „Obchod. Co vy na to?“

Obchod! V první chvíli pookřeju a chci se zeptat, co nabízejí. Ale vzápětí si vzpomenu, co jsem slíbila Suze.

„Já nemůžu,“ prohlásím lítostivě. „Slíbila jsem své spolubydlící, že dneska nic kupovat nebudu.“

„Své spolubydlící?“ opakuje jeptiška. „Co ta s tím má společného?“

„Trápí ji, že moc utrácím –“

„Copak vám ta vaše spolubydlící radí, co máte dělat a co ne?“

„To ne, ale docela vážně jsem jí to slíbila už před časem. Víte, je to něco jako přísaha…“

„Vždyť se to nedozví!“ prohlásí. „Pokud jí to ovšem

neprozradíte.“

Její slova mě mírně vyvedou z konceptu.

„Ale jestli ten slib poruším, budu si připadat jako zrádce! Ne, raději tady ještě chvíli zůstanu s vámi, jestli vám to nevadí.“ Vezmu do ruky sošku Panny Marie, která mi padla do oka. „Moc pěkná. Kde jste ji koupili?“

Jeptiška si mě měří přimhouřenýma očima.

„Neberte to jako nákup,“ řekne nakonec. „Považujte to za darování.“ Nakloní se dopředu. „Vy nám dáte peníze a my vám na oplátku dáme nějakou maličkost. To se za skutečný nákup považovat nedá. Spíš za… dobročinnost.“

Chvíli mlčím a ten nápad zvažuju. Je pravda, že jsem odjakživa chtěla přispívat potřebným – a teď se mi nabízí jedinečná příležitost.

„Takže to bude, jako bych udělala dobrý skutek?“ Ujišťuju se.

„Přesně tak. A Ježíš a všichni svatí vám za to požehnají.“ Pevně mě uchopí za paži. „Pojďte se podívat. Já vás tam odvedu…“

Když vyjdeme z boční kaple, jeptiška zavře dveře a sundá nápis Duchovni koutek.

„Vy už se sem nevrátíte?“ optám se.

„Dneska už ne,“ odvětí a věnuje mi podivný pohled. „Myslím, že dneska mi to už stačilo.“

Chcete něco vědět? Je to přesně tak, jak se říká – ušlechtilost se chválí sama. Když se pozdě odpoledne vracím do hotelu, u srdce mě hřeje spokojenost ze všeho toho dobra, které jsem vykonala. Tomu obchodu jsem darovala nejmíň 50 liber, ne-li víc! Ne, že bych se bůhvíjak chválila, ale patrně jsem od přírody velký lidumil. Poněvadž jakmile jsem začala rozdávat, nevěděla jsem, kdy přestat! Pokaždé, když jsem přihodila další částku, zmocnil se mě opravdu povznesený pocit. A ačkoli to byla čistě náhoda, odnesla jsem si pár docela pěkných věcí. Spoustu levandulového medu a levandulový olejíček, levandulový čaj, který je určitě moc lahodný – a polštářek naplněný sušenou levandulí, aby se mi dobře usínalo.

Je s podivem, že jsem se o levanduli nikdy předtím nezajímala. Byla to pro mě jen kytka na zahrádce. Ale ta mladá jeptiška za pultem měla dočista pravdu – má tak životodárné schopnosti, že by neměla chybět v žádné domácnosti. Kromě toho, levandule od svaté Winifred se pěstuje výhradně ekologickým způsobem, jak mi vysvětlila, takže je mnohem kvalitnější než jiné druhy, ale ceny jsou nižší než kupříkladu ve většině zahrádkářských katalogů. To ona mě přemluvila, abych si koupila ten levandulový polštářek, a zapsala si mě do seznamu stálých zákazníků. Mimochodem, na jeptišku byla poměrně agresivní.

Když taxík zastaví před Blakeley Hall, řidič se nabídne, že mi pomůže odnést tašky, protože krabice levandulového medu je příšerně těžká. Stojím v recepci, dávám mu tučné spropitné a uvažuju o tom, že si dám koupel s levandulovým olejem…, když vtom se rozlétnou dveře vstupní haly a vejde světlovlasá dívka s taškou od Louise Vuittona a s dlouhýma opálenýma nohama.

Nevěřícně vytřeštím oči. Je to Alicia Billingtonová, neboli Mrcha Alicia Dlouhonohá, jak jí přezdívám. Co ta tady, proboha, pohledává?

Alicia je jednou z výkonných účetních v Brandonových komunikacích, což je Lukova tisková společnost, a nikdy jsme spolu moc nevycházely. Mezi námi, je to tak trochu kráva – tajně si přeju, aby ji Luke vyhodil. Před několika měsíci k tomu málem došlo, a do jisté míry to souviselo se mnou. (Tenkrát jsem pracovala jako finanční novinářka a napsala jsem takový článek…, ale to je na dlouhé povídání.) Ale nakonec dostala jen výstrahu a od té doby seká dobrotu.

Vím to, protože si příležitostně povídám s Lukovou asistentkou Mel. Je to učiněné zlatíčko a zásobuje mě veškerými drby. Zrovna nedávno se mi svěřila, že jí připadá, že se Alicia opravdu změnila. Ne, že by byla příjemnější, to ne, ale prý dře, až se z ní kouří. Otravuje novináře tak dlouho, dokud se v článcích nezmíní o jejích klientech, a často se zdrží v práci přesčas a datluje do počítače jako o život. Před týdnem prý požádala Mel, aby jí poskytla úplný seznam zákazníků společnosti, včetně kontaktních osob, aby se s nimi mohla lépe seznámit. Mel pochmurně dodala, že Alicia pravděpodobně usiluje o povýšení – a já hádám, že to nejspíš bude pravda. S Lukem je ta potíž, že ho zajímá, jak je kdo pilný a jaké má výsledky – ale je mu jedno, že dotyčná je třeba příšerná kráva. A tak je dost pravděpodobné, že ji povýší a ona bude ještě nesnesitelnější.

Když vidím, jak se blíží, mám sto chutí vzít do zaječích, ale zároveň jsem zvědavá, co tady dělá. Než se ale můžu rozhodnout, zahlédne mě a mírně pozvedne obočí. A v tu chvíli si uvědomím, jak úděsně vypadám – vytahané staré triko, které ve skutečnosti vůbec nevypadá jako šaty, rozcuchané vlasy a zarudlý obličej, jak jsem tahala všechny ty nákupní tašky s levandulovým medem. Kdežto ona má na sobě neposkvrněný bílý kostým.

„Rebecco!“ Vyhrkne a s předstíraným úžasem si zakryje ústa rukou. „Neměla bys vědět, že jsem tady! Dělej, jako žes mě neviděla.“

„Co… co tím myslíš?“ vykoktám a snažím se nedat najevo nelibost. „Co tady děláš?“

„Jen jsem sem zajela na rychlé uvítací setkání s novými společníky,“ vysvětluje Alicia. „Víš, že moji rodiče bydlí jen pět mil odtud? Takže je to docela logické.“

„Jasně,“ řeknu. „Ne, nevím.“

„Ale Luke nám všem dal přísné instrukce,“ pokračuje. „Nesmíme tě obtěžovat. Koneckonců jsi na dovolené!“

Mluví se mnou, jako bych byla malá holčička.

„Mně to nevadí,“ odvětím silácký. „Když jde o něco tak… tak důležitého, jako je tohle. Vlastně jsem o tom s Lukem hovořila dneska u snídaně.“

Aby bylo jasné, o snídani jsem se zmínila proto, abych jí připomněla, že já a Luke spolu chodíme. Já vím, je to ubohost, ale kdykoli mluvím s Alicií, má dojem, jako bych s ní o něco soupeřila, a když se jí nepostavím, bude přesvědčená, že vyhrála.

„Vážně?“ podiví se. „Jak milé.“ Nepatrně přimhouří oči. „Co si tedy myslíš o celém tom podniku? Musíš na to mít nějaký názor.“

„Mně připadá úžasný,“ odpovím po chvíli. „Vážně

úžasný.“

„Tobě to nevadí?“ Zabodne do mě pátravý pohled.

„No… vlastně ani ne.“ Pokrčím rameny. „Měla to být dovolená, ale když je to tak důležité –“

„Nemám na mysli tu schůzku,“ přeruší mě Alicia a krátce se zasměje. „Jde o ten obchod. O tu záležitost s New Yorkem.“

Otevřu ústa k odpovědi – a pak je zase zavřu. Jaká záležitost s New Yorkem?

Nakloní se ke mně jako dravec, který vycítí slabého protivníka, a ústa jí zkřiví sotva patrný zlomyslný úšklebek. „To přece víš, Rebecco, nebo ne? Víš, že se Luke stěhuje do New Yorku?“

Nedokážu se ani pohnout. Luke se stěhuje do New Yorku. Proto je tak nadšený. Stěhuje se do New Yorku. Ale… ale proč mi to neřekl?

Cítím, jak mi do tváří stoupá krev a stahuje se mi hrdlo. Luke se stěhuje do New Yorku a neřekl mi o tom.

„Rebecco?“

Prudce zvednu hlavu a honem nasadím úsměv. Nesmím dát najevo, že to slyším poprvé. Prostě nesmím.

„Ovšemže to vím,“ odpovím ochraptěle a odkašlu si. „Vím o tom. Ale… na veřejnosti o práci nemluvím. Být diskrétní je mnohem prozíravější, nemyslíš?“

„Rozhodně,“ přikývne – a podle toho, jak se na mě dívá, poznám, že mi nevěří ani slovo. „Odjíždíš s ním?“

Civím na ni, chvějí se mi rty a nenapadá mě žádná odpověď, rudnu víc a víc – když vtom, zničehonic, se za mnou ozve:

„Rebecca Bloomwoodová! Je tady balíček pro slečnu Rebeccu Bloomwoodovou.“

Užasle se otočím a… nevěřím svým očím. K přepážce se blíží muž v uniformě a drží můj obrovský, poněkud otrhaný balík, který jsem už dávno oželela. Konečně dorazily všechny moje pečlivě vybrané oděvy. Dneska večer si můžu vzít, co se mi zlíbí!

Ale bůhvíproč… mi na tom už nezáleží. Nejradši bych někam utekla, byla sama a přemýšlela.

„To jsem já,“ vyhrknu a křečovitě se usměju. „Já jsem Rebecca Bloomwoodová.“

„Výborně!“ Zvolá muž. „V tom případě se mi sem podepište, prosím.“

„Nebudu tě zdržovat,“ prohlásí Alicia a pobaveně si prohlíží zásilku. „Hezký zbytek dovolené.“

„Díky,“ odpovím, popadnu balík a mírně otupělá odcházím.

Endwichská banka

pobočka Fulham 3

Burney Road

Londýn SW6 9JH

Slečna

Rebecca Bloomwoodová byt č. 2

4 Burney Road Londýn SW6 8 FD

8. září 2001

Vážená slečno Bloomwoodová!

Děkuji Vám za dopis ze 4. září, adresovaný drahouškovi Smeathiemu, v němž žádáte o zvýšení limitu Vašeho úvěru, dokud ještě »nenastoupil ten novej chlápek«.

Ten novej chlápek jsem já,

V současné době provádím kontrolu všech zákaznických účtů. Ujišťuji Vás, že ve věci výše zmíněné žádosti s Vámi zůstanu v kontaktu.

S pozdravem

John Gavin

vedoucí oddělení pohledávek

ENDWICH – ZÁLEŽÍ NÁM NA VÁS

Kapitola pátá

Následujícího dne se vracíme do Londýna – a Luke se ještě nezmínil o svém obchodu ani o New Yorku, ani o ničem jiném. Vím, že bych se ho měla zeptat na rovinu. Vím, že bych měla lhostejně poznamenat: „Zaslechla jsem něco o New Yorku, Luku,“ a čekat, co odpoví. Ale jaksi se k tomu nedokážu odhodlat.

Chci říct, že už na začátku dal jasně najevo, že si o tom nepřeje mluvit. Kdybych se zmínila o New Yorku, měl by podezření, že se pokouším něco zjistit za jeho zády. A za druhé, Alicia si to mohla špatně vyložit – anebo si to dokonce vymyslela. (Věřte mi, že toho je schopná. Když jsem ještě pracovala jako finanční novinářka, jednou mě poslala do úplně nesprávného sálu na tiskovou konferenci – a vím na sto procent, že to udělala schválně!) A tak nemá smysl cokoli říkat, dokud si nebudu naprosto jistá fakty.

Tím se aspoň ujišťuju. Ale mám-li být zcela upřímná, ve skutečnosti bych nesnesla představu, že by se na mě Luke vlídně podíval a prohlásil: „Rebecco, bylo nám spolu fajn, ale…“

Takže mlčím a usmívám se – ačkoli se mě zmocňuje čím dál větší napětí a nejistota. Když zastavíme před mým domem, nejraději bych se k němu otočila a zafňukala: „Ty odjíždíš do New Yorku, viď?“

Ale místo toho ho políbím a jakoby mimochodem prohodím: „Doufám, že v sobotu s tebou můžu počítat.“

Ukázalo se, že Luke musí zítra odletět do Curychu na spoustu různých jednání s finančníky. To je samozřejmě nesmírně důležité a já to naprosto chápu. Ale v sobotu se berou Lucy s Tomem, což je mnohem důležitější, a on u toho prostě musí být.

„Stoprocentně,“ ujišťuje mě. „Slibuju.“ Stiskne mi ruku, já vystoupím, on se omluví, že pospíchá, a vzápětí je pryč.

Celá nešťastná odemknu dveře a okamžik nato se ze své ložnice vynoří Suze a vleče za sebou po zemi obrovský černý pytel na odpadky.

„Ahoj!“ pozdraví. „Ty už jsi zpátky?“

„Ano!“ odvětím vesele. „Jsem zpátky!“

Vyjde ze dveří a já slyším, jak táhne pytel po schodech a ven na ulici – a pak se zase vrací nahoru.

„Tak jaké to bylo?“ ptá se bez dechu, když za sebou zavře dveře.

„Prima,“ odpovím a zamířím do ložnice. „Bylo to… pěkné.“

„Pěkné?“ Suze přimhouří oči a jde za mnou. „Jenom pěkné?“

„Bylo to… dobré.“

„Dobré? Bex, co se stalo? Copak sis to neužívala?“

Neměla jsem v úmyslu Suze cokoli říkat, protože, koneckonců, zatím nic nevím. Mimoto jsem v jednom časopise četla, že partneři by měli své problémy řešit sami mezi sebou, bez pomoci druhých. Ale když vidím její účastný, přátelský obličej, nedokážu odolat a téměř bezděčně na ni vychrlím: „Luke se stěhuje do New Yorku.“

„Vážně?“ podiví se. Očividně to pochopila jinak. „To je báječné! Páni – bydlet v New Yorku. Byla jsem tam před třemi lety a –“

„Suze, stěhuje se do New Yorku – ale neřekl mi to!“

„Jasně,“ hlesne a tváří se konsternované. „Aha…“

„A já se o tom nechci zmiňovat, protože o tom nemám vědět, ale vrtá mi hlavou, proč mi nic neřekl. To chce prostě jen tak… odjet}“ Rozrušením zvýším hlas. „Pošle mi pohled s budovou Empire State Building a napíše »Ahoj, teď bydlím v New Yorku, zdraví Luke«?“

„To ne!“ vyjekne Suze okamžitě. „Samozřejmě, že ne! To by přece neudělal.“

„Myslíš, že ne?“

„Ne. Určitě ne.“ Suze založí paže na prsou, na chvíli se zamyslí – a pak vzhlédne: „Víš naprosto jistě, že ti to neřekl? Třeba jsi byla rozespalá nebo ses nesoustředila.“

Vyčkávavě se na mě zadívá a já se zamyslím, jestli to tak opravdu nebylo. Třeba utrousil nějakou poznámku v autě, když jsem zrovna neposlouchala. Nebo včera večer, když jsem si prohlížela kabelku od Lulu Guinnessové, kterou měla jedna dívka v baru… Ale pak rozhodně zavrtím hlavou.

„Ne. Jsem si jistá. Kdyby se zmínil o New Yorku, určitě bych si to pamatovala.“ Zkroušeně se zhroutím na postel. „Neřekne mi to, protože se se mnou chce rozejít.“

„To určitě ne!“ odporuje Suze. „Namouduši, Bex, chlapi nikdy o ničem nemluví. Jsou už zkrátka takoví.“ Opatrně projde mezi stohy cédéček na zemi a usadí se do tureckého sedu vedle mě. „Můj brácha ani nepípl, když začal s drogami. Přečetli jsme si to až v novinách. A táta jednou koupil ostrov a mámě neřekl ani slovo.“

„Opravdu?“

„No jasně! A pak na to zapomněl. Uvědomil si to, teprve když mu zčistajasna přišel dopis, aby přijel valit prase v sudu.“

„Aby co?“

„To je takový starodávný obřad,“ vysvětluje Suze neurčitě. „Táta musel valit prase jako první, protože je majitelem ostrova.“ Oči se jí rozzáří. „Pokaždé shání někoho, kdo by to udělal za něj. Nepředpokládám, že bys ho letos chtěla zastoupit. Musíš si nasadit takový legrační klobouk a naučit se básničku v gaelštině, ale je docela snadná…“

„Suze –“

„Asi ne,“ pospíší si. „Promiň.“ Opře se o polštář a zamyšleně si hryže nehet. Pak náhle vzhlédne. „Počkej. Od koho víš o tom New Yorku, když ne od Luka?“

„Od Alicie,“ odpovím ponuře. „Ta ví všechno.“

„Alicia?“ Suze na mě udiveně zírá. „Mrcha Alicia Dlouhonohá? Tak to mě podrž! Nejspíš si všechno vymyslela. Vážně, Bex, divím se, že ji vůbec posloucháš!“

Říká to s takovým přesvědčením, až mi srdce radostně poskočí. Jasně. To bude ono. Copak jsem ji nepodezírala? Neříkala jsem vám, jaká ve skutečnosti je?

Potíž je v tom, že si nejsem jistá, zda je Suze tentokrát stoprocentně objektivní. Shodou okolností se s Alicií zná, protože spolu kdysi společně nastoupily do Brandonových komunikací, jenže Suze dostala za tři týdny padáka, zatímco Alicia úspěšně odstartovala svoji závratnou kariéru. Ne, že by Suze toužila pracovat v tiskovém středisku, ale stejně.

„Já nevím,“ zapochybuju. „Myslíš, že by to vážně udělala?“

„To si piš!“ míní Suze. „Snaží se tě prostě zlikvidovat. No tak, Bex, komu víc důvěřuješ? Alicii, nebo Lukovi?“

„Lukovi,“ odpovím po chvíli. „Samozřejmě Lukovi.“

„No vidíš!“

„Máš pravdu,“ přikývnu a hned je mi líp. „Máš svatou pravdu! Měla bych věřit Lukovi a neposlouchat výmysly a drby, je to tak?“

„Přesně tak.“

Suze sáhne pro hromádku obálek. „Mimochodem, tady máš poštu. A vzkazy ze záznamníku.“

„Díky!“ Plna očekávání si od ní vezmu dopisy. Protože člověk nikdy neví, co se může stát, zatímco je pryč. Třeba je v jedné z těch obálek dopis od dávno zapomenutého přítele, nebo nabídka nějaké úžasné práce, nebo oznámení, že jsem vyhrála dovolenou zdarma!

Pochopitelně, ani v jedné nic takového nebylo. Jen jeden otravný účet za druhým. S nechutí listuju obálkami, než je všechny hodím na zem neotevřené.

A takhle je to pořád. Kdykoli někam jedu, doufám, že po návratu mě bude čekat hromada vzrušující pošty, balíčky, telegramy a dopisy plné báječných zpráv – a pokaždé jsem zklamaná. Mezi námi, jsem přesvědčená, že by někdo měl založit firmu s názvem Pošta o dovolené, které by se platilo za to, aby vám posílala mraky milých a zajímavých dopisů, takže byste se po příjezdu domů mohli těšit aspoň na něco.

Začnu tedy pročítat vzkazy ze záznamníku. Suze je zapsala velice svědomitě:

Od mamky – v čem půjdeš na svatbu Toma a Lucy? Od mamky – neber si nic fialového, protože by se to tlouklo s jejím kloboukem

Od mamky – Luke ví, že obřad je dopoledne? Od mamky – Luke určitě přijede, vid? Od Davida Barrowa – prosí, abys mu zavolala Od mamky –

Tak moment. David Barrow. Kdo to je? „Plej, Suze!“ křiknu. „Říkal ten David Barrow, kdo vlastně je?“

„Ne,“ odvětí Suze a stane na prahu. „Jen chtěl, abys mu zavolala.“

„Tak jo,“ přikývnu a znovu se zadívám na vzkaz. „Jak:: připadal?“ Suze nakrčí nos.

„Těžko říct. Docela hogofogo. Tak nějak… v pohodě.“

Zvědavě vyťukávám číslo. David Barrow. To jméno je mi nějak povědomé. Třeba je to filmový producent nebo podobně!

„David Barrow,“ ohlásí se – a Suze má pravdu, asi bude hogofogo.

„Ahoj!“ řeknu. „Tady Rebecca Bloomwoodová. Našla jsem vzkaz, že vám mám zavolat.“

„Ach, slečna Bloomwoodová. Jsem zvláštní manažer zákaznického oddělení La Rosa.“

„Aha,“ zmateně se zamračím. La Rosa? Co to má –

Už vím. Ten módní butik v Hampsteadu. Ale tam jsem byla jen dvakrát a už hrozně dávno. Proč mi tedy volá?

„Úvodem bych rád zdůraznil, že je pro nás velká čest, že jednou z našich zákaznic je tak slavná televizní hvězda.“

To je paráda! Už vím, proč mi volá. Chtějí mi věnovat nějaké oblečení, nemám pravdu? Nebo možná… jasně! Chtějí, abych jim pomohla navrhnout novou kolekci! Panenko skákavá, já budu návrhářka! A moji sérii nazvou Kolekce Becky Bloomwoodové. Jednoduché, stylové, pohodlné oděvy a možná jedny, nanejvýš dvoje večerní šaty…

„Jde pouze o zdvořilý zájem z naší strany,“ přeruší mé úvahy David Barrow. „Chtěli jsme se ujistit, jestli jste spokojená s našimi službami, a zeptat se, zda vám v něčem můžeme vyjít vstříc.“

„Díky! To je od vás moc milé a hrozně mě to těší, i když nejsem vaše pravidelná zákaznice –“

„A připomenout vám účet na poměrně vysokou částku,“ dodá David Barrow, jako bych vůbec nic neřekla. „A sdělit vám, že pokud neobdržíme platbu do sedmi dnů, budeme nuceni podniknout další kroky.“

Zírám na telefon a cítím, jak mi tuhne čelist. Tak tomu říká zdvořilý zájem z jejich strany? On nechce, abych pro ně navrhla zimní kolekci. Chce po mně peníze!

Zmocní se mě zlost. Je vůbec legální zničehonic zatelefonovat někomu domů a bez varování z něj tahat peníze? Chci říct, že jim samozřejmě zaplatím. Jen proto, že jsem obratem neposlala šek, jakmile mi přišel poštou účet…

„První účet jsme vám poslali už před třemi měsíci,“ pokračuje David Barrow. „A musím vás upozornit, že v souladu s naší finanční politikou předáváme po třech měsících nevyřízené účty –“

„Ano, rozumím,“ přeruším ho. „Moje účty má na starosti můj… účetní. Určitě s ním promluvím.“

„To rád slyším. Pochopitelně se těšíme, že nás v La Rose zase brzy navštívíte.“

„Jo,“ odtuším nakvašeně. „To se ještě uvidí.“

Vztekle položím sluchátko. V tu chvíli projde kolem dveří Suze a zase vleče velikánský černý pytel na odpadky… Suze, co to vyvádíš?“ ptám se překvapeně.

„Vyhazuju zbytečné krámy,“ oznámí. „Je to geniální! A očistné! Měla bys to taky zkusit. Tak co – kdo byl David Barrow?“

„Volal jen kvůli nějakému pitomému účtu,“ odpovím. „Jen si to představ! Kvůli tomu mě otravuje doma!“

„To mi něco připomnělo. Počkej…“

Na okamžik zmizí, pak se vrátí a v ruce drží hromádku obálek.

„Tohle jsem našla u sebe pod postelí, když jsem uklízela, a tyhle byly na mém toaletním stolku… Nejspíš jsi je zapomněla u mě v ložnici.“ Nasadí otrávený výraz. „Obávám se, že to jsou zase jen účty.“

„Díky,“ řeknu a hodím obálky na postel.

„Možná…,“ zaváhá Suze, „možná bys některé měla zaplatit. Třeba jeden nebo dva.“

„Vždyť už jsem je zaplatila!“ ohradím se udiveně. „Už v červnu. Copak si nevzpomínáš?“

„No jasně!“ vyhrkne. „Samozřejmě, ano.“ Kousne se do rtu. „Jenomže jde o to, Bex…“

„O co?“

„To už je přece dávno, nemyslíš? A za tu dobu jsi možná už zase překročila úvěr.“

„Od června?“ Nevěřícně potřesu hlavou. „Vždyť to je teprve pět měsíců! Namouduši, Suze, nemusíš si dělat starost. Například… tenhle.“ Namátkou sáhnu pro jednu z obálek. „Co jsem v poslední době kupovala v M&S? Nic!“

„Tak jo,“ přikývne Suze s úlevou. „Takže tenhle účet bude nulový, správně?“

„Přesně tak,“ přisvědčím a roztrhnu obálku. „Nula! Nebo nejvýš deset babek. Za jedny spodní kalhotky –“

Vyndám účet a podívám se na něj. Na okamžik se nevzmůžu na jediné slovo.

„Tak kolik?“ dotírá Suze poplašeně.

„To bude… omyl,“ vydechnu a snažím se nacpat list papíru zpátky do obálky. „Musí to být omyl. Napsala jsem jim, že…“

„Ukaž mi to.“ Suze mi vytrhne účet a vykulí oči. „Tři sta šedesát pět liber!? Bex –“

„Musí to být omyl,“ opakuju umíněně – ale nezní to příliš přesvědčivě. Vzápětí si vzpomenu na kožené kalhoty, které jsem tam koupila ve výprodeji. A na noční košili. A na období, kdy jsem dennodenně jedla suši…

Suze na mě pár minut civí s ustaraným výrazem.

„Bex – myslíš, že ostatní účty jsou stejně vysoké?“

Mlčky sáhnu pro obálku ze Sellridges a roztrhnu ji. Přitom se mi vybaví ten chromový odšťavovač, který jsem jednoduše musela mít… a ani jednou jsem ho nepoužila. A šaty lemované kožešinou. Kam vůbec přišly?

„Kolik?“

„Poměrně… dost,“ odpovím a honem zasunu účet zpět, než stačí zahlédnout, že to dělá něco přes 400 liber.

Odvrátím se a snažím se zachovat klid. Jsem ale znepokojená a mírně popuzená. To všechno je omyl. Všechny účty z kreditních karet jsem přece zaplatila. Chci říct jaký má vlastně smysl vyrovnávat účty z kreditních karet, když se na nich vzápětí objeví další dluhy? Postrádá to logiku. Klidně můžu všechno rovnou vzdát.

„Podívej, Bex, nedělej si s tím hlavu,“ konejší mě Suze. „To bude v pořádku, uvidíš! Tenhle měsíc po tobě nebudu chtít žádný nájem.“

„To ne!“ vykřiknu. „Nebuď husa. Už jsi mi toho odpustila dost. Nechci ti být dlužná. To radši zůstanu dlužná obchoďáku Mark & Spencer.“ Otočím se a spatřím její rozrušený obličej. „Suze, netrap se tím! Pár účtů jsem rozhodně schopná uhradit,“ plácnu dopisem na postel. „A zatím si zařídím vyšší úvěr nebo tak něco. Náhodou jsem nedávno požádala banku o zvýšení limitu – a tak nebude problém, když je požádám znovu. Zavolám tam ihned!“

„Počkej, myslíš přímo teď}“

„Proč ne?“

Zvednu sluchátko, najdu starý výpis z účtu a bryskně vyťukám číslo do Endwichské banky.

„Uvidíš, že to půjde hladce jako po másle,“ ujišťuju ji. „Spraví to jeden jediný telefonát.“

„Váš hovor bude přepojen do automatické ústředny Endwichské banky,“ ozve se tenký hlásek. „Laskavě si zapamatujte následující číslo: 800…“

„Co se děje?“ dožaduje se Suze.

„Přepojují mě do nějaké ústředny,“ vysvětluji!, když mi do ucha začnou hrát Čtyři roční období. „Pravděpodobně to hladce vyřídím přes operátora. Není to skvělé? Vůbec nemusím chodit do banky!“

„Vítejte v Endwichské bance!“ oznámí mi jiný hlas. „Prosím, zadejte číslo svého účtu.“

Jaké je číslo mého účtu? Do háje! Nemám tušení – no jasně. Je na výpisu.

„Děkuji!“ řekne hlas, když zmáčknu poslední číslici. „Nyní zadejte své osobní identifikační číslo.“ Cože?

Osobní identifikační číslo? Nevěděla jsem, že mám nějaké osobní identifikační číslo. Přisahám! Nikdo mi nic neřekl –

Anebo… že by přece jenom…?

Panebože. Jak to bylo? 73 – a dál? 73…

„Zadejte, prosím, své osobní identifikační číslo,“ opakuje hlas vlídně.

„Ale já neznám svoje osobní identifikační číslo!“ zaječím. „Honem Suze – být mnou, jaké by sis zvolila osobní identifikační číslo?“

„Já?“ vyděsí se. „Hm… nejspíš… asi… 1234?“

„Zadejte, prosím, své osobní identifikační číslo,“ vybízí mě znovu hlas a tentokrát to zní nekompromisně.

Bože, to je ale stresující!

„Zkus číslo zámku na mém kole,“ navrhne Suze. „To je 435.“

„Suze, já potřebuju svoje číslo. Ne tvoje.“

„Třeba sis vybrala stejné. Člověk nikdy neví.“

„Prosím, zadejte –“

„Tak dobře.“ Vyťukám 435.

„Je mi líto,“ intonuje hlas. „To je nesprávné číslo.“

„Já věděla, že to nevyjde!“

„Ale mohlo to vyjít,“ brání se Suze.

„A vůbec, musí být čtyřmístné,“ poučuju ji, a vtom mi něco bleskne hlavou. „Musela jsem tam zavolat a zaregistrovat se… stála jsem v kuchyni… a… ano! Už to mám! Měla jsem na nohou nové střevíčky od Karen Millenové a dívala jsem se na cenovku… a tu částku jsem použila jako heslo!“

„Kolik stály?“ ptá se Suze vzrušeně.

„Původně… 120, ale zlevnili je na… 84,99!“

„Tak to číslo vyťukej!“

Rozechvěle vyťukám 8499 – a k mému úžasu hlas oznámí: „Děkuji! Navázali jste spojení s Endwichskou bankou. Endwich – záleží nám na vás. Pro operace s běžnými účty stiskněte jedničku. Pro hypotéky stiskněte dvojku. Pro přečerpaný úvěr a upomínky stiskněte trojku. Pro…“

„Výborně! Už mě spojili.“ Ostře vydechnu a připadám si jako James Bond, když rozluští zašifrovanou zprávu, čímž spasí celý svět.

„Co jsem? Běžný účet, nebo přečerpaný úvěr a pohledávky?“

„Přečerpaný úvěr a pohledávky,“ odpoví Suze znalecky. „Fajn.“ Stisknu číslici 3 a za okamžik mě osloví rozjásaný

hlas.

„Dobrý den! Vítejte v ústředí Endwichské banky. Já sem Dawna. Mohu vám s něčím poradit, slečno Bloomwoodová?“

„Ach, dobrý den!“ řeknu, poněkud vyvedená z konceptu. „Jste skutečná?“

„Ovšem!“ přisvědčí Dawna a zasměje se. „Jsem skutečná. Mohu vám nějak pomoci?“

„Ehm… ano. Volám proto, že potřebuju zvýšit úvěr. Jen 3 pár stovek liber, pokud to bude možné. Nebo i o víc, Když budete tak hodná…“

„Chápu,“ řekne Dawna mile. „Máte k tomu nějaký zvláštní důvod? Nebo jde o běžnou potřebu?“

Mluví se mnou tak laskavě a přátelsky, že se začínám pomalu uvolňovat.

„Víte, jde o to, že v poslední době jsem musela hodně investovat do svého povolání. Přišlo mi pár účtů a tak nějak… mě zaskočily.“

„Rozumím,“ přitaká Dawna účastně.

„Ne, že bych měla nějaké finanční problémy. Je to jen dočasná záležitost.“

„Dočasná záležitost,“ opakuje a slyším, jak něco vyťukává do klávesnice.

„Obávám se, že jsem tomu nějakou dobu nevěnovala pozornost. Ale předtím jsem všechno zaplatila a domnívala jsem se, že si na chvíli můžu dát pohov.“

„Jistě.“

„Vy to chápete?“ Zářivě se usměju na Suze, která zvedne ruce zaťaté v pěst. Páni, tak tomu říkám finanční služba. Stačí jeden rychlý telefonát, přesně jako v reklamě. Žádné sprosté upomínky ani zlomyslné dotazy…

„Samozřejmě, že to chápu,“ odvětí Dawna. „To se může stát každému, mám pravdu?“

„Takže – mi poskytnete zvýšený úvěr?“ ujišťuju se, štěstím bez sebe.

„Já nejsem oprávněná zvýšit vám limit víc než o padesát liber,“ vysvětluje Dawna. „Budete se muset spojit se svým pobočkovým ředitelem oddělení úvěrů. A to je… okamžíček… Pro Fulham… pan John Gavin.“

Zklamaně se na telefon zaškaredím.

„Ale tomu už jsem psala!“

„V tom případě je to vyřešené. Mohu vám poradit ještě s něčím?“

„Ne,“ hlesnu, „obávám se, že ne. Každopádně děkuju.“

Nespokojeně položím sluchátko.

„Pitomá banka, idiotská ústředna.“

„Tak dají ti ty peníze?“ zajímá se Suze.

„Nevím. Záleží na chlápkovi jménem John Gavin.“ Když zvednu hlavu, setkám se se Suziným ustaraným pohledem. „Ale nepochybuju. že bude souhlasit,“ dodám honem. „Musí jen zkontrolovat moje záznamy. Vyjde to, uvidíš!“

„Myslím, že když vydržíš pár dnů neutrácet, všechno bude zase v pořádku, co ty na to?“ navrhne Suze s nadějí v hlase. „V televizi přece vyděláváš spoustu peněz, nebo ne?“

„Ano,“ odpovím po chvíli. Nechce se mi vysvětlovat, že Když zaplatím nájem, taxíky, obědy v restauraci a oblečení do studia, nezbude mi skoro nic.

„A mimoto píšeš tu knížku…“

„Knížku?“

Chvíli na ni nechápavě civím. Vtom si vzpomenu a nesmírně se mi uleví. No ovšem! Moje knížka z edice Pomoz si sám! Už dávno jsem se do ní chtěla pustit.

Díkybohu. Řešení se najde samo. Stačí, když tu knihu napíšu co nejrychleji, dostanu tučný šek – a potom zaplatím dluhy na všech svých kreditkách a všechno bude zase jako dřív. Cha! Žádný pitomý úvěr nepotřebuju. A pustím se do toho hned. Ještě dnes večer!

Pravdou je, že jsem se nemohla dočkat, až tu knížku začnu psát. Napadá mě tolik podnětných námětů, kterým bych se ráda věnovala, kupříkladu chudoba a bohatství, nebo vliv náboženství na osobní finance…, možná: filozofie… Jasně, vím, nakladatel mi kladl na srdce, že to má být jednoduchá svépomocná příručka, ale nevidím důvod, proč nenaťuknout širší okruh témat, že?

A když ta kniha bude mít úspěch, mohla bych i přednášet. Proč ne? Božínku, to by bylo úžasné, nemyslíte? Stala by se ze mě poradkyně pro určitý druh životního stylu, jezdila bych po celém světě a lidi by se za mnou sjížděli ze všech koutů a ptali se mě na radu a –

„Tak jak to jde?“ ptá se Suze, která stane na prahu s ručníkem kolem těla, a já provinile nadskočím na židli. Už pěknou chvíli sedím před monitorem, ale ještě jsem počítač ani nezapnula.

„Přemýšlím,“ odpovím a honem stisknu tlačítko. „Znáš to…, soustřeďuju myšlenky… a čekám, až kreativní tekutiny vytvoří homogenní směs.“

„Páni,“ prohlásí Suze obdivné a ohromeně se na mě zadívá. „To zní úžasně. Je to těžké?“

Na okamžik se zamyslím. „Ani ne,“ odpovím. „Vlastně to je docela snadné.“

Počítač začne vydávat bujaré zvuky a obrazovka zahýří barvami; obě na ni fascinovaně civíme.

„Páni,“ opakuje Suze. „Tos udělala ty?“

„Ehm… jo.“ Což je pravda. Přece jsem počítač zapnula, je to tak?

„Ty jsi tak chytrá, Bex,“ rozplývá se Suze. „Kdy myslíš, že to dopíšeš?“

„Předpokládám, že brzy,“ odvětím bezstarostně. „Jakmile chytím určitý rytmus, půjde to samo.“

„Tak to tě nebudu zdržovat,“ míní. „Jen jsem si od tebe chtěla půjčit nějaké šaty.“

„No jasně,“ přikývnu se zájmem. „Kam jdeš?“

„Na večírek k Venetii,“ odpoví Suze. „Chceš jít se mnou? No tak, pojď taky! Budou tam všichni.“

Zmocní se mě pokušení. S Venetii jsem se setkala už několikrát a na vlastní kůži jsem se přesvědčila, že pořádá báječné večírky v domě svých rodičů v Kensingtonu.

„Ne,“ zavrtím hlavou. „Raději ne. Musím pracovat.“

„Jak myslíš.“ Suze protáhne obličej. „Ale ty šaty si můžu půjčit, vid?“

„Samozřejmě.“ Svraštím čelo a chvíli usilovně přemýšlím. „Co kdyby sis vzala moje šaty z Toccy, svoje červené střevíčky a můj živůtek z English Eccentric}“

„Výborně!“ rozzáří se a vrhne se k mé skříni. „Díky, Bex. A… můžu si půjčit taky nějaké spodní kalhotky?“ dodá opatrně. „A punčocháče a mejkap?“

Otočím se v židli a pozorně si ji změřím.

„Suze – když jsi likvidovala zbytečné krámy, nechala sis vůbec něco}“

„Ovšem!“ ohradí se mírně dotčeně. „Znáš to. Pár nezbytností.“ Setká se s mým pohledem. „Tak jo. Možná jsem to kapánek přehnala.“

„Zůstalo ti nějaké spodní prádlo?“

„Vlastně… ani ne. Ale pochop – cítím se tak skvěle a pozitivně – že mi na tom vůbec nezáleží! To je feng šuej. Měla bys to taky zkusit.“

Dívám se, jak si bere šaty a spodní prádlo a prohrabuje se v taštičce s líčidly. Sotva odejde, natáhnu před sebe paže a procvičím si prsty. Jasně. Do práce. Knížka.

Otevřu soubor, nadepíšu stránku »Kapitola první« a hrdě se na ta dvě slova zadívám. Kapitola první! To je paráda! Už jsem skutečně začala psát! Teď musím vymyslet jak se patří říznou a působivou první větu.

Chvíli sedím bez hnutí, soustředím se na prázdnou obrazovku před sebou a pak bleskurychle vyťukám:

Finance jsou

Zarazím se a napiju se dietní coly. Ta správná věta mi dá očividně trochu zabrat. Nemohu očekávat, že ji vychrlím jen tak, bez přípravy.

Finance jsou něj–

Škoda, že nepíšu knihu o oblečení. Nebo o líčení. Becky Bloomwoodová: Kapesní průvodce rtěnkami. Inu, nepíšu. Soustřeď se, nabádám se v duchu.

Finance jsou něco, co

Něco vám povím: Mám ukrutně nepohodlnou židli. Každý ví, že není zdravé deset hodin denně sedět na měkké, beztvaré židli. Určitě bych dostala křeče z přepracování nebo podobně. Ale teď vážně. Pokud ze mě má být spisovatelka, měla bych investovat do jedné z těch ergonomických otáčecích a polohovatelných židlí.

Finance jsou velice

Třeba takové židle prodávají přes internet. Možná bych se na ně měla zběžně podívat, když už mám zapnutý počítač a tak dále,

A vůbec – rozhodně by ode mě bylo nezodpovědné, kdybych to neudělala. Chci říct, člověk by o sebe měl pečovat, nemám pravdu? »Mens sana in zdravé sana,« nebo jak se to říká.

Sáhnu pro myš, kliknu na ikonu internetu a zadám heslo »kancelářské žídle« – a vzápětí už vesele surfuju seznamem. Stáhla jsem si už několik inspirativních nabídek, když vtom narazím na skutečně zajímavou webovou stránku, kterou jsem doposud neobjevila, je plná vybavení a pomůcek pro kancelář. Žádné fádní bílé obálky, ale úchvatné hypermoderní vymoženosti. Například elegantní skříňky na spisy, prima stojany na psací potřeby a neuvěřitelně vkusné osobní štítky na dveře kanceláře.

Fascinovaně si prohlížím veškeré fotografie. Žádný strach, vím, že momentálně nesmím utrácet – ale tohle je něco jiného. To je investice do mého povolání. Koneckonců, tohle je moje kancelář, nebo snad ne? A měla by být dobře vybavena. Potřebuje být dobře vybavena. Nechápu, jak jsem mohla být tak krátkozraká. Copak jsem očekávala, že napíšu knihu bez základního, nezbytného vybavení? Jako bych se vydala na Everest bez stanu!

Nepřeberné množství pomůcek a nábytku mě tak okouzlilo, že se nedokážu rozhodnout, co si mám pořídit. Existuje ale pár věcí, které opravdu musím koupit.

A tak kiln na ergonomickou otáčivou židli s fialovým čalouněním, aby ladila s mým Macintoshem, a na diktafon, který zapisuje přímo do počítače. Neodolám a přidám fakt prima ocelový držák na papíry s poznámkami, na sadu laminovaných prezentačních pořadačů – které se mi časem jistě budou hodit – a na miniaturní rozvlákňovač na papír. Ten je zvlášť nepostradatelný, protože přece nechci, aby si celý svět přečetl můj koncept, nemám pravdu? Zrovna si pohrávám s představou několika kousků nábytku do přijímací haly – s tím rozdílem, že v ložnici nejspíš žádnou přijímací halu mít nebudu –, když vtom se vrátí Suze.

„Ahoj! Jak pokračuješ?“

Provinile sebou trhnu, bleskově kliknu na heslo ZASLAT, aniž bych se obtěžovala zjistit celkovou částku, vypnu internet – a vzhlédnu ve chvíli, kdy se na obrazovce objeví první kapitola.

„Vidím, že pilně pracuješ,“ poznamená Suze a potřese hlavou. „Měla by sis udělat přestávku. Kolik už toho máš?“

„Hni… docela hodně.“

„Smím si to přečíst?“ A k mému zděšení zamíří ke mně.

„Ne!“ vykřiknu. „Víš – není to konečná verze. A jde o… citlivý materiál.“ Honem zavřu soubor a vstanu. „Vypadáš senzačně, Suze. Moc ti to sluší.“

„Díky!“ Věnuje mi zářivý úsměv, a zatímco se rozverně točí dokolečka v mých šatech, zazvoní zvonek u dveří… Jé! To bude Fenny.“

Fenella je jedna ze Suziných praštěných prachatých sestřenic ze Skotska. Ale upřímně řečeno, už není tak praštěná jako dřív. Bývala stejně podivínská jako její bratr Tarquin, věčně spolu jezdili na koni a stříleli ryby nebo tak podobně. Ale nedávno se přestěhovala do Londýna, sehnala si práci v umělecké galerii a teď obráží večírky a oslavy. Suze otevře dveře a vzápětí slyším Fenellin pronikavý hlas – a po něm spoustu dalších dívčích hlasů. Fenny neudělá ani krok bez početného doprovodu podobných uječených týpků. Je totiž něco jako prominentní obdoba bohyně deště.

„Ahoj!“ zapiští a vpadne ke mně do ložnice. Má na sobě slušivou růžovou sametovou sukni z Whistles, kterou mám shodou okolností taky – ale doplnila ji naprosto příšerným hnědým lurexovým rolákem. „Ahoj, Becky! Jdeš večer s námi?“

„Dneska ne,“ vrtím hlavou. „Mám práci.“

„Aha.“ Fenella protáhne obličej, tak jako předtím Suze a pak se jí tvář rozjasní. „Takže si od tebe můžu půjčit ty černé střevíce z Jimmy Choose? Pokud si dobře vzpomínám, máme stejnou velikost.“

„Jasně,“ přikývnu. „Jsou ve skříni.“ Zaváhám a snažím se být taktní. „A nechceš si půjčit taky něco nahoru? Náhodou mám živůtek, který se náramně hodí k té sukni. Z růžového kašmíru, pošitý drobounkými korálky. Vážně je moc hezký.“

„Opravdu ho máš?“ vykulí Fenny oči. „Výborně! Ten rolák jsem na sebe hodila dočista bez přemýšlení.“ Začne se svlékat, a vtom vejde do ložnice blondýnka v černých úzkých šatech a zářivě se na mě usměje.

„Ahoj, ehm… Millo,“ přivítám ji, když si v poslední chvíli vzpomenu na její jméno. „Jak se máš?“

„Prima,“ odpoví a vrhne na mě pohled plný naděje. „Fenny říkala, že si můžu půjčit tu tvoji šálku z English Eccentrics.“

„Tu jsem už půjčila Suze,“ oznámím lítostivě. „Ale co kdyby sis místo ní vzala… tu nachovou s flitry?“

„To je nápad! A Binky se ptá, jestli máš ještě tu černou zavinovací sukni.“

„Mám,“ odpovím zadumaně. „Ale mám jednu, která jí bude slušet mnohem víc…“

Trvá zhruba půl hodiny, než si každá z nich půjčí, co potřebuje. Konečně odcházejí z mé ložnice a jedna přes druhou pokřikuje, že zítra dopoledne všechno vrátí. Vejde Suze a vypadá neuvěřitelně úchvatně: Má nahoru vyčesané vlasy, které jí splývají po stranách v blonďatých pramíncích.

„Bex, víš jistě, že nechceš jít s námi?“ ptá se. „Bude tam: Tarquin, a dobře víš, že tě rád uvidí.“

„Jasně,“ odtuším a snažím se, abych se při té představě netvářila příliš znechuceně. „On je v Londýně?“

„Jen na pár dnů,“ vysvětluje Suze a obdaří mě lítostivým pohledem. „Víš, Bex, nebýt Luka… Hádám, že Tarkie tě má pořád rád.“

„Jsem si jistá, že nemá,“ řeknu honem. „To už je dávno. Celou věčnost!“

Moje první a poslední rande s Tarquinem je událost, na kterou se všemožně snažím zapomenout.

„Jak myslíš,“ pokrčí Suze rameny. „Nashle později. A nepředři se!“

„Neměj obavy,“ odvětím a teatrálně vzdychnu. „Dám si pozor.“

Počkám, až se za ní zabouchnou hlavní dveře a taxíky, které čekají před domem, odjedou. Pak se napiju čaje a soustředím se na svou první kapitolu.

Kapitola první

Finance jsou velmi

Po pravdě řečeno, nemám na to tu správnou náladu. Suze má pravdu. Měla bych si udělat pauzu. Chci říct, že když tady budu sedět celé hodiny, budu vyčerpaná a opustí mě kreativní myšlení. A vtip je v tom, že jsem skvěle začala.

Vstanu, protáhnu se, zamířím do obývacího pokoje a sáhnu pro výtisk Klepny. Za minutku je seriál My z East Endu a potom možná Výměna ložnic nebo něco podobného, anebo ten dokument o válečných veteránech. Podívám se na to a pak se zase vrátím k práci. Přece mám před sebou cely večer, je to tak? Musím si stanovit nějaké tempo.

Lhostejně otevřu časopis a pátrám v obsahu po nějaké zajímavosti, když vtom vytřeštím oči. Dívám se na malou Lukovu fotografii s titulkem To nejlepší z Brandona. str. 741 Proč mi, proboha, neřekl, že bude v Klepně‘?

Ta fotografie je úplně čerstvá, pomáhala jsem mu pro ni vybrat vhodné oblečení (modrá košile, tmavá kravata od Fendiho). Dívá se do kamery a tváří se vážně a profesionálně, ale když si prohlédnu pozorněji jeho oči, spatřím v nich jiskřičku úsměvu. Jak zírám na jeho známý obličej, zaplaví mě hřejivý pocit a uvědomím si, že Suze má pravdu. Měla bych mu důvěřovat, nebo ne? Chci říct, co může Mrcha Alicia vědět?

Nalistuju stránku 74 a objevím článek s názvem Ti, kdo hýbou a otřásají Velkou Británií. Letmo přelétnu fotografie a neubráním se tomu, abych si nepovšimla, že většina slavných je na nich se svou partnerkou. Možná je tady Luke se mnou! Koneckonců, někdo nás spolu mohl vyblejsknout na nějakém večírku nebo podobně, je to tak? Když o tom teď přemýšlím, jednou nás fotil reportér z Evening Standard pro nějaký nový časopis, ačkoli se ten snímek nikde neobjevil.

Ha! Tady je, pod číslem 34! Je to on, na stejné oficiální fotografii, kde já ovšem nejsem. Přesto se mě při pohledu na obrázek zmocní pýcha (hohó, ta fotka je mnohem větší než většina ostatních!). Píše se pod ním: Brandonův nelítostný start v maratónu za úspěchem porazil slabší závodníky už na startovních blocích. A článek začíná slovy: »Luke Brandon, dynamický majitel a zakladatel Brandonových komunikací, bla bla, a tak dále…«

Pročtu text a s uspokojením zakotvím očima na nadpisu »Životní statistika«. Tady o mně určitě padne zmínka! »V současné době je často vídán ve společnosti známé televizní osobnosti Rebeccy Bloomwoodové.« Nebo: »Partner slavné finanční expertky Rebeccy Bloomwoodové.« Či ještě lépe –

Luke James Brandon Věk: 34 let Vzdělání: Cambridge Současný stav: Bez partnerky

Bez partnerky.

Luke jim řekl, že je bez partnerky}

Civím na jeho sebevědomý, arogantní obličej a začíná: a ve mně vřít vztekem. Teď už toho ale mám vážně dost! „jako by nestačilo, že mě kvůli němu sužuje pocit nejistoty i pomatenosti a neustále si musím něco domýšlet. Chvějící = e rukou zvednu telefon a vyťukám Lukovo číslo.

„Ano,“ prohlásím, jakmile skončí výzva k zanechání zprávy. „Tak jestli ty jsi bez partnerky, Luku, tak já jsem rez partnera. Jasný? A jestli ty jedeš do New Yorku, tak já jedu do… do mongolský stepi. A jestli…“

Zničehonic mám okno. Do háje, a šlo to tak hladce.

„… a jestli jsi tak zbabělej, abys mi to řekl do očí, možná: „de pro oba lepší, když se jednoduše…“

V tomhle bodě musím bojovat sama se sebou. Měla jsem i. to předem napsat, než jsme začala.

„… rozejdeme. Anebo se možná domníváš, že už jsi to dělal,“ ukončím proslov a ztěžka oddychuju.

„Bečky?“ Najednou slyším Lukův hluboký hlas a vyděšeně nadskočím.

„Ano?“ Snažím se, aby to znělo důstojně.

„Co znamenají všechny ty nesmysly, co mi chrlíš do záznamníku?“ zeptá se nevzrušeně.

„To nejsou nesmysly!“ ohradím se dotčeně. „To je pravda!“

„Jestli jsi bez partnerky, tak já jsem bez partnera – to má být text k nějakému popsongu?“

„Mluvila jsem o tobě! A o tom, žes celýmu světu řekl. že jsi bez partnerky!“

„To že jsem udělal?“ diví se pobaveně. „A kdy, pěkně prosím?“

„V Klepně!“ vybuchnu. „Tenhle měsíc!“ Chňapnu po časopise a otevřu ho. „Ti, kdo otřásají a hýbou Velkou Británií. Číslo 34. Luke Brandon. “

„Kristepane,“ vydechne Luke. „Tohle.“

„Ano, tohle!“ zaječím. „A tam stojí, že jsi bez partnerky. Jak myslíš, že mi bylo, když jsem zjistila, žes řekl, že nemáš partnerku?“

„Citují mě?“

„No… ne,“ vykoktám po chvíli. „Vyloženě tě necitují. Ale určitě ti zavolali a vyptávali se tě –“

„Ano, zavolali mi a vyptávali se mě,“ přitaká, „a já jsem odpověděl »bez komentáře«.“

„Aha.“ To mi na okamžik vezme vítr z plachet a já se odmlčím. Fajn, tak možná neřekl, že je bez partnerky – ale nejsem si jistá, jestli se mi líbí odpověď »bez komentáře«. Neříká se to náhodou v případě, když je něco hodně zlé?

„Proč jsi řekl »bez komentáře«?“ zeptám se konečně. „Proč jsi jim nepověděl, že chodíš se mnou?“

„Moje milá,“ spustí Luke a zní to malinko netrpělivě, „zamysli se. Chceš snad, aby se o náš soukromý život zajímala média?“

„Ovšemže ne!“ Ruce mám propletené do komplikovaného uzlu. „Ovšemže ne. Ale…“ Zarazím se.

„Co?“

„Když jsi chodil se Sachou, médiím jsi to řekl,“ namítnu rozechvělým hláskem.

Sacha je Lukova bývalá přítelkyně.

Nemohu uvěřit, že jsem něco takového skutečně vypustila z úst.

Luke vzdychne.

100

„Bečky. Médiím to sdělila Sacha. Kdyby o to stál takový plátek jako Ahoj!, dovolila by, aby nás spolu vyfotografovali ve vaně. Ona už byla taková.“

„Aha,“ hlesnu a omotávám si telefonní šňůru kolem prstu.

„Já o to ale nestojím. Moji klienti si mohou dělat, co se um zlíbí. Ale mě nenapadá nic horšího. Takže to bylo bez komentáře.“ Odmlčí se. „Ale máš pravdu. Mohlo mě to napadnout. Měl jsem tě na to upozornit.“

„Nic se nestalo,“ řeknu rozpačitě. „Neměla jsem z toho hned dělat závěry.“

„Všechno je tedy OK?“ ujišťuje se Luke a do hlasu se mu vloudí škádlivý tón.

„A co ten New York?“ vyhrknu. Nenávidím se za to. „To je taky nedorozumění?“

Rozhostí se dlouhé, zlověstné ticho.

„Cos slyšela o New Yorku?“ zeptá se Luke konečně a k mému zděšení to zní chladně a nesmlouvavě.

Panebože. Proč nedokážu držet jazyk za zuby?

„Vlastně nic,“ blekotám. „Já… já nevím. Jenom…“

Hlas mi selže a oba strašně dlouho mlčíme. Připadá mi to jako věčnost. Srdce mi zběsile buší a svírám sluchátko tak křečovitě, až mě rozbolí ucho.

„Bečky, potřebuju si s tebou o něčem promluvit,“ oznámí mi nakonec. „Ale teď na to není vhodný čas.“

„Jasně,“ pípnu a v neblahé předtuše se mi sevře žaludek. „O… o čem?“

„Teď ne. Popovídáme si, až se vrátím, platí? V sobotu. Na té svatbě.“

„Jasně,“ opakuju vesele, abych zakryla nervozitu v hlase. „Platí! Takže… se uvidíme tam…“

Než stačím ještě něco dodat, Luke zavěsí.

HOSPODAŘENÍ S PENĚZI

SROZUMITELNÝ PRŮVODCE OSOBNÍMI FINANCEMI

REBECCA BLOOMWOODOVÁ

COPYRIGHT REBECCA BLOOMWOODOVÁ

Důležité: Šíření kterékoli části tohoto rukopisu bez výhradního souhlasu autorky je zakázáno

Vydání první

(UK)

(První verze)

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

Finance jsou velmi

Endwichská banka Pobočka Fulham

3 Fulham Road Londýn SW6 9JH

Slečna

Rebecca Bloomwoodová Byt č. 2

4 Burney Road Londýn SW6 8 FD

11. září 2001

Vážená slečno Bloomwoodová!

V návaznosti na svůj dopis z 8. září jsem podrobil důkladné kontrole Váš účet. Současné překročení Vašeho úvěrového limitu • vražně převyšuje koeficient stanovený touto bankou. Nevidím žádný důvod pro tak přemrštěnou výši dluhu, nehledě na to, že sem nezjistil z Vaší strany sebemenší snahu o jeho snížení. Vaše situace tedy zdaleka neodpovídá běžným zvyklostem.

Ať jste v minulosti požívala jakékoli zvláštní výhody, ujišťuji Vás, že nadále nebudou pokračovat. Rozhodně nehodlám zvyšovat limit Vašeho úvěru, jak navrhujete, naopak Vás naléhavě žádám, abyste si se mnou domluvila schůzku a prodiskutovala výše vedenou záležitost.

S pozdravem

John Gavin

vedoucí oddělení pohledávek

ENDWICH – ZÁLEŽÍ NÁM NA VÁS

Kapitola šestá

K rodičům dorazím v sobotu v deset dopoledne a přivítá mě slavnostně vyzdobená ulice. Na každém stromě je přivázaný balónek, naše příjezdová cesta je plná aut a na sousední zahradě se nadouvá velký stan. Vystoupím, vezmu tašku – a potom chvíli postojím s pohledem upřeným na dům Websterových. Bože, to je zvláštní. Tak Tom Webster se žení. Popravdě – a možná to bude znít kapánek zlomyslně – se mi nechce věřit, že by se nějaká dívka chtěla provdat za Toma Webstera. Jistě, v poslední době se trochu hodil do pucu. Koupil si pár obleků a má slušivější sestřih. Ale ruce má pořád obrovité a vlhce lepkavé – a vůbec, není to žádný Brad Pitt, nemám pravdu?

Ale láska si nevybírá, pomyslím si, když zabouchnu dveře auta. Člověk miluje i chyby toho druhého. Lucy je očividně jedno, že Tom má lepkavé ruce – a jemu zřejmě nevadí, že ona má rovné a řídké vlasy. Hádám, že je to docela romantické.

Jak zadumaně stojím a civím na jejich dům, na prahu se objeví dívka v džínsech a s věnečkem květů ve vlasech. Změří si mě podezíravým, téměř agresivním pohledem a pak zase zmizí vevnitř. Nejspíš jedna z Lucyiných družiček, napadne mě. Pravděpodobně ji drobátko popudilo, že ji někdo viděl v džínsech.

Lucy je tam bezpochyby také – instinktivně se odvrátím. Vím, že je nevěsta a tak dál, ale upřímně řečeno, ani za mák se na setkání s ní netěším. Viděla jsem se s ní jen párkrát, a bůhvíproč jsme si nepadly do oka. Možná se domnívá, že jsem do Toma zamilovaná. Panebože… Až přijede Luke, konečně dokážu, jak se všichni krutě mýlí.

Při vzpomínce na Luka se mi nervózně sevřou útroby a musím se pomalu nadechnout, abych se uklidnila. Jsem pevně rozhodnutá, že tentokrát neponechám nic náhodě. Budu mít oči a uši otevřené – uvidíme, co řekne. A jestli mi sdělí, že se stěhuje do New Yorku, tak se s tím jednoduše vyrovnám. Nějak.

A vůbec, teď nemá smysl o tom přemítat. Svižným krokem zamířím ke dveřím a otevřu je. V kuchyni sedí táta, má na sobě vestu od obleku a popíjí kávu, zatímco máma, ještě v nylonovém čepci přes natáčky, maže máslem horu sendvičů.

„Mně to nepřipadá správné,“ prohlašuje, když vejdu… Prostě nepřipadá. Mají řídit tuhle zemi – a podívej se na ně! Vypadají jako šašci. Ošuntělá saka, příšerný kravaty…“

„Ahoj, mami,“ řeknu a složím tašku na zem. „Ahoj, tati.“

„V první řadě jde o princip!“ pokračuje máma. „Pokud nejsou ochotni zapracovat na svém vzhledu, tak proč by si lámali hlavu s hospodářstvím?“

„To přece není totéž!“

„Je to totéž. Becky, taky si myslíš, že Gordon Brown by se měl oblékat elegantněji, vid? Místo těch vycházkových obleků…“

„Já nevím,“ odvětím neurčitě. „Možná.“

„Vidíš? Becky se mnou souhlasí. Ukaž se mi, zlatíčko.“ Odloží nůž, pozorně se na mě zadívá a já cítím, jak mírně rudnu, protože vím, že mi to sluší. Mám na sobě odvážné růžové šaty a sako a klobouček s peřím od Philipa Treacyho a naprosto nedostižné černé saténové střevíčky s pavučinově křehkým motýlem na špičkách. „Ach Becky,“ řekne máma konečně. „Vypadáš báječně. Jsi hezčí než nevěsta!“

Sundá mi klobouk a se zájmem si ho prohlíží. „Velmi neobvyklé. Kolik stál?“

„Ehm… nevzpomínám si,“ odpovím zdráhavě. „Asi padesát babek.“

To není tak úplně pravda. Vysolila jsem za něj… Zkrátka hodně. Ale stálo to za to.

„A kde je Luke?“ ptá se máma a nasadí mi klobouk zpátky na hlavu. „Parkuje auto?“

„Ano, kde je Luke?“ ožije táta, vzhlédne a šprýmovně se zasměje. „Nemohli jsme se dočkat, až toho mladého muže konečně poznáme.“

„Luke přijede sám,“ odpovím a trhnu sebou, když vidím, jak protáhnou obličeje.

„Sám?“ opakuje máma „Pročpak?“

„Ráno letí z Curychu,“ vysvětluju. „Musel tam být pracovně. Ale určitě přijede, slibuju.“

„Ví, že obřad začíná v poledne?“ zjišťuje máma ustaraně. „A popsalas mu, jak se dostane ke kostelu?“

„Ano!“ vyhrknu. „Namouduši přijede.“

Uvědomuju si, že se na ně utrhuju, ale nemůžu si pomoct. Upřímně řečeno, sama jsem kapánek vystresovaná z toho, kde Luke je. Měl mi zatelefonovat hned po přistání, z letiště – a to mělo být už před hodinou a půl. Ale zatím se neozval.

Každopádně slíbil, že přijede.

„Mám ti s něčím pomoct?“ nabídnu se, abych změnila téma.

„Bud tak hodná a odnes tohle nahoru,“ požádá mě máma a zručně krájí sendviče na trojúhelníky. „Musím ještě připravit polštářky k posezení na zahradě.“

„Kdo je nahoře?“ zajímám se a chopím se talíře.

„Maureen přišla vyfénovat Janice vlasy,“ odpoví máma. „Nechtějí Lucy překážet při převlékáni.“

„Už jsi ji viděla?“ ptám se zvědavě. „Má hezké šaty?“

„Šaty jsem neviděla,“ řekne a ztiší hlas. „Ale stály prý tři tisíce liber. A to nepočítám závoj!“

„Páni.“ Udělalo to na mě dojem. Na zlomek vteřiny pocítím osten závisti. Chci říct, že si nedokážu představit horšího ženicha, než je Tom Webster, ale stejně. Šaty za tři tisíce liber. A svatební hostina… a hromada dárků… Snoubenci mají všechno, na co si vzpomenou, nemyslíte?

Z ložnice mých rodičů slyším hučení fénu, a když vejdu, spatřím Jan ice na stoličce před toaletním stolkem, v županu, se skleničkou sherry v ruce a s kapesníkem přitisknutým na oči. Maureen, která odnepaměti upravuje mámě a Janice vlasy, kolem ní poskakuje s vysoušečem a Na židli v okenním výklenku sedí nějaká žena, kterou neznám. Je dohněda opálená, má odbarvené světlé vlasy, hedvábný šeříkově halový kostýmek a potahuje z cigarety. „Ahoj, Janice,“ pozdravím, přistoupím k ní a obejmu ji. „jak se cítíte?“

„Prima, drahoušku,“ řekne a popotáhne. „Jsem jen trochu rozechvělá. Znáš to. Nemůžu uvěřit, že se Tom zeni!

„Já vím,“ přikývnu účastně, „jako bychom ještě včera byli dětmi a proháněli se ulicí na kole.“

„Dej si ještě sherry, Janice,“ radí Maureen přátelsky a naplní jí prázdnou skleničku tmavě hnědou tekutinou. „Pro uvolnění.“

„Ach Becky,“ vyhrkne Janice a stiskne mi ruku. „Pro tebe to taky není snadné, vid?“

Já to věděla. Snad si pořád nemyslí, že se mi Tom líbí, nebo ano? Proč je každá matka přesvědčená, že její syn je neodolatelný?

„Ale ano!“ odpovím vesele. „Chci říct, že to Tomovi moc přeju. A Lucy samozřejmě taky…“

„Bečky?“ Žena u okna se ke mně obrátí a podezíravě přimhouří oči. „Vy jste Becky?“

Ve tváři nemá ani stopu přátelství. Kristepane, snad si taky nemyslí, že šílím po Tomovi?

„Ehm… ano.“ Usměju se na ni. „Jsem Rebecca Bloomwoodová. A vy jste určitě Lucyina matka!“

„Ano,“ přikývne a nespustí ze mě oči. „Jsem Angela Harrisonova. Matka nevěsty,“ dodá a zdůrazní slovo »nevěsty«, jako bych neuměla anglicky nebo tak něco.

„Jistě jste velmi rozrušená,“ řeknu zdvořile. „Vdáváte dceru…“

„Pochopitelně. Tom je Lucy bezmezné oddaný,“ prohlásí útočně. „Bezmezné. Na žádnou jinou se ani nepodívá.“ Ostře si mě změří a já jí to oplatím chabým úsměvem.

Proboha, co mám dělat? To mám Toma od hlavy k patě pozvracet nebo co? Říct mu, že je ten nejohyzdnější chlap pod sluncem? Stejně by všichni prohlásili, že chorobně žárlím, nemám pravdu? Tvrdili by, že zapírám.

„Je… tady Luke, Becky?“ ptá se Janice a povzbudivě se na mě usměje. A zničehonic – což je kapánek nepochopitelné – všechny tři mlčí jako zařezané a čekají na mou odpověď.

„Bohužel ještě ne,“ odpovím. „Nejspíš ho něco zdrželo.“

Nastane ticho a já si uvědomuju, jak si potají vyměňují pohledy.

„Zdrželo,“ papouškuje Angela a hlas jí podbarví tón, který se mi ani za mák nezamlouvá. „Vážně? To je ale překvapení.“

Co to má znamenat?

„Vrací se z Curychu,“ vysvětluju. „Nejspíš se jeho let opozdil.“ Pohlédnu na Janice a ona se k mému úžasu začervená.

„Z Curychu,“ opakuje a s přehnaným důrazem přikyvuje. „Chápu. Samozřejmě. Z Curychu.“ A vrhne po mně rozpačitý, bezmála útrpný pohled.

Co je to s ní?

„Hovoříme o tamtom Lukovi Brandonovi?“ ujišťuje se Angela a mocně potáhne z cigarety. „Slavném podnikateli?“

„No – ano!“ přisvědčím překvapeně. Já přece jiného Luka neznám.

„On je váš přítel.“

„Ano.“

Rozhostí se dusné ticho a připadá mi, že dokonce i Maureen na mě zvědavě čučí. Vtom zahlédnu na zemi u Janiciny stoličky poslední výtisk Klepny. Panebože.

„Mimochodem, ten článek v Klepně“ pospíším si, „není pravdivý. Neřekl, že nemá partnerku. Nechtěl to vůbec komentovat.“

„Jaký článek?“ podiví se Janice nepřesvědčivě. „Nevím,

0 čem mluvíš, holčičko.“

„Já… já časopisy nečtu,“ prohlásí Maureen, zrudne jako rak a odvrátí pohled.

„Zkrátka se těšíme, až nás s ním seznámíš,“ prohodí Angela a vydechne oblak kouře. „Mám pravdu, Janice?“

Zmateně na ni civím – pak se otočím postupně k Janice, která se mi sotva podívá do očí, potom k Maureen, ale ta předstírá, že něco hledá v kosmetické taštičce.

Tak moment.

Snad si nemyslí –

„Janice,“ oslovím naši sousedku a mám co dělat, aby se mi netřásl hlas. „Vy víte, že Luke přijede. Na tu pozvánku vám dokonce odpověděl!“

„Samozřejmě, Becky, odpověděl,“ přisvědčí, ale dívá se do země. „Ale jak říká Angela, všichni se těšíme, až nás

s ním seznámíš.“

Kristepane. Ona mi nevěří.

Cítím, jak mi tváře barví ruměnec ponížení. Co si vlastně myslí? Že jsem si vymyslela, že s Lukem chodím?

„Takže vám přeju dobrou chuť,“ řeknu, ukážu na sendviče a snažím se, aby to nevyznělo nervózně. „Jdu… zjistit, jestli máma něco nepotřebuje.“

Najdu ji na odpočívadle v nejvyšším patře, kde balí polštářky na sezení do průhledných plastikových pytlů, ze kterých poté odčerpává vzduch hubičkou od vysavače.

„Mimochodem, pár těch pytlů jsem ti taky objednala,“ překřikuje hukot vysavače. „Z Venkova. K tomu fólii na pečení krocana, ohnivzdorný rendlík, pařák na vejce do mikrovlnky…“

„Já nechci fólii na krocana!“ zaječím.

„Však ani není pro tebe,“ ohradí se máma a vypne vysavač. „Měli zvláštní nabídku – když pošleš své kamarádce katalog, dostaneš zdarma sadu nádobí z kameniny. A tak jsem tě povýšila na svou kamarádku. Ten katalog je opravdu moc zajímavý. Můžeš ho aspoň prolistovat.“

„Mami –“

„Jsou tam nádherné prošívané přikrývky. Vsadím se, že by se ti nové hodily –“

„Mami, poslouchej!“ přeruším ji rozčileně. „Poslouchej. Ty věříš, že chodím s Lukem, vid?“

Na můj vkus příliš dlouho váhá s odpovědí.

„Samozřejmě,“ řekne konečně.

Zděšeně na ni vytřeštím oči.

„Ty tomu nevěříš! Jsi přesvědčená, že jsem si to vymyslela!“

„Ne!“ odporuje energicky. Odloží hadici vysavače a zadívá se mi zpříma do očí. „Bečky, tys nám oznámila, že chodíš s Lukem Brandonem a pokud jde o mě a tátu, nám tvoje slovo stačí.“

„Ale co Janice a Martin? Ti se domnívají, že je to výmysl, vid?“

Máma se na mě zadívá – pak vzdychne a sáhne pro další polštářek.

„Ach Becky. Potíž je v tom – a na to bys neměla zapomínat, že kdysi uvěřili, že tě někdo pronásleduje. A ukázalo se… Zkrátka, že to není tak úplně pravda, je to tak?“

Polije mě studený pot. Tak dobře, možná jsem jednou předstírala, že mě někdo pronásleduje. Uznávám, že to byla chyba. Ale jen proto, že si člověk vymyslí jednoho mizernýho slídila, není přece hned cvok, že ne?

„A kromě toho jsme ho nikdy… inu, nikdy jsme ho s tebou vlastně neviděli, zlatíčko,“ pokračuje máma a nacpe polštářek do průhledného pytle. „Přesněji osobně. Nehledě na článek v tom časopise, kde stojí, že je momentálně bez partnerky…“

„Neřekl, že je bez partnerky!“ Do hlasu se mi vloudí ostrý tón. „Řekl bez komentáře! Mami, svěřili se ti Janice s Martinem, že mi nevěří?“

„Ne.“ Máma vzdorně vystrčí bradu. „Něco takového by se mi říct neodvážili.“

„Ale ty víš, že něco takového tvrdí za našimi zády!“

Díváme se jedna na druhou a já pozoruji v její tváři napětí, schované za optimistickou maskou. Vtom si uvědomím, jak moc a moc doufala, že přijedu společně s Lukem v jeho bouráku. Tolik si přála dokázat, že se Janice mýlí. A místo toho jsem zase dorazila sama…

„On přijede,“ ujistím ji – a zároveň i samu sebe. „Uvidíš, že tady bude každou minutu.“

„Ovšemže, ano!“ zvolá vesele. „A jakmile dorazí všichni se budou muset chytit za nos, mám pravdu?“

Ozve se domovní zvonek a obě ztuhneme.

„Půjdu otevřít,“ nabídnu se a snažím se o ledabylý tón.

„Proč ne?“ souhlasí máma a já zahlédnu v jejích očích jiskřičku naděje.

Spěchám a musím se krotit, abych neběžela, a s lehkým srdcem otevřu dveře dokořán. A je… Luke to není.

Je to květinami obložený chlapík. Drží květinové koše a kytice a u nohou má složených několik krabic.

„Svatební květiny,“ oznámí. „Kam je chcete odnést?“

„Ach,“ hlesnu ve snaze zakrýt rozčarování, „bohužel jste na špatné adrese. Patří k sousedům, číslo 41.“

„Vážně?“ Muž se zakaboní. „Podívám se na seznam… Mohla byste to podržet?“

Vrazí mi kytici pro nevěstu a začne si prohledávat kapsy.

„Opravdu,“ ujišťuju ho, „patří vedle. Počkejte, zavolám –“

Obrátím se a popadnu Lucyinu kytici oběma rukama, protože je docela těžká, a k mému zděšení právě v tu chvíli stane u paty schodiště Angela Harrisonova. Čučí na mě a v první chvíli mám dojem, že mě začne škrtit.

„Co to vyvádíte?“ vybafne. „Dejte to sem!“ Vytrhne mi kytici z rukou a přiblíží obličej k mému tak blízko, že mě z jejích úst ovane mdlý pach ginu. „Poslyšte, mladá dámo,“ sykne, „ten váš nevinnej kukuč mě neoklame. Vím, o co usilujete, ale radím vám, abyste na to zapomněla. Nepřipustím, aby mé dceři pokazila svatbu nějaká vyšinutá psychopatka!“

„Já nejsem vyšinutá!“ vykřiknu rozzuřeně. „A nic nechci pokazit! Mně se Tom nelíbí. Mám přítele!“

„Jistě,“ přikývne jízlivě. „Svého slavného přítele. Už je tady?“

„Ne, není,“ odpovím a při pohledu do její tváře mě bezděčně zamrazí. „Ale… právě volal.“

„Právě volal,“ opakuje a ušklíbne se. „Aby oznámil, že

to nestihne?“

Proč mi nikdo nevěří, že má Luke přijet?

„Ne. Za půldruhé hodiny je tady,“ plácnu v sebeobraně.

„Výborně,“ odsekne Angela Harrisonova a věnuje mi zlomyslný úsměv. „Takže se s ním co nevidět seznámíme, že?“ Do prdele.

Je poledne. Luke ještě nedorazil a já jsem dočista bez sebe. To je snad zlý sen. Kde proboha vězí} Do poslední minuty okouním před kostelem, zoufale vyťukávám jeho číslo a proti veškerému očekávání doufám, že uvidím, jak běží po cestě. Ale přijely jen družičky a opodál zastavil další rolls-royce a on pořád nikde. Když vidím, jak se otvírají dvířka, a zahlédnu svatební šaty, honem se uchýlím do kostela, než může někoho napadnout, že čekám venku, abych rozehnala svatební procesí.

Vplížím se dovnitř jako myška, abych nerušila varhanní hudbu. Angela Harrisonova po mně šlehne nenávistným pohledem a vzápětí z poloviny kostela obsazené nevěstinými svatebčany zazní šepot a řady se nepatrně zavlní. Posadím se dozadu a snažím se zachovat klid – ale zřetelně si uvědomuju, že všichni Lucyini přátelé po mně podezíravě pokukují. Co jim ta husa sakra namluvila?

V první chvíli mám sto chutí vstát a odejít. Stejně se mi na tuhle pitomou svatbu příčilo jezdit. Slíbila jsem to jen proto, že jsem nechtěla urazit Janice a Martina. Ale už je pozdě, varhany zahájily svatební pochod a dovnitř vchází Lucy. Jedno jí musím přiznat: Má na sobě ty nejúchvatnější šaty, jaké jsem kdy viděla. Lítostivě si ji prohlížím a snažím se vypudit z mysli představu, jak bych v nich asi vypadala já.

Hudba ztichne a promluví vikář. Cítím, jak po mně Lucyini hosté neustále vrhají kradmé pohledy – ale upravím si klobouček, zvednu bradu a nevšímám si jich.

„… aby spojil tohoto muže a tuto ženu do posvátného svazku,“ deklamuje vikář. „Je to řádný stav…“

Všimnu si, že družičky mají moc hezké střevíce. Odkud asi jsou?

Ovšem ty příšerné šaty…

„A proto, zná-li někdo nějakou skutečnost, která by mohla zabránit zákonnému uzavření sňatku, ať promluví teď, nebo ať mlčí navždy.“

Tenhle okamžik svatebního obřadu jednoduše zbožňuju. Všichni si sedí na rukou, jako by měli strach, že omylem přihodí nějakou tu tisícovku na Van Gogha. Vzhlédnu, protože jsem zvědavá, jestli někdo náhodou nechce něco říct, as hrůzou shledám, že Angela Harrisonova se otočila a probodává mě výhrůžným pohledem. Co je to s ní?

Vzápětí se ke mně otáčejí lidé i na druhé straně kostela, dokonce i jakási žena v modrém klobouku v první řadě se po mně ohlíží, aby si mě pořádně prohlédla!

„Co je?“ zasyčím navztekaně. „Co je?“

„Prosím?“ Vikář si přiloží dlaň k uchu. „Říkal někdo něco?“

„Ano!“ vykřikne žena v modrém klobouku a ukáže na mě. „Ona!“ Cože?

Kristepane. Ne. Tak tohle ne. Všichni přítomní pomalu otáčejí hlavy a civí na mé. To se mi snad jenom zdá! Teď na mě zírá i Tom a potřásá hlavou, ve tváři nesmírně soucitný výraz.

„Já jsem… já nic…,“ koktám, „jen jsem…“

„Mohla byste vstát?“ zavolá vikář, „jsem mírně nedoslýchavý, takže jestli chcete něco říct…“

„Ale já –“

„Vstaňte!“ vybafne na mě žena sedící vedle mě a ostře mě dloubne deskami s průběhem obřadu.

Pomaloučku se zvednu a cítím, jak se do mě vpíjí dvě stě rentgenových párů očí. Neodvažuju se pohlédnout na Toma ani na Lucy. Nemůžu se podívat na své rodiče. V životě jsem nezažila větší trapas.

„Já nemám co říct! Namouduši! Jen jsem…“ V zoufalství zvednu do výšky mobilní telefon. „To byl… můj mobil. Myslela jsem, že… Pokračujte.“

Podlomí se mi nohy a já se zhroutím na lavici. Ještě pár úděsných vteřin vládne ticho, a pak se všichni postupně obrátí dopředu a usadí, vikář si odkašle a přednese manželský slib.

Zbývající část obřadu téměř nevnímám. Když je po všem, Lucy a Tom vyjdou ven, přičemž mě úzkostlivě ignorují, a na zahradě je obklopí dav svatebčanů, házejí na ně konfety a fotografují si je. Vytratím se, aniž si mě kdokoli všimne, a jako o život sprintuju po cestě k domu Websterových. Protože touhle dobou tam Luke už musí být. Prostě musí. Určitě přijel pozdě a rozhodl se, že do Kostela nepůjde, ale dostaví se rovnou na hostinu. Když se nad tím zamyslíte, je to jediné logické řešení; zachoval by se tak každý rozumný člověk.

Proběhnu domem plným servírek a pořadatelů oslavy, a zamířím přímo ke stanu. Tvář mi rozjasní radostný úsměv, když si představím, že ho uvidím a vylíčím mu, jakou hrůzu jsem zažila v kostele, a on se tomu upřímně zasměje –

Ale stan je prázdný. Není v něm živá duše.

Chvíli tam ochromeně stojím, ale potom rychle vyběhnu ven a vyrazím domů k rodičům. Protože mě napadne, že Luke šel možná nejdřív tam. Třeba si spletl hodinu nebo se musel převléknout do slavnostního. Nebo –

Ale není ani tady. Ani v kuchyni, ani v patře. A když vyťukám jeho číslo na mobilu, přepojím se rovnou do masové schránky.

Odvleču se do své ložnice, ztěžka dosednu na postel a pokouším se zapudit všechny ty nepříjemné myšlenky, které se mi honí hlavou.

Už jede, opakuju si dokolečka. Už je na cestě.

Oknem vidím, jak do sousední zahrady vcházejí Tom a Lucy a za nimi se hrnou ostatní svatebčané. Trávník je plný žaketů, nóbl klobouků a servírek se šampaňským. Popravdě řečeno, vládne všeobecné veselí. Vím, že bych tam měla být také, ale nezvládnu to. Sama, bez Luka, to jednoduše nedokážu.

Ale po chvíli mi svitne, že když zůstanu tady, jen přiživím drby a vzbudím zvědavost. Všichni si budou myslet, že nesnesu pohled na šťastný manželský pár a někde v ústraní si samým zoufalstvím rvu vlasy. A tak nezvratně potvrdím veškerá podezření. Musím sejít dolů a ukázat se mezi nimi, i kdybych se tam měla zdržet jen půl hodiny.

Přinutím se vstát, zhluboka se nadechnu a nanesu si na rty rtěnku. Pak vyjdu z domu a vydám se k Websterovým. Nenápadně vklouznu postranním vchodem pod markýzu, na okamžik stanu na místě a rozhlížím se kolem. Vládne tu zmatek, jako by všichni mluvili najednou, a nikdo mi nevěnuje sebemenší pozornost. Nedaleko vchodu se dav hostů tísní kolem Torna a Lucy a jejich rodičů, ale tam zanic na světě nepůjdu. A tak se místo toho protáhnu k prázdnému stolu a posadím se, a za okamžik ke mně přistoupí servírka a podá mi skleničku šampaňského.

Chvíli jen tak sedím, popíjím, pozoruju cvrkot a cítím, jak mě opouští napětí. A vtom poblíž něco zašustí. Vzhlédnu – a srdce mi spadne až do žaludku. Přímo přede mnou stojí Lucy ve svých nádherných svatebních šatech a obtloustlá družička v ohavně zelené róbě. (Což vypovídá o Lucy vše.)

„Ahoj, Rebecco,“ osloví mě přívětivě – a podle všeho si v duchu blahopřeje, že dokáže být tak zdvořilá k praštěné holce, která jí málem překazila svatbu.

„Ahoj,“ odpovím. „Poslyš, mrzí mě, co se stalo v kostele. Opravdu jsem nechtěla…“

„Nic se nestalo,“ odtuší a věnuje mi neupřímný úsměv. „Koneckonců, jsme manželé, a to je nejdůležitější.“ Vrhne samolibý pohled na svůj levý prsteníček, na kterém se třpytí snubní prstýnek.

„Samozřejmě!“ přikývnu. „Blahopřeju. Kdy jedete –“

„Zrovna jsme se dohadovali,“ přeruší mě Lucy sladce, „jestli už přijel Luke.“

Srdce mi poklesne ještě o něco níž.

„No,“ snažím se získat čas, „on…“

„Mamka totiž říkala, žes jí tvrdila, že tady bude za hodinu a půl. Ale ještě se neobjevil! Nepřipadá ti to trochu zvláštní?“ Nevinně pozvedne obočí a družička se chrochtavě uchichtne. Podívám se přes Lucyino rameno a spatřím Angelu Harrisonovou. Stojí vedle Toma, pár metrů odtud a provrtává mě vítězným pohledem. Hádám, že si to jaksepatří vychutnávají.

„A to už prý bylo přede dvěma hodinami,“ pokračuje Lucy. „Přinejmenším! Takže jestli tady není, opravdu je to trochu zvláštní.“ Naoko ustaraně si mě změří. „Třeba měl nehodu. Nebo ho snad zdrželi… v Curychu?“

Dívám se do jejího samolibého, posměšného obličeje a hlavou mi bleskne šílený nápad.

„Je tady,“ prohlásím, než si to stačím rozmyslet.

Rozhostí se užaslé ticho. Lucy a družička si vymění pohledy a já si zatím důkladně loknu šampaňského.

„On je tady}“ zeptá se Lucy nakonec. „Chceš říct, že… je tady, na naší hostině?“

„Samozřejmě!“ přisvědčím. „Ještě před chvilkou tady byl.“

„Ale kde je teď?

„Seděl vedle mě…“ ukážu na prázdnou židli. „Copak sis ho nevšimla?“

„Ne!“ Lucy vypoulí oči. „Kam šel?“ A začne se rozhlížet po stanu.

„Tamhle,“ ukážu neurčitě do davu. „Má na sobě žaket…“

„A co ještě?“

„A v ruce… skleničku šampaňského…“

Díkybohu, že na svatbách vypadají všichni chlapi stejně.

„Který to je?“ dotírá Lucy netrpělivě.

„Ten tmavovlasý,“ utrousím a obrátím do sebe zbytek šampaňského. „Podívej, mává na mě.“ Zvednu ruku a zatřepetám prsty. „Ahoj, Luku!“

„Kde?“ vyjekne Lucy a pročesává zrakem shromáždění. „Kate, vidíš ho?“

„Ne,“ zavrtí družička hlavou. „Jak vypadá?“

„On… vidíte, a teď jsem ho ztratila,“ řeknu. „Nejspíš mi šel pro něco k pití nebo k jídlu.“

Lucy se ke mně obrátí a zlověstně přimhouří oči.

„Tak proč nebyl v kostele?“

„Nechtěl rušit,“ vysvětluju po chvíli a nenucené se usměju. „Nerada bych vás zdržovala. Jistě si chceš popovídat taky s ostatními hosty.“

„Ano,“ hlesne Lucy nepřesvědčivě. „Jistě.“

Ještě jednou si mě podezíravě změří a i s družičkou od-šustí ke své matce. Ihned se semknou do malého hloučku, chvíli si něco vzrušeně povídají a pak se všechny otočí ke mně. Vzápětí se od nich odtrhne jedna z družiček a odkráčí k jiné skupince. Připadám si, jako bych sledovala šíření požáru v pralese.

Pár okamžiků nato ke mně přistoupí Janice, uzardělá a mírně neupravená; klobouk s květinami jí sedí na hlavě poněkud nakřivo.

„Bečky!“ vyhrkne. „Bečky, zrovna jsme se doslechli, že Luke už je tady!“

Srdce mi klopýtne. Proboha. Věšet bulíky na nos nevěstě je jedna věc. Ale Janice jaksi nedokážu tvrdit, že Luke už dávno přijel. To jednoduše nejde. A tak se napiju z druhé skleničky šampaňského, kterou mi mezitím přinesla servírka, a neurčitě mávnu rukou, což může znamenat cokoli.

„Ach Becky…,“ Janice sepne ruce. „Bečky, to je úžasné… Už jsi s ním seznámila rodiče? Vím, že tvoje matka bude v sedmém nebi!“

Do prdele.

Zničehonic se mi udělá trošíčku mdlo. Rodiče. Úplně jsem na ně zapomněla.

„Janice, musím jít a… přepudrovat si nos,“ omluvím se a honem vstanu. „Ještě se uvidíme.“

„I s Lukem!“ zajásá.

„Samozřejmě, i s Lukem,“ přikývnu a krátce, pronikavě se zasměju.

Nedívám se napravo ani nalevo, běžím k chemickým záchodkům, do jedné z kabinek se zamknu, posadím se na víko a dopíjím zbytek zteplalého šampaňského. Fajn, nemá smysl panikařit. Musím se pořádně zamyslet… a zvážit, jaké mám možnosti.

1. Všem oznámit, že Luke tady není, že jsem se spletla.

Ledaže bych si přála být ukamenovaná skleničkami od

šampaňského a v Oxshottu se už do smrti nesmět ukázat.

2. V soukromí prozradit rodičům, že Luke tady ještě není.

Ale to by je ukrutné zklamalo. Zkazila bych jim náladu

a z celé hostiny by nic neměli.

3. Lhát dál – a rodičům říct pravdu, až ten blázinec

skončí. Ano. To by mohlo vyjít. Musí to vyjít. Určitě se

mi podaří nejméně hodinu všechny ujišťovat, že Luke je

tady – a potom oznámím, že dostal migrénu a musel si jít

lehnout.

Jasně. Přesně tohle udělám. Prima. Jdu na to.

A věřili byste, že je to snazší, než jsem si myslela? Netrvá dlouho a všichni nejspíš považují za samozřejmé, že Luke tady někde je. Tomova babička se mi dokonce svěřila, že už ho zahlédla a že je moc pohledný, a ujistila mě, že příště budu v kostele stát já. Bezpočtu hostů jsem vysvětlila, že tady byl zrovinka teď, že si v bufetu bral dva talíře s občerstvením – jeden pro mě, druhý pro sebe (jeden vzápětí vyklopil do záhonu). Dokonce jsem si potají půjčila něčí žaket a přehodila ho přes prázdnou židli vedle sebe, jako by patřil Lukovi. Nejlepší na tom je, že nikdo není schopen dokázat, že tady není! Všude se motá tolik lidí, že není možné sledovat, kdo se kde zrovna pohybuje a kdo ne. Měla jsem to udělat už dávno.

„Za chvíli se fotíme,“ oznámí mi Lucy. „Musíme se seřadit. Kde je Luke?“

„Probírá s nějakým chlápkem ceny nemovitostí,“ odvětím bez zaváhání. „Měli by být u stolu s nápoji.“

„Musíš mě představit,“ naléhá. „Ještě jsem se s ním neseznámila.“

„Fajn,“ přikývnu a zářivě se na ni usměju. „Jen co ho najdu!“ Napiju se šampaňského, vzhlédnu – a vidím, že ke mně míří máma ve svém citrónově žlutém kostýmku.

Panebože. Zatím jsem se jí i tátovi pokaždé úspěšně vyhnula, jednoduše tak, že jsem prchla, jakmile se ke mně jeden nebo druhý blížil. Vím, že je to ode mě ničemné, ale mámě bych nedokázala zalhat. Honem vyklouznu ze stanu na zahradu, vydám se ke křoví a obloukem obejdu fotografa, který momentálně shání dohromady všechny děti. Posadím se za strom, dopiju šampaňské a tupě zírám do blankytné odpolední oblohy.

Zašívám se tam snad celou věčnost, než mě začnou brnět nohy a rozrazí mě chlad. Pak se konečně pomalu vracím a nepozorovaně se vplížím do stanu. Nemám v úmyslu zdržet se tady dlouho. Ochutnám svatební dort, možná si dám ještě skleničku šampaňského…

„Tady je!“ ozve se za mnou výkřik.

Na okamžik ztuhnu a potom se pomalu obrátím. K mé naprosté hrůze stojí všech dvě stě hostů ve vyrovnaných řadách uprostřed stanu a fotograf si upravuje stojan.

„Bečky, kde je Luke?“ ptá se Lucy ostře. „Chceme, aby na snímku byli všichni.“

Do prdele. Do prdele.

„Ehm…,“ polknu a snažím se chovat nenucené. „Možná je v domě.“

„Není,“ prohlásí družička Kate. „Před chvílí jsem ho tam hledala.“

„Tak musí být… někde na zahradě.“

„Na zahradě jsi byla ty,“ vyštěkne Lucy a zúží oči. „Vidělas ho?“

„No… nejsem si jistá.“ Letmo se rozhlédnu po stanu a přemítám, jestli můžu předstírat, že jsem ho právě zahlédla v dálce. Ale když se nikde nemotají hloučky lidí, je to něco ?mého. Proč se všichni najednou semkli do jednoho houfu?

„Někde přece být musí!“ prohlásí vesele jakási žena… Kdo ho viděl naposledy?“

Rozhostí se hrobové ticho. Dvě stě lidí upírá zrak na mě. Zachytím mámin ustaraný pohled a honem se odvrátím.

„Vlastně…,“ odkašlu si. „Teď si vzpomínám, že ho trochu rozbolela hlava. Možná si šel –“

„Kdo ho doopravdy viděl?“ přeruší mě Lucy, jako bych neexistovala. Rozhlédne se po shromážděných hostech… Kdo může zodpovědně říct, že tady viděl osobně Luka Brandona? Nikdo?“

„Já jsem ho viděla!“ ozve se roztřesený hlas ze zadní řady. „Je to takový pohledný mládenec…“

„Kromě Tomovy babičky,“ upřesňuje Lucy a obrátí oči v sloup. „Nikdo?“

Dusné ticho trvá.

„Já jsem viděla jeho žaket,“ odváží se Janice plaše. „Ale přímo jeho ne.“

„Já to věděla, já to věděla\“ vřískne Lucy vítězně. „On tady vůbec není, je to tak?“

„Ovšemže je,“ ohradím se, ale příliš přesvědčivě to nezní. „Předpokládám, že si jenom –“

„Ty s Lukem Brandonem nechodíš, že ne?“ Její hlas jako by nadouval střechu stanu. „Všechno sis vymyslela! Prostě jen žiješ ve svém ubohém vyfantazírovaném světě!“

„To není pravda!“ K mému zděšení mi z úst vychází jen chabé pípnutí a vzápětí ucítím v očích palčivé slzy. „Luke je můj přítel!“

Ale když vidím tváře, které na mě civí – mnohé nepřátelské, některé užaslé a jiné pobavené –, už si tím sama nejsem jistá. Chci říct, že kdyby byl můj přítel, byl by už dávno tady. Byl by tady se mnou.

„Já se…,“ hlesnu chvějícím se hlasem, „podívám se, jestli není…“

A aniž bych komukoli pohlédla do očí, vycouvám ze stanu.

„Je to obyčejnej cvok!“ zvolá Lucy triumfálně. „Vážně, Tome, ta ženská je nebezpečná!“

„Vy jste nebezpečná, mladá dámo!“ vloží se do toho moje máma mírně rozechvělým hlasem. „Janice, nechápu, jak můžeš připustit, aby tvoje snacha byla tak hrubá! Becky se k vám odjakživa chovala hezky. A ty, Tome, tady jen stojíš a tváříš se, jako by se tě to netýkalo. Styďte se! Pojď, Grahame, odcházíme!“

Chvíli nato vidím, jak máma rázné vyjde ze stanu, jasně zelený klobouček jí energicky poskakuje na hlavě, a jí v patách se vleče táta. Vzdalují se po příjezdové cestě a já vím, že si doma uvaří šálek dobrého, uklidňujícího čaje.

Já však za nimi nejdu. Nechci s nimi mluvit, nechci nikoho vidět. Chci být sama.

Rychle a poněkud nejistým krokem se vydám na opačný konec zahrady. Sotva jsem dostatečně daleko, sklesnu na trávník, zabořím obličej do dlaní a poprvé toho dne mi z očí vytrysknou slzy.

Měl to byt tak báječný den. Skvělý, povznášející zážitek. Zúčastnit se svatby kamaráda z dětství, představit Luka svým rodičům, společně tančit dlouho do noci… a místo toho mají všichni všechno pokažené. Máma, táta, Janice, Martin… je mi líto i Toma a Lucy, protože určitě nestáli o to, aby jejich svatba a hostina probíhaly v takovém napětí a zmatku.

Sedím bez hnutí, oči upřené do země. Ze stanu ke mně doléhají tóny první melodie a Lucyin panovačný hlas, který zase někoho komanduje. Opodál si děti hrají se sáčkem naplněným fazolemi, a ten příležitostně přistane kousek ode mě. Ale já ani nemrknu. Nejraději bych tady zůstala sedět věčně, aniž bych kohokoli z nich musela do smrti smrťoucí vidět.

A vtom zaslechnu, jak mě někdo volá jménem.

Zpočátku mám dojem, že Lucy měla pravdu a že to slyším jen ve své fantazii. Ale když zvednu hlavu, srdce mi udělá kotrmelec a sevře se mi hrdlo. Nevěřím vlastním očím.

Je to on.

Je to Luke, kráčí přes trávník a míří ke mně, jako přízrak ze snu. Má na sobě žaket, drží dvě skleničky šampaňského a ještě nikdy mu to tolik neslušelo.

„Moc mě to mrzí,“ řekne, jakmile dojde ke mně. „Víc než mrzí. Čtyřhodinové zpoždění je téměř neomluvitelné.“ Potřese hlavou.

Omámeně k němu vzhlédnu. Už jsem málem začínala věřit, že Lucy má pravdu, že Luke existuje jen v mých představách.

„Zdrželo tě něco?“ ptám se konečně.

„Jeden z cestujících dostal srdeční záchvat. Letadlo museli odklonit z kursu…“ Zamračí se. „Ale jakmile to bylo možné, poslal jsem ti zprávu na mobil. Copak jsi ji nečetla?“

Chňapnu po telefonu a zatmí se mi před očima, když si uvědomím, že jsem dlouho nekontrolovala displej. A skutečně, ikona zpráv vesele poblikává.

„Ne, nečetla jsem ji,“ odpovím a tupě na něj civím. „Ne. Myslela jsem…“

Odmlčím se a zavrtím hlavou. Už ani nevím, co jsem si myslela. Opravdu jsem se domnívala, že nemá v úmyslu přijet?

„Jsi v pořádku?“ ptá se Luke, sedne si vedle mě a podá mi skleničku šampaňského. Zlehka mi přejede prstem po tváři a já ucuknu.

„Ne,“ řeknu a mnu si tvář. „Když to chceš vědět, tak nejsem v pořádku. Slíbils, že přijdeš. Slíbils to, Luku.“

„Vždyť jsem přijel.“

„Víš, jak to myslím.“ Nešťastně si obejmu kolena pažemi. „Chtěla jsem, abys tady byl při obřadu, ne abys přijel, když už je skoro po všem. Chtěla jsem, aby ses se všemi seznámil, aby nás viděli spolu…“ Zachvěje se mi hlas. „Bylo to… příšerný! Všichni byli přesvědčení, že jedu po ženichovi –“

„Po ženichovi?“ opakuje nevěřícně. „To je ten pobledlý neduživec jménem Tom?“

„Ano, ten.“ Vzhlédnu a proti své vůli se zasměju, když spatřím Lukův výraz. „Takže už ses s ním seznámil?“

„Před chvílí. I s jeho truchlivě nehezkou manželkou. Skutečně prima pár.“ Napije se šampaňského a opře se o lokty. „Mimochodem, když mě uviděla, poměrně dost ji to vyvedlo z konceptu. Troufám si říct, že téměř omdlela. Tak jako většina svatebčanů.“ Tázavě si mě změří. „Stalo se něco, Becky?“

„Ehm…,“ odkašlu si. „Vůbec nic. Nic důležitého.“

„To jsem rád,“ přikývne Luke. „Takže když jsem vešel, nevěsta vyjekla: »Panebože! On skutečně existuje! « Znělo to…“

„Navztekaně,“ doplním, aniž pohnu hlavou.

„Ano,“ přikývne. „Přesně tak mi to připadalo.“

Vezme mě za ruku a já se nebráním. Chvíli sedíme mlčky. Nad hlavami nám poletuje pták a zdálky zní Dáma v červeném.

„Bečky, mrzí mě, že jsem se tak opozdil.“ Jeho hlas je pojednou vážný. „Nemohl jsem nic dělat.“

„Já vím,“ vydechnu prudce. „Já vím. Nemůžeš za to. To se stává.“

Nastane další odmlka.

„Dobré šampaňské,“ pochválí Luke a napije se.

„Ano,“ přisvědčím. „Moc… dobré. Dobré a… suché.“ Zarazím se a promnu si obličej, abych zakryla nervozitu.

Strašně ráda bych tady seděla donekonečna a povídala si o nezávazných věcech. Ale zároveň si uvědomuju, že nemá smysl to odkládat. Chci vědět jen jedno. Napětím se mi sevře žaludek, ale zhluboka se nadechnu a přinutím se, abych se k němu otočila.

„Jak dopadlo tvoje jednání v Curychu? Jak… jak pokračuje ten nový obchod?“

Snažím se zachovat klid a rozvahu, ale cítím, že se mi chvějí rty a křečovitě svírám ruce.

„Bečky…,“ spustí Luke. Na okamžik se zadívá do skleničky, pak ji postaví na trávník a zahledí se na mě. „Musím ti něco říct. Stěhuju se do New Yorku.“

Zaplaví mě chlad a v žaludku se mi usadí tunový balvan. Tak to je konec absolutně katastrofálního dne. Luke mě opustí. Je konec. Tečka.

„Jasně,“ vypravím ze sebe a naoko lhostejně pokrčím rameny. „Chápu. V pořádku.“

„A opravdu upřímně doufám…,“ uchopí mě za obě ruce a lehce je stiskne, „… že pojedeš se mnou.“

KRÁLOVSKÉ AEROLINIE Ústřední kancelář

Preston House

354 Kingsway

Londýn WC2 4TH

Slečna

Rebecca Bloomwoodová

Byt č. 2

4 Burney Road

Londýn SW6 8FD

17. září 2001

Vážená slečno Bloomwoodová! Děkujeme Vám za dopis z 15. září.

Jsem ráda, že se těšíte na let s našimi aeroliniemi a že jste nás doporučila mnoha svým přátelům. Souhlasím, že pro společnost, jako je naše, je ústní doporučení nedocenitelné.

To Vás však bohužel neopravňuje, jak navrhujete, ke zvláštnímu »projevu díků«, pokud jde o Vaše zavazadla. Královské aerolinie nemohou zvýšit váhový limit vašich zavazadel nad normu 20 kg. Nadbytečná váha podléhá poplatku; pro informaci přikládám vysvětlující leták.

S přáním příjemného letu

Mary Stevensová vedoucí péče o zákazníky

PGNI First Bank Visa

7 Camel Square Liverpool LI 5NP

Slečna

Rebecca Bloomwoodová Byt č. 2

4 Burney Road Londýn SW6 8FD

19. září 2001 DOBRÁ ZPRÁVA!

VÁŠ NOVÝ ÚVĚROVÝ LIMIT ČINÍ 10 000 ?

Vážená slečno Bloomwoodová,

s potěšením Vám oznamujeme, že jsme vám poskytli zvýšení Vašeho úvěrového limitu. Ze svého nového úvěrového limitu v hodnotě 10 000 ? můžete čerpat okamžitě, promítne se do Vašeho výpisu z účtu.

Váš nový úvěrový limit má mnohostranné využití. Lze jím uhradit dovolenou nebo nový vůz a převést na něj přebytky z jiných karet!

Nicméně si uvědomujeme, že někteří zákazníci nemají o využití zvýšeného limitu zájem. Přejete-li si, abychom Váš úvěrový limit ponechali v původní výši, kontaktujte, prosím, naše zákaznické středisko, nebo nám zašlete zpět připojený formulář.

S pozdravem

Michael Hunt

vedoucí zákaznického oddělení

Jméno: Rebecca Bloomwoodová č. účtu: 0003 4572 0990 2765 Chci/nechci1 využít nabídky zvýšení svého úvěrového limitu

1 nehodící se škrtněte

Kapitola sedmá

New York! Já jedu do New Yorku! New York!

Všechno je jinak. Teď to do sebe přesně zapadá. Proto byl Luke tak tajnůstkářský. Na té svatbě jsme si o tom dlouze popovídali, Luke mi všechno vysvětlil a hned to dávalo smysl. Vyšlo najevo, že se chystá v New Yorku otevřít novou kancelář Brandonových komunikací společně s partnerem jakési reklamní společnosti ve Washingtonu. Takže tam jede připravit půdu. Svěřil se mi, že mě už dávno chtěl požádat, abych jela s ním, ale prý byl přesvědčený, že se nevzdám své kariéry a nepotáhnu se za ním jen jako jeho ocásek. A tak – což je na tom nejúžasnější – hodil řeč se svými známými v televizních společnostech a nepochybuje, že seženu místo jako finanční expert v některé americké televizi! Dokonce tvrdí, že budu »na roztrhání«, protože Američané prý zbožňují britský přízvuk. Jakýsi americký producent mi už zřejmě nabídl práci – stačilo, aby mu Luke ukázal videokazetu se záznamem Ranní kávy. No, není to úžasný?

A protože ve mně nechtěl vzbudit plané naděje dřív, než bude vědět něco definitivního, předem se mi s ničím nesvěřil. Ale vypadá to, že teď, když investoři odsouhlasili projekt a všichni jsou plni optimismu, zahájí práci co nejdříve. Luke tvrdí, že už nyní kontaktoval spoustu potenciálních klientů, a to ještě ani nezačal!

A chcete něco vědět? Odjíždíme za tři dny! Jupí! Luke se setká se svými sponzory – a já vyrazím na pohovor do různých televizních společností a na prohlídku města. Panebože, to je vzrůšo! Za pouhých dvaasedmdesát hodin budu v New Yorku. V nejbáječnějším městě na světě. Ve městě, které nikdy nespí. Ve měs –

„Bečky?“

Do háje. Vzpamatuju se a honem nasadím zářivý úsměv. Sedím totiž na scéně Ranní kávy a jako obvykle radím bezradným. Jane z Lincolnu právě vysvětlovala po telefonu, že si chce koupit nemovitost a neví, jaký druh hypotéky má zvolit.

Kristepane. Kolikrát jsem už objasňovala rozdíl mezi splátkovým programem a dotační pojistkou? Víte, tahle práce je někdy strašně zajímavá, zvlášť když lidé hovoří o svých osobních potížích a já se jim snažím pomoct. Ale jindy je to stejná nuda, jako bych psala pro Úspory s úspěchem. Chci říct-zase hypotéky? Nejraději bych na tu ženskou zaječela: „Copak jste se minulý týden nedívala?“

„Jane,“ spustím a potlačím zívnutí. „Problematika hypotéky je velice ožehavá.“

Sotva začnu mluvit, myšlenky mi zase zaletí do New Yorku. Jen si to představte. Budeme bydlet na Manhattanu. V nějakém úžasném obytném domě na Upper East Side – anebo někde poblíž té prima Greenwich Village. Ano! To nebude mít chybu.

Upřímně řečeno, ani jednou mě nenapadlo, že bychom někdy mohli s Lukem bydlet společně. Hádám, že kdybychom zůstali v Londýně, pravděpodobně by k tomu nedošlo. Chci říct, že je to docela významný krok, nemám pravdu? Jenomže ve skutečnosti jde o něco jiného. Jak Luke zdůraznil, nám oběma se nabízí jedinečná životní příležitost. Můžeme začít úplně od začátku. Žluté taxíky a mrakodrapy a Woody Allen a Snídaně u Tiffanyho.

Nejpodivnější na tom je, že ačkoli jsem v New Yorku nebyla, už teď jsem si ho zamilovala. Kupříkladu zbožňuju suši – a tenhle pokrm v New Yorku přece vymysleli, je to tak? A seriál Přátelé sleduju od prvního dílu, pokud večer zrovna někam nejdu. Stejně tak Na zdraví. (S tím rozdílem, že ten se spíš odehrává v Bostonu, že? Vždyť na tom vlastně nezáleží.)

„Takže, Jane,“ pokračuju zasněně, „ať kupujete cokoli, třeba byt na Páté avenue nebo… dům bez výtahu v East Village…, musíte maximalizovat dolar. To znamená…“

Zarazím se, když si všimnu, že jak Emma, tak Rory na mě divně civí.

„Bečky, Jane chce koupit rodinný domek ve Skegness,“ řekne Emma.

„A tak jde nejspíš o libry…“ připojí se Rory a nejisté se rozhlédne. „Je to tak?“

„Ano, jistě,“ pospíším si. „To byl jen takový příklad. Základní principy jsou všude ve světě stejné. V Londýně, v New Yorku, ve Skegness…“

„Obávám se, že v tomto mezinárodním duchu budeme muset skončit,“ přeruší mě Emma. „Doufám, že vám to pomohlo, Jane, a znovu děkujeme Becky Bloomwoodové, naší finanční expertce… Zbývá čas na poslední slovo, Becky.“

„Je stejné jako obvykle,“ prohlásím a sladce se usměju na kameru. „Starejte se o své peníze…“

„… a vaše peníze se postarají o vás,“ doplní všichni poslušně.

„Tím končí náš pořad,“ oznámí Emma. „Na shledanou zítra, kdy ve studiu přivítáme trojici učitelek z Teddingtonu…“

„… a popovídáme si s člověkem, který se ve svých pětašedesáti letech stal cirkusovým umělcem…,“ dodá Rory.

„… a v soutěži Hádejte s námi můžete vyhrát 5000 liber. Na viděnou!“

Po strnulé pauze se všichni uvolní a z reproduktorů zaburácí závěrečná znělka.

„Takže, Becky – prý se chystáš do New Yorku?“ zajímá se Rory.

„Ano,“ přikývnu s úsměvem. „Na dva týdny!“

„To je nádhera!“ rozplývá se Emma. „Co tě tam přilákalo?“

„Vlastně ani nevím…“ pokrčím neurčitě rameny. „Jen chvilkový rozmar.“

Na Lukovu radu jsem nikomu z týmu Ranní kávy zatím neprozradila, že se stěhuju do New Yorku. Pro jistotu.

„Bečky, měla bys chviličku čas?“ osloví mě Zelda, pomocná asistentka, která vtrhne na scénu s nějakými papíry v ruce. „Novou smlouvu stačí jen podepsat, ale musím ji s tebou probrat. Je v ní nová klauzule, týkající se reprezentace naší televize.“ Ztiší hlas. „Víš, po té záležitosti s profesorem Jamiem…“

„Samozřejmě,“ přisvědčím a nasadím účastný výraz. Profesor Jamie působí v Ranní kávě jako expert na vzdělání. Nebo lépe řečeno působil, dokud o něm v Daily Worldu neotiskli článek v rubrice Jsou skutečně takoví, jak se tváří?, ve kterém odhalili, že ve skutečnosti není profesor. Nemá ani titul, kromě toho podvrženého, který koupil od »Univerzity v Oxbridgi«. Ten skandál převzaly všechny ostatní bulvární plátky a zveřejnily fotografii, na níž je v oslovské čapce, kterou měl při posledním vystoupení v televizi. Bylo mi ho upřímně líto, protože radil skutečně dobře.

A udivilo mě, že jsou v Daily Worldu tak zlomyslní. Shodou okolností jsem pro Daily World jednou nebo dvakrát napsala článek a vždycky jsem byla přesvědčená, že na bulvární noviny jsou poměrně slušní.

„Nebude to trvat déle než pět minut,“ ujistí mě Zelda. „Můžeme jít ke mně do kanceláře –“

„Víš…,“ řeknu a zaváhám. Protože teď, když uvažuju o zásadní změně, přece žádnou smlouvu podepsat nechci, je to tak? „Mám trochu naspěch.“ Což je pravda. Do dvanácti musím být u Luka v práci a pak se začnu připravovat na cestu do New Yorku. (Cha! Hohohó!) „Nemůže to počkat, až se vrátím?“

„Samozřejmě,“ kývne Zelda. „O nic nejde.“ Založí smlouvu do hnědých desek a usměje se na mě. „Měj se tam moc hezky. A nezapomeň jít na nákupy.“

„Na nákupy?“ podivím se, jako by mě něco takového vůbec nenapadlo. „Možná že bych mohla.“

„To se rozumí samo sebou!“ zvolá Emma. „K New Yorku nákupy prostě patří! Ačkoli mám podezření, že Becky nám poradí, abychom uložili peníze raději do nějakého spoření.“

Vesele se zasměje a Zelda se k ní připojí. Ze zdvořilosti se zasměju s nimi, ale cítím se všelijak. Bůhvíproč se celý tým Ranní kávy domnívá, že s penězi umím zacházet nanejvýš moudře – a já, aniž jsem to měla v úmyslu, jsem se nesnažila jim to vyvracet. Stejně na tom vůbec nezáleží.

„Spoření je pochopitelně dobrý nápad…,“ říkám rozvážně. „Ale já odjakživa tvrdím, že jednou za čas člověk může vyrazit na nákupy, pokud dodrží předběžný rozpočet.“

„A ty se tím budeš řídit?“ dotírá Emma se zájmem. „Uděláš si rozpočet?“

„Rozhodně ano,“ přisvědčím moudře. „Jinak to ani nejde.“

Což je čistá pravda. Chci říct, že mám skutečně v úmyslu vypracovat rozpočet newyorských nákupů. Stanovím si reálný rozpočet a budu se ho držet. Je to úžasně jednoduché.

Ovšem s největší pravděpodobností budou jeho hranice velmi vysoké a pružné. Protože je vždycky nezbytné počítat s nepředvídanými okolnostmi a speciálními příležitostmi.

„Ty jsi tak chytrá!“ pochválí mě Emma a potřese hlavou. „Proto jsi taky finanční odbornice, kdežto já ne.“

Vzhlédne, sotva k nám přistoupí chlapík s podnosem sendvičů. „Výborně. Už umírám hladem! Dám si… avokádový se slaninou.“

„A já s tuňákem a kukuřicí,“ přidá se Zelda. „A co ty,

Becky? “

„Pastrami s rýží,“ prohlásím ledabyle. „Bez majonézy.“

„Obávám se, že tohle nemají,“ podotkne Zelda a zamračí se. „Je tady například šunkový salát…“

„Tak si dám bagetu. Se smetanovým sýrem a uzenáčem. A sodovku.“

„Myslíš minerální vodu?“ ptá se Zelda.

„Co je uzenáč?“ zajímá se zmateně Emma – a já předstírám, že jsem ji neslyšela. Ani já přesně nevím, co je uzenáč, ale v New Yorku se tím cpou dennodenně, takže to musí být nějaká specialita, nemám pravdu?

„Ať je to cokoli,“ prohlásí muž s občerstvením, „nemůžu sloužit. Nabídnu vám sendvič se sýrem a rajčetem a sáček prima slaných tyčinek.“

„Tak dobrá,“ přikývnu neochotně a vyndám peněženku. Přitom se mi z kabelky na zem vyvalí hromádka pošty, kterou jsem ráno sebrala v poklusu. Do háje. Honem obálky posbírám, nacpu si je do nákupní tašky s logem Conran Shop a doufám, že si toho nikdo nevšiml. Jenže ten zatracenej Rory čučí přímo na mě.

„Ahoj, Becky,“ pozdraví a uchechtne se. „Nebyla to náhodou upomínka s červeným pruhem, co jsem zahlédl?“

„Ne!“ odporuju. „Ovšemže ne. To je… přání k narozeninám. Žertovné. Pro mou účetní. A teď už vážně musím běžet. Čau!“

Fajn. To nebyla tak úplně pravda. Je to upomínka s červeným pruhem. Popravdě řečeno, během posledních několika dnů mi podobných účtů přišlo hned několik, a já je samo sebou hodlám zaplatit, jakmile u sebe budu mít hotovost. Ale jaksi se k tomu nemůžu dostat. Chci říct, že teď mám na starosti nesrovnatelně důležitější věci než hrstku mizerných ^posledních výzev«. Už za pár měsíců budu žít na druhém břehu Atlantiku! Bude ze mě totiž americká televizní hvězda!

Luke říká, že ve Státech budu pravděpodobně dostávat dvojnásobek toho, co si vydělám tady. Ne-li víc! Takže pár ušmudlaných účtů mě nerozhází, nemám pravdu? Dvě tři libry přes limit mě nepřipraví o klidný spánek, když bude moje jméno známé v každé americké domácnosti a budu bydlet na Park Avenue, nemyslíte?

A kromě toho to nejspíš zatne tipec tomu úděsnému Johnu Gavinovi. Tím ho dostanu na lopatky. Jen si představte ten výraz, až vpochoduju k němu do kanceláře a sdělím mu, že budu nová hvězda zpravodajských relací CNN a budu mít šestkrát vyšší plat než on. Já už ho odnaučím hulvátství. Dneska ráno jsem se konečně přiměla otevřít jeho poslední dopis a věřte nebo ne, opravdu mě rozrušil. Co myslí tou »přemrštěnou výší dluhu«? Co znamenají »zvláštní výhody«? Víte, Derek Smeath by se mnou zanic na světě nejednal tak sprostě.

Když přijdu, Luke má nějaké jednání, ale to je v pořádku, protože mně vůbec nevadí, že musím čekat. Do Brandonových komunikací chodím totiž moc ráda a poměrně často, už kvůli atmosféře, která tady vládne. Je to moc prima firma – všude podlahy ze světlého dřeva, bodové osvětlení a módní pohovky, a všichni mají věčné naspěch a tváří se profesionálně a dynamicky. Každý pracuje přesčas, i když nemusí – a kolem sedmé pokaždé někdo otevře láhev červeného vína a dá ho kolovat.

Lukově asistentce Mel nesu dárek k narozeninám, které měla včera. Jsem s ním sama navýsost spokojena, jsou to dva úžasné polštářky z Conran Shopu, a sotva jí podám nákupní tašku, vyjekne překvapením.

„Ach Becky! Tos neměla dělat!“

„Ale já jsem chtěla,“ zářím a přátelsky se opírám o stůl, zatímco ona obdivuje polštářky. „Tak co je nového?“

Není nad peprné drby. Mel odloží tašku, vyndá krabičku karamelek a poklábosíme jako staré známé. Dozvím se všechno o příšerné schůzce s nechutným chlápkem, se kterým se ji její matka snaží dát dohromady, a já jí na oplátku vylíčím průběh Tomovy svatby. Pak Mel ztiší hlas a začne mě zasvěcovat do místních klepů.

Poví mi o dvou úřednicích z přijímací kanceláře, které spolu nemluví od té doby, co obě přišly do práce ve stejném saku z Next a ani jedna si ho nechtěla svléknout; o dívce z účtárny, která se vrátila z mateřské dovolené a každé ráno zvrací, ale odmítá to přiznat.

„A teď něco fakt zajímavého!“ oznámí a nabídne mi karamelku. „Tuším, že Alicia má poměr.“

„Ne!“ ohromeně vykulím oči. „Opravdu? S kým?“

„S Benem Bridgesem.“

Svraštím čelo a snažím se přiřadit ke jménu obličej. „Ten nový, co pracoval u Coupland Foster Bright.“

„Ten? “zvednu obočí. „Vážně?“

Musím přiznat, že mě to překvapilo. Je moc milý, ale nervák a kariérista, a vypadá jako puberťák. V životě bych neřekla, že Alicia letí na podobné typy.

„Pořád je vidím spolu a věčně si něco špitají. Onehdy mi Alicia sdělila, že jde k zubaři. Ale náhodou jsem šla na oběd do Ratchetts, a oni tam sedí v rohu a vůbec nevnímají –“

Odmlčí se, když Luke otevře dveře své kanceláře a vyprovází muže ve fialové košili.

„Mel, prosím vás, objednejte pro pana Malloryho taxík.“

„Samozřejmě, Luku,“ odvětí Mel a nasadí tón výkonné sekretářky. Zvedne telefon, já si s ní vyměním významný pohled a pak vejdu do Lukovy kanceláře.

Mimochodem je výjimečně vkusně zařízená. Pokaždé si připomenu, jak důležitá osobnost je Luke. Má široký mahagonový stůl od nějakého mezinárodně uznávaného dánského návrháře a na policích ve výklenku za ním jsou vyrovnané zarámované ceny a vyznamenání, která zatím získal.

„Tohle je pro tebe,“ oznámí a podá mi svazek papírů. Nahoře je dopis s hlavičkou »Howski a Forlano, právníci imigrační kanceláře Spojených států«, a když mi zrak padne na slova »Vaše žádost o přestěhování do Spojených států«, zmocní se mě nadšení.

„Nezdá se mi to všechno?“ zeptám se, přejdu k prosklené stěně a zadívám se do rušné ulice pode mnou. „Opravdu jedeme do New Yorku?“

„Už jsou rezervované letenky,“ dodá a spokojeně se zazubí.

„Víš, jak to myslím.“

„Vím přesně, jak to myslíš,“ ujistí mě a obejme. „A je to nesmírně vzrušující.“

Chvíli tam jen tak stojíme a shlížíme na londýnskou ulici. Nechce se mi věřit, že tohle všechno opustím a začnu nový život v cizí zemi. Je to vzrušující a úžasné – ale trochu z toho mám strach.

„Myslíš, že tam opravdu seženu práci?“ ptám se jako pokaždé v uplynulém týdnu. „Vážně jsi o tom přesvědčený?“

„Ovšemže seženeš.“ Říká to tak sebejistě a s takovým přesvědčením, že se začínám uklidňovat. „Budou tě zbožňovat. O tom není pochyb.“ Políbí mě a na okamžik pevně sevře v náručí. Pak se vrátí ke stolu, roztržitě se zamračí a otevře pořadač se štítkem NEW YORK – není divu, že je tak objemný. Luke se mi nedávno svěřil, že se v New Yorku chystá zapustit kořeny už tři roky. Jen si to představte: Tři roky!

„Nemůžu uvěřit, že to máš v plánu tak dlouho a jediným slůvkem ses mi o tom nezmínil,“ poznamenám a dívám se, jak něco píše na desky označené POŠTA.

„Hmm,“ zabručí. Přitisknu si k tělu dokumenty, které držím v ruce, a zhluboka se nadechnu. Něco jsem mu už dávno chtěla říct, a nezáleží na tom, jestli to nakousnu teď nebo někdy jindy.

„Luku, co bys dělal, kdybych do New Yorku odjet nechtěla?“

Ticho ruší jen tlumené hučení počítače.

„Věděl jsem, že chtít budeš,“ odpoví konečně. „Pro tebe je to zcela přirozený příští krok.“

„Ale… co kdyby nebyl,“ namítnu. „Přesto bys odjel?“ Luke vzdychne.

„Bečky – ty přece do New Yorku chceš jet, je to tak?“

„Ano! Samozřejmě!“

„Tak proč mi kladeš otázky typu co kdyby? Ty tam chceš, já tam chci – všechno je v naprostém pořádku.“ Usměje se na mě a odloží pero. „Jak se daří tvým rodičům?“

„Fajn… dobře,“ odpovím váhavě. „Začínají si na to zvykat.“

Což je svým způsobem pravda. Musím přiznat, že když jsem jim to oznámila, byli mírně řečeno šokovaní. Dodatečně jsem si uvědomila, že jsem jim to měla sdělit šetrněji. Například jsem jim mohla představit Luka před tím, než jsem jim to vyklopila. Protože se to seběhlo tak, že jsem vtrhla do domu, oni seděli před televizí, dosud ve svatebních oblecích, popíjeli čaj a sledovali soutěž Posledních deset vteřin. Vypnula jsem televizi a radostí bez sebe jsem vyhrkla: „Mami, tati, stěhuju se s Lukem do New Yorku!“

Máma se podívala na tátu a prohlásila: „Ach Grahame… Ona nás opustí.“

Později mě ujistila, že to tak nemyslela, ale já jí nevěřím.

Pak se konečně seznámili s Lukem a on je zasvětil do svých plánů a vysvětlil, jaké netušené možnosti se mi nabízejí v americké televizi, a já viděla, jak mámě postupně tuhne úsměv na rtech. Jako by se jí scvrkávaly a sesychaly tváře a obličej se jí propadal dovnitř, Odešla do kuchyně uvařit čaj a já šla za ní – a hned mi bylo jasné, že je smutná. Třesoucíma se rukama připravila čaj a naložila na talíř oplatky – pak se ke mně obrátila, zářivě se usmála a prohlásila: „Vždycky jsem si myslela, že jsi pro New York jako stvořená, Becky. Je to úžasné město.“

Dívám se na ni, a vtom si uvědomím, co jsem jí vlastně řekla. Budu bydlet stovky mil od domova, od svých rodičů, a… všechno nechám tady, kromě Luka.

„Budete… budete za mnou jezdit často?“ ptám se a hlas se mi sotva znatelně chvěje.

„Samozřejmě, drahoušku! Pořád!“

Stiskne mi ruku a odvrátí se – a pak se vrátíme do obývacího pokoje a už o tom nepadne ani slovo.

Ale druhý den ráno, když sejdeme dolů na snídani, sklánějí se s tátou nad výtiskem Sunday Timesu s nabídkou koupě letních domů na Floridě a dušují se, že o tom stejně už dávno uvažují. Když jsme odpoledne odjížděli, urputně se přeli, jestli je lepší Disney World na Floridě nebo Disneyland v Kalifornii, přestože náhodou vím, že ani jeden z nich do těchhle zábavních parků v životě nevkročil.

„Bečky, mám spoustu práce,“ přeruší moje úvahy Luke. Zvedne telefon a vytočí číslo. „Uvidíme se večer, platí?“

„Platí,“ přikývnu a ne a ne se odtrhnout od okna. Vtom si vzpomenu a obrátím se k němu. „Už jsi slyšel o Alicii?“

„Co je s ní?“ Luke se zaškaredí na sluchátko a položí je.

„Mel se domnívá, že má poměr. S Benem Bridgesem! Věřil bys tomu?“

„Ne,“ utrousí a něco vyťuká do klávesnice. „To je překvapení.“

„Co si myslíš, že se děje?“ Opřu se o stůl a v očekávání se na Luka zadívám.

„Moje milá,“ řekne Luke trpělivě. „Mám ještě spoustu povinností.“

„Tebe to nezajímá}11

„Ne. Pokud si hledí své práce.“

„Člověk je mnohem víc než jen jeho práce,“ podotknu nesouhlasně. Ale on mě vůbec neposlouchá. Jeho oči získaly takový ten prázdný, neosobní výraz, který se v nich objeví pokaždé, když se pekelně soustředí.

„Tak jo,“ vzdychnu a protočím panenky. „Nashle večer.“

Když vyjdu, vidím, že Mel za stolem nesedí. Stojí u něho Alicia v šik černém kostýmku a prohlíží si nějaké dokumenty. Má mnohem zarudlejší tváře než obvykle a já se v duchu neubráním pomyšlení, že před chvílí někde cukrovala s Benem.

„Ahoj, Alicie,“ pozdravím zdvořile. „Jak se máš?“

Alicia nadskočí a honem shrábne na hromádku papíry na stole – pak se na mě zadívá s podivným výrazem, jako by mě viděla poprvé.

„Bečky,“ pronese pomalu. „Tebe bych tady nečekala. Finanční expert osobně. Autorita přes peníze!“

Co je to s ní? Proč všechno, co řekne, působí, jako by hrála nějakou idiotskou hru?

„Ano. Jsem to já. Kde je Mel?“

Když přistoupím ke stolu, zmocní se mě neodbytný dojem, že jsem tam předtím něco zapomněla, ale nedokážu si vybavit co. Že by šátek? Neměla jsem s sebou deštník?

„Šla na oběd,“ oznámí Alicia. „Ukázala mi, cos jí koupila. Je to velmi stylové.“

„Díky,“ řeknu úsečně.

„Takže,“ věnuje mi nepřesvědčivý úsměv, „hádám, že budeš Lukův ocásek i v New Yorku. Musí být fajn mít bohatého přítele.“

Kristepane, to je kráva. Před Lukem by něco takového v životě nevypustila z úst.

„Já nejsem jeho ocásek,“ odvětím sladce. „Mám tam jednání s několika televizními společnostmi. Jedeme tam nezávisle na sobě.“

„Ale…,“ zamyšleně se zakaboní. „Letenku ti platí naše firma, vid?“

„Ne! Všechno si hradím sama.“

„To mě jen tak napadlo,“ omluvně zvedne ruce. „Tak se tam měj hezky.“ Posbírá nějaké desky a papíry, zasune je do aktovky a zacvakne ji.

„Měj se!“

„Nashle,“ zahučím a dívám se, jak svižně rázuje k výtahům.

Ještě pár vteřin postojím u Melina stolu a usilovně přemítám, co jsem tady odložila. Ale ať je to cokoli, nevzpomenu si. Nejspíš nic důležitého.

Když přijdu domů, Suze v předsíni telefonuje. Obličej má rudý a lesklý, hlas se jí chvěje a mě okamžitě popadne hrůza, že se stalo něco příšerného. V obavách k ní tázavě pozvednu obočí – a ona divoce přikyvuje mezi úsečným »ano« a »ne« a »Kdy to má být? «

Zhroutím se na židli, ochromená náhlou slabostí a děsem. O čem to mluví? O pohřbu? O operaci mozku? Panebože. Sotva se rozhodnu odjet, dojde k nějaké katastrofě.

„Hádej, co se stalo?“ ptá se, když položí sluchátko a já vyskočím na nohy.

„Suze, nikam nepojedu,“ vyhrknu a impulsivně ji uchopím za ruce. „Zůstanu tady a pomůžu ti překonat veškeré potíže. Někdo snad… zemřel?“

„Ne,“ vrtí Suze omámeně hlavou a já nasucho polknu. „Jsi nemocná?“

„Ne! Ne, Bex, mám dobrou zprávu! Jenom… tomu nemůžu uvěřit.“

„Tak co se děje, Suze? O co jde?“

„Nabídli mi odprodej vlastní série domácích doplňků v Hadleys. Znáš ten obchodní dům?“ Nevěřícně vrtí hlavou. „Chtějí, abych navrhla všechno možné! Rámečky, vázy, papírnické zboží… v podstatě cokoli.“

„Kristepane!“ vyjeknu užasle. „To je fantastický]“

„Zničehonic mi zavolal jeden chlápek a sdělil mi, že jeho hledači talentů sledovali prodej mých rámečků. Zřejmě v životě něco podobného neviděli.“

„Ach Suze!“

„Netušila jsem, že se to vyvíjí tak slibně.“ Suze se z toho ještě nevzpamatovala. „Ten člověk tvrdí, že je to naprosto nezvyklý úkaz! Nikdo z jeho branže prý nemluví o ničem jiném. Jediný obchod, kde se neprodá tolik mých rámečků, je ten na míle daleko, ve Finchley.“

„Jasně,“ přikývnu. „Myslím, že tam jsem v životě nebyla.“

„On tvrdí, že je to čirá náhoda, protože všude jinde, ve Fulhamu, Notting Hillu a Chelsea se prodávají ostošest.“ Rozpačitě se na mě usměje. „V Dárkovém koši za rohem jsou patrně hitem sezony!“

„To mě vůbec neudivuje,“ vykřiknu. „Tvoje rámečky jsou zdaleka to nejlepší, co v tom krámě mají. Bezkonkurenčně nejlepší.“ Obejmu ji. „Jsem na tebe tak pyšná, Suze. Vždycky jsem věděla, že budeš hvězda.“

„Nebýt tebe, v životě bych to nedokázala. Chci říct, že rámečky jsem začala vyrábět především díky tobě…“ Vzápětí se Suze rozklepe brada. „Ach Bex, bude se mi po tobě hrozně stýskat.“

„Já vím,“ hlesnu a skousnu si ret. „Mně po tobě taky.“

Chvíli obě mlčíme a já mám pocit, že se snad rozbrečím. Ale místo toho se zhluboka nadechnu a prohlásím: „Žádný problém. Tak zkrátka založíš pobočku v New Yorku.“

„Ano!“ rozzáří se. „To bych mohla, vid?“

„Samozřejmě. Co nevidět se tvoje výrobky budou prodávat po celém světě.“ Sevřu ji v objetí. „Co kdybychom to večer šly někam oslavit?“

„K smrti ráda, Bex,“ odpoví, „ale já nemůžu. Jedu do Skotska. Víš –“ podívá se na hodinky a vytřeští oči. „Sakra, netušila jsem, že je tak pozdě. Tarquin tady bude každou chvíli.“

„Tarquin přijde sem}“ ujišťuju se v šoku. „Teď?“

Suzinu bratranci Tarquinovi se mi nějakým zázrakem dařilo se vyhýbat od toho příšerného večera, který jsme strávili spolu. Dělá se mi zle už při pouhé vzpomínce na tu příhodu. Ta schůzka nebyla v zásadě nepříjemná (navzdory tomu, že se mi Tarquin nelíbí a ani nemáme společné zájmy), dokud mě Tarquin nepřistihl, jak si prohlížím jeho šekovou knížku. Přesněji řečeno, domnívám se, že mě zahlédl. Pořád nevím, co přesně viděl, a pravda je, že to vědět nechci.

„Vezu ho k tetičce na jistou úděsnou rodinnou sešlost,“ vysvětluje Suze. „My dva tam budeme jediní pod devadesát let.“

Sotva vyběhne z pokoje, zařinčí zvonek. Suze na mě křikne přes rameno: „Půjdeš otevřít, Bex? To je nejspíš on.“

Panebože. Panebože. Tak na tohle opravdu nejsem připravená.

Naoko se sebevědomou lhostejností otevřu dveře a vesele vykřiknu: „Tarquine!“

„Bečky,“ špitne a civí na mě, jako bych byla Tutanchamonův ztracený poklad.

Hrůza. Vypadá stejně vyzáble a podivínsky jako obvykle, pod tvídovým sakem má zašlou zelenou, ručně pletenou vestu a z kapsičky mu čouhají obrovské hodinky s řetízkem. Co naplat, ale patnáctý nejbohatší člověk v Anglii by si snad mohl pořídit aspoň timexy, nemám pravdu?

„Pojď dál,“ vyzvu ho s přemrštěnou srdečností a máchnu rukou jako italský majitel restaurace.

„Ano,“ řekne Tarquin a následuje mě do obývacího pokoje. Zatímco čekám, až se usadí, vládne rozpačité ticho; vlastně mě dost silně znervózňuje, jak se nejisté kymácí uprostřed místnosti. A vtom si uvědomím, že čeká, až si sednu já, a tak se honem vrhnu na pohovku.

„Dáš si nějakou šťávu?“ ptám se zdvořile.

„Na to je trochu brzy,“ odvětí Tarquin s nervózním smíchem.

(Mimochodem, „šťáva“ znamená v tarquínovské hantýrce drink. A kalhoty jsou „lhoťáky“ a… už máte jakousi představu?)

Znovu nastane dusné ticho. Nedokážu se ubránit, aby se mi nevybavovaly otřesné podrobnosti té schůzky, například když se mě pokusil políbit a já jsem prudce uhnula. Zkrátka děs… Zapomeň na to!

„Slyšel jsem, že se stěhuješ do New Yorku,“ odváží se Tarquin s pohledem upřeným na koberec. „Je to pravda?“

„Ano,“ přisvědčím a proti své vůli se usměju. „Mám to v úmyslu.“

„V New Yorku jsem jednou byl,“ poznamená Tarquin. „Nějak mi to nevyhovovalo.“

„To si umím představit,“ prohlásím inteligentně. „Je to tam úplně jiné než ve Skotsku, vid? Mnohem… uspěchanější.“

„Máš pravdu!“ zvolá, jako bych řekla něco nesmírně hlubokomyslného. „Přesně tak. Uspěchané. A tamější lidé jsou tak trochu výstřední. Na můj vkus možná mírně praštění.“

Ve srovnání s kým? Mám chuť se zeptat. Určitě neříkají vodě „há-dvě-ó“ a nezpívají na veřejnosti Wagnera.

Ale to by bylo nezdvořilé. A tak mlčím a on taky mlčí, a když se otevřou dveře, oba vděčně vzhlédneme.

„Ahoj!“ vybafne Suze. „Tak už jsi tady, Tarkie! Poslyš, já teď dojdu pro auto. Tuhle v noci jsem musela zaparkovat pár ulic odtud. Až se vrátím, zatroubím pod oknem a vyrazíme, platí?“

„Jistě,“ přikývne Tarquin. „Počkám tady s Becky.“

„Výborně!“ vyhrknu a pokusím se o nadšený úsměv.

Suze odejde, já se rozpačitě zavrtím a Tarquin si natáhne nohy a se zájem si je prohlíží. Bože, to je utrpení. Je mi protivný i pouhý pohled na něj – a najednou je mi jasné, že musím něco říct hned teď, jinak odjedu do New Yorku a už k tomu nebudu mít příležitost.

„Tarquine,“ spustím a prudce vydechnu. „Něco ti… zkrátka ti musím něco říct. Už se k tomu chystám delší dobu.“

„Ano?“ S trhnutím se napřímí. „O co jde?“ Obezřetně se mi zadívá do očí a mě nervózně dloubne v žaludku. Ale už jsem začala. Musím mu povědět pravdu. Odhrnu si vlasy z čela a zhluboka se nadechnu.

„Ta vesta,“ vyhrknu, „se k tomu saku vůbec nehodí.“

„Aha,“ zarazí se, očividně konsternován. „Vážně ne?“

„Vůbec ne!“ přikývnu s nesmírnou úlevou, že to mám za sebou. „Vlastně je… dost příšerná.“

„Mám si ji sundat?“

„Ano. A sako taky.“

Pomalu si svlékne sako i vestu – a je neuvěřitelné, oč lépe vypadá jen v obyčejné modré košili. Bezmála… normálně! Vtom dostanu nápad.

„Počkej tady!“

Spěchám do své ložnice a popadnu jednu z nákupních tašek na židli. Je v ní svetr, který jsem před několika dny koupila Lukovi k narozeninám, ale zjistila jsem, že přesně takový už má, a tak jsem ho chtěla vrátit.

„Tak!“ prohlásím, když se vrátím do obýváku. „Oblékni si tohle. Je od Paula Smithe.“

Tarquin si přetáhne přes hlavu jednoduchou černou vestu – a je to úžasný rozdíl! Vypadá skoro elegantně.

„Ještě vlasy,“ kriticky si ho prohlížím. „Něco s nimi musíme udělat.“

Deset minut nato je má navlhčené, vyfénované a upravené pomocí tvarovacího gelu. A nevěřili byste, jak se změnil.

„Tarquine, to je paráda!“ vykřiknu – a myslím to vážně. Pořád je hubený a neduživý, ale už nevypadá jako podivín, spíš… tak nějak zajímavě.

„Opravdu?“ řekne, sklopí pohled a prohlíží se. Tváří se kapánek šokované, dost možná, že jsem ho k tomu přerodu přinutila. Ale vtip je v tom, že mi časem poděkuje.

Pod oknem zatroubí auto a oba sebou trhneme.

„Dobře se bav,“ popřeju mu, jako bych byla jeho matka. „Zítra ráno si vlasy navlhči a jednoduše prohrábni prsty.“

„Jasně,“ přikývne Tarquin a zatváří se, jako bych mu právě odrecitovala dlouhý matematický vzorec, který se má naučit zpaměti. „Pokusím se na to nezapomenout. A co ta vesta? Mám ti ji poslat poštou?“

„Nevracej mi ji!“ odporuju. „Je tvoje. Jako dárek.“

„Děkuju,“ řekne. „Jsem… ti moc vděčný, Becky.“ Přistoupí blíž, líbne mě na tvář a já ho v rozpacích poplácám po ruce. Když se za ním zabouchnou dveře, zadoufám, že na té oslavě bude mít štěstí a najde si nějakou upřímnou obdivovatelku. Opravdu by si to zasloužil.

Jakmile Suzino auto zmizí za rohem, jdu si do kuchyně uvařit čaj a přemýšlím, co budu celé odpoledne dělat. Měla jsem v plánu pohnout se svou knihou. Ale jako náhradní program jsem zvolila film Manhattan, který Suze včera nahrála na video, protože to je cenný studijní materiál pro moji cestu. Koneckonců, musím být připravená na všechno, je to tak?

A tu knížku můžu dopsat, až se vrátím z New Yorku, jasně.

Zrovna když dávám kazetu do videopřehrávače, zazvoní telefon,

„Dobrý den,“ pozdraví dívčí hlas. „Omlouvám se, že vyrušuji. Nejste náhodou Becky Bloomwoodová?“

„Ano,“ řeknu a sáhnu pro dálkový ovladač.

„Tady je vaše, ehm, cestovní kancelář,“ pokračuje dívka a odkašle si. „Chtěli jsme jen potvrdit, ve kterém hotelu budete v New Yorku ubytováni.“

„V hotelu Four Seasons.“

„Společně s panem… Lukem Brandonem?“

„Přesně tak.“

„Kolik nocí?“

„Hni… třináct? Nebo čtrnáct? Nevím to přesně.“ Zašilhám na obrazovku, jestli jsem film nepřetočila moc daleko. Určitě k němu nepatří reklama na Walkerovy bramborové lupínky, nebo snad ano?

„Máte rezervovaný pokoj nebo apartmá?“

„Myslím, že apartmá.“

„A jaká je cena za noc?“

„Já… nevím,“ řeknu. „Ale můžu to zjistit…“

„Ne, neobtěžujte se,“ přeruší mě dívka mile. „Už vás nebudu zdržovat. Ať se vám tam líbí.“

„Díky!“ odpovím právě v okamžiku, kdy najdu začátek filmu. „Spolehněte se.“

Položím sluchátko a s mírně zakaboněným výrazem zamířím k pohovce. V cestovní kanceláři by snad měli vědět, kolik stojí noc v hotelu, který nám sami rezervovali. Vždyť to patří k jejich práci, nemám pravdu?

Posadím se, loknu si čaje a čekám, až film začne. Když o tom tak přemítám, ten rozhovor byl dost zvláštní. Proč mi někdo volá jen proto, aby mi položil několik docela banálních otázek?

Ledaže… je ta dívka nová. Nebo si chtěla něco ověřit, nebo…

Ale vzápětí to pustím z hlavy, když místnost naplní první tóny Gershwinovy Rapsodie v modrém a přede mnou se objeví panorama Manhattanu. Zpozorním a fascinovaně sleduju obrazovku. Tak sem tedy jedeme! Za pouhé tři dny se budu procházet mezi mrakodrapy! Už se nemůžu dočkat!

Endwichská banka Pobočka Fulham

3 Fulham Road Londýn SW6 9JH

Slečna

Rebecca Bloomwoodová byt č. 2

4 Burney Road Londýn SW6 8 FD

21. září 2001

Vážená slečno Bloomwoodová! Děkuji Vám za dopis z 19. září.

Nohu jste si nezlomila. Laskavě neprodleně kontaktujte moji kancelář a domluvte si schůzku, na níž bychom prodiskutovali překročení Vašeho úvěrového limitu.

Za tento dopis Vám účtujeme 20 ?.

S pozdravem

John Gavin

vedoucí oddělení pohledávek

ENDWICH – ZÁLEŽÍ NÁM NA VÁS

KRÁLOVSKÉ AEROLINIE ústřední kancelář

Preston House 354 Kingsway Londýn WC2 4TH

Slečna Rebecca Bloomwoodová byt č. 2

4 Burney Road Londýn SW6 8FD

23. září 2001

Vážená Rebecco Bloomwoodová!

Děkuji Vám za dopis z 18. září. S politováním jsem vzala na vědomí, že kvůli našim předpisům trpíte nespavostí a záchvaty úzkosti.

Připouštím, že můžete vážit podstatně méně než, jak se vyjadřujete, „tlustý podnikatel z Antverp, nacpaný koblihami“. Bohužel, Královské aerolinie nemohou přistoupit na zvýšenou hmotnost zavazadla nad povolenou normu 20 kg.

Samozřejmě, můžete zahájit podpisovou kampaň a napsat Cherii Blairové, naše nařízení však zůstanou stejná.

Přejeme Vám šťastnou cestu.

Mary Stevensová

vedoucí péče o zákazníky

Kapitola osma

Fajn. Tak jsem tady. To je to pravé místo pro mě. Pro Ameriku jsem jako stvořená.

Přijeli jsme včera večer, ale tohle město jsem si okamžitě zamilovala. Za prvé, náš hotel je přímo fantastický, samý vápenec a mramor a neuvěřitelně vysoké stropy. Bydlíme v obrovském pokoji s výhledem na Central Park, máme vlastní, dřevem obkládanou šatnu a naprosto úžasnou vanu, která se naplní vodou zhruba za pět vteřin. Všechno je prostorné, přepychové a tak nějak… lepší. Kupříkladu včera večer po příjezdu Luke navrhl, abychom na chvíli zašli do baru na skleničku na dobrou noc – a namouduši, to martini, které mi přinesli, bylo snad největší, jaké jsem kdy viděla. Ani jsem ho nemohla dopít. (Ale nakonec jsem to zvládla. A pak jsem si dala ještě jedno, poněvadž by bylo nevychované, kdybych odmítla.)

Kromě toho jsou všichni neustále úžasně milí a pozorní. Hoteloví zaměstnanci se usmívají doslova na potkání, a když řeknete „děkuji“, odpovídají „rádo se stalo“, což je v Británii nevídané – tam místo zdvořilé odpovědi jen něco zabručí. K mému úžasu mi Lukova matka Elinor, která žije v New Yorku, poslala nádherné květiny na uvítanou a pozvánku na oběd, další kytici jsem dostala od jistého televizního producenta, s nímž se mám sejít ve středu, a koš ovoce od naprosto neznámého člověka, který se na setkání se mnou „nesmírně“ těší!

Chci říct, kdy mi Zelda z Ranní kávy poslala košík ovoce? Am jednou!

Napiju se kávy a blaženě se na Luka usměju. Sedíme v restauraci a dojídáme snídani, po které on odchází na obchodní jednání a já přemítám, co ten den podniknu. První pohovor mám až za pár dnů, takže záleží na mně, jestli zajdu do nějakého muzea nebo se projdu po Central Parku… nebo… nakouknu do jednoho dvou obchodů…

„Přejete si dolít?“ ozve se vedle mě, a když vzhlédnu, usmívá se na mě číšník a nabízí mi konvici s kávou. Už chápete, jak to myslím? Kávu nám nutí donekonečna, jen jsme se posadili ke stolu, a když jsem požádala o pomerančový džus, přinesli mi velikánkou sklenici, vkusně ozdobenou pomerančovou slupkou. A pokud jde o ty výtečné lívance, které jsem před chvílí spořádala… víte, lívance k snídani… to je přece geniální nápad, nemyslíte?

„Hádám, že se chystáš do tělocvičny?“ podotkne Luke a složí Daily Telegraph. Denně čte veškerý tisk, jak americký, tak britský. A to je docela prima, poněvadž si můžu prostudovat svůj horoskop v Daily Worldu.

„Do tělocvičny?“ opáčím nechápavě.

„Domníval jsem se, že tam budeš chodit pravidelně,“ řekne a sáhne pro Financial Times. „Po ránu rozhýbat tělo.“

Už už chci vyhrknout „Nebuď směšný!“, když mě napadne, že jsem něco v tom smyslu možná plácla včera večer. Po tom druhém martini.

Ale to je v pohodě. Klidně půjdu do tělocvičny. Vlastně bude dobře, když si trochu zacvičím. A pak bych se mohla… jít projít, omrknout pár zdejších proslulých budov.

Víte, vím jistě, že jsem někde četla, že obchodní dům Bloomingdale’s je obecně obdivovaný architektonický skvost.

„A co podnikneš pak?“

„Ještě nevím,“ odpovím neurčitě a sleduju, jak číšník klade na sousední stůl talíř francouzských toastů. Hmm, vypadají lákavě. Proč nemáme v Evropě taky takové pochoutky? „Nejspíš si půjdu prohlédnout New York.“

„Ptal jsem se v recepci – v jedenáct vyráží z hotelu průvodce se skupinkou zájemců o pěší prohlídku města. Hoteliér to vřele doporučil.“

„Dobrá,“ přikývnu a napiju se kávy. „Možná bych mohla jít s nimi…“

„Ledaže bys chtěla vyřídit nějaké nákupy?“ dodá Luke a rozloží Timesy. Nevěřícně na něj zírám. Nákupy se přece „nevyřizují“. Vyřizují se jiné záležitosti. Což mě přinutí k zamyšlení. Možná bych na tu prohlídku jít měla – tím bych splnila návštěvu pamětihodností.

„Prohlídka s průvodcem není špatný nápad,“ prohlásím. „Skvělý způsob, jak se seznámit se svým budoucím domovem.“ Rozhlédnu se po jídelně plné elegantně oblečených podnikatelů, upravených žen a diskrétně pobíhajících číšníků. „Představ si, že za pár týdnů tady budeme bydlet. Staneme se pravými Newyorčany!“

„Bečky,“ řekne Luke, odloží noviny a zničehonic se tváří poněkud zachmuřeně. „Chci ti něco říct. Byl to takový zmatek, neměl jsem k tomu příležitost, ale podle mého názoru bys to měla vědět.“

„Fajn,“ přikývnu v očekávání. „O co jde?“

„Přestěhovat se do cizího města je významný krok. Zvlášť do tak výstředního města, jako je New York. Byl jsem tady mnohokrát a pokaždé mě zdejší atmosféra doslova zahltila.“

„Ovšem. Co mi chceš říct?“

„Pokouším se tě upozornit, že bys měla začít opatrně. Neočekávej, že sem přirozeně zapadneš. Tlak a tempo zdejšího života jsou nesmírné, a upřímně řečeno zcela jiné než v Londýně.“

Upřu na něj zmatený pohled.

„Ty snad nejsi přesvědčený, že to tempo zvládnu?“

„To vůbec netvrdím,“ brání se. „Jen říkám, abys město poznávala postupně. Snažila se ho pochopit; pokusila se představit si, jestli bys tady dokázala žít. Třeba se ti zoškliví a dospěješ k rozhodnutí, že se sem přestěhovat nemůžeš. Pochopitelně upřímně doufám, že to tak nedopadne, ale stojí za to se nad tím zamyslet.“

„Jasně,“ řeknu. „Chápu.“

„Uvidíš, jak bude probíhat dnešní den, a večer si o tom ještě popovídáme. Platí?“

„Platí,“ přikývnu a zadumaně dopiju kávu.

Však já Lukovi ukážu, že sem patřím. Předvedu mu, že jsem vlastně rozená Newyorčanka. Zajdu do tělocvičny, pak si objednám nějaký ten zdravý nápoj s pšeničnou vlákninou a potom… třeba někoho zastřelím?

Možná, že pro začátek bohatě postačí tělocvična.

Ve skutečnosti se na ten trénink těším, poněvadž jsem si vloni koupila ve výprodeji parádní cvičební úbor, a tohle je vůbec první příležitost, kdy si ho obléknu! Už dávno jsem chtěla začít cvičit, dokonce jsem si v jednom fitness centru ve Fulhamu vyzvedla přihlášku. Ale pak jsem narazila na opravdu zajímavý článek, kde se psalo, že se dá efektivně zhubnout pouze drobnými pohyby. Například ohýbáním prstů a podobně! A tak jsem se rozhodla, že zkusím spíš tuhle metodu, a za ušetřené peníze jsem si pořídila nové šaty.

Ne, že by se mi tělesné cvičení příčilo nebo tak něco - právě naopak. Pohyb přímo zbožňuju. A jestli mám žít v New Yorku, budu muset chodit do tělocvičny denně, je to tak? Chci říct, že tady je to bezmála povinnost. A nejlepší způsob, jak se aklimatizovat.

Když dospěju ke vchodu do fitness centra, letmo se prohlédnu v prosklených dveřích – a musím se v duchu pochválit. Je všeobecně známo, že Newyorčané jsou štíhlí a v dobré kondici. Ale podle mého názoru vypadám mnohem schopnější než leckterý z těch týpků. Třeba támhleten plešatějící chlápek v šedém triku. Vypadá, jako by v životě nevkročil do tělocvičny!

„Ahoj,“ ozve se. Vzhlédnu a vidím, jak ke mně míří svalovec v přiléhavém černém trikotu. „Já jsem Tony. Jak se daří?“

„Prima, díky,“ usměju se a ledabyle protáhnu podkolenní šlachy v pravé noze. (Aspoň se domnívám, že to jsou šlachy.) „Přišla jsem si trochu zacvičit.“

Nonšalantně vyměním nohu, spojím ruce a natáhnu paže před sebe. Vidím se v zrcadle na opačné straně místnosti a sebekriticky musím přiznat, že vypadám senzačně.

„Cvičíte pravidelně?“ ptá se Tony.

„V tělocvičně ne,“ odpovím, předkloním se a chci se dotknout špiček, ale nakonec si to rozmyslím a opřu se rukama o kolena. „Ale hodně chodím.“

„Výborně!“ rozjaří se Tony. „Na pohyblivém pásu? Nebo děláte orientační běh?“

„Většinou po obchodech.“

„Aha…“ hlesne nejisté.

„Ale často nosím těžké věci,“ vysvětluju. „Znáte to – nákupní tašky a podobně.“

„Jasně,“ přikývne Tony, ale zdá se. Že jsem ho nepřesvědčila. „Takže… chcete ukázat, jak jednotlivé přístroje fungují?“

„To není nutné,“ prohlásím sebevědomě. „Zvládnu to sama.“

Upřímně řečeno, přece nebudu poslouchat, jak mi vysvětluje, co která ta mašina umí, kolik má programů a tak dále? Nejsem žádný idiot, nemám pravdu? Vezmu si z police čistý ručník, dám si ho kolem krku a zamířím k pohyblivému pásu, jehož obsluha by měla být poměrně jednoduchá.

Postavím se na pás a zkoumám tlačítka před sebou. Na panelu bliká nápis „Čas“ a po chvilce zvažování zadám „40 minut“, což mi připadá rozumné. To je průměrná doba procházky, je to tak? Rozsvítí se „program“, a když projdu nabídku, zvolím „Everest“, protože to zní rozhodně lákavěji než „chůze do kopce“. Pak se rozzáří „úroveň“. Hmm. Úroveň. Rozhlédnu se, ale Tonyho nikde nevidím.

Plešatějící chlápek nastoupí na pás vedle mě, a tak se k němu nakloním.

„Promiňte,“ oslovím ho zdvořile, „jakou úroveň si mám podle vás zvolit?“

„Přijde na to,“ odpoví. „Záleží na vaší kondici.“

„No,“ usměju se skromně. „Víte…“

„Já začínám úrovní číslo 5, jestli vám to pomůže,“ pokračuje a vyťuká něco do panelu.

„Prima,“ řeknu. „Děkuju!“

Jestli on má úroveň. 5, tak já musím mít nejmíň 7. Popravdě, jen se podívejte, jak vypadá – a jak vypadám já.

Zadám číslo 7 a stisknu START. Pás se začne pohybovat a já se dám na pochod. To byste nevěřili, jak je to příjemné! Opravdu bych měla chodit cvičit častěji. Nebo ještě lépe – zapsat se do nějakého kursu.

Ale přestože necvičím pravidelně, je vidět, že základní prvky posilování zvládnu bez problémů. Protože tohle mi jde přímo skvěle. Vlastně je to strašně jednoduché. Měla jsem zvolit úroveň –

Tak moment. Ten přístroj se začíná zvedat. A zrychluje. Musím běžet, abych mu stačila.

Což je v pořádku. Chci říct, že to je přece účel cvičení, nemám pravdu? Pěkně svižně si zaběhat. Zatím jo jde, sice jsem kapánek udýchaná, ale to jen znamená, že mi dobře pracuje srdce. A to je skvělé. Pokud ovšem –

Pás se zase naklání, Kristepane. A pohybuje se ještě rychleji. A rychleji.

Tak tohle ne. V obličeji jsem rudá jako rak. V prsou mě píchá. Funím jako velryba a přidržuju se zábradlí. Takhle rychle běžet nedokážu. Musím to monstrum nějak zpomalit.

V zoufalství zapíchnu prst do panelu – ale pás vesele běží dál – a bez varování stoupá ještě výš. To ne. Prosím, tohle ne!

„Zbývající čas: 38 minut“ rozsvítí se na displeji přede mnou. Ještě 38 minut?

Vrhnu pohled napravo. Plešatějící chlapík v pohodě kluše, jako by běžel z kopce. Chci ho oslovit, ale nemůžu otevřít ústa. Nedokážu nic, jen pohybovat nohama, jak nejrychleji umím.

Zničehonic se ke mně otočí – a výraz v jeho tváři se dramaticky změní.

„Slečno? Jste v pořádku?“

Rychle stiskne tlačítko na panelu svého přístroje, a ten se zastaví. Pak seskočí dolů a zmáčkne stejné tlačítko na mém.

Pás zpomalí, vzápětí prudce znehybní, já se zhroutím na zábradlí a lapám po dechu.

„Napijte se,“ radí muž a podá mi plastikový kelímek s vodou.

„Dě-děkuju,“ vypravím ze sebe a s hlasitým funěním se odpotácím z pásu. Plíce mám jako v ohni, a když se zahlédnu v zrcadle na stěně, zjistím, že mám nachově rudý obličej.

„Možná byste toho pro dnešek měla nechat,“ dodá muž a starostlivě si mě prohlíží.

„Ano,“ zachrčím. „Možná… že ano.“ Napiju se vody a snažím se ovládnout dech. „Potíž je nejspíš v tom, že nejsem zvyklá na americké přístroje.“

„Je to možné,“ přikývne. „Někdy umí být nevyzpytatelné. Ovšem tenhle –“ dodá a vesele do něj plácne „ – byl vyrobený v Německu.“

„Jasně,“ vydechnu po chvíli. „Ano. Tak dobře. Děkuju za pomoc.“

„Rádo se stalo,“ odpoví, a když se vyhoupne zpátky na pás, vidím, že se usmívá.

Bože, to byl trapas. Když jsem se osprchovala a převlékla, sešla jsem do hotelové haly, abych se zúčastnila pěší prohlídky města. Už se zdaleka necítím tak sebejistě. Luke má možná pravdu. Třeba se tempu New Yorku nepřizpůsobím. Třeba je to pitomost, že se chci přestěhovat.

Před recepcí se už shromáždil hlouček turistů – většinou mnohem starších než já – a všichni naslouchají nadšenému mladíkovi, který vykládá něco o soše Svobody.

„Ahoj!“ zvolá, když přijdu blíž. „Jdete s námi?“

„Ano, prosím,“ odpovím.

„Vaše jméno?“

„Rebecca Bloomwoodová,“ řeknu a mírně zrudnu, když se ke mně všichni obrátí. „Už jsem platila v recepci.“

„Těší mě, Rebecco,“ pokračuje mladík a něco si od-škrtne na seznamu. „Já jsem Christoph. Vítejte v naší skupince. Máte pohodlné boty?“ Zadívá se na mé střevíčky (jasně fialové, vysoké podpatky, loňský výprodej u Bertieho) – a rozjásaný úsměv je tentam. „Uvědomujete si, že je to tříhodinová prohlídka? A že půjdeme pěšky?“

„Samozřejmě,“ podivím se. „Právě proto jsem si vzala tyhle boty.“

„Ovšem,“ zahučí Christoph po krátké odmlce. „Takže - prima.“ Rozhlédne se. „Myslím, že můžeme vyrazit. Odcházíme!“

Vyjde z hotelu na ulici, a zatímco všichni za ním poslušně rázují po chodníku, já nasadím volnější tempo a zadívám se vzhůru. Je neuvěřitelně průzračný, svěží den a od budov a asfaltu se odráží téměř oslepující sluneční záře. Rozhlížím se a zmocní se mě posvátný úžas. Páni, tohle město je přímo fantastický! Chci říct, samozřejmě jsem věděla, že New York je samý mrakodrap. Ale teprve když stojím na ulici a dívám se nahoru, uvědomím si, jak… inu, jak jsou obrovské. Ohromeně zírám na vrcholky budov tyčících se proti modré obloze, až mě rozbolí krk a zmocní se mě závrať. Zrak mi pomalu sjíždí dolů, jedno poschodí za druhým, až na úroveň výkladních skříní. A zničehonic civím na slova „Prada“ a „Obuv“. Kristepane.

Obuv Prada. Přímo přede mnou. Jenom se tam zběžně mrknu.

Zatímco ostatní rázují dál, spěchám k výloze a oči mi padnou na tmavě hnědé lodičky. Jsou přímo božské. Kolik asi stojí? Víte, možná, že tady jsou boty z Prada fakt levné. Možná bych se měla podívat dovnitř a –

„Rebecco?“

S trhnutím se rozhlížím kolem – a shledám, že moje skupinka je dvacet metrů přede mnou a všichni na mě civí.

„Promiňte,“ omlouvám se a neochotně se odtrhnu od výlohy. „Už jdu.“

„Na nákupy bude čas později,“ ujistí mě Christoph vesele.

„Já vím,“ bezstarostně se zasměju. „Vážně se moc omlouvám.“

„Vůbec nic se nestalo!“

Pochopitelně má pravdu. Na nákupy bude ještě spousta času. Spousta času.

Jasně. Teď se soustředím na výklad.

„Takže, Rebecco,“ obrátí se ke mně Christoph, když se znovu připojím k ostatním. „Právě jsem vysvětloval, že jdeme po 57. ulici na Pátou avenue, nejslavnější třídu v New York City,“

„Výborně!“ přikývnu, „To zní lákavě!“

„Pátá avenue tvoří hranici mezi východní částí města, East Side, a západní, West Side,“ pokračuje Christoph. „Každý, koho zajímá historie, se jistě rád dozví, že…“

Inteligentně přikyvuju a tvářím se, že mě to bůhvíjak zajímá. Ale když znovu vyrazíme, otáčím hlavou doprava a doleva, jako bych sledovala tenisové utkání. Christian Dior, Hermes, Chanel… Tahle ulice je učiněný ráj. Jen kdybychom se na chviličku zastavili, abych se mohla lépe podívat – ale Christoph pochoduje jako horský vůdce a všichni za ním radostně poskakují, aniž by věnovali jediný pohled fantastické podívané, která se jim nabízí. Jsou snad slepí?

„… kde nalezneme dva známé orientační body: Rockefeller Center, které mnozí z vás spojují s bruslením…“

Odbočíme za roh – a srdce mi poskočí vzrušením. Tiffany. Přímo přede mnou je klenotnictví Tiffany’s. Tam prostě musím aspoň nahlédnout. Vždyť to je symbol New Yorku, nemám pravdu? Modré krabičky, bílé stuhy a tamhlety úchvatné stříbrné korálky… Přitočím se k výloze a toužebně si prohlížím vystavené skvosty. Páni. Ten náhrdelník je naprosto úchvatný. A ty hodinky! To by mě zajímalo, kolik taková věcička –

„Hej, zastavte se!“ zahlaholí Christophův hlas. Vzhlédnu a všichni jsou zase nejmíň půl míle daleko. Jak to, že jdou tak rychle? „jste v pořádku, Rebecco?“ volá s poněkud křečovitou žoviálností. „Budete s námi muset držet krok. Máme před sebou ještě pořádný kus cesty!“

„Promiňte,“ omlouvám se a ženu se ke skupince. „Jen jsem nakoukla k Tiffanymu.“ Spiklenecky se zazubím na ženu po svém boku, v očekávání, že úsměv chápavě opětuje. Ale bez zájmu na mě civí a narazí si klobouk do čela.

„Jak jsem říkal,“ pokračuje Christoph, když se zase dáme na pochod, „souřadnicové uspořádání Manhattanu znamená, že…“

A chvíli se skutečně snažím o soustředění. Ale nemá to smysl. Chci říct, vždyť je to pitomost. Tohle je přece Pátá avenue! Kamkoli se podívám, všude je nějaký proslulý obchod. Tady Gucci – a vedle snad největší Gap, jaký jsem v životě viděla… a kristepane, ty věci v tamhleté výloze! Zrovna míjíme Armani Exchange, a nikdo se ani nezastaví…

Chci říct, co se to s těma lidma děje? Jsou to snad absolutní ignoranti?

Jdeme dál a já se snažím zahlédnout alespoň některý z vystavených klobouků v obrovské výkladní skříni, když vtom… panenko skákavá! Tam… tam! Saks Fifth Avenue. Přímo tady, pár metrů ode mne. Jeden z nejznámějších obchodních domů na světě. Poschodí plná oděvů, bot a módních doplňků… A bohudíky, Christoph se umoudří a zastaví se.

„Toto je jedna z nejvýznamnějších newyorských pamětihodností,“ spustí s rozmáchlým gestem. „Mnozí Newyorčané navštěvují tohle unikátní, všeobecně uctívané místo i několikrát týdně. Některé z nich tady však můžeme spatřit denně! Z nedostatku času bohužel jen nahlédneme dovnitř, ale kdo má zájem, může sem kdykoli zajít znovu.“

„Je to stará stavba?“ zajímá se muž se skandinávským přízvukem.

„Budova byla postavena v roce 1879,“ odpoví Christoph, „a architektem je James Renwick.“

No tak, pomyslím si netrpělivě, když padne další dotaz ohledně architektury. Přestaňte s tím. Koho zajímá nějaký architekt? Co je mi po kamenické práci? Nejdůležitější je interiér!

„Chcete jít dovnitř?“ ptá se Christoph. „Samozřejmě!“ zvolám nadšeně a vrhnu se ke vchodu. Teprve když se dotknu rukou dveří, uvědomím si, že za mnou nikdo nejde. Kam se všichni poděli? Nechápavě se otočím, a vidím, že celá skupinka se hrne k velkému kamennému kostelu, před nímž stojí cedule s nápisem Katedrála sv. Patrika. Hm.

Už chápu. Když řekl „unikátní, všeobecně uctívané místo“, měl na mysli… Jasně. Co jiného?

S rukou na dveřích zaváhám, protože se nedokážu rozhodnout. Možná bych do toho kostela měla jít. Třeba bych měla vidět něco z kultury a k Saksovi jít později.

Ale copak to mi pomůže zjistit, zda budu schopna žít v New Yorku nebo ne? Prohlížet nějaký zašlý, otravný kostel?

Vezměte to z jiného pohledu: Kolik milionů kostelů máme v Anglii? A naopak kolik poboček Saks Fifth Avenue?

„Jdete dovnitř?“ naléhá čísi netrpělivý hlas za mnou.

„Ano!“ vyhrknu, definitivně rozhodnutá. „Pochopitelně jdu dovnitř.“

Zatlačím do těžkých dřevěných dveří, téměř ochromena radostným očekáváním. Takové vzrušení jsem naposledy prožívala, když Octagon nově otvíral oddělení značkových „originálů“ a já jakožto držitelka zákaznické karty jsem byla pozvaná na recepci se šampaňským.

Chci říct, že první návštěva ve kterémkoli obchodě je neopakovatelný zážitek. Sotva otevřete dveře, obklopí vás důvěrně známý šum; zaplaví vás naděje; přesvědčení, že to bude nejúžasnější obchod ze všech, kde dostanete všechno, po čem jste odjakživa toužili, a za zázračně nízké ceny. Ale tohle je tisíckrát lepší. Miliónkrát. Protože to není ledajaký obchod, nemám pravdu? Je světově proslulý. A já jsem v něm. Jsem v obchodním domě Saks na Páté avenue v New Yorku. Když pomalu vejdu dovnitř – a dbám, abych se nerozběhla –, připadám si, jako bych šla na rande s holywoodskou filmovou hvězdou.

Projdu oddělením parfumerie, prohlížím si elegantní obložení stěn ve stylu art deco; vysoké, vzdušné stropy; všude květiny. Je to bezkonkurenčně nejúžasnější obchod, v jakém jsem kdy byla. Úplně vzadu jsou starodávné výtahy, které navozují atmosféru filmů s Gary Grantem, a na stolku je hromádka letáků s plánkem obchodního domu. Jeden si vezmu, abych se zorientovala… a nechci tomu uvěřit. Tenhle obchod má deset podlaží.

Deset podlaží. Deset.

Fascinovaně zírám na seznam. Připadám si jako dítě, které se snaží vybrat nějakou sladkost v čokoládovně. Kde mám začít? Jak to provedu? Mám vyjet až do desátého patra? Nebo se vrhnout do přízemí? Kristepane, před očima se mi míhá tolik známých jmen: Anna Sui, Calvin Klein. Kate Spade. Kiehl’s. Pravděpodobně omdlím.

„Promiňte?“ Mé úvahy přeruší čísi hlas, a když se obrátím, spatřím usmívající se dívku se jmenovkou na saku. „Mohu vám nějak poradit?“

„Ehm… ano,“ hlesnu s pohledem upřeným na seznam. „Pokouším se rozhodnout, kde mám začít.“

„Zajímají vás oděvy? Nebo módní doplňky? Boty?“

„Ano,“ přikývnu omámeně. „Obojí. Všechno. Ehm… kabelky,“ plácnu. „Potřebuju novou kabelku!“

Což je pravda. Chci říct, že jsem si kabelky přivezla, ale nová se hodí vždycky, je to tak? Navíc jsem si všimla, že všechny ženy na Manhattanu nosí moderní, výhradně značkové kabelky, takže to je další vhodný způsob, jak se ve městě aklimatizovat.

Dívka se na mě přátelsky usměje.

„Kabelky a módní doplňky jsou tamhle,“ ukáže. „Můžete začít tam a potom vyjet nahoru.“

„Ano,“ přikývnu. „Přesně to udělám. Díky!“

Bože, zbožňuju nákupy v zahraničí. Chci říct, všude to je skvělé, ale výhody nákupů v zahraničí jsou následující:

1. Lze koupit to, co v Británii neseženete.

2. Po návratu domů můžete nenápadně trousit jména známých návrhářů. („Tohle jsem čirou náhodou sehnala v New Yorku.“)

3. Cizí měna se nepočítá, takže můžete s klidným svědomím utrácet.

Fajn. Já vím, že poslední bod není tak úplně objektivní. Někde v hloubi mysli si uvědomuju, že dolary mají velkou váhu a hodnotu. Ale vážně – podívejte se na ty bankovky. Mám jich v kabelce mraky a připadám si, jako bych s sebou nosila bank ze hry monopoly. Včera jsem si koupila u stánku pár časopisů, a když jsem vyndala z peněženky dvacetidolarovku, bylo to jako dětská hra na prodavačku. Je to jakási obdoba pásmové nemoci, přejdete na jinou měnu a najednou vám připadá, že ve skutečnosti nic neutrácíte.

A tak když procházím obrovským oddělením a zkouším si jednu úžasnou kabelku za druhou, na ceny příliš nehledím. Příležitostně otočím cenovku a chabě se pokusím přepočítat částku na skutečné peníze, ale musím se přiznat, že si nepamatuju přesný kurs. A i kdybych si na něj vzpomněla, s matematikou jsem měla vždycky potíže.

Ale vtip je v tom, že na tom nezáleží. Nemusím si dělat starostí, protože tohle je Amerika, a každý ví, že v Americe je levně. To se všeobecně ví, nemám pravdu? Takže v podstatě vycházím z principu, že všechno je výhodná koupě. Jen se podívejte na tu záplavu báječných značkových kabelek. Pravděpodobně stojí o polovinu méně než v Anglii, ne-li o víc!

Nakonec si vyberu přenádhernou koženou kabelku od Kate Spade a odnesu ji k pokladně. Stojí 500 dolarů, což zní závratně – ale »milion lir« nezní o nic povzbudivěji, nemám pravdu? Vždyť je to jen něco kolem 50 pencí.

Když mi prodavačka podává účet, utrousí něco v tom smyslu, že je to možná »dárek«, a já se souhlasně rozzářím.

„Samozřejmě, dárek! V Londýně by nejspíš stála –“

„Gino, jdeš nahoru?“ přeruší mě a obrátí se ke své kolegyni. „Gina vás odvede do sedmého patra,“ oznámí mi s úsměvem.

„Výborně,“ řeknu v mírném zmatku. „Takže… fajn.“

Gina na mě bryskně kývne, po krátkém váhání ji následuju a dumám, co asi je v sedmém patře. Možná doplňkové oddělení pro zákazníky, kteří koupí něco od Kate Spade, a podává se tam šampaňské zdarma!

Teprve když se blížíme do úseku označeného »Balení dárků«, uvědomím si, oč jde. Když jsem řekla dárek, prodavačka si nejspíš myslela, že je to skutečný –

„A jsme tady,“ oznámí Gina vesele. „Firemní taška od Sakse je zdarma – anebo si můžete vybrat z nabízených ozdobných papírů.“

„Jistě!“ řeknu. „Mockrát děkuju. Ačkoli jsem vlastně neměla v úmyslu –“

Ale Gina je pryč a dvě dámy za balicím pultem se na mě už povzbudivě usmívají.

To je kapánek trapas. Co mám dělat?

„Už jste se rozhodla, jaký si přejete papír?“ ptá se starší z žen. „Máme velký výběr stužek a dalších ozdob.“

Vem to čert. Nechám si tu kabelku zabalit. Vždyť to stojí jen 7,50 dolaru – a bude milé, když si po návratu do hotelu něco vybalím.

„Ano!“ přikývnu a úsměv jim oplatím. „Vezmu si stříbrný papír, prosím, a fialovou stuhu… a svazeček stříbrných bobulek.“

Žena sáhne pro papír a zručně se pustí do balení mé kabelky – mnohem úhledněji, než jsem kdy něco zabalila já. A víte, že je to docela příjemné? Možná bych si pokaždé měla nechat zabalit nákup.

„Pro koho je to?“ ptá se žena, otevře lístek a chopí se stříbrného pera.

„Hm… pro Becky,“ odpovím roztržitě. Do oddělení totiž přišlo několik dívek a jejich rozhovor mě zaujal.

„… o padesát procent levnější…“

„… výprodej vzorků…“

„… džínsy Earl…“

„A od koho?“ zjišťuje žena mile.

„Hm… od Becky,“ plácnu bez rozmýšlení. Žena mi věnuje mírně užaslý pohled a já si náhle uvědomím, co jsem řekla. „To je… jiná Becky,“ dodám rozpačitě.

„… výprodej vzorků…“

„… Alexander McQueen, bleděmodré, o osmdesát procent levnější…“

„… výprodej vzorků…“

„… výprodej vzorků…“ Bože, to se nedá vydržet.

„Promiňte,“ obrátím se. „Nechtěla jsem odposlechnout cizí rozhovor, ale ráda bych věděla, co je vlastně výprodej vzorků?“

V oddělení se rozhostí ticho. Všichni na mě čučí, dokonce i žena se stříbrným perem.

„Vy nevíte, co je výprodej vzorků?“ řekne nakonec dívka v koženém saku, jako bych prohlásila, že neznám abecedu.

„No… nevím,“ pípnu a cítím, jak rudnu. „Ne, nevím.“ Dívka pozvedne obočí, sáhne do kabelky, chvíli se v ní prohrabuje a konečně vyndá jakýsi lístek. „Zlato, tohle je výprodej vzorků.“

Vezmu si od ní lístek, a dřív než si přečtu, co je na něm napsáno, zmocní se mě vzrušení.

VÝPRODEJ VZORKŮ Značkové oděvy, sleva 50 –70 % Ralph Lauren, Comme des Garcons, Gucci Kabelky, obuv, pletené zboží, sleva 40-60 % Prada, Fendi, Lagerfeld

„Je to pravda?“ vydechnu konečně a vzhlédnu. „To můžu… já tam můžu jít taky?“

„Jo,“ utrousí dívka. „Je to pravda. Ale trvá to jenom jeden den.“

„Jeden den?“ Zděšeně se mi rozbuší srdce. „Jenom jeden den?“

„Jeden den,“ potvrdí vážně. Rozhlédnu se po ostatních a všichni souhlasně přikyvují.

„Výprodej vzorků je bez varování,“ vysvětluje. „Může proběhnout kdekoli. Ze dne na den.“

„A pak skončí.“

„A musíte počkat na další.“

Těkám pohledem z jedné na druhou, neschopna slova. Připadám si jako badatel, který se dovídá o jakémsi záhadném kočovném kmeni.

„Takže pokud chcete tenhle stihnout,“ pronese dívka v koženém saku a poklepe na lístek, „měla byste si pospíšit.“

V životě jsem z žádného obchodu nevypadla tak rychle. S nákupní taškou od Sakse přitisknutou k boku mávnu na taxík, bez dechu vychrlím na řidiče adresu uvedenou na lístku a zabořím se do sedadla.

Nevím, kam jedeme ani jaké pamětihodnosti míjíme, a je mi to srdečně jedno. Stačí, že vím o výprodeji značkového zboží, nic jiného mě nezajímá.

Zastavíme, zaplatím taxikáři, ujistím se, že mu dám 50% spropitné, aby si nemyslel, že jsem nějaká skrblická anglická turistka-as bušícím srdcem vystoupím. A musím připustit, že na první pohled to vypadá podezřele. Ocitla jsem se v ulici se samými fádními krámky a firmami. Na lístku stojí, že výprodej je v čísle 405, ale když prohlížím vchod po vchodu, ukáže se, že 405 je jen další budova s kancelářemi. Nejsem nakonec na nesprávné adrese? Ujdu ještě kousek, prohlížím si průčelí, ale nikde žádný plakát ani oznámení. Ani nevím, v jaké jsem čtvrti.

Zničehonic si připadám jako naprostý idiot. Nejdřív jsem se měla vypravit na příjemnou pěší prohlídku New Yorku – a co jsem podnikla místo ní? Jedu do jakési pochybné části města, kde mě nejspíš každou chvíli někdo přepadne. Celá ta záležitost je pravděpodobně podvod, pomyslím si roztrpčeně. Jen si to představte: Značkové oděvy se slevou 70 %. Mohlo mě napadnout, že je to příliš pohádkové, než aby to byla pravda –

Tak moment. Jen… okamžíček.

U chodníku zastaví další taxík a vystoupí z něj dívka v šatech ve stylu Miu Miu. Podívá se na papírek v ruce, rázně vykročí ulicí a zajde do čísla 405. Chvíli nato vyjdou za rohem další dvě dívky, a k mému údivu zmizí ve stejném vchodu.

Možná jsem tady přece jen správně.

Opřu se do prosklených dveří, vejdu do zšeřelé haly vybavené plastikovými židlemi a nervózně kývnu na pozdrav vrátnému za přepážkou.

„Promiňte,“ řeknu zdvořile, „hledám –“

„Dvanácté poschodí,“ zahučí znuděně. „Výtahy jsou vzadu.“

Spěchám do zadní části haly, přivolám jednu z postarších zdviží a stisknu tlačítko s číslem 12. Kabinka se pomalu a se skřípotem dá do pohybu – a vzápětí ke mně dolehne tlumený šum, který postupně sílí, jak stoupám nahoru. Výtah zastaví a otevřou se dveře a… Kristepane. To má být fronta?

Ode dveří na vzdáleném konci chodby se táhne řada dívek. Tlačí se kupředu a všechny mají týž dychtivý výraz v očích. Co chvíli někdo vyjde ze dveří s nákupní taškou a tři jiné dívky vejdou dovnitř. A vtom, právě když se zařadím na konec fronty, se ozve zarachocení a nějaká žena otevře dveře jen pár metrů za mnou.

„Další vchod,“ oznámí. „Využijte i tenhle vstup!“

Všechny hlavy v řadě přede mnou se bleskurychle otočí. Chodbou zazní kolektivní zajíknutí – a pak se vzedme vlna dívčích těl a všechny se valí na mě. Rozběhnu se ke dveřím, aby mě nesrazily – a pojednou, mírně rozechvělá, se ocitnu uprostřed rozlehlé místnosti.

Rozhlédnu se, abych se zorientovala. Vidím nekonečnou řadu tyčí s ramínky a šaty, stoly zavalené kabelkami, botami a šátky, jimiž se probírá bezpočet dívek. Zahlédnu pletenou vestu od Ralpha Laurena…, ramínka s úžasnými plášti…, opodál hromadu kabelek Prada… Je to jako splněný sen!

Ze všech stran zní vzrušený a pronikavý hovor, a když se pozorně zaposlouchám, zachytím útržky poznámek.

„Ten musím mít,“ říká jedna z dívek a přiloží si k tělu plášť. „Jednoduše ho musím mít.“

„Fajn. Takže udělám tohle: Těch 450 dolarů, které jsem dneska utratila, převedu na hypotéku,“ zalétne ke mně hlas jiné dívky, jež vychází s kamarádkou ze dveří, obtěžkaná taškami. „Co bude 450 babek za třicet let?“

„Stoprocentní kašmír!“ zvolá jiná. „Vidělas to? A jen za padesát dolarů! Vezmu si hned tři.“

Kochám se pohledem na rozzářenou, rušnou místnost, pozoruju dívky přebíhající z jednoho kouta do druhého, jak se vrhají na zboží, zkoušejí si šátky a odcházejí s náručí plnou nádherných, prvotřídních nových doplňků. A zničehonic mě zaplaví všeobjímající náklonnost, závratné porozumění. Tohle jsou moji lidé. Sem patřím. Konečně jsem nalezla svou mateřskou zemi. Několik hodin poté dorazím v povznesené náladě do hotelu. Vláčím čtyři nákupní tašky a nedokážu ani popsat, jaké úžasné věci jsem ukořistila. Fantastický mléčně bílý kožený plášť, který je mi malinko těsný, ale nepochybuju, že co nevidět shodím pár kil. (A vůbec, kůže je pružná.) Pak skutečně úchvatný sifonový živůtek s pestrobarevným potiskem, stříbrné střevíčky a peněženku! A to všechno mě přišlo jen na 500 dolarů!

A nejen to, setkala jsem se s jednou moc prima dívkou jménem Jodie, od níž jsem se dozvěděla o webové stránce s informacemi o podobných akcích každý den. Každý den! Chci říct, že možnosti jsou nevyčerpatelné! Na výprodeje značkových oděvů můžete chodit celý život!

Pochopitelně… jen teoreticky.

Jdu do našeho pokoje – a když otevřu dveře, vidím, že Luke sedí za stolem a studuje nějaké dokumenty.

„Ahoj!“ vyhrknu udýchaně a složím tašky na obrovskou postel. „Potřebuju si půjčit laptop.“

„Samozřejmě,“ přikývne Luke. „Posluž si.“ Vezme přenosný počítač a podá mi ho. Usadím se na postel, otevřu kryt, prostuduju poznámky, které mi poskytla Jodie, a zadám adresu.

„Jak ses celý den měla?“ zajímá se Luke.

„Přímo skvěle!“ odvětím a netrpělivě stisknu klávesu ENTER. „Podívej se do té modré tašky. Koupila jsem ti pár prima košil.“

„Sžila ses aspoň trochu se zdejším prostředím?“

„Myslím, že ano. Chci říct, hm… to je jen začátek…,“ zamračím se na obrazovku. „Všechno teprve oťukávám.“

„Nic tě tedy nezaskočilo?“

„Hmmm… vlastně ani ne,“ odpovím roztržitě. Ha! Na obrazovce se objevují fotografie. V záhlaví řada cukrovinek a hesla: Je to snadné. Je to móda. Je to New York City! Každý den malý bonbónek.

Označím heslo »Objednávka« a svižně vyplním svoji e-mailovou adresu, když se Luke se starostlivým výrazem zvedne a zamíří ke mně.

„Pověz mi, Becky,“ spustí, „vím, že ti to všechno připadalo nezvyklé a možná i děsivé. Vím, že během jediného dne ses nemohla, řekněme, aklimatizovat. Ale jaký je tvůj první dojem? Myslíš, že by sis na New York zvykla? Domníváš se, že bys tady mohla žít?“

Dopíšu poslední písmeno, kliknu na ZASLAT a zamyšleně k němu vzhlédnu.

„A víš, že pravděpodobně ano?“

HOWSKI A FORLANO

Právníci imigračního úřadu Spojených států

568 E 56th St. New York

Slečna

Rebecca Bloomwoodová byt č. 2

4 Burney Road Londýn SW6 8 FD

28. září 2001

Vážená slečno Bloomwoodová!

Děkujeme Vám za vyplněné imigrační formuláře, k nimž máme následující poznámky.

V oddílu B69, týkajícím se zvláštního nadání, uvádíte: »Jsem velmi dobrá v chemii, zeptejte se kohokoli v Oxfordu. « Oslovili jsme tedy rektora Oxfordské univerzity, avšak ten popřel, že by byl s Vašimi úspěchy v tomto oboru obeznámen.

Stejně tak trenér britských olympijských skokanů do dálky.

Přikládáme nové formuláře a žádáme Vás, abyste je vyplnila znovu.

S pozdravem

Edgar Forlano

Kapitola devátá

Následující dva dny vstřebávám smršť obrazů a zvuků New Yorku. A věřili byste, že některé mě naplnily téměř posvátným obdivem? Kupříkladu přímo v Bloomingdale’s mají malou čokoládovnu! A existuje čtvrť, kde jsou obchody výhradně s obuví.

Je to tak vzrušující, až jsem málem zapomněla, kvůli čemu tady jsem. Ale pak se probudím ve středu ráno, a zmocní se mě mírná nevolnost. Ten den mám totiž první schůzku se dvěma významnými zaměstnanci televizní stanice HLBC a mám z ní docela strach.

Luke musel odejít brzy na nějaké ranní jednání, takže jsem zůstala v posteli sama, popíjím kávu, ulamuju loupák a v duchu se nabádám ke klidu. Hlavní je nepropadnout panice a zachovat rozvahu a pohodu. Luke mě neustále ujišťoval, že to vlastně není skutečný pohovor, ale spíš »oboustranný seznamovací oběd«, jak to nazývá.

Což by bylo v pořádku – až na to, že si nejsem jistá, jestli vůbec chci, aby mě poznali. Upřímně řečeno, nepovažuju to za moc dobrý nápad. Vlastně jsem skálopevně přesvědčena, že kdyby mě skutečně poznali – kdyby například dokázali číst mé myšlenky –, naděje, že seženu práci, by byla prakticky nulová.

Celé dopoledne strávím v pokoji, pročítám Wall Street Journal a sleduji CNN – ale to mě vyděsí ještě víc. Víte, tihle američtí moderátoři jsou absolutní jedničky a vypadají jako ze škatulky. Nikdy se nestane, že by se přebrebtli, nevtipkují a všechno vědí. Dokonce i kdo je irácký ministr obchodu a jaké jsou důsledky globálního oteplování pro Peru. A já si bláhově myslím, že dokážu to, co oni. Nejspíš jsem se zbláznila.

Největší potíž je, že na pořádném pohovoru jsem nebyla celou věčnost. V Ranní kávě nikoho ani nenapadlo, že by se mě měl na něco zeptat, jednoduše jsem mezi ně zapadla. A pokud jde o mou někdejší práci pro Úspory s úspěchem, jen jsem si přátelsky popovídala s šéfredaktorem Philipem, který už mě znal z tiskových konferencí. Takže představa, že bych měla okouzlit dva naprosto cizí lidi, je absurdní.

„Chovej se přirozeně,“ radil mi Luke. Ale to je přece nesmysl. Každému je jasné, že podstatou pohovorů není předvést se takový, jaký jste, ale předstírat, že jste ten, koho na konkrétní práci potřebují. Proto se tomu říká ••technika pohovoru«.

Po příchodu do restaurace, kde se máme setkat, bych nejraději utekla a vzdala se pomyšlení, že zazářím v americké televizi, a místo toho si koupila nové boty. Ale to udělat nemůžu. Prostě to musím přetrpět.

A to je na tom nejhorší. Potí se mi dlaně a nervozitou se mi svírá žaludek, protože mi na tom pohovoru záleží. Nemůžu se ujišťovat, že je mi to lhostejné a nic to pro mě neznamená, jako ve většině jiných případů. Protože tentokrát to je opravdu důležité. Jestli se mi nepodaří získat v New Yorku práci, nebudu tam moct žít. Jestli ten pohovor zvorám a rozkřikne se, že jsem neschopná – je konec. Panebože. Panebože…

Fajn. Koukej se uklidnit, poručím si přísně. Však já to zvládnu. Zvládnu to. A potom se odměním. Z webové stránky Každý den bonbónek mi ráno napsali, že obrovské centrum dekorativní kosmetiky zvané Sephora dnes do čtyř hodin odpoledne pořádá zvláštní prezentaci. Každý zákazník dostane dárek – a když utratíte alespoň 5 0 dolarů, získáte maskaru zdarma!

A je to. Hned se cítím líp, stačí, když si na to vzpomenu. Fajn. Jdi na to. Ukaž jim, co umíš.

Přinutím se otevřít dveře a náhle se ocitnu v přepychové restauraci, všude černý lak, bílé ubrusy a v akváriích barevné rybky.

„Dobré odpoledne,“ přivítá mé vrchní v černém.

„Dobrý den,“ odpovím. „Mám se tady setkat s –“

Do prdele, dočista jsem zapomněla, jak se ti dva jmenují.

Vedeš si skvěle, Becky. To bylo vskutku profesionální.

„Můžete momentík… počkat?“ zablekotám, odvrátím se a polije mě horko. Hledám v kabelce papírek, a už ho mám. Judd Westbrook a Kent Garlandová.

Kent? To je vážně křestní jméno?

„Jsem Rebecca Bloomwoodová,“ sdělím vrchnímu a honem vsunu papírek do kabelky. „Mám se tady sejít s Juddem Westbrookem a Kent Garlandovou z HLBC.“ Zadívá se na seznam a ledově se usměje. „Ano. Už jsou tady.“

Zhluboka se nadechnu a následuju ho ke stolu – a už je vidím. Světlovlasá žena v bezovém kalhotovém kostýmu a muž s ostře řezanými rysy, v dokonalém černém obleku a šedozelené kravatě. Potlačím nutkání prchnout a přistoupím k nim se sebejistým úsměvem a nataženou rukou. Oba vzhlédnou a chvíli ani jeden nepromluví – a mně bleskne hlavou, že jsem porušila nějaké zásadní pravidlo společenského chování. Chci říct, že v Americe si lidi taky podávají ruce, nemám pravdu? Neměla jsem je políbit? Nebo se uklonit?

Světlovlasá žena naštěstí vstává a srdečně mi stiskne ruku.

„Bečky!“ zvolá. „Nesmírně mě těší, že vás poznávám. Jsem Kent Garlandová.“

„Judd Westbrook,“ představí se muž a upře na mě hluboko posazené oči. „jsem moc rád, že vás poznávám.“

„Já taky!“ vyhrknu. „Mockrát děkuju za ty nádherné květiny!“

„Není zač,“ odvětí Judd a odsune mi židli. „Potěšení je na naší straně.“

„Obrovské potěšení,“ dodá Kent. Nastane vyčkávavé ticho.

„Pro mě to je taky velké potěšení,“ papouškuju. „Je to absolutně… báječné.“

Zatím to jde. Dokud se budeme navzájem ujišťovat, jaké je to potěšení, povedu si dobře. Opatrně postavím kabelku na zem a vedle složím výtisky Financial Timesů a Wall Street Journalu. Pomýšlela jsem i na jistý čínský deník, ale usoudila jsem, že by to přece jen bylo příliš.

„Přejete si něco k pití?“ ptá se číšník, který stanul nade mnou.

„Ach ano!“ Nervózně se rozhlédnu, abych zjistila, co si objednali ostatní. Před Kent a Juddem stojí vysoké sklenice, pravděpodobně s ginem a tonikem, a tak si dám totéž. „Gin a tonik, prosím.“

Popravdě mám pocit, že to potřebuju, abych se uvolnila. Když otevřu jídelní lístek, jak judd, tak Kent mě pozorují s ostražitým zájmem, jako by se domnívali, že mi zničehonic vyroste na hlavě roh nebo tak něco.

„Viděli jsme váš videozáznam,“ spustí Kent a nakloní se dopředu. „Udělal na nás velký dojem.“

„Vážně?“ podivím se – a vtom si uvědomím, že bych neměla dávat najevo takový úžas. „Vážně?“ opakuji o poznání lhostejněji. „Víte, já jsem na ten pořad poměrně hrdá…“

„Jak možná víte, Rebecco, vysíláme pořad zvaný Moderní spotřebitel,“ pokračuje Kent. „Zatím nemáme blok s osobními financemi, ale rádi bychom zahájili podobnou poradnu, jakou děláte vy v Británii.“ Pohlédne na Judda, který souhlasně přikývne.

„Je zřejmé, že osobní finance jsou vaším velkým koníčkem,“ podotkne.

„Aha,“ hlesnu, vyvedená z konceptu. „Tady…“

„Vyzařuje to z vaší práce,“ tvrdí s přesvědčením. „Stejně tak z vašeho obchvatného manévru, s nímž přistupujete k danému subjektu.“

Obchvatný manévr?

„Jste zcela výjimečný zjev, Rebecco,“ pokračuje Kent. „Mladá, přístupná, okouzlující dívka s vysokou úrovní znalostí, přesvědčená o tom, co říká…“

„Jste inspirací pro všechny finančně zainteresované lidi,“ souhlasí Judd.

„Nejvíce ze všeho obdivujeme trpělivost, s jakou s těmi lidmi jednáte.“

„Jakou jim projevujete účast…“

„… a ten váš jednoduchý styl!“ jásá Kent a pozorně se na mě zadívá. „Jak to dokážete?“

„Ehm… znáte to! Myslím, že to přijde tak nějak samo…“ Číšník přede mě postaví drink a já se po něm vděčně vrhnu. „Na zdraví!“ prohlásím a pozvednu skleničku.

„Na zdraví!“ opakuje Kent. „Už jste si vybrala, Rebecco?“

„Samozřejmě!“ odpovím a honem přelétnu očima jídelní lístek. „Mořského okouna, prosím, a zeleninový salát.“ Rozhlédnu se po ostatních. „Objednáme si společně česnekový chléb?“

„Já nejím obiloviny,“ omlouvá se Judd zdvořile.

„Ovšem,“ přikývnu. „A vy, Kent?“

„Já přes týden nejím uhlovodanovou stravu,“ vysvětluje laskavě. „Ale vy se neomezujte. Jsem přesvědčená, že je výtečný!“

„Ne, to je v pořádku,“ řeknu honem. „Dám si samotného mořského okouna.“

Do háje, jak jsem mohla být tak pitomá? Na Manhattanu se pochopitelně česnekový chléb nejí. „A k pití?“ ptá se číšník.

„Ehm…“ znovu se rozhlédnu po svých společnících. „Já nevím. Třeba Sauvignon Blanc? Co si objednáte vy?“

„To zní lákavě,“ souhlasí Kent přátelsky a já s úlevou vydechnu. „Pro mě ještě jednu sodovou vodu.“

„Pro mě také,“ připojí se Judd.

Sodovou vodu? Oni pijí jenom sodovou vodu?

„Já si dám taky vodu,“ pospíším si. „Nemusím mít víno. To mě jenom tak napadlo. Víte –“

„Ne!“ přeruší mě Kent. „Objednejte si, na co máte chuť.“ Usměje se na číšníka. „Láhev Sauvignon Blanc, prosím, pro našeho hosta.“

„Vážně…“ začervenám se.

„Rebecco,“ dodá Kent a s úsměvem zvedne ruku. „Cokoli, co vám udělá radost.“

Skvělý. Teď si myslí, že jsem beznadějná notorická. Že nepřežiju seznamovací oběd bez alkoholu.

Nedá se nic dělat. Už to nezměním. A bude to v pohodě. Vypiju jen jednu skleničku. Jednu – a konec.

A přesně to jsem měla v úmyslu. Vypít jednu skleničku a dost.

Ale potíž je v tom, že pokaždé, když ji vyprázdním, přitočí se ke stolu číšník a znovu mi dolije, a já víno zase vypiju. Kromě toho by vypadalo kapánek nevděčně, že jsem si objednala celou láhev a nechala ji skoro plnou.

Takže výsledkem je, že než dojíme oběd, cítím, že jsem docela… dal by se použít výraz »opilá«. Nebo »líznutá«. Ale o nic nejde, protože se náramně dobře bavíme a já jsem úžasně duchaplná. Nejspíš proto, že mě nervozita už dávno opustila. Vylíčila jsem jim spoustu legračních příhod, které se odehrávají za scénou Ranní kávy, a oni pozorně poslouchají a tvrdí, že je to všechno »poněkud fascinující«.

„Vy Britové jste úplně jiní než my,“ prohlásí Kent zamyšleně, když dokončím vyprávění o tom, jak kameraman David přišel do studia tak opilý, že se skácel uprostřed záběru a omylem natočil, jak se Emma šťourá v nose. Páni, to byla psina. Neubráním se smíchu, kdykoli si na to vzpomenu.

„Britský humor jednoduše zbožňujeme,“ pronese Judd a upřeně se na mě dívá, jako by očekával nějaký vtip.

Fajn. Tak honem. Vzpomeň si na něco veselého. Britský humor. Hm… Monty Python? Victor Meldrew?

„Já tomu nemůžu u-vě-řit!“ zahýkám. „Hm… tady je Tadyman.“ Chrochtavě se rozesměju a judd a Kent si vymění zmatené pohledy.

Vzápětí nám číšník přinese kávu. Lépe řečeno, já mám kávu, Kent čaj English Breakfast a Judd si objednal jakýsi podivný bylinkový lektvar, o jehož přípravu požádal číšníka.

„Já čaj miluju,“ svěří se Kent a věnuje mi přátelský úsměv. „Je tak uklidňující. Rebecco, slyšela jsem, že v Anglii máte zvyk otočit čajovou konvicí třikrát proti směru hodinových ručiček, aby se zahnali ďáblové. Je to pravda? Nebo je to proti směru?“

Otočit konvicí? V životě jsem neslyšela, že by někdo točil zatracenou čajovou konvicí.

„Ehm… zkusím si vzpomenout.“

Zadumaně svraštím čelo a usilovně vzpomínám, kdy jsem naposledy pila čaj z konvice. Ale jediné, co se mi vybaví, je Suze, jak dává do hrnku nálevový sáček, přičemž zuby roztrhne obal od KitKat.

„Myslím, že je to proti směru,“ usoudím konečně. „Protože staré přísloví říká: »Ďábel, ten obchází po směru hodinových ručiček…, avšak proti směru nevykročí. «„

Co to, krucinál, melu? A proč jsem zčistajasna nasadila skotský přizvuk?

Kristepane, moc piju.

„Fascinující!“ vydechne Kent a usrkne čaje. „Zbožňuju tyhle staré bizarní britské zvyky. Znáte nějaké další?“

„Samozřejmě,“ rozzářím se. „Znám jich fůru!“

Tak dost, Becky. Okamžitě přestaň.

„Například máme takový velmi starý zvyk, zvaný… zvaný… otáčení rohlíku.“

„Opravdu?“ podiví se Kent. „O tom jsem nikdy neslyšela.“

„Ale ovšem,“ přikývnu samozřejmě. „Takže… vezmete rohlík…“ popadnu jeden z košíčku kolemjdoucího číšníka. „A… otáčíte ho nad hlavou. Takhle. A přitom recitujete… krátkou říkanku…“

Do vlasů se mi sypou drobky a nemohu přijít na rým na slovo rohlík, tak loupák položím na stůl a napiju se kávy. „Dělají to v Cornwallu,“ dodám.

„Skutečně?“ ujišťuje se judd se zájmem. „Moje babička pochází z Cornwallu. Musím se jí na to zeptat.“

„Jen v některých oblastech Cornwallu,“ vysvětluju. „Je to velmi vzácný zvyk.“

Judd a Kent se na sebe užasle podívají – a pak oba vybuchnou smíchy.

„Ten váš britský humor!“ potřásá hlavou Kent. „Je tak osvěžující.“

V první chvíli nevím, jak mám zareagovat, ale potom se taky rozesměju. Páni, to je paráda. Báječně si spolu rozumíme. Vtom se Kent rozjasní obličej.

„Rebecco, něco jsem vám chtěla sdělit. Ráda bych vám nabídla jistou výjimečnou příležitost. Nevím, jaké máte plány na dnešní odpoledne. Ale získala jsem vstupenku… na…“

Pro větší efekt se odmlčí a já jí vzrušeně visím na rtech. Pozvánka na výprodej vzorků od Gucciho! Nic jiného to být nemůže!

„… výroční konferenci Společnosti finančníků,“ dokončí pyšně.

Několik vteřin se nevzmůžu na slovo.

„Opravdu?“ vypravím ze sebe nakonec o poznání vyšším hlasem než obvykle. „Vy… to nemyslíte vážně!“

Jsem zvědavá, jak se z toho vykroutím.

„Já to věděla!“ rozjaří se Kent. „Tušila jsem, že vám udělám radost. Takže jestli nemáte na odpoledne jiný program…“

Ale já mám jiný program! Chci zavřísknout. Jdu do Sophory pro maskaru zdarma!

„Referát přednesou někteří význační delegáti,“ přisadí si Judd. „Například Bert Frankel.“

V životě jsem o zatraceným Bertu Frankelovi neslyšela.

„Mám tu vstupenku u sebe…“ pokračuje Kent a natáhne se pro kabelku. „To je smůla!“ zvolám lítostivě. „Protože jsem si na odpoledne naplánovala… prohlídku Guggenheimova muzea.“

Fuj, to se mi ulevilo. Kulturu nikdo nezpochybní.

„Opravdu?“ ujišťuje se Kent zklamaně. „Nemohlo by to počkat do zítřka?“

„Obávám se, že ne,“ zavrtím hlavou. „Existuje jistý exponát, který toužím spatřit už od… od svých šesti let.“

„Neříkejte!“ žasne Kent a rozšíří se jí oči.

„Ano,“ dychtivě se k ní nakloním. „Od té doby, co jsem viděla tu fotografii v babiččině publikaci o umění, toužila jsem se podívat do New Yorku a vidět to umělecké dílo na vlastní oči. A teď, když jsem tady…, už se nemohu dočkat. Doufám, že to chápete…“

„Samozřejmě!“ přikývne Kent. „Chápeme. To je ale dojemný příběh!“ Vymění si zaujatý pohled s Juddem a já se skromně usměju. „O který exponát jde?“

Civím na ni a usmívám se od ucha k uchu. Fajn. Tak honem, mysli! Guggenheim. Moderní umění? Sochy?

Moderní umění zrovna není můj šálek čaje. Kéž bych se mohla poradit s přítelem na telefonu.

„Víte…, raději si to nechám pro sebe,“ plácnu konečně. „Umělecký vkus považuju za… úzce soukromou záležitost.“

„Ach,“ hlesne Kent a zatváří se mírně zaskočeně. „Neměla jsem v úmyslu vyzvídat –“

„Kent,“ přeruší ji Judd a znovu pohlédne na hodinky. „Vážně už musíme –“

„Máš pravdu,“ přitaká Kent. Napije se čaje a zvedne se. „Omlouváme se, Rebecco, ale ve 2.30 máme nějaké jednání. Bylo to vážně moc milé setkání.“

„Jasně,“ řeknu. „Žádný problém.“

Nejisté se postavím a vyjdu za nimi z restaurace. Když míjím kyblíček na víno, s mírným zděšením si uvědomím, že jsem vypila celou láhev sama. Bože, to je trapas. Ale doufejme, že si toho nikdo nevšiml.

Vyjdeme z restaurace a Judd mávne na taxík.

„Moc mě těšilo, Rebecco,“ usměje se. „Budeme jednat s naším vedoucím produkce a… zůstaneme v kontaktu. Ať se vám líbí v muzeu!“

„Samozřejmě!“ přikývnu a potřesu si s oběma pravicí. „A mockrát děkuju!“

Cekám, až odejdou, ale oni stojí na místě a čekají, až já odjedu. Nastoupím tedy do taxíku (přitom lehce škobrtnu), nakloním se dopředu a zřetelně řidiče požádám: „Do Guggenheimova muzea, prosím.“

Auto vystřelí od chodníku a já ještě vesele mávám Juddovi a Kent, dokud mi nezmizí z dohledu. Myslím, že schůzka probíhala vcelku úspěšně. Snad s výjimkou té žertovné historky o Rorym a slepeckém psu… A když jsem zakopla cestou na záchod. Ale to se přece může stát každému, nemám pravdu?Počkám, až urazíme jeden dva bloky a pak se znovu nakloním dopředu.

„Promiňte,“ oslovím řidiče, „rozmyslela jsem si to. Můžeme jet do SoHo?“

Chlapík se otočí a nesouhlasně se na mě zaškaredí.

„Vy chcete do SoHo? A co Guggenheim?“

„Ehm… zajdu tam později.“

„Později?“ opakuje řidič. „Guggenheima byste neměla uspěchat. Je to moc prima muzeum. Samý Picasso, Kandinsky. To si nenechte ujít.“

„Nenechám! Namouduši, slibuju. Ale nemohli bychom jet raději do SoHo? Prosím!“

Rozhostí se ticho.

„Tak dobře,“ míní řidič konečně a potřásá hlavou. „Jak chcete.“ Otočí vůz do protisměru a já mrknu na hodinky: 2.40. Mám fůru času. Výborně.

Spokojeně se zabořím do sedadla a zadívám se z okénka na modrou oblohu. Božínku, není to nádhera? Svištím žlutým taxíkem po New Yorku, v obličeji šťastný úsměv, posílený láhví vína. Vážně mám dojem, že v tomhle městě zapouštím kořeny. Vím, že jsem tady teprve třetí den, ale skutečně mám pocit, jako bych se tady narodila. Dokonce jsem pochytila i leccos ze zdejší hantýrky. Včera jsem se kupříkladu pochvalně vyjádřila o sukni – prohlásila jsem, že je „sladká“! Zastavíme na přechodu pro chodce a já se se zájmem otočím, abych zjistila, kde přibližně jsme, a vzápětí strnu hrůzou.

Spatřím totiž Kent s Juddem. Stojí přímo před námi. Přecházejí silnici, Kent něco živě vysvětluje a Judd přikyvuje. Do háje! Kristepane. Honem, musím se schovat.

S bušícím srdcem se přikrčím a pokouším se skrýt za hradbu z Wall Street Journal. Pozdě. Kent mě zahlédla. V údivu jí poklesne čelist a vrhne se ke mně. Zaťuká na okénko, energicky pohybuje rty a naléhavě gestikuluje.

„Rebecco! Jedete špatným směrem!“ křičí, když stáhnu okénko. „Guggenheimovo muzeum je na opačnou stranu!“

„Vážně?“ podivím se šokované. „Kristepane. Jak se to mohlo stát?“

„Povězte řidiči, ať se otočí! Zdejší taxikáři jsou příšerní. Vůbec se ve městě nevyznají!“ Zaklepe na přední okno. „Gug-gen-heim!“ artikuluje, jako by hovořila s naprostým idiotem. „Na 89. ulici! A pospěšte si! Tato žena čeká na návštěvu Guggenheimova muzea od svých šesti let!“

„Chcete, abych jel do Guggenheima?“ ptá se řidič a šlehne po mně očima.

„Hm… ano!“ vyhrknu a vyhýbám se jeho pohledu. „Vždyť jsem to říkala! Do Guggenheimova muzea!“

Chlapík polohlasně zakleje a se skřípěním brzd obrátí vůz. Zamávám Kent, která chápavě naznačuje cosi v tom smyslu, že řidič je »vymaštěnej idiot«.

Znovu zamíříme na sever. Několik minut se neodvažuju promluvit. Jen sleduju, jak kolem nás letí ulice: 34., 35… Jsme téměř na 33. a neustále se vzdalujeme od SoHo, Sephory a mé maskary…

„Promiňte,“ odvážím se a omluvně si odkašlu. „Víte…“

„Co je?“ odsekne řidič a výhružně si mě změří.

„Zrovna… jsem si vzpomněla, že se musím sejít se svou tetičkou v… v…“

„V SoHo. Vy chcete jet do SoHo.“

Setká se s mým pohledem ve zpětném zrcátku a já zkroušeně přikývnu. Když prudce stočí auto do protisměru, smýknu sebou na sedadle a narazím hlavou do okna.

„Hej, vy na zadním sedadle!“ zvolá popuzený hlas, při němž vyplašeně nadskočím. „Dbejte na předpisy! Jde o vaši bezpečnost! Zapněte si pás!“

„Jasně,“ zahučím zahanbeně. „Omlouvám se. Namouduši. Už to víckrát neudělám.“ Nemotorně si zapnu bezpečnostní pás a ve zpětném zrcátku spatřím řidičův pohled.

„To bylo nahrané upozornění,“ upozorníme posměšně. „Mluvíte s magnetofonem.“

Já to věděla.

Konečně dorazíme do Sephory na Broadwayi a já vrazím řidiči do ruky hrst bankovek. (Spropitné 100 % je vzhledem k okolnostem rozumné.) Když vystupuju, pozorně si mě prohlíží.

„Vy jste něco pila, madam?“

„Ne,“ odtuším důstojně. „Vlastně… ano. Ale jen skleničku vína k obědu.“

Muž zakroutí hlavou a odjede a já nejistým krokem zamířím do Sephory. Upřímně řečeno, kapánek se mi motá hlava. A když otevřu dveře, vyloženě se o mě pokouší závrať. Kristepane. Je to tady nesrovnatelně lepší, než jsem očekávala.

Z reproduktorů duní hudba, pod bodovými reflektory pobíhají dívky a prodavači v módních černých rolácích, se sluchátky na uších, jim podávají dárkové balíčky. Okouzleně se rozhlížím kolem sebe. V životě jsem neviděla tolik přípravků dekorativní kosmetiky najednou. Nekonečné řady rtěnek a laků na nehty, a snad ve všech barevných odstínech. A tamhle jsou malé stoličky, kam si můžete sednout a všechno vyzkoušet. Zdarma jsou k dispozici vatové tamponky a odlakovače. Tohle je… jednoduše ráj.

Vezmu si dárkový balíček a prohlížím si ho. Je na něm vytištěno něco jako slib Sephory: »Veškeré aspekty krásy nás spojují a dodávají životu líbeznou příchuť. «

A víte, že je to pravda pravdoucí? Vlastně to je úžasně moudré a… hluboce dojímavé, až mi to málem vžene slzy do očí.

„Jste v pořádku, slečno?“ zvědavě na mě civí chlápek se sluchátkem a já, ještě omámená, vzhlédnu.

„Jen jsem si četla slib Sephory. Je tak… tak nádherný!“

„Hm… Prima,“ odtuší a věnuje mi nejistý pohled. „Přeji hezký den.“

Přikývnu a pak se vrhnu k řadě lahviček s lakem na nehty, pojmenovaných například Vesmírná inteligence nebo Průzračný sen. Při pohledu na závratnou nabídku mě zaplaví vlna emocí. Ty lahvičky ke mně promlouvají. Říkají mi, že když si nalakuju nehty tou pravou barvou, všechno bude zničehonic dávat smysl a můj život získá nový rozměr.

Jak je možné, že jsem si to neuvědomila dřív? Proč?

Sáhnu pro Průzračný sen a dám lahvičku do košíku, na jehož dně se skví nápis: „Udělejte si radost – stojíte za to.“

Já za to stojím, pomyslím si otupěle. Zasloužím si aromatické svíčky, cestovní zrcátko i jakousi »lešticí mast«, ať je to cokoli. Zatímco bezstarostně plním nákupní košík, nejasně si uvědomuju, že něco zvoní, nebo spíš bublavě vrní – a pojednou mi dojde, že to je můj mobilní telefon.

„Ahoj!“ řeknu a přiložím si přístroj k uchu. „Kdo je to?“

„Ahoj, to jsem já,“ ohlásí se Luke. „Slyšel jsem, že tvůj seznamovací oběd dopadl dobře.“

„Opravdu?“ vyhrknu překvapeně. „Kdes to slyšel?“

„Před chvílí jsem mluvil s někým z televizní stanice HLBC. Očividně jsi na ně zapůsobila. Prý jsi byla velmi zábavná.“

„Páni!“ uklouzne mi, mírně se zakymácím a musím se zachytit pultu, abych neztratila rovnováhu. „Víš jistě, že to říkali?“

„Naprosto jistě. Prý jsi byla okouzlující a kulturní…, a potom jsi dokonce odjela taxíkem do Guggenheimova muzea.“

„To je pravda,“ přisvědčím a sáhnu pro kelímek s mandarínkovým balzámem na rty. „Posadili mě do taxíku.“

„Ano. A nesmírně je zaujal ten tvůj dětský sen,“ pokračuje Luke. „Kent z toho byla v sedmém nebi.“

„Opravdu?“ utrousím roztržitě. „To je dobře.“

„Samozřejmě.“ Luke se odmlčí, „jenom mě poněkud udivuje, že ráno ses o Guggenheimově muzeu nezmiňovala. Vlastně… nikdy ses o něm nezmiňovala. Vzhledem k tomu, že po tom toužíš od svých šesti let…“

V jeho hlase zaslechnu pobavený tón a zpozorním. Vypadá to, že mi zavolal jen proto, aby si ze mě dělal legraci, je to tak?

„Já že jsem nikdy nemluvila o Guggenheimově muzeu?“ podivím se nevinně a přihodím do košíku balzám na rty. „To je zvláštní.“

„Že ano?“ přitaká Luke. „Nanejvýš podivné. Takže teď jsi v muzeu?“

To mi dělá schválně.

Chvíli mlčím. Lukovi přece nemohu přiznat, že jsem zase vyrazila na nákupy. Ne poté, co si mě celý večer dobíral kvůli mé takzvané pěší prohlídce města s průvodcem. Jistě. Fajn, vím, že deset minut z tříhodinového pochodu se téměř nepočítá – ale něco jsem viděla, je to tak? Chci říct, došla jsem k Saksovi, nebo snad ne?

„Ano,“ odpovím vzdorně. „Přesně tak. V muzeu.“

Což je svým způsobem pravda. Až tady skončím, klidně tam můžu zajít.

„Výborně!“ řekne Luke. „Jakou sbírku si právě prohlížíš?

Kristepane, zmlkni.

„Co se děje?“ řeknu a nečekaně zvýším hlas. „Promiň, neuvědomila jsem si to! Luku, musím vypnout mobil. Napomíná mě… hm… nějaký správce nebo kdo. Nashle později.“

„V šest v baru Royalton,“ připomene. „Seznámím tě se svým novým společníkem Michaelem. Už se těším, až mí vylíčíš, cos dělala celé odpoledne.“

Kapitola desátá

Poněkud dotčeně uložím telefon do kabelky. Hm. Však já mu ukážu. Okamžitě vyrazím do Guggenheimova muzea. Ihned. Jen co si koupím oční stíny a vyzvednu maskaru zdarma.

S nákupním košíkem přetékajícím báječnými drobnostmi spěchám k pokladně, podepíšu účet, aniž si ho prohlédnu, a vyjdu na rušnou ulici. Výborně. Je 3.30, tedy dost času, abych stihla muzeum a trochu se kulturně vzdělala. Skvělé. A víte co? Vlastně se na to docela těším.

Stanu na obrubníku a zvednu ruku, abych mávla na taxík, když vtom mě upoutá přepychová, všemi barvami hýřící výkladní skříň obchodu zvaného Papírnictví u Kačenky. Mimoděk, proti mé vůli, mi klesne ruka a pomalu se blížím k výloze. To je nádhera! Tolik druhů dárkového papíru s mramorovým potiskem! A ta ozdobná krabička. A stuha s droboučkými korálky…

Fajn. Udělám to takhle: Juknu dovnitř a chviličku se tam porozhlédnu. Jen pět minut. A potom pojedu rovnou do Guggenheimova muzea.

Opřu se do dveří, vejdu dovnitř a pustím se do prohlídky vystaveného zboží. Obdivuju vkusně naaranžované, překrásné balicí papíry, zdobené sušenými květy, lýkem z raffie a stuhami, alba na fotografie, krabice skvostného dopisního papíru a… panenko skákavá! Ta blahopřání!

Už chápete? Právě díky podobným detailům je New York absolutně výjimečný. Žádné fádní kartičky s nápisem Vše nejlepší k narozeninám, ale ručně vyrobené vzory se třpytivými květinami, vtipnými kolážemi a sdělením typu Blahopřejeme k adoptování dvojčat! Nebo Upřímně nás mrzí, že jste se rozešli!

Fascinovaně procházím uličkami. Musím mít alespoň něco, umíním si v duchu. Třeba tenhle prima rozkládací hrad, na jehož vlajce stojí: Tvůj zrekonstruovaný byt je báječný! Chci říct, že sice neznám nikoho, kdo by rekonstruoval byt, ale to blahopřání můžu použít, až se máma rozhodne vytapetovat předsíň. A tohle, s trávníkem z krepového papíru a nápisem Srdečný dík nejúžasnějšímu tenisovému trenérovi na světě! Poněvadž příští léto mám v úmyslu začít chodit na tenis, poděkovat trenérovi je přece slušnost, nemám pravdu?

Přidám pár dalších blahopřání a přemístím se do oddělení Pozvánky. A věřili byste, že jsou ještě nápaditější? Místo nicneříkajícího oznámení Oslava na nich stojí kupříkladu Poobědváme v klubu! Nebo Zveme vás na přátelskou večeři s pizzou!

Myslím, že bych jich měla pár koupit. Kdybych to neudělala, bylo by to neprozřetelné. Chci říct, že Suze a já určitě někdy uspořádáme oslavu s pizzou – proč ne? A podobné pozvánky se v Británii neprodávají. Jsou tak sladké, s okraji lemovanými třpytivými porcemi pizzy. Odpočítám deset pozvánek a složím je do košíku k blahopřáním, přidám několik archů ozdobného papíru s červenými a bílými proužky, kterému nedokážu odolat, a zamířím k pokladně. Zatímco prodavačka přejíždí kódy na zboží, rozhlížím se po obchodě a dumám, jestli jsem na něco nezapomněla – a vzpamatuju se, teprve když mi oznámí celkovou částku. Tolik? Za pár kartiček?

Chvíli zvažuju, zda je opravdu potřebuju všechny. Třeba tuhle: Příjemnou inventuru, šéfe!

Jenomže každá z nich se mi jednou bude hodit, nemám pravdu? A jestli budu bydlet v New Yorku, musím si zvyknout na rozesílání drahých blahopřání, takže je to jistý způsob aklimatizace.

A mimoto – jaký má smysl nový úvěrový limit na kreditních kartách, když ho nevyužiju? Přesně tak. A vůbec, tenhle nákup můžu zanést do kategorie »nevyhnutelné obchodní výdaje«.

Když vzhlédnu od podepsaného účtu, před nabídkou vizitek zpozoruji dívku v džínsech a klobouku, která mi připadá povědomá. Pozorně si ji prohlédnu – a už si vzpomínám!

„Ahoj!“ pozdravím ji s přátelským úsměvem. „Neviděly jsme se včera na výprodeji vzorků? Vybrala jste si tam něco?“

Ale ona se místo odpovědi honem odvrátí a zahučí „Promiňte“. A k mému úžasu má britský přízvuk. To je strašně nezdvořilé, nemyslíte? Ignorovat rodáka na cizí půdě… Není divu, že se o Britech tvrdí, že jsou nafoukaní.

Výborně. A teď vyrazím do Guggenheimova muzea. Když vyjdu z Papírnictví u Kačenky, nevím, kam se mám postavit, abych mávla na taxík ve správném směru, a tak se zastavím a uvažuju, kde je sever. Ulicí se něco zableskne a já zvednu hlavu k obloze, jestli se neschyluje k bouřce. Ale obloha je bez jediného mráčku a zdá se, že nikdo jiný si ničeho nevšiml. Třeba je to jedna z těch typicky newyorských záležitostí, jako pára stoupající z chodníku.

A vůbec. Soustřeď se. Guggenheim.

„Promiňte?“ zastavím kolemjdoucí ženu. „Kterým směrem je Guggenheim?“

„Tudy, pár čísel odtud,“ ukáže palcem.

„Jasně,“ přikývnu zmateně. „Díky.“

To není možné. Myslela jsem, že Guggenheimovo muzeum je na míle daleko, u Central Parku, jak to, že je najednou »pár čísel odtud«? Nejspíš nebyla zdejší. Zeptám se někoho jiného.

Až na to, že všichni jsou doslova v poklusu, takže není snadné upoutat něčí pozornost.

„Hej,“ vyhrknu a popadnu za paži jakéhosi muže v obleku. „Guggenheim –“‚

„Stojíte před ním,“ řekne, kývne hlavou a spěchá dál.

jak to sakra všichni myslí? Kent určitě říkala, že Guggenheimovo muzeum je blízko… blízko…

Tak moment.

Prudce se zastavím a ohromeně vytřeštím oči.

To snad není pravda. Je tady! Kousek ode mě visí štít s obrovským nápisem GUGGENHEIM.

Co to má znamenat? Copak se Guggenheim přestěhoval? Nebo existují dvě Guggenheimova muzea?

Jak se blížím ke dveřím, uvědomím si, že na muzeum je to tady příliš malé – nejspíš tedy nejde o hlavní budovu. Třeba to je jen hogofogo pobočka v SoHo! Ano! Chci říct, když může být v Londýně jedno Tateovo britské a jedno Tateovo moderní muzeum, proč by New York nemohl mít Guggenheimovo hlavní muzeum a Guggenheimovo muzeum v SoHo?

Guggenheim v SoHo. Není to paráda?

Opatrně otevřu dveře – a skutečně, ocitnu se v prostorné bílé místnosti plné podstavců s moderními uměleckými výtvory a lavičkami a se spoustou návštěvníků, kteří si exponáty prohlížejí a tlumeně si mezi sebou povídají.

Spokojeně konstatuju, že takhle by měla vypadat všechna muzea – především malá a útulná, abyste se neunavili, sotva vejdete dovnitř. Chci říct, že tuhle výstavu pravděpodobně zvládnu za půl hodiny. A kromě toho, všechna vystavená díla jsou opravdu zajímavá. Kupříkladu ty nápadité červené krychle ve skleněné vitríně! A tenhle fantastický abstraktní obraz na stěně!

Zatímco si jej uznale prohlížím, přistoupí k němu dvojice lidí a šeptem si sdělují, jak je pěkný. Vtom se dívka lhostejně zeptá:

„Kolik stojí?“

Už už se k ní chci s přátelským úsměvem otočit a prohlásit „To mě odjakživa taky zajímalo“, když k mému úžasu její partner přistoupí blíž a obraz nadzvedne. A já vidím, že na spodní straně je přilepený štítek s cenou!

Štítky s cenou v muzeu! Tady to nemá chybu! Konečně někoho chytrého napadlo (mimochodem, já to navrhuju už dávno), že lidé se nechtějí na exponáty jenom dívat, chtějí taky vědět, jakou mají cenu. Budu o tom informovat ředitele Muzea Victoria & Albert.

A představte si, sotva se pořádně rozhlédnu, všimnu si, že všechna vystavená díla mají štítek s cenou. Mají ji krychle ve vitríně i obyčejná židle i tamhle ta… krabička s tužkami, nebo co to je.

Je sice kapánek zvláštní vystavovat krabičku s tužkami, ale nejspíš se jedná o prudce avantgardní záležitost, něco ve stylu »Postel Jane B. «. Zamířím blíž, abych si to dílko lépe prohlédla – a vidím, že na každé tužce je něco napsáno. Nejspíš nějaké duchaplné životní nebo umělecké moudro… Skloním se a čtu: Obchod Guggenheimova muzea.

Cože?

Tak tohle je – popleteně zvednu hlavu. Já jsem v obchodě.

Teprve teď si povšimnu věcí, které jsem předtím přehlédla. Třeba dvě pokladny na opačné straně místnosti. A teď někdo vychází se dvěma nákupními taškami.

Panebože…

Připadám si jako absolutní idiot. Jak to, že jsem na první pohled nepoznala obchodí Ale… jaksi to pořád nechápu. To je opravdu jenom obchod? Bez muzea?

„Promiňte,“ oslovím světlovlasého mladíka se jmenovkou na klopě. „Chci se jen ujistit – tohle je obchod?“

„Ano, paní,“ přikývne mladík zdvořile. „Obchod Guggenheimova muzea.“

„A kde je skutečné Guggenheimovo muzeum?“

„Až u parku.“

„Jasně. Fajn.“ Pořád se z toho nedokážu vzpamatovat. „Ráda bych v tom měla jasno. Sem můžu jednoduše přijít a koupit cokoli – a nezáleží na tom, jestli jsem byla nebo nebyla v muzeu? Chci říct – tady nemusím předložit ke kontrole vstupenku?“

„Ne, paní.“

„Takže do muzea vůbec nemusím? Můžu jen… nakupovat}“ Hlas mi přeskočí nadšením. „Tohle město je dokonalost sama! Nádhera!“ Chlapec se zatváří poněkud šokované, a tak honem dodám: „Jistě, já chci jít do muzea. Kdo by nechtěl, viďte? Ale jen jsem… se ujišťovala.“

„Pokud máte zájem o návštěvu muzea, zavolám vám taxík,“ nabídne se mladík. „Chcete odjet hned?“

„Ehm…“

Musím se zamyslet. Hlavně se vyvarovat ukvapených rozhodnutí.

„Hm… ještě nevím,“ odpovím obezřetně. „Dáte mi čas na rozmyšlenou?“

„Samozřejmě,“ přikývne mladík a zvědavě si mě změří. Usadím se na bílou židli a začnu usilovně přemýšlet.

Fajn. Takže. Pochopitelně, že můžu jet do Guggenheimova muzea. Nasednu do taxíku, nechám se vysadit před muzeem, ať je kdekoli, a strávím celé odpoledne mezi uměním. Anebo… koupím jen publikaci o Guggenheimově muzeu… a celé odpoledne strávím v obchodech.

Podívejte se na to takhle: Skutečně je nutné vidět umělecké dílo na vlastní oči, abyste je mohli obdivovat? Ovšemže ne. A listování v knize je svým způsobem lepší, než se donekonečna plahočit mezi obrazy a sochami, protože takhle toho stihnu víc a víc se dozvím.

A vůbec, copak v tomhle obchodě neprodávají umělecká díla? Chci říct, že právě tady na mě dýchá kultura ze všech stran, nemám pravdu?

A ne, že bych odtud nějak zvlášť pospíchala. Zdržím se nejméně deset minut, prohlížím různé knihy o umění a nasávám kulturní atmosféru. Nakonec koupím obsažnou publikaci – tu věnuji Lukovi –, úžasně hezký hrnek pro Suze, pár tužek a kalendář pro mámu.

Výborně. A teď se můžu vrhnout na nákupy! Když vyjdu na ulici, cítím se svobodně a spokojeně, jako když kdysi ve škole zčistajasna vyhlásili volný den. Vydám se po Broadwayi a odbočím do jedné z postranních uliček, míjím stánky s umělohmotnými kabelkami a pestrobarevnými doplňky do vlasů a kytaristu, který ve skutečnosti hraje dost mizerně. Zanedlouho se ocitnu v úzké ulici, dlážděné velkými kostkami a vzápětí v jiné. Po obou stranách se zvedají staré, červené domy, s klikatými požárními schodišti, z chodníku vyrůstají stromy a vládne tu mnohem uvolněnější atmosféra než na rušné Broadwayi. A chcete něco vědět? Na zdejší způsob života si určitě zvyknu. Žádný problém.

Panebože, a ty úžasné obchody! Jeden lákavější než druhý. Jeden je plný batikovaných sametových oděvů, rozvěšených na starožitném nábytku. V dalším jsou na stěnách namalované obláčky a na policích vyrovnané chlupaté, typicky večírkové oděvy, pošité ozdobami a všude misky se sladkostmi. Jiný je černobílý a ve stylu art deco, jako film s Fredem Astairem. A co teprve tenhle!

Zastavím se před výkladní skříní a doslova s otevřenou pusou zírám na figurínu muže v průhledné plastikové košili, v jejíž kapse plave zlatá rybka. To je snad nejúchvatnější kus oděvu, jaký jsem kdy viděla.

Víte co? Odjakživa jsem si potají přála nosit opravdu avantgardní oblečení. Umíte si představit, jaká by to byla paráda, kdybych měla něco fakt výstředního a každému bych řekla, že jsem to koupila v SoHo? Tedy… aspoň doufám, že jsem pořád v SoHo. Anebo v TriBeCa? V NoHo? Upřímně řečeno, už nevím, kde jsem a nechci se dívat do mapy, aby mě někdo nepovažoval za obyčejnou turistku.

A vůbec, nezáleží na tom, kde jsem, zkrátka jdu dovnitř.

Otevřu těžké dveře a vejdu do obchodu, který zeje prázdnotou, a vzápětí mě obklopí vůně orientálních tyčinek a zvuky jakési podivné, monotónně rytmické hudby. Zamířím k ramínkům s oděvy a s nenuceným výrazem si je začnu prohlížet. Hm, je to vážně poněkud zvláštní styl. Tyhle kalhoty mají šíleně dlouhé nohavice a ta bílá košile jakousi plastikovou kapuci, sukně z manšestru a novinového papíru, což je vcelku odvážné řešení, ale co když začne pršet?

„Ahoj,“ pozdraví mě chlápek. Má na sobě černé triko a velice přiléhavé kalhoty – celé stříbrné, s výjimkou rozkroku, který je z džínsoviny a poněkud… řekněme, vyboulený.

„Ahoj,“ odpovím co možná nejlhostejněji a snažím se nedívat na jeho rozkrok. „Jak se daří?“

„Prima, díky!“

Sáhnu po černé sukni – ale zase ji rychle pustím, když si všimnu, že má vpředu našitý zářivě červený penis. „Chcete si něco vyzkoušet?“

No tak, Becky, nebuď pitomá. Vyber si něco.

„Hm… ano. Tohle!“ vyhrknu a vyberu si dlouhou fialovou vestu s rolákem, která vypadá celkem slušně. „Tohle, prosím.“ A následuju ho do zadní části obchodu, kde stojí zkušební kabinka ze zinkových desek.

Teprve když sundám svetr z ramínka, všimnu si, že má dva roláky. Popravdě vypadá jako svetr, který moje bábinka kdysi upletla tátovi k Vánocům.

„Promiňte,“ pípnu a vykouknu z kabinky. „Ten svetr má… dva otvory pro hlavu.“ Krátce se zasměju a chlapík na mě upře prázdný pohled, jako bych nebyla normální.

„Vždyť má mít dva,“ odtuší. „To je taková móda.“

„Jasně!“ vyhrknu okamžitě. „Ovšem.“ A zase zmizím v kabince.

Neodvažuju se ho zeptat, kterým otvorem mám protáhnout hlavu, a tak ji strčím do prvního – a vypadá to příšerně. Zkusím tedy druhý – a není to o nic lepší.

„V pořádku?“ zjišťuje prodavač a já cítím, jak mi do tváří stoupá krev. Přece nemůžu přiznat, že nevím, jak si tu věc mám oblíknout.

„Samozřejmě,“ odpovím přiškrceným hlasem.

„Chcete se na sebe podívat?“

„Prima!“ vykviknu.

Kristepane. Jsem rudá v obličeji a vlasy mi stojí do všech stran, jak jsem cpala hlavu do vesty. Zdráhavě otevřu dvířka kabinky a prohlížím se ve vysokém zrcadle. V životě jsem nevypadala tak nemožně.

„Je to úžasnej svetr,“ míní muž, založí paže na prsou a civí na mě. „Unikátní kousek.“

„Ehm… rozhodně ano,“ řeknu po chvíli. „Je velmi zajímavý.“ V rozpacích zatáhnu za rukáv a snažím se nevnímat skutečnost, že vypadám, jako bych neměla hlavu.

„Moc vám sluší,“ pokračuje chlápek. „Padne vám, jako ulítej.“

Říká to tak přesvědčivě, že neodolám a znovu se podívám do zrcadla. A víte, že má možná pravdu? Není to tak zlé.

„Madonna ho má ve třech barvách,“ utrousí a ztiší hlas. „Ale mezi námi, vám to sekne mnohem víc.“

Vykulím na něj oči.

„Tenhle svetr má Madonna} Přesně takový?“

„Jo. Ale jak říkám, vy v něm vypadáte líp.“ Opře se o sloup se zrcadly a prohlíží si nehet. „Tak co – vezmete si ho?“

Bože, tohle město miluju. Kde jinde dostanete pozvánky se třpytivými porcemi pizzy, maskaru zdarma a stejný svetr, jaký má Madonna – to všechno během jediného odpoledne? Do haly hotelu Royalton vpluju s nadšeným výrazem ve tváři. Tak úspěšně jsem nakupovala naposledy – inu, včera.

Všechny nákupní tašky uložím do šatny a zamířím do malého okrouhlého baru, kde se mám setkat s Lukem a jeho novým společníkem, Michaelem Ellisem.

O Michaelu Ellisovi jsem v posledních několika dnech hodně slyšela. Zřejmě mu patří velká reklamní společnost ve Washingtonu a je nejlepší kámoš jejího ředitele. Nebo náměstka ředitele? Zkrátka někoho podobného. Především prý má velký vliv a je nanejvýš důležitý pro Lukův nový projekt. Takže bych na něj měla udělat co nejlepší dojem.

Páni, tady je to hogofogo, pomyslím si, když vejdu dovnitř. Samá kůže a chrom a obsluha ve strohé černé, s dokonalým střihem vlasů. Zamířím do zšeřelého baru, kde sedí u stolku Luke. S údivem shledám, že je sám.

„Ahoj!“ pozdravím a políbím ho na tvář. „Kde je ten tvůj kamarád?“

„Telefonuje,“ odpoví Luke. Přivolá číšníka. „Ještě jeden gimlet, prosím.“ Sotva se usadím, tázavě si mě změří. „Jak bylo v Guggenheimovi, zlato?“

„Prima,“ řeknu s vítězným úsměvem. La-lala-la. Domácí úkol jsem vypracovala za jízdy taxíkem. „Obzvlášť mě zaujal ten fascinující soubor akrylových tvarů, vycházejících ze základních euklidovských křivek.“

„Skutečně?“ podiví se Luke.

„Samozřejmě. To, jak pohlcují a odrážejí čiré světlo… Úchvatné. A mimochodem, něco jsem ti koupila.“ Hodím mu do klína publikaci s názvem Abstraktní umění a umělci, a abych zakryla samolibý výraz, napiju se koktejlu, který se přede mnou objevil.

„Takže tys opravdu byla v Guggenheimovi!“ žasne Luke a nevěřícně listuje knihou.

„Hm… ano,“ pokrčím rameny. „Proč ne?“

Fajn, vím, že příteli se nemá lhát. Ale svým způsobem to je pravda, že? Chci říct, že jsem skutečně byla v Guggenheimovi, řekněme, v širším slova smyslu.

„Tohle je zajímavé,“ prohlásí Luke. „Vidělas tu známou sochu od Brancusiho?“

„Hm… no…,“ zašilhám mu přes rameno, abych zjistila, o čem to vůbec mluví. „Víš, mě víc zaujaly ty… ehm… euklidovské křivky a samozřejmě jedinečný… ehm…“

„Michael už se vrací,“ přeruší mě Luke. Zavře knihu a já ji honem vsunu do tašky. Bohudíky. Se zájmem zvednu hlavu, abych zjistila, jak ten slavný Michael vypadá, a málem se zalknu koktejlem.

To snad není pravda. Michael Ellis je onen plešatějící chlapík z tělocvičny. Když mě viděl naposledy, umírala jsem mu u nohou.

„Ahoj!“ pozdraví ho Luke a vstane. „Bečky, rád bych ti představil Michaela Ellise, mého nového společníka.“

„Ještě jednou mě těší,“ usměju se a snažím se tvářit nevzrušeně. „Jak se máte?“

Tak tohle by se mělo zakázat. Mělo by existovat pravidlo, podle kterého se v životě nesmíte setkat s někým, koho jste viděli v tělocvičně. Je to nevýslovně trapné.

„My už se tak trochu známe,“ vysvětluje Michael Ellis, nenápadně mrkne, potřese mi pravicí a usedne naproti mně. „Bečky a já jsme včera společně cvičili. Ale dneska jsem vás v tělocvičně nezahlédl.“

„Dneska ráno?“ opakuje Luke a vrhne na mě nechápavý pohled. „Měl jsem pocit, že tělocvična je dneska zavřená, Becky.“

Do prdele.

„Aha. No, tedy…“ Vydatně se napiju drinku a odkašlu si. „Když jsem řekla, že je zavřená, měla jsem na mysli, že… že…“ Zmlknu.

Panebože, a to jsem chtěla udělat dobrý dojem.

„Co to plácám!“ zvolá pojednou Michael. „Někdy jsem hrozně roztržitý. To nebylo dneska ráno. Ráno byla tělocvična opravdu zavřená. Tuším, že z technických důvodů, nebo z podobné příčiny.“ Zářivě se na mě usměje a já cítím, jak rudnu.

„Zkrátka,“ pospíším si, abych změnila téma. „Vy… vy spolupracujete s Lukem, že? To je skvělé! Jak to pokračuje?“

Ptám se jen ze zdvořilosti, abych odpoutala pozornost od svých neúspěšných pokusů v tělocvičně. Očekávám, že začnou obšírně rozebírat nabízené možnosti, já budu inteligentně přikyvovat a popíjet drink. Ale k mému úžasu oba muži mlčí.

„Příhodná otázka,“ podotkne Luke konečně. „Co Clark říkal?“

„Vedli jsme spolu dlouhou debatu,“ odpoví Michael. „Ne zcela uspokojivou.“

Těkám zrakem od jednoho k druhému a zmocňuje se mě napětí.

„Stalo se něco?“

„Jak se to vezme,“ odtuší Michael. Začne Lukovi líčit telefonický rozhovor s Clarkem, ať už se jedná o kohokoli, a já se snažím sledovat konverzaci. Ale potíž je v tom, že se mi kapánek točí hlava. Kolik jsem toho dneska vypila? Upřímně řečeno, nechci o tom přemýšlet. Opřu se do kožené sedačky, zavřu oči a poslouchám, jak ke mně jakoby z dálky doléhají jejich hlasy, jakýsi druh paranoie…“

„… myslí si, že mohou posunout hranice…“

„… režijní výdaje… snížení nákladů… kancelář v Londýně povede Alicia Billingtonová…“

„Alicia?“ napřímím se. ‚Alicia má vést kancelář v Londýně?“

„Je to téměř jisté,“ přisvědčí Luke a odmlčí se. „Proč?“

„Ale –“

„Co ale?“ zajímá se Michael s úsměvem. „Proč by nemohla vést kancelář v Londýně? Je chytrá, ctižádostivá…“

„Ach. No…, proč ne?“ odpovím chabě.

Přece nemůžu odpovědět: „Protože je to příšerná kráva.“

„Mimochodem, už jste slyšeli, že se zasnoubila?“ podotkne Luke. „S Edem Collinsem.“

„Vážně?“ vydechnu překvapeně. „Myslela jsem, že má něco s… jak se ten člověk honem jmenuje…?“

„S kým?“ ptá se Michael.

„No…, s takovým jedním chlápkem.“ Napiju se gimletu, abych si pročistila hlavu. „Scházela se s ním potají při obědě a podobně.“

Sakra, jak se ten chlap jmenuje? Do háje, už jsem vážně opilá.

„Bečky s oblibou sleduje kancelářské drby,“ vysvětluje Luke se smíchem. „Bohužel se jim nedá příliš věřit.“

Zaškaredím se na něj. Na co naráží? Že jsem nějaká pomatená drbna?

„Na kancelářských drbech není nic špatného,“ poznamená Michael s úsměvem. „Víte, co se říká: Na každém šprochu…“

„Rozhodně!“ přikyvuju energicky. „Souhlasím s vámi. Odjakživa Lukovi zdůrazňuju, že by ho mělo zajímat, kdo pro něj pracuje. Jako když v televizi radím po telefonu v otázkách osobních financí. Nesmíte vnímat jenom čísla, musíte s volajícím promluvit. Například Enid z Northamptonu!“ Zvědavě se na Michaela zadívám, než si uvědomím, že nemá ponětí, kdo je Enid. „Stav jejích úspor nasvědčoval tomu, že je na důchod připravená,“ vysvětluju. „Našetřila si slušnou částku. Ale ve skutečnosti…“

„Na důchod připravená nebyla?“ nadhodí Michael.

„Přesně tak! Práce ji moc bavila, jen její zabedněný manžel ji nutil, aby zůstala doma. Vždyť jí bylo teprve pětapadesát let!“ Zamávám skleničkou. „Copak se neříká, že život začíná až v pětapadesáti?“

„Nevím, jestli se to říká,“ usmívá se Michael. „Ale možná to je pravda.“ Se zájmem si mě prohlíží. „Moc rád bych ten váš pořad někdy viděl. Vysílá se i ve Spojených státech?“

„Ne,“ lítostivě zavrtím hlavou. „Ale brzy budu vystupovat v podobném pořadu v americké televizi, takže se budete moct dívat!“

„Už se těším.“ Michael pohlédne na hodinky a dopije. „Bohužel už musím jít. Promluvíme si později, Luku. Moc mě těší, že jsem vás poznal, Becky. Kdybych někdy potřeboval poradit s financemi, vím, na koho se mám obrátit.“

Když odejde z baru, opřu se v sedačce a zadívám se na Luka. Jeho bezstarostné chování je totam, napjatě zírá do prázdna a prsty metodicky cupuje krabičku od zápalek.

„Michael mi připadá moc milý,“ podotknu. „Přátelský.“

„Ano,“ přisvědčí Luke roztržitě. „Ano, máš pravdu.“

Napiju se gimletu a pozorně si Luka prohlížím. Jeho obličej získal do puntíku stejný výraz, jaký měl minulý měsíc, když jeden jeho zaměstnanec zpackal tiskovou zprávu a do novin se omylem dostala jistá přísně tajná čísla. V duchu přetřásám rozhovor, který jsem poslouchala jen na půl ucha – a při pohledu do Lukovy tváře se mě zmocní obavy.

„Luku,“ oslovím ho konečně. „Co se děje? Má ten tvůj projekt nějaký zádrhel?“

„Ne,“ odpoví, aniž by se pohnul.

„Co měl tedy Michael na mysli, když prohlásil »Jak se to vezme«? A něco o posouvání hranic?“

Nakloním se dopředu a pokusím se ho vzít za ruku, ale Luke nereaguje. Rozhostí se dusné ticho a já si postupně začínám uvědomovat tlumený hovor a hudbu v baru. Jakási žena u sousedního stolu otvírá malinkou krabičku od Tiffanyho a zalapá po dechu. Za normálních okolností bych hodila ubrousek na zem, vyskočila a po očku bych jí nakukovala přes rameno, abych zjistila, co dostala. Ale tentokrát mám starost o Luka. Blíží se k nám číšník a já na něj zavrtím hlavou.

„Luku?“ nakloním se k němu. „No tak, svěř se mi. Nastaly nějaké problémy?“

„Ne,“ odpoví úsečně a obrátí do sebe zbytek koktejlu. „Žádné problémy nejsou. Všechno je v pořádku. Pojď, zajdeme jinam.“

Kapitola jedenáctá

Ráno se probudím s třeskutou bolestí hlavy. Z Royaltonu jsme vyrazili na večeři do jiné restaurace, kde jsem zase pila –, a ani si nepamatuju, jak jsem se dostala do hotelu. Naštěstí mě dneska nečeká žádny pohovor. Upřímně řečeno, nejraději bych strávila celý den v posteli s Lukem.

Ale Luke už vstal, sedí u okna a vážným hlasem hovoří do telefonu.

„Fajn, Michaeli. Promluvím s Gregem. Bůh ví. Nemám ponětí.“ Chvíli poslouchá. „To bude možná ono. Nepřipustím, aby vybouchl i ten druhý obchod.“ Odmlka. „Ano, ale to by nás zdrželo – o kolik? O půl roku? Fajn. Vím, co říkáš. Ano, udělám to. Měj se.“

Položí sluchátko a strnule se zadívá z okna. Promnu si ospalý obličej a pokouším se rozpomenout, jestli s sebou mám aspirin.

„Luku, co se stalo?“

„Ty už jsi vzhůru,“ konstatuje, obrátí se a letmo se na mě usměje. „Vyspala ses dobře?“

„Co se stalo?“ opakuju, jako by nic neřekl. „Co se děje s tím tvým obchodem?“

„Všechno je v pořádku,“ odpoví stručně a zase se otočí k oknu.

„Všechno není v pořádku!“ odseknu. „Luku, já nejsem slepá. Nejsem hluchá. Tuším, že se něco děje.“

„Drobné nedopatření,“ odpoví po chvíli. „Ale z toho si nemusíš dělat hlavu.“ Znovu sáhne po telefonu. „Mám ti objednat něco k snídani? Na co máš chuť?“

„Přestaň!“ vykřiknu popuzeně. „Luku, já přece nejsem… cizí člověk! Vždyť tady spolu budeme žít, proboha! Jsem na tvé straně. Pověz mi, co se doopravdy děje. Nastaly nějaké potíže?“

Zavládne ticho – a na děsivý zlomek okamžiku očekávám, že mi Luke řekne, ať si hledím svého. Ale on si prohrábne vlasy, ostře vydechne a zvedne hlavu.

„Bohužel ano. Pravdou je, že jeden z našich podporovatelů mírně znervózněl.“

„Aha,“ hlesnu a protáhnu obličej. „Proč?“

„Protože se k němu donesl nějakej zatracenej drb, že ztratíme našeho nejdůležitějšího zákazníka, Bank of London.“

„Vážně?“ Dívám se na něj a hrůzou mě zamrazí v zádech, I já vím, jaký význam má Bank of London pro Brandonovy komunikace. Byla jedním z prvních Lukových klientů, a jejich přínos dodnes tvoří čtvrtinu zisku společnosti za rok. „Proč by někdo něco takového říkal?“

„Bůh ví.“ Odhrne si vlasy z čela. „Pochopitelně, Bank of London to rozhodně popírá. Ale copak by to přiznali? A celou situaci ještě zhoršuje fakt, že já jsem tady, a ne tam…“

„Poletíš tedy do Londýna?“

„Ne.“ Vzhlédne. „To by byla zásadní chyba. Ani tady není nic stoprocentně jisté. Kdybych zčistajasna odjel…“ Zavrtí hlavou a já opětuju jeho pohled s narůstajícími obavami.

„Takže – co by se stalo, kdyby váš podporovatel z jednání vycouval?“

„Našli bychom si někoho jiného.“

„Ale co kdyby se vám to nepodařilo? Musel by ses vzdát představy, že založíš další kancelář v New Yorku?“

Luke se na mě upřeně zadívá – a v očích se mu pojednou objeví onen prázdný, děsivý výraz, který ve mně na tiskových konferencích pokaždé vyvolal neodbytnou touhu prásknout do bot.

„Neměl bych jinou možnost.“

„Vždyť ti patří úspěšná společnost v Londýně,“ naléhám. „Chci říct, že přece nemusíš zakládat další v New Yorku, je to tak? Můžeš prostě…“

Když vidím výraz v jeho obličeji, zmlknu. „Jasně,“ přikývnu nervózně. „Nepochybuju, že všechno nakonec dobře dopadne.“

Chvíli oba mlčíme – pak se Luke vzpamatuje a vzhlédne. „Obávám se, že dnes si ten projekt budu muset na několika stranách pojistit,“ řekne nečekaně. „Takže s tebou a s matkou nebudu moct jít na ten dobročinný oběd.“

Do prdele. Ten oběd je dneska…

„Nemohla by ho přeložit?“ navrhnu. „Abychom na něj šli oba?“

„Bohužel ne,“ zavrtí Luke hlavou. Krátce se usměje, ale já z jeho tváře vyčtu upřímné zklamání a na okamžik pocítím vůči jeho matce bouři nevole. „Určitě si na tebe dokáže udělat čas.“

„Je velmi zaneprázdněná. A jak zdůraznila, neupozornil jsem ji včas.“ Zamračí se. „Víš, matka nechodí do společnosti jen… pro zábavu. Má spoustu důležitých povinností. Nemůže všeho nechat, kdykoli se jí zachce.“

„Ovšemže ne,“ vyhrknu honem. „To je v pořádku. Půjdu s ní na ten oběd sama, ano?“ dodám a snažím se, aby nepoznal, že mě ta představa kapánek děsí.

„Nejprve musí zajít do lázní,“ vysvětluje Luke, „a navrhla, abys jela s ní.“

„Jak si přeje,“ souhlasím opatrně. „Může to být zábavné…“

„V první řadě to bude příležitost, abyste se vy dvě lépe poznaly. Upřímně doufám, že si padnete do oka.“

„O tom nepochybuji,“ prohlásím s přesvědčením. „Bude to prima.“ Vstanu z postele a vezmu Luka kolem krku. Pořád se tváří napjatě, a tak zvednu ruku a pohladím mu vrásky na čele. „Netrap se, Luku. Lidi se o tebe porvou, aby tě mohli podporovat. Uvidíš.“

Luke se pousměje a políbí mě na ruku.

„Doufejme.“

Sedím v recepci, čekám, až dorazí Lukova matka, a zápasím se směsicí nervozity a zvědavosti. Popravdě, Lukovo rodinné zázemí mi připadá kapánek podivné. V Británii má tátu a nevlastní matku, kteří ho vychovávali spolu s jeho dvěma nevlastními sestrami a jsou pro něho tatínek a maminka. Ale kromě toho má svoji pravou matku, která od jeho otce odešla, když byl Luke malý, provdala se za nějakého prachatého Američana a Luka nechala v Londýně. Pak toho Američana opustila a vzala si jiného, ještě prachatějšího Američana, a potom…, že by měla ještě jednoho?

Zkrátka, Luke svou matku téměř neviděl, když dospíval – jenom mu na internátní školu posílala obrovské balíky a navštěvovala ho zhruba jednou za tři roky. Člověk by očekával, že mu to přijde trochu líto. Ale kdepak. Nejpodivnější je, že Luke ji zbožňuje. Lépe řečeno, nikdy o ní nehovoří ve zlém. Doma v pracovně má její velkou fotografii – nesrovnatelně větší, než je svatební fotografie jeho táty a nevlastní mámy. Někdy přemítám, co si o ní ti dva asi myslí. Jenomže to je téma, o kterém s ním dost dobře nemohu hovořit.

„Rebecco?“ Moje úvahy přeruší něčí hlas, a já udiveně vzhlédnu. Nade mnou stojí vysoká, elegantní žena ve světlém kostýmu, má neuvěřitelně dlouhé nohy a střevíce z krokodýlí kůže. A vypadá nachlup stejně jako na té fotografii, s vysokými lícními kostmi a tmavým účesem ve stylu Jackie Kennedyové s tím rozdílem, že má napjatější pokožku v obličeji a nepřirozeně rozšířené oči. Popravdě, vypadá to, jako by jí působilo jisté potíže je zavřít.

„Dobrý den! *’ pozdravím, rozpačitě se zvednu a natáhnu ruku. „Těší mě.“

„Elinor Shermanová,“ představí se zvláštním, napůl anglickým, napůl americkým protahovaným přízvukem. Má studenou a kostnatou ruku a její dva obrovité diamantové prsteny se mi nepříjemně zarývají do dlaně. „Jsem ráda, že vás poznávám.“

„Luka moc mrzelo, že nemůže jít s námi,“ vysvětluju a podám jí dárek, který jsem jí od něho měla předat. Když jej rozbalí, neovládnu se a vykulím oči. Šátek od Herese!

„Pěkný,“ prohlásí bez zájmu a uloží jej zpět do krabičky. „Můj vůz čeká. Půjdeme?“

Božínku. Vůz se soukromým řidičem. A kabelka z krokodýlí kůže od Kellyho, a v těch náušnicích jsou pravé smaragdy?

Vyrazíme a já si neodpustím, abych po Elinor potají nepokukovala. Nyní, při pohledu zblízka, si uvědomuju, že bude o něco starší, než jsem odhadovala, pravděpodobně po padesátce. A přestože na svůj věk vypadá báječně, působí dojmem, jako by ta úžasná fotografie zůstala dlouho na slunci a ztratila barvy – a pak ji někdo znovu nalíčil. Na řasách má silnou vrstvu maskary, vlasy se jí nepřirozeně lesknou a na nehtech má několik nánosů laku, takže vypadají jako z červeného porcelánu, je zkrátka dokonale… upravená. Vypucírovaná takovým způsobem, jak já v životě nebudu, i kdyby na mně zapracoval celý kosmetický tým.

Chci říct, že podle mého názoru mi to dneska opravdu sluší. Ve Vogue jsem si náhodou přečetla, že momentálně je hitem sezony kombinace černé a bílé, a tak jsem sladila černou úzkou sukni s bílou halenkou, kterou jsem tuhle objevila ve výprodeji vzorků, a s černými střevíčky s úžasnými vysokými podpatky. Ráno jsem se sama sobě moc líbila. Ale teď, když si mě Elinor kriticky prohlíží, si najednou uvědomím, že mám jeden nehet drobátko otřepený a po straně střevíce šmouhu – a panebože, z lemu sukně mi visí nitka. Mám ji nepozorovaně utrhnout?

Nenucené položím ruku do klína, abych nitku zakryla. Třeba si toho nevšimla. Vždyť to není skoro vidět, nemám pravdu?

Jenomže Elinor míčky sáhne do kabelky a okamžik nato mi podá droboučké nůžky s rukojetí vykládanou želvovinou.

„Ach… ehm, děkuji,“ hlesnu v rozpacích. Odstřihnu neposlušnou nit a vrátím nůžky. Připadám si jako školačka. „To se mi stává pořád,“ dodám a nervózně se zahihňám. „Ráno se podívám do zrcadla a myslím si, kdovíjak báječně nevypadám, ale když vyjdu z domu…“

Skvělý, tak teď fakt plácáš nesmysly. Přibrzdi, Becky.

„Angličané se neumějí upravit,“ prohlásí Elinor. „Pokud nejde o koně.“

Koutky úst se jí vytáhnou o několik milimetrů nahoru do úsměvu – přestože zbývající části obličeje zůstávají nehybné – a já se hystericky rozesměju.

„To je povedené! Moje spolubydlící koně miluje. Ale vy jste přece Angličanka, nemám pravdu? A jste jako ze škatulky.“

jsem pyšná, že jsem jí malinko zalichotila, ale Elinořin úsměv najednou zmizí. Obdaří mě prázdným pohledem a já zčistajasna vím, jak Luke získal ten svůj netečný, úděsný výraz.

„Já jsem naturalizovaná americká občanka.“

„Ovšem,“ hlesnu. „Je pravda, že už tady jste pěkně dlouho. Ale mám na mysli, že srdcem jste pořád… nepřipadá vám, že jste…, chci říct, že Luke je typický Angličan…“

„V New Yorku žiji převážnou většinu svého života,“ praví Elinor chladně. „Veškeré svazky s Anglií jsem dávno zpřetrhala. Ta země je dvacet let pozadu.“

„Jasně.“ Zaníceně přikyvuju a snažím se vypadat, jako že jí naprosto rozumím. Páni, to je dřina. Připadám si jako pod mikroskopem. Proč Luke nemohl jít se mnou? Anebo proč ten oběd nepřeložila na jindy?

„Rebecco, kdo vám barví vlasy?“ ptá se Elinor nečekaně.

„Je to… moje,“ zahučím a znepokojeně se dotknu neposlušného pramínku.

„Moie?“ opakuje nevěřícně. „To jméno mi nic neříká. Ve kterém saloně pracuje?“

„Ehm… tedy,“ vypravím ze sebe, „víte…, nejsem si jistá, jestli jste o něm slyšela. Je to takový malinký salonek.“

„Každopádně byste měla změnit kadeřnici,“ míní. „Ten odstín vám nesluší.“

„Jasně!“ vyhrknu. „Máte pravdu.“

„Guinevere von Landlenburgová chodí k Julienovi na Bond Street. Znáte Guinevere von Landlenburgovou?“

Zamyšleně se odmlčím, jako bych v duchu pročítala adresář a hledala mezi úděsným množstvím různých Guinever, které znám.

„Hm… ne,“ odvětím nakonec. „Obávám se, že ne.“

„Mají sídlo v South Hamptonu.“ Vyloví pudřenku a v zrcátku zkontroluje svůj vzhled. „Vloni jsme tam strávili pár dní s de Bonnevilleovými.“

Ztuhnu. De Bonnevilleovi. Sacha de Bonnevilleová. Lukova bývalá přítelkyně.

Luke se mi nikdy nesvěřil, že se tak dobře znal s její rodinou.

Fajn, přece mě to nerozhází. Jen proto, že Elinor je tak netaktní a zmíní se o Sachině rodině. Nezmínila se přece přímo o ní.

„Sacha je tak cílevědomá dívka,“ pokračuje a zaklapne pudřenku. „Viděla jste někdy, jak to umí na vodních lyžích?“

„Ne.“

„Nebo jak hraje polo?“

„Ne,“ odpovím zarytě. „Neviděla.“

Elinor bez varování zaťuká na skleněný panel za řidičem.

„Teď jste odbočil příliš prudce!“ rozčílí se. „Přece vám nebudu opakovat, že nesnáším, když se zhoupnu na sedadle. Takže, Rebecco,“ řekne, napřímí se a nesouhlasně si mě změří. „Jaké máte zájmy?“

„Ehm…“ Otevřu ústa, ale hned je zase zavřu. Jsem dočista vygumovaná. No tak, nějaké zájmy přece mít musím. Co dělám o víkendech? Jak relaxuju?

„Já…“

To je směšné. Určitě se věnuju ještě něčemu jinému kromě nakupování.

„No, moc ráda se stýkám s přáteli,“ spustím váhavě. „A studuju módu prostřednictvím… časopisů…“

„Sportujete?“ přeruší mě Elinor a zabodne do mě studený pohled.

„Tedy… ne. Ale nedávno jsem začala chodit na šerm!“ dodám v náhlém osvícení. Masku a kord mám, je to tak? „A od šesti let hraji na klavír.“

Což je čistá pravda. Nemusím jí říkat, že jsem v devíti přestala.

„Vskutku,“ utrousí Elinor a věnuje mi ledový úsměv. „Sacha je také velice muzikální. Loňského roku měla v Londýně recital Beethovenových sonát. Byla jste si ji poslechnout?“

Zatracená Sacha. S tím svým zatraceným vodním lyžováním a zatracenejma sonátama.

„Ne,“ zavrtím vzdorně hlavou. „Ale já jsem shodou okolností… taky měla recital. Wagnerových sonát.“

„Wagnerových sonát?“ opakuje Elinor podezíravě.

„Hm… ano.“ Odkašlu si a usilovně dumám, jak uniknout tématu dokonalosti. „Takže! Určitě jste na Luka velmi hrdá, že?“

Doufám, že tahle poznámka ji podnítí k desetiminutovému nadšenému monologu. Ale Elinor se na mě jen mlčky zadívá, jako bych plácala nesmysly.

„Ta jeho firma… a tak dále,“ blekotám neochvějně. „Má obrovské úspěchy. A je odhodlaný uspět i v New Yorku. V Americe.“ Elinor se povýšeně usměje.

„Nikdo nic nedokázal, pokud to nedokázal v Americe.“ Podívá se z okénka. „Jsme tady.“

Bohudíky!

Jedno musím Elinor přiznat: Lázně krásy jsou naprosto fantastické. V přijímací hale to vypadá přesně jako v řecké jeskyni, sloupy, tichá hudba a ve vzduchu líbezná vůně aromatických olejů. Přistoupíme k přijímací přepážce a elegantní žena v černém oslovuje Elinor přeuctivě „paní Shermanová“. Chvíli si tlumeně povídají, žena na mě co chvíli vrhne pohled a přikývne, zatímco já se snažím předstírat, že neposlouchám, a prohlížím si ceník koupelových přísad. V tom se Elinor zničehonic odvrátí a žene mě do čekárny, kde spatřím džbán mátového čaje a nápis nabádajíci návštěvníky, aby respektovali lázeňský řád a hovořili potichu.

Mlčky se usadíme a za pár okamžiků pro mě přijde dívka v bílém stejnokroji a odvede mě do salonu, kde už na mě čekají pantofle a župan, zabalené v celofánu s reliéfním vzorkem. Zatímco se převlékám, kutí něco u stolku s přípravky a já v nadšeném očekávání přemítám, co pro mě asi chystá. Elinor trvala na tom, že celou proceduru zaplatí, ačkoli jsem se jí v tom snažila zabránit, a zvolila »ošetření od hlavy až k patě«, ať už se jedná o cokoli. Doufám, že to zahrnuje příjemnou relaxační aromaterapeutickou masáž, ale sotva se usadím na pohovku, vidím, že v nádobě na stojanu se rozehřívá vosk.

Stísněně se mi sevře žaludek. Ještě nikdy jsme si nenechala odstraňovat chloupky na nohou voskem. Ne snad proto, že bych se bála bolesti, ale protože –

Fajn. Dobrá. Protože se bojím bolesti.

„Takže součástí procedury je depilace voskem?“ zeptám se naoko lhostejně.

„Máte objednaný celkový voskovací program,“ prohlásí kosmetička a udiveně se na mě zadívá. „Od hlavy k patě.“ Nohy, paže, obočí a brazilskou fazonku.

Paže? Obočí? Cítím, jak se mi svírá hrdlo hrůzou. Takový strach jsem neměla od očkování před odjezdem do Thajska..

„Brazilskou fazonku?“ opakuju přiškrceným hlasem. „Co… co to je?“

„To je druh voskování do bikinek. Celková depilace.“

Civím na ni a mozek mi usilovně pracuje. Přece nemůže mít na mysli –

„A teď, kdybyste si lehla na pohovku –“

„Počkejte!“ zarazím ji a snažím se nepodlehnout panice. „Když jste řekla »celková depilace«, myslela jste…“

„Hm.“ Kosmetička se usměje. „Potom, budete-li si přát, vám udělám malé krystalkové tetování na… tu oblast. Velmi oblíbené je srdíčko. Anebo byste raději chtěla něčí iniciály?“

Ne. To se mi snad jenom zdá.

„Takže se, prosím, položte na pohovku a uvolněte se –“ Uvolněte se? Uvolněte se?

Obrátí se k nádobě se změklým voskem – a mě zaplaví vlna čirého děsu. Konečně vím, jak bylo Dustinu Hoffmanovi v tom zubařském křesle.

„Já si to nepřeju,“ prohlásím a sklouznu z pohovky. „Nechci to.“

„Tetování?“

„Nic.“

„Nic?“

Kosmetička se ke mně blíží s nádobou vosku v ruce, a já ve zmatku uskočím za pohovku a v sebeobraně si přitáhnu župan k tělu.

„Ale paní Shermanová vám už předem zaplatila celkové ošetření –“

„Mně je jedno, co zaplatila,“ řeknu a ustupuju před ní. „Můžete mi dát vosk na nohy. Ale ne na paže. A rozhodně ne… tam. Na krystalkové srdíčko.“

Kosmetička se tváří ustaraně.

„Paní Shermanová je jednou z našich nejvěrnějších zákaznic. Výslovně vám objednala voskování od hlavy k patě.“

„Nedozví se to!“ vyhrknu zoufale. „Nikdy se to nedozví! Chci říct, že si mě přece nebude prohlížet, nebo snad ano? Přece se nebude ptát svého syna, jestli si jeho přítelkyně nechala vytetovat jeho iniciály na…“ Nepřiměju se vyslovit »oblast«. „Chci říct, to přece není normální, nemám pravdu?“

Odmlčím se a rozhostí se napjaté ticho, přerušované jemným hudláním syrinxu.

Vtom kosmetička vybuchne smíchy. Zachytím její pohled a rozesměju se taky, i když mírně hystericky.

„Máte pravdu,“ přikývne kosmetička, sedne si a otře si oči. „Máte pravdu. Nikdy se to nedozví.“

„Co kdybychom udělaly kompromis?“ navrhnu. „Ošetříte mi nohy a obočí, a to ostatní vynecháme.“

„Mohu vám místo toho udělat masáž,“ nabídne se. „Abychom nějak využily čas.“

„Tak dobrá,“ přikývnu. „Výborně!“

Poněkud vyčerpaná ulehnu na pohovku a kosmetička mě zakryje velkým ručníkem.

„Paní Shermanová má tedy syna?“ zajímá se a odhrne mi vlasy z čela.

„Ano,“ udiveně se na ni zadívám. „Copak se vám o něm nezmínila?“

„Nevzpomínám si. A to sem chodí už spoustu let…“ Pokrčí rameny. „Nikdy mě nenapadlo, že by mohla mít nějaké děti.“

„Ovšem,“ řeknu. Položím se a dbám, abych nedala najevo úžas.

Když za hodinu a půl vyjdu ze salonu, cítím se báječně. Mám upravené obočí, sametově hladké nohy a jen jen zářím po nádherné aromaterapeutické masáži.

Elinor na mě čeká v recepci, a jak se k ní blížím, přelétne mě hodnotícím pohledem od hlavy k patě. Na kratičký okamžik mě zaplaví děsivá představa, že mi poručí, abych si svlékla sako a předvedla jí, jak hladké mám paže – ale prohlásí jenom: „To obočí je teď mnohem lepší.“ Pak se otočí, vyjde ven a já spěchám za ní.

Když nastoupíme do auta, zeptám se: „Kde se naobědváme?“

„Nina Heywoodová pořádá malý neformální dobročinný oběd na konto obětí hladomoru,“ odtuší a prohlíží si jeden ze svých dokonale upravených nehtů. „Znáte Heywoodovy? Nebo van Gelderovy?“

Ovšemže je neznám, krucinál.

„Ne,“ odpovím. „Ale znám Websterovy.“

„Websterovy?“ Pozvedne klenuté obočí. „Websterovy z Newportu?“

„Websterovy z Oxshottu, Janice a Martina.“ Obrátím se k ní s nevinným pohledem. „Znáte je?“

„Ne,“ opáčí Elinor a chladně si mě změří. „Obávám se, že ne.“

Dál jedeme mlčky. Vtom vůz zastaví, my vystoupíme a vejdeme do nejrozlehlejší a nejúžasnější haly, jakou jsem kdy spatřila, obložené zrcadly a s vrátným v uniformě.

Mladík v čepici se štítkem nás vyveze pozlaceným výtahem snad do padesátého patra, a pak vstoupíme do bytu. Namouduši, něco takového jsem v životě neviděla.

Místnost, v níž se ocitneme, je neuvěřitelně prostorná, podlaha samý mramor a na vyvýšeném stupínku stojí křídlo. Stěny se světle bezovými hedvábnými tapetami zdobí velikánské portréty ve zlatých rámech a na podstavcích jsou naaranžované obrovské kytice květin, spadajících v bohatých kaskádách téměř na podlahu. Všude postávají hubené, elegantní ženy v nákladných róbách, servírky jim podávají šampaňské a dívka v nadýchaných šatech hraje na harfu.

Tohle má být malý neformální oběd? Hostitelka, paní Heywoodová, je drobná žena v růžovém, která se chystá podat mi ruku, když ji vyruší příchod návštěvnice v turbanu, ověšeném drahými kameny. Elinor mě představí paní Parkerové, panu Wunschovi a slečně Kutomiové, pak kamsi odpluje a já se ze všech sil snažím o inteligentní konverzaci, i když se všichni zřejmě domnívají, že jsem blízká příbuzná prince Williama.

„Povězte mi,“ naléhá pan Parker. „Jak ten nebohý mladík snáší tu… obrovskou ztrátu?“ šeptá.

„Ten chlapec má šlechtického ducha,“ prohlásí pan Wunsch zaníceně. „Dnešní mladí lidé by se od něho mohli lecčemu naučit. Prozraďte mi, jestli se nakonec rozhodl pro armádu?“

„On… o tom se nezmínil,“ vyhrknu zoufale. „Omluvíte mě na okamžik?“

Prchnu na toaletu – a ta je stejně prostorná a luxusní jako celý byt, s policemi plnými mýdel a lahviček parfémů a s pohodlným křesílkem. Upřímně zalituju, že tady nemůžu zůstat celý den. Ale neodvažuju se zdržet příliš dlouho, pro případ, že by mě Elinor začala hledat. Stříknu na sebe Eternity a přinutím se k návratu. Mezi hosty se diskrétně pohybují číšníci a tlumeným hlasem oznamují, že se bude podávat oběd.

Všichni zamíří ke dvojitým proskleným dveřím. Rozhlížím se po Elinor, ale nevidím ji. Nedaleko sedí starší dáma v černých krajkových šatech a začíná se zvedat s pomocí hůlky.

„Já vám pomůžu,“ vrhnu se k ní, jakmile vidím, že se mírně zapotácí. „Mám vám podržet skleničku se šampaňským?“

„Děkuji, drahoušku!“ usměje se na mě. Uchopím ji za paži a pomalu se společně vydáme do honosné jídelny. Hosté si odsunují židle a usedají ke kulatým stolům, zatímco číšníci roznášejí košíčky s rohlíky.

„Margaret,“ zvolá paní Haywoodová a zamíří ke staré dámě s nataženýma rukama. „Tady jste. Pojďte, najdu vám místo.“

„Tahle mladá dáma mi pomáhala,“ vysvětluje stařenka, když usedne na židli, a já se skromně usměju na paní Haywoodovou.

„Děkuji, drahá,“ prohlásí roztržitě. „Můžete mi taky odnést skleničku? A přineste ke stolu džbán vody, prosím.“

„Samozřejmě!“ přikývnu s přátelským úsměvem. „Žádný problém.“

„A mně gin a tonik,“ dodá jakýsi postarší muž a otočí se ke mně v židli. „Už se to nese!“

To jen dokazuje, že mamka má pravdu, když říká, že přátelství se naváže nejsnadněji, podáš-li pomocnou ruku. Připadám si výjimečně, když mohu vypomoci hostitelce. Jako bych ten oběd pořádala společně s ní!

Nejsem si jistá, kde je kuchyně, ale číšníci směřují do jednoho rohu místnosti. Následuju je dovnitř dvojitými lítačkami a vzápětí jsem v kuchyni, za jakou by moje máma dala nevím co. Všude mramor a žula, chladnička, která vypadá jako vesmírná raketa, a ve zdi pravá pec na pizzu! Číšníci v bílých košilích vcházejí dovnitř a jiní vybíhají ven s podnosy, u centrálního pultu stojí dva šéfkuchaři s pánvemi, na kterých se něco škvíří, a někdo křičí: „Kde jsou sakra ubrousky?“

Konečně objevím láhev vody a sklenici, postavím je na podnos a začnu se rozhlížet po ginu a toniku. Když se skloním a chystám se otevřít kredenc, poklepe mi na rameno muž v odbarvených, nakrátko zastřižených vlasech.

„Hej, co to provádíte?“

„Ahoj!“ řeknu a napřímím se. „Hledám gin. Někdo si objednal gin a tonik.“

„Na to nemáme čas!“ vyštěkne. „Uvědomte si, jakou máme nouzi o personál. Potřebujeme nosit na stůl jídlo!“

Nouze o personál? Chvíli na něj nechápavě civím. A pak, když sklopím zrak na svou černou sukni, mi svitne. Šokované se zasměju.

„To ne! Já nejsem…, chci říct, že jsem jedna z…“

Jak mu to mám vysvětlit, abych ho neurazila? Nepochybuju, že práce číšníka je velmi záslužná. A vůbec, tenhle chlapík se ve svém volném čase stejně živí jako herec.

Ale zatímco přemítám, vrazí mi do rukou stříbrný talíř s uzenou rybou.

„Jděte! Ihned!“

„Ale já nejsem –“

„Okamžitě! Noste na stůl!“

Vyděšeně odběhnu. Fajn. Udělám to takhle: Zmizím mu z dohledu, ten talíř někam odložím a najdu si místo u některého stolu.

Obezřetně se vrátím do jídelny, bloumám kolem stolů a pátrám po šikovném místečku, kam bych položila tác. Ale nezdá se, že by někde byly servírovací stolky nebo rezervní židle. Přece ty ryby nesložím na zem. A postavit je na stůl mezi hosty mi připadá poněkud trapné.

Je to pěkně zapeklitá situace. Tác je poměrně těžký, začínají mi tuhnout paže. Projdu kolem židle pana Wunsche a pousměju se na něj, ale on si mě ani nevšimne. Jako bych byla najednou neviditelná.

Tohle je absurdní. Přece musí existovat nějaké místo, kam se ten tác dá odložit.

„Koukejte-servírovat-jídlo!“ zasyčí mi za zády něčí rozlícený hlas a já nadskočím.

„Fajn!“ odvětím, mírně vyvedená z míry. „Už jdu na to!“

Kristepane. Bude jednodušší položit ten tác na stůl. Aspoň se ho zbavím a konečně se někam posadím. Váhavě přistoupím k nejbližšímu stolu.

„Ehm… dá si někdo uzenou rybu?“ Myslím, že tohle je losos… a tohle pstruh…

„Rebecco?“

Elegantně upravená hlava přede mnou se otočí a já sebou udiveně trhnu. Vzhlíží ke mně Elinor a probodává mě pohledem.

„Ahoj,“ hlesnu nervózně. „Nemáte chuť na uzenou rybu?“

„Co to, proboha, vyvádíte?“ osopí se na mě tiše a hlas se jí chvěje vztekem.

„Ach!“ polknu. „Víte, chtěla jsem jen trochu vypomoct…“

„Já si dám kousek uzeného lososa, děkuji,“ prohlásí žena ve zlatých šatech. „Máte k němu nějaký netučný francouzský dresink?“

„Tedy… víte, jde o to, že já nejsem…“

„Rebecco!“ okřikne mě Elinor ostře, jen nepatrně pootevřenými ústy. „Položte to. A… sedněte si.“

„Jistě. Samozřejmě.“ Nerozhodně se zadívám na tác. „Anebo mám servírovat, když už to držím…?“

„Položte to! Ihned!“

„Ovšem.“ Chvíli se bezradně rozhlížím a vtom spatřím, jak se ke mně blíží číšník s prázdným podnosem. Než může cokoli namítnout, položím talíř s uzenými rybami k němu na tác, pak na mírně rozklepaných nohou obejdu stůl, usadím se na prázdnou židli a uhladím si vlasy.

Když si sednu a rozložím silný ubrousek na kolena, u stolu zavládne hrobové ticho. Vykouzlím nepatrný přátelský úsměv, ale nikdo nereaguje. Pak se dáma se šesti šňůrami obrovských perel a s naslouchátkem nakloní k Elinor a zašeptá, ovšem tak hlasitě, že to všichni slyšíme: „Přítelkyně vašeho syna je… servírka?“

NEWYORSKÝ ROZPOČET BECKY BLOOMWOODOVÉ

Denní rozpočet (plánovaný)

Jídlo 50 $

Nákupy 50 $ - 100 $

Výdaje 50 $ - 100$

Celkem 250 $

Denní rozpočet (přepracovaný)

TŘETÍ DEN

Jídlo 50 $

Nákupy 100 $

Výdaje 365 $

Jiné výdaje 229 $

Výjimečný výprodej vzorků 567 $

Další výprodej vzorků 128 $

Nevyhnutelné nepředvídané výdaje 49 $

Základní výdaje spojené s povoláním (obuv)

Kapitola dvanáctá

Hmmm. Nejsem si tak docela jistá, zda jsem Elinor padla do oka. Na zpáteční cestě toho moc nenamluvila – což mohlo znamenat, že jsem na ni udělala dojem. Anebo… neudělala.

Když se mě Luke vyptával, jaké to bylo, příhodu s uzenými rybami jsem vynechala. Stejně tak příhodu z lázní. Místo toho jsem mu vylíčila, jak moc se jeho matce líbil dárek, který jí poslal.

Fajn, možná jsem si pár věci vymyslela. Například to, že řekla »můj Luke je ten nejlepší syn na celém světě« a osušila si oči kapesníčkem. Ale přece jsem mu nemohla říct, jak reagovala ve skutečnosti, je to tak? Nemohla jsem mu říct, že ten skvostný šátek prostě dala zpátky do krabice, jako by to byly ponožky od Woolworthe. A popravdě jsem ráda, že jsem si všechno kapánek přibarvila, protože jsem nikdy nezažila, že by ho něco tak potěšilo. Dokonce jí zatelefonoval, aby jí sdělil, jak je rád, že se jí dárek líbil, ale ona mu nezavolala.

Pokud jde o mě, uplynulých pár dnů jsem musela přemýšlet o mnohem důležitějších věcech, než jestli se Elinor líbím nebo ne. Zničehonic mě zaplavily telefonáty od lidí, kteří se se mnou chtějí setkat! Luke to nazývá »efekt sněhové koule« a prý to celou dobu čekal. Včera jsem měla tři jednání se zástupci různých televizních společností – a právě tea snídám s Gregem Waltersem z Blue River Productions. To on mi poslal koš ovoce a zoufale se se mnou chtěl setkat – a zatím ta schůzka pokračuje skvěle! Mám na sobě kalhoty, které jsem včera koupila v Banana Republic, a módní svetr, a musím přiznat, že jsem Grega nejspíš okouzlila.

„Jste ve fóru,“ opakuje neustále, mezi sousty loupáku. „Uvědomujete si to?“

„Hm…, vlastně…“

„Ne.“ Zvedne ruku. „Neostýchejte se. Jste ve fóru. Mluví se o vás po celém městě. Lidi se o vás doslova perou.“ Napije se kávy a zadívá se mi do očí. „Budu upřímný – chci vám věnovat vlastní pořad.“

Zírám na něj a samým vzrušením se nedokážu ani nadechnout.

„Vážně? Můj vlastní pořad? Co budu dělat?“

„Cokoli. Najdeme pro vás něco, co vám padne přímo na tělo.“ Obrátí do sebe zbytek kávy. „Vy jste politická komentátorka, je to tak?“

„No…, ne tak docela,“ odpovím nejisté. „Dělám osobní finance. Hypotéky a podobně.“

„Jasně.“ přikývne Greg. „Finance. Takže by to mohlo vypadat asi takhle: Wall Street očima odbornice, anebo Wall Street očima laika. Zvládnete to, viďte?“

„No… ano! Určitě!“

Nemám ponětí, o čem mluví, ale sebevědomě se rozzářím a zakousnu se do loupáku.

„Už musím běžet,“ oznámí a dopije kávu. „Ale zítra vám zavolám a domluvím schůzku s ředitelem produkčního týmu. Hodí se vám to?“

„Samozřejmě!“ přikývnu a snažím se tvářit lhostejně. „To bude skvělé.“

Když odejde, neubráním se a po tváři se mi rozlije blažený úsměv. Můj vlastní pořad! Jde to pořád líp a líp!

Každý, s kým promluvím, mi nabízí práci, všichni mě zvou na oběd a včera kdosi prohlásil, že bych mohla udělat kariéru v Hollywoodu. V Hollywoodu!

Jen si představte, že bych točila svůj vlastní pořad v Hollywoodu! Mohla bych bydlet v jednom z těch úžasných domků v Beverly Hills a chodit na party se všemi filmovými hvězdami. A. Luke by možná mohl založit pobočku v Los Angeles a zastupovat lidi, jako je…

„Dobrý den,“ ozve se vesele, a když vzhlédnu, spatřím Michaela Ellise, jak si sedá k sousednímu stolu.

„Ach,“ hlesnu a neochotně odpoutám myšlenky od slunečné pláže v Malibu. „Dobrý den! Posaďte se ke mně!“ Zdvořile ukážu na židli naproti sobě.

„Neruším?“ ptá se a usedne.

„Ne. Měla jsem tady schůzku, ale už skončila.“ Rozhlédnu se kolem. „Luke je s vámi? Poslední dny ho skoro nevidím.“

Michael zavrtí hlavou.

„Touhle dobou jedná s několika lidmi z JD Slade. S velkými šéfy.“

Přistoupí k nám číšník, vezme Gregův talíř a Michael si objedná cappuccino. Když číšník odejde, tázavě se zahledí na druhý otvor pro hlavu v mém novém svetru.

„Víte, že máte ve svetru velkou díru od molů? Být vámi, tak si ji nechám opravit.“

Haha, velmi vtipné.

„To je poslední hit letošní sezony,“ vysvětluju laskavě. „Madonna má úplně stejný model.“

„Aha, Madonna!“ Číšník před něj postaví cappuccino a Michael se napije.

„Takže – jak to pokračuje?“ ptám se a trochu ztiším hlas. „Luke se mi svěřil, že jeden ze sponzorů mírně znervózněl.“

„Přesně tak,“ přisvědčí Michael vážně. „Nechápu, co ho k tomu přimělo.“

„Ale proč potřebujete sponzory? Luke má hromadu peněz…“

„Za žádných okolností neinvestujte vlastní peníze,“ odvětí Michael. „To je jedno ze zlatých pravidel byznysu. A kromě toho, Luke má velkolepé plány, a velkolepé plány žádají silný kapitál.“ Vzhlédne. „Víte, ten váš přítel je nesmírně ctižádostivý, až posedlý. A v tomhle případě je odhodlaný uspět.“

„Já vím,“ protočím panenky. „Nezajímá ho nic jiného než práce.“

„Práce není špatná,“ podotkne Michael a zamračí se do hrnku s kávou. „Posedlost už tak dobrá není.“ Chvíli mlčí a pak s úsměvem zvedne hlavu. „Předpokládám, že vám zatím všechno vychází?“

„Ano, vychází,“ přikývnu a nedokážu potlačit vzrušení. „Lépe řečeno, vychází to přímo fantasticky! Měla jsem několik schůzek a všichni tvrdí, že pro mě mají práci. Teď jsem mluvila s Gregem Waltersem z Blue River Productions – a ten mi slíbil vlastní pořad! A včera se někdo dokonce zmínil o Hollywoodu!“

„To je skvělé,“ řekne Michael. „Vážně skvělé.“ Napije se kávy a upře na mě zamyšlený pohled. „Smím k tomu něco poznamenat?“

„Co?“

„Tihle lidé z televize jsou… Zkrátka, neměla byste věřit všemu, co napovídají.“

Nechápavě se na něj zadívám. „Jak to myslíte?“

„Mají ve zvyku slibovat a chvástat se,“ vysvětluje Michael a pomalu míchá kávu. „Dělá jim to dobře. A v okamžiku, kdy slibují, tomu samozřejmě sami věří. Ale když dojde na lámání chleba…“ Odmlčí se a vzhlédne. „Nechci, abyste byla zklamaná.“

„Ale já nebudu zklamaná!“ odpovím rozhořčeně. „Greg Walters tvrdí, že se o mě pere celé město!“

„O tom nepochybuji,“ přitaká Michael. „A doufám, že je to pravda. Jen vás chci varovat –“

Zarazí se, když u našeho stolu stane poslíček v uniformě. „Slečno Bloomwoodová,“ osloví mě. „Mám pro vás zprávu.“

„Díky!“ vyhrknu překvapeně.

Otevřu obálku, kterou mi podal, vytáhnu z ní list papíru, a je to vzkaz od Kent Garlandové z HLBC.

„Hleďme!“ Neubráním se vítězoslavnému úsměvu. „Zdá se, že HLBC jen neslibovala. Nejspíš pro mě opravdu mají práci.“ Podám zprávu Michaelu Ellisovi a nejraději bych dodala: „Tak vidíte!“

„»Zavolejte, prosím, Kentině asistentce, aby se s vámi domluvila na kamerových zkouškách, «„ čte nahlas. „Vypadá to, že jsem se zmýlil.“ Pozvedne šálek kávy. „Na úspěšný zítřejší kamerový test. Smím vám dát jednu radu?“

„Jakou?“

„Ten svetr.“ Nasadí komický výraz a potřese hlavou.

Fajn. Co si mám vzít zítra na sebe? Co si mám vzít na sebe? Chci říct, že je to nejdůležitější okamžik v mém životě. Kamerová zkouška pro americkou televizní společnost. Musím mít něco nápadně elegantního, slušivého, fotogenického, dokonalého…, a nic takového nemám. Vůbec nic.

Už nejméně posté se prohrabuju v šatníku a pak se vyčerpaně zhroutím na postel. Nechce se mi věřit, že jsem odjela bez jediného úboru, v němž bych mohla jít na kamerovou zkoušku.

Inu, nedá se nic dělat. Budu si muset něco koupit.

Vezmu kabelku, přesvědčím se, jestli je v ní peněženka, a sotva si obléknu plášť, zařinčí telefon.

„Prosím?“ řeknu do sluchátka a doufám, že je to Luke.

„Bex!“ ozve se Suzin hlas, nezřetelný a vzdálený.

„Suze!“ vyjeknu nadšeně. „Ahoj!“

„Jak to jde?“

„Přímo skvěle,“ odpovím. „Mám samé pracovní schůzky a všichni se tváří pozitivně. Je to jednoduše báječné!“

„Bex! To je nádhera!“

„A co ty?“ Mírně se zamračím. „Všechno v pořádku?“

„Jasně!“ řekne Suze. „V nejlepším pořádku. Až na to…“ Zaváhá. „Myslela jsem si, že bys to měla vědět. Dnes ráno telefonoval nějaký chlápek a tvrdil, že něco dlužíš v obchodě La Rosa v Hampsteadu.“

„Opravdu?“ Protáhnu obličej. „Už zase?“

„Ano. Ptal se, kdy tě propustí z ortopedie.“

„Aha,“ pípnu po krátké odmlce. „Jasně. Cos mu odpověděla?“

„Bex, proč si ten chlap myslí, že ti dávali endoprotézu?“

„Já nevím,“ odpovím vyhýbavě. „Třeba to někde slyšel. Nebo… nebo to bude tím, že jsem mu kdysi napsala takový kratičký dopis…“

„Bex,“ přeruší mě Suze a hlas se jí mírně chvěje. „Tys mi tvrdila, žes všechny ty účty zaplatíš. Slíbilas to!“

„Vždyť jsem je zaplatila!“ sáhnu pro kartáč a začnu se česat.

„Tím způsobem, žes jim řekla, že se ti včas neotevřel padák?“ zvolá Suze. „Namouduši, Bex –“

„Poslouchej, nenervuj se. Jakmile se vrátím, vyřídím to.“

„Ten člověk prohlásil, že bude muset přistoupit k nejpřísnějšímu opatření! Prý je mu to nesmírně líto, ale už ti vyšli maximálně vstříc a –“

„To se říká vždycky,“ chlácholím ji. „Suze, vážně se tím nemusíš trápit. Tady si vydělám fůru peněz. Budu v balíku! Zaplatím dluhy a všechno dobře dopadne.“

Nastane ticho. Představím si, jak Suze sedí na zemi v obývacím pokoji a obtáčí si pramínek vlasů kolem prstu.

„Vážně?“ ujistí se konečně. „Všechno ti vychází?“

„Ano! Zítra mám kamerové zkoušky a jeden producent mi slíbil vlastní pořad, a dokonce se mluví o Hollywoodu!“

„O Hollywoodu?“ vydechne Suze. „Panebože! To je úžasný!“

„Já vím.“ Rozzářím se na sebe do zrcadla. „Není to skvělé? Jsem ve fóru! Přesně to o mně prohlásil ten chlápek z Blue River Productions.“

„Co si vezmeš na sebe na tu kamerovou zkoušku?“

„Zrovna se chystám do Barney’s,“ sdělím jí vesele. „Chci si vybrat nový ohoz.“

„Do Barney’s?“ vykřikne Suze zděšeně. „Bex, tys mi slíbila, že nebudeš utrácet! Přísahalas, že se budeš přísně držet rozpočtu!“

„Vždyť to dělám! Dodržuju ho přesně do puntíku. Všechno mám sepsané a propočítané. A vůbec, tohle je pracovní výdaj. Investuju do svého povolání.“

„Ale –“

„Suze, peníze vyděláš jedině tak, že je nejdřív utratíš. To ví každý! Chci říct, že i tys musela investovat do materiálu, je to tak?“

Rozhostí se ticho.

„Nejspíš ano,“ řekne Suze nejisté.

„A vůbec, k čemu jsou kreditní karty?“

„Ach Bex…“ vzdychne. „To je zvláštní – přesně to tvrdila ta dívka z odboru komunálních daní.“

„Dívka z komunálních daní?“ Zamračím se na svůj obraz v zrcadle a sáhnu pro tužku na oči.

„Ta, co přišla dneska dopoledne,“ odpoví Suze. „Měla psací desku s klipsem. A vyptávala se mě na spoustu věcí, o mně, o mém bytě, kolik mi dáváš na nájem… Moc hezky jsme si popovídaly.

Vylíčila jsem jí, žes odjela do Ameriky i s Lukem… a že ti tamější televize nabídne práci…“

„Výborně,“ odtuším – poslouchám ji jen na půl ucha. „To zní báječně. Poslyš, Suze, už musím běžet. A už se kvůli mně netrap. Kdyby mi ještě někdo volal, tak ten hovor neber. Jasné?“

„No… jasné,“ slíbí Suze. „A zítra ti budu držet palce.“

„Díky!“ řeknu a položím telefon. Hahaha! A teď vzhůru do Barney’s!

Do obchodního domu Barney’s jsem od svého příjezdu nakoukla už několikrát a pokaždé jsem měla naspěch. Ale tentokrát… Páni! Je to úplně jiné. Dávám si načas. Můžu bloumat nahoru a dolů po všech osmi podlažích a prohlížet si oblečení.

Panenko skákavá, oblečení. Oblečení. Mají tady ty nejpřepychovější kousky, jaké jsem kdy viděla. Kamkoli se podívám, všude vidím samé střihy, barvy a modely, kterých se chci dotknout a vyzkoušet je.

Ale nemůžu strávit celý den jen obdivováním. Musím se věnovat tomu, kvůli čemu jsem přišla, a vybrat si oděv na zítřek. Přemýšlela jsem o saku, abych vypadala autoritativně – ale musí to být to pravé sako. Ne příliš hranaté; ne z nepoddajné látky…, a rozhodně musí mít perfektní fazónu. A možná si pořídím i sukni. A tamhlety kalhoty! Úžasně by mi slušely, kdybych k nim měla ty správné boty.

Pomalu se procházím po odděleních a ukládám si do paměti jednotlivé kusy oděvů, pak se vrátím zase do přízemí a provedu užší výběr. Sako od Calvina Kleina… a sukně…

„Promiňte.“

Zrovna když sahám pro halenku bez rukávů, vyruší mě nějaký hlas, a já se udiveně obrátím. Usmívá se na mě žena v černém kalhotovém kostýmu.

„Potřebujete pomoct s nákupem?“

„Ach, děkuji!“ odpovím. „Kdybyste mi podržela tohle…“ Podám jí ramínka s vybranými oděvy, a její úsměv mírně zakolísá.

„Když jsem řekla pomoct… Dnes pořádáme jedinečnou propagaci našeho oddělení osobních nákupů. Rádi bychom s tímto projektem seznámili širší veřejnost. Takže pokud máte zájem o úvodní návštěvu, jsou ještě volná místa.“

„Jasně,“ přikývnu se zájmem. „Co konkrétně by to –“

„Naši vyškolení, zkušení osobní nákupčí vám pomohou nalézt přesně to, co hledáte,“ pokračuje žena přívětivě. „Pomohou vám objevit váš osobní styl, soustředí se na modely, které vám sluší a provedou vás okouzlujícím bludištěm módy.“ Krátce, upjatě se zasměje a já získám dojem, že tuhle roli dneska odříkává už poněkolikáté.

„Rozumím,“ přikývnu zadumaně. „Vtip je v tom, že… že nepotřebuji poradit… Mnohokrát vám děkuji, ale –“

„Poradna je dnes zdarma,“ dodá žena. „Kromě ní nabízíme kávu, čaj nebo šampaňské.“

Šampaňské? Šampaňské zdarma?

„Páni!“ vyhrknu. „To zní úžasně. V tom případě mám zájem!“

Vyjedu s ní do třetího patra a pomyslím si, že by to mohlo být skutečně zajímavé. Tihle vyškolení nákupčí se ve své práci jistě vyznají – a budou se na mě dívat úplně jinýma očima. Odhalí mi pro mě neznámou stránku mé osobnosti, které jsem si dosud nevšimla!

Ocitneme se v místnosti s prostornými převlékárnami a žena mě s úsměvem uvede do jedné z nich.

„Dnes bude vaší osobní nákupčí Erin,“ oznámí. „Přešla k nám teprve nedávno z jiného obchodního domu, takže jí bude příležitostně radit starší a zkušenější pracovnice. Vyhovuje vám to?“

„Samozřejmě!“ přisvědčím a svléknu si plášť.

„Máte chuť na čaj, na kávu nebo na šampaňské?“

„Dám si šampaňské,“ řeknu honem. „Díky.“

„Jak si přejete,“ přikývne žena s úsměvem. „A tady už je Erin.“

Se zájmem vzhlédnu a vidím, že do převlékárny vchází vysoká hubená dívka. Má rovné světlé vlasy a malinká, jakoby zmáčknutá ústa. Upřímně řečeno, celý její obličej vypadá, jako by ji kdysi skříply dveře od výtahu a ona se z toho už nevylízala.

„Dobrý den,“ pozdraví a já fascinovaně sleduju, jak se její droboučká ústa roztáhnou do úsměvu. „Já jsem Erin, a pomohu vám vybrat nejvhodnější oblečení.“

„Výborně. Už se nemůžu dočkat!“

Zajímalo by mě, čemu Erin vděčí za tuhle práci. Rozhodně ne svému vkusu ohledně bot.

„Takže…“ Erin si mě zamyšleně změří. „Co jste si chtěla koupit?“

„Zítra mám kamerovou zkoušku,“ vysvětluju. „Chci vypadat vkusně a elegantně, ale zároveň přístupně. A možná i kapánek duchaplně…“

„Duchaplně,“ opakuje Erin a něco si zapíše do notesu. „Jasně. Uvažovala jste o… kostýmku? Nebo snad o saku?“

„Tedy,“ prohlásím a začnu jí dopodrobna vysvětlovat, co bych si představovala. Erin pozorně poslouchá a já si všimnu, že ke dveřím převlékárny co chvíli přistoupí tmavovlasá žena v žíhaných obroučkách a také sleduje, co říkám.

„Dobře,“ přikývne Erin, když domluvím. „Máte poměrně přesnou představu…“ Zaťuká si tužkou o zuby. „Myslím, že vám mohu nabídnout velmi elegantní sako od Moschina, s růžičkami na límci…“

„Ano, vím, které máte na mysli!“ zvolám nadšeně. „Toho jsem si všimla také.“

„A… v kolekci Barney’s máme sukni nového střihu…“

„Tu černou?“ zeptám se. „S knoflíčky v těchhle místech? Ano, také jsem o ní přemýšlela, ale je příliš krátká. Myslím, že vhodnější by byla délka ke kolenům. Víte, lemovaná tenkou stuhou s mašličkou.“

„Uvidíme,“ řekne Erin s přívětivým úsměvem. „Něco pro vás vyberu a podíváme se, co bude nejvhodnější.“

Když odejde pro oblečení, posadím se a popíjím šampaňské. A chcete něco vědět? Tahle služba není vůbec špatná. Vlastně je to mnohem menší námaha, než se plahočit po obchodě sama. Ze sousední převlékárny ke mně doléhá tlumený hovor – a zničehonic jakási žena hystericky zaječí: „Já tomu hajzlovi ukážu! Však já mu ukážu!“

„Však my mu to ukážeme, Marcio,“ odpoví klidný, konejšivý hlas, který, jak se domnívám, patří oné ženě v žíhaných obroučkách. „Ukážeme mu. Ale rozhodně ne v jasně červeném kalhotovém kostýmu.“

„Už jsem tady!“ Erin se vrací do převlékárny a táhne za sebou tyč na kolečkách, plnou oblečení. Zběžně přelétnu ramínka pohledem a spatřím několik kousků, které jsem si vybrala předtím. Ale kde je sukně ke kolenům? A ten úchvatný lilkově fialový kalhotový kostým se sametovým límečkem?

„Tady mám pro vás to sako… a sukni…“

Vezmu si od ní sako a pochybovačně se zadívám na sukni. Jsem si jistá, že bude krátká. Ale ona je odborník, takže nejspíš… Rychle si obléknu sako a sukni a postavím se před zrcadlo, vedle Erin.

„To sako je nádherné!“ řeknu. „A dokonale mi padne. Má báječný střih.“

O sukni se nehodlám zmiňovat. Chci říct, že se té dívky nechci dotknout – ale vážně v té sukni vypadám nemožně.

„Tak se na to podíváme,“ prohlásí Erin. Založí ruku v bok a přimhouřenýma očima si mě prohlíží v zrcadle. „Myslím, že sukně ke kolenům bude nakonec mnohem lepší.“

„Třeba ta, kterou jsem vám popisovala!“ vyhrknu s úlevou. „Je na sedmém podlaží, hned vedle –“

„Možná,“ přikývne a usměje se, „ale měla jsem na mysli pár jiných střihů…“

„Nebo ta Dolce &c Gabbana na třetím podlaží,“ dodám. „Už jsem si ji prohlížela. Anebo ta od DKNY.“

„DKNY?“ opakuje Erin a svraští čelo. „Nevím, jestli…“

„Ta kolekce je nová,“ sdělím jí. „Nejspíš ji přivezli teprve včera. Ty sukně jsou jednoduše úžasný. Měla byste se na ně jít podívat!“ Otočím se a pozorně si prohlížím její oděv. „A víte co? Ta slézově fialová od DKNY by se vám skvěle hodila k roláku, co máte na sobě. A k tomu ty nové střevíce od Stephana Keliana, se špičatými podpatky. Víte, které myslím?“

„Já je znám,“ odtuší Erin stroze. „Ty z krokodýlí kůže.“ Udiveně se na ni zadívám.

„Ne, ne. Myslím ty z nové kolekce. S cikcak sešíváním na opatku. Jsou absolutně nedostižné! Vlastně by se báječně hodily k té sukni ke kolenům…“

„Děkuji!“ přeruší mě Erin ostře. „Budu to mít na paměti.“

To mě podržte. Proč je tak našponovaná? Vždyť jí jen dávám pár tipů. Může být ráda, že mám takový zájem o její práci!

Ačkoli, mezi námi, zdá se, že jí příliš nerozumí.

„Dobrý den!“ ozve se hlas ode dveří. O zárubeň se opírá žena v žíhaných obroučkách a se zájmem si mě prohlíží. „Všechno v pořádku?“

„Jasně, díky!“ Zářivě se na ni usměju.

„Takže,“ pronese žena a zadívá se na Erin. „Teď se chystáte vyzkoušet naší zákaznici tu sukni po kolena. Je to tak?“

„Ano,“ odpoví Erin a poněkud křečovitě se zasměje. „Už pro ni jdu.“

Odejde a já neodolám a přitočím se k tyči s ramínky, abych zjistila, co jiného pro mě Erin vybrala. Žena v brýlích mě chvíli pozoruje, pak ke mně přistoupí a podá mi ruku.

„Christina Rowanová,“ představí se. „Vedoucí oddělení osobních nákupčích.“

„Těší mě,“ řeknu a prohlížím si světle modrou halenku od Jill Stuartové. „Já jsem Becky Bloomwoodová.“

„A podle přízvuku soudím, že jste z Anglie.“

„Z Londýna. Ale budu se stěhovat do New Yorku!“

„Skutečně?“ Christina Rowanová se na mě mile usměje. „Bečky, prozraďte mi, co děláte? Pracujete v oblasti módy?“

„Ale ne. Zabývám se financemi.“

„Financemi? Neříkejte!“ Pozvedne obočí.

„Dávám finanční rady v jistém televizním pořadu. Znáte to, penze, hypotéky a podobně…“ Sáhnu pro měkounké kašmírové kalhoty. „Nejsou nádherné? Mnohem hezčí než ty od Ralpha Laurena. A levnější!“

„Jsou skvostné, viďte?“ Obdaří mě zvláštním pohledem. „Je milé mít tak nadšenou zákaznici.“ Sáhne do kapsy saka a podá mi vizitku. „Až budete zase v New Yorku, přijďte nás navštívit.“

„Určitě!“ rozzářím se. „A mockrát děkuji.“

Když konečně odcházím z Barney’s, jsou čtyři hodiny. Mávnu na taxík a vydám se zpátky do hotelu Four Seasons. Sotva otevřu dveře našeho apartmá, podívám se na sebe do zrcadla u toaletního stolku. Vyzařuje ze mě skvělá nálada; vznáším se v téměř hysterickém nadšení z toho, co jsem právě udělala. Co jsem si koupila.

Vím, že jsem měla v úmyslu pořídit si jen jeden oblek pro zítřejší zkoušky před kamerou. Ale dopadlo to tak, že… Tedy, připouštím, že jsem se nechala kapánek unést… Konečný seznam zakoupených věcí vypadá takhle:

1. sako od Moschina

2. sukně ke kolenům z Barney’s

3. spodní prádlo Calvin Klein

4. nové punčocháče a…

5. koktejlové šaty od Very Wang

Fajn. Než cokoli řeknete… Já vím, že jsem neměla kupovat koktejlové šaty. Vím, že když se mě Erin zeptala, jestli mám zájem i o večerní šaty, měla jsem jednoduše odpovědět, že ne.

Ale panebože… Panebože. Ty šaty od Very Wang. Jsou inkoustově fialové s hlubokým výstřihem na zádech a třpytivými ramínky. Vypadají naprosto nedostižně. Přísahám. Seběhli se všichni z oddělení, aby se na mě podívali – a když jsem odhrnula závěs, jednohlasně zalapali po dechu.

A já sama ze sebe nedokázala odtrhnout oči, okouzlena tím, jak bych mohla vypadat; osobou, jakou bych mohla být. Nebylo o čem přemýšlet. Ty šaty jsem musela mít. Prostě musela. A ten, kdo se podepisoval na účet z kreditní karty, už jsem nebyla já. Stala se ze mě Grace Kellyová. Gwyneth Paltrowová. Změnila jsem se v docela jiného, štěstím prozářeného člověka, který může bez mrknutí oka podepsat účet na tisíce dolarů a ještě se usmívat a vtipkovat s prodavačkami, jako bych podobný nákup dělala denně.

Tisíce dolarů.

Ačkoli za model od takové návrhářky, jako je Vera Wang, to zase není tak… Tedy, je to velmi…

Kristepane. Dělá se mi zle. Vůbec nehodlám myslet na to, kolik stály. Ty nuly se snažím vygumovat aspoň z mysli. Vtip je v tom, že ty šaty budu moct nosit roky! Ano! Desítky let. A nějaký modelový oděv potřebuju, když ze mě má být televizní hvězda. Chci říct, že se budu muset ukazovat na různých společenských akcích – a přece tam nemůžu přijít v hadrech z obchoďáku Mark & Spencer, nebo snad ano? Ovšemže ne.

A nová výše mého kreditního úvěruje 10 000 liber. Což je neoddiskutovatelný fakt. Přece by mi ho neposkytli, kdyby se domnívali, že si to nemůžu dovolit, nemám pravdu?

Zaslechnu nějaké zvuky za dveřmi a honem se postavím na nohy. S bušícím srdcem se vrhnu ke skříni, v níž skladuju veškeré své nákupy, otevřu dveře a bleskurychle do ní nacpu nákupní tašky z Barney’s. Dveře zabouchnu a s úsměvem se otočím právě v okamžiku, kdy do pokoje vejde Luke s mobilem u ucha.

„Ovšemže mám všechno pod kontrolou, sakra,“ odsekává vztekle do telefonu. „Co si krucinál myslí, že –“ Odmlčí se a chvíli jen poslouchá. „Ano, vím,“ pronese o něco klidněji. „Ano. Fajn. Zařídím to. Na shledanou zítra, Michaeli. A díky.“

Vypne mobil, odloží ho na stůl a zadívá se na mě, jako by zapomněl, kdo jsem.

„Ahoj!“ řekne a hodí aktovku na židli.

„Ahoj,“ pozdravím ho vesele a poodstoupím od skříně. „Ahoj, cizince,“

„Já vím,“ pokrčí rameny a unaveně si promne obličej. „Moc mě to mrzí. Nějak se to všechno… zkomplikovalo, abych byl upřímný. Doslechl jsem se o tvých zkouškách na kameru. To je úžasná zpráva.“

Zamíří k minibaru, nalije si skleničku skotské a jedním douškem ji do sebe obrátí. Nalije si ještě jednu a napije se, zatímco já ho s obavami pozoruju. Má pobledlý a ztrhaný obličej a pod očima tmavé kruhy.

„Pokračuje to… dobře?“ ptám se nesměle.

„Pokračuje to,“ odvětí. „Víc o tom nemůžu momentálně říct.“ Přejde k oknu a zahledí se ven, na zářící panorama Manhattanu, a já si znepokojeně skousnu ret.

„Luku, nemůže na všechna ta jednání chodit někdo jiný? Co kdyby někdo přiletěl z Londýna a aspoň v něčem tě zastoupil? Třeba… Alicia? “

Pouhá zmínka o ní mě málem stojí život – ale namouduši si začínám dělat starosti. K mé úlevě však Luke zavrtí hlavou.

„V tomhle stadiu nemůžu zasvěcovat do jednání někoho nového. Zatím jsem to zvládal; musím vydržet až do konce. Jenom nechápu, proč jsou všichni tak zatraceně nervózní. Netušil jsem, že budou tak…“ Posadí se do křesla a napije se whisky. „Kristepane, kladou mi spoustu otázek. Vím, že Američané jsou důkladní, ale…“ Nevěřícně zavrtí hlavou. „Chtějí vědět úplně všechno. O každém jednotlivém zákazníkovi, o každém, kdo kdy pracoval pro moji společnost, o každém oběžníku, který jsem kdy rozeslal… Existuje možnost soudního procesu? Kdo pro vás pracoval jako recepční v roce 1993? Jakým autem jezdíte? Jakou značku zubní pasty používáte?“

Odmlčí se a vyprázdní skleničku, zatímco já na něj zdrceně zírám.

„Chovají se příšerně,“ poznamenám a vidím, jak mu po tváři přelétne jiskřička úsměvu.

„Nejsou příšerní. Jen trochu konzervativní, ze staré školy – a něco je vyplašilo. Bohužel, nevím co.“ Prudce vydechne. „Musím je uklidnit. Potřebuju, aby ten projekt vyšel.“

Hlas se mu mírně chvěje, a když se podívám na jeho ruku, vidím, že křečovitě svírá skleničku. Věřte nebo ne, ale takhle jsem Luka ještě nezažila. Obvykle vypadá naprosto vyrovnaně a nic ho nedokáže vyvést z míry…

„Luku, myslím, že by sis měl odpočinout. Večer přece žádnou schůzku nemáš, je to tak?“

„Ne,“ zavrtí hlavou a vzhlédne. „Ale musím prostudovat nějaké dokumenty. Zítra je veledůležité jednání se všemi investory. Měl bych se na ně pořádně připravit.“

„Vždyť jsi připravený!“ namítnu. „Teď si musíš především odpočinout. Když budeš pracovat celou noc, budeš unavený, nervózní a popuzený.“ Přistoupím k němu, vezmu mu skleničku z ruky a začnu mu masírovat ramena. „No tak, Luku. Opravdu potřebuješ pauzu. Vsadím se, že Michael by se mnou souhlasil, je to tak?“

„Radil mi, abych se uvolnil,“ připustí Luke po dlouhé odmlce.

„Tak se uvolni! Pár hodin lenošení ještě nikomu neuškodilo. Elegantně se oblékneme a zajdeme do nějakého nóbl podniku na večeři, zatančíme si a vypijeme pár koktejlů…“ Zlehka ho políbím na šíji. „Chci říct, copak má smysl být v New Yorku a nepobavit se?“

Rozhostí se ticho – a já kratičký děsivý okamžik čekám, že prohlásí, že nemá čas. Ale zničehonic se otočí a díkybohu se usmívá.

„Máš pravdu,“ přikývne. „Někam si vyrazíme.“

A je to ten nejkouzelnější, nejromantičtější a nejpřepychovější večer v mém životě. Mám na sobě koktejlové šaty od Very Wang, Luke si vezme svůj nejlepší oblek a vydáme se do té nejluxusnější restaurace, kde se podávají humři a hraje tam tradiční jazzová kapela, tak jako ve starých filmech. Luke objednává jeden koktejl za druhým, připíjíme si, on se uvolní a trošku se otevře ve věci své obchodní transakce. Vlastně se mi svěřuje víc než kdy předtím.

„Tohle město,“ podotkne a zavrtí hlavou, „je náročné místo. Jako bys jela na lyžích po okraji ledovce. Stačí jediná chyba – a zřítíš se.“

„A když chybu neuděláš?“

„Tak zvítězíš,“ řekne Luke. „Na celé čáře.“

„Ty zvítězíš,“ ujistím ho s přesvědčením. „Zítra jim to všem nandáš.“

„A ty to zítra všem nandáš při kamerové zkoušce,“ oplatí mi Luke poklonu a vzápětí před nás číšník postaví první chod – nepředstavitelné kreace barev a tvarů z darů moře. Nalije nám bílé víno a Luke pozvedne skleničku k přípitku.

„Na tebe, Becky. Budeš mít obrovský úspěch.“

„Ne, to ty budeš mít obrovský úspěch,“ odporuju a vznáším se v sedmém nebi. „Oba budeme mít obrovský úspěch!“

Možná, že mi do hlavy stouply koktejly, ale zmocnil se mě úplně stejný pocit jako v Barney’s. Už nejsem ta bývalá Becky – jsem docela jiná, duchaplná a okouzlující. Potají se na sebe zadívám do nedalekého zrcadla a zčistajasna mě zaplaví vlna euforie. Chci říct, jen se na mě podívejte! Jsem sebejistá a jako ze škatulky, sedím v newyorské restauraci, na sobě šaty za několik tisíc dolarů, naproti mně můj úžasný a úspěšný přítel – a zítra mě čeká zkouška před Kamerou pro americkou televizní společnost!

Jsem opilá štěstím. Do toho luxusního, nablýskaného světa jsem celou dobu směřovala. Limuzíny a květinové koše; kosmetické salony a modely z Barney’s; kabelka nacpaná vizitkami televizních producentů. To jsou moji lidé; sem patřím. Můj někdejší život jako by byl vzdálený miliony, miliardy let, jako titěrný bod na obzoru. Máma s tátou a Suze…, můj věčně neuklizený pokoj ve Fulhamu…, My z East Endu s pizzou… Řekněme si to upřímně. To jsem ve skutečnosti ani nebyla já, nemám pravdu?

Zdržíme se dlouho do noci. Tančíme při jazzových melodiích, mlsáme sorbet z jedlé mučenky a povídáme si o všem možném, jen ne o práci. Do hotelu se vracíme se smíchem a mírné nejistým krokem a Lukova ruka se mi zkušeně propracovává pod šaty.

„Slečno Bloomwoodová!“ oslovíme noční vrátný, když míjíme recepci. „Mám pro vás vzkaz, abyste zatelefonovala Susan Cleath-Stuartové do Londýna. Kdykoli. Zřejmě je to naléhavé!“

„Panebože,“ obrátím oči v sloup. „Volá jen proto, aby mi vyčetla, kolik jsem utratila za nové šaty. »Tolik? Ach Bex, tos opravdu neměla…«„

„Mimochodem, jsou to fantastické šaty,“ míní Luke a znalecky po nich přejíždí rukama nahoru a dolů. „Ale na můj vkus je to spousta zbytečné látky. Tady by se mohlo ubrat, a tady… a tady…“

„Přejete si číslo?“ ptá se vrátný a podává mi list papíru.

„Ne, děkuju,“ mávnu odmítavě rukou. „Ozvu se jí zítra.“

„A prosím vás,“ dodá Luke, „nepřepojujte nám do pokoje žádné hovory až do odvolání.“

„Jak si přejete,“ přikývne vrátný a zamrká na něj. „Dobrou noc, pane, dobrou noc, madam.“

Ve výtahu se stupidně culíme jeden na druhého do zrcadla a teprve v pokoji si uvědomím, že jsem pořádně namazaná. Útěchou je mi fakt, že Luke je, zdá se, také jaksepatří zlinkovaný.

„Tohle,“ prohlásím, když se za námi zavřou dveře, „byla nejlepší noc v mém životě. Zdaleka nejlepší.“

„A ještě zdaleka nekončí,“ podotkne Luke a blíží se ke mně s jiskřícíma očima. „Mám dojem, že vás musím odměnit za vaše hluboce bystrozraké poznámky, slečno Bloomwoodová. Měla jste pravdu. Ten, kdo je samá práce a žádná zábava…“ Začne mi stahovat třpytivá ramínka koktejlových šatů a mně se točí hlava štěstím a přemírou alkoholu. Když si svléká košili, zahlédnu se v zrcadle. Pár vteřin si prohlížím svůj opilecký a spokojený výraz, a vtom zaslechnu vnitřní hlásek: Tenhle okamžik si dobře zapamatuj. Opatruj ho jako oko v hlavě, Becky, protože v tuhle chvíli je život báječný.

Všechno ostatní se rozplyne v mlze opojení a štěstí a zmizí v zapomnění. To poslední, na co si vzpomínám, je Luke, který mě líbá na víčka, říká, že mě miluje a přeje mi dobrou noc. Nic jiného si nepamatuju.

A potom se to seběhne ráz naráz, jako při automobilové nehodě.

JSOU SKUTEČNĚ TAKOVÍ, JAK SE TVÁŘÍ?

FINANČNÍ PORADKYNĚ MÁ POTÍŽE S PENĚZI!

Sedává na pohovce v pořadu Ranní káva a radí milionům diváků, jak nakládat s penězi. Ale Daily World odhalil, že pokrytecká Becky Bloomwoodová je sama na pokraji finančního krachu. Becky, jejíž heslo zní „Starejte se o své peníze – a vaše peníze se postarají o vás“, má dluhy v hodnotě několika tisíc liber a ředitel banky, v níž má otevřený úvěr, prohlásil, že je to „ostudné“.

SOUDNÍ PŘEDVOLÁNÍ Módní butik La Rosa podal žalobu na zkrachovalou Becky, jejíž spolubydlící Susan Cleath-Stuartová (na snímku vpravo) přiznává, že Becky jí často dluží nájem. A nezodpovědná Becky se zatím bezostyšně pohybuje mezi newyorskou smetánkou spolu se svým přítelem, podnikatelem Lukem Brandonem (na snímku vpravo dole). „Bečky očividně tahá z Luka peníze,“ prohlásil jistý nejmenovaný zdroj z Brandonových komunikací. Slečna Cleath-Stuartová se nám svěřila, že by se Becky ráda zbavila. „Potřebovala bych pro svou práci víc místa,“ říká. „Možná si budu muset někde pronajmout kancelář.“

POSEDLOST NÁKUPY

Rozmarná šestadvacetiletá takzvaná finanční odbornice bydlí v přepychovém hotelu Four Seasons a snad ani netuší, na kolik takový pobyt přijde. Naše reportérka byla při tom, když utratila přes 100 dolarů jen za blahopřání, pak vyrazila na další nákupy a během několika hodin pořídila luxusní oblečení a dárky za bezmála 1000 dolarů!

VŠEOBECNÝ ŠOK

Diváci Ranní kávy se s úžasem dozvídali pravdu o samozvané finanční odbornici. „Jsem zděšena,“ prohlásila Irene Watsonová ze Sevenoaks. „Před pár týdny jsem telefonovala Becky o radu ohledně svých bankovních transakcí. Teď“ lituji, že jsem ji vůbec poslouchala.“ Matka dvou malých dětí dodává: „Jsem šokována a znechucena tím, že producenti Ranní kávy“

pokračování na str. 54

Kapitola třináctá

Zpočátku jsem vůbec nevěděla, že se něco děje. Probudila jsem se s poněkud zakalenou myslí a vidím, že Luke mi podává šálek čaje.

„Co kdyby sis poslechla vzkazy na záznamníku?“ navrhne, políbí mě a odejde do koupelny. Po několika hltech čaje zvednu sluchátko a stisknu tlačítko s hvězdičkou.

„Máte dvacet tři zprávy,“ oznámí mi hlas – a já ohromeně vykulím oči. Dvacet tři?

Třeba jsou to samé pracovní nabídky! Napadne mě. Možná mi volá někdo z Hollywoodu! Jasně, to je ono! Rozechvělá vzrušením stisknu jiné tlačítko a poslouchám první vzkaz. Ale nikdo mi nenabízí práci – je to Suze a její hlas zní nezvykle naléhavě.

„Bex, prosím tě, ozvi se mi, jakmile si tohle poslechneš. Je to opravdu naléhavé. Ahoj.“

Hlas se mě ptá, zda si chci poslechnout zbývající zprávy, a já na okamžik zaváhám. Jenže Suzin hlas byl plný zoufalství – a vtom si s hrůzou vzpomenu, že mi volala i včera v noci. Vytočím její číslo – k mému úžasu má telefon přepnutý na záznamník.

„Ahoj. To jsem já!“ ohlásím se, sotva domluví Suzin hlas. „Vidím, že nejsi doma, takže doufám, že ať šlo o cokoli, už se to vyřešilo –“

„Bex!“ Suzin hlas mi téměř prorazí bubínek. „Panebože, Bex, kdes celou dobu byla?“

„Mimo hotel,“ odvětím nechápavě. „A pak jsem spala. Suze, stalo se něco –“

„Bex, já jsem nic z toho neřekla!“ přeruší mě. „Musíš mi věřit. Nic podobného jsem v životě nevypustila z úst. Všechno překroutili. Vylíčila jsem to tvojí mámě, nevěděla jsem –“

„Mojí mámě?“ podivím se. „Suze, počkej. O čem to vlastně mluvíš?“ Nastane ticho.

„Kristepane,“ vzdychne. „Bex, copak tys to neviděla?“

„Co jsem měla vidět?“

„Daily World,“ řekne. „Já… měla jsem za to, že si necháte posílat veškerý britský tisk.“

„To je pravda,“ přitakám a promnu si oči. „Ale noviny jsou nejspíš ještě za dveřmi. Píšou tam něco… o mně?“

„Ne!“ vyhrkne Suze podezřele rychle. „Ne. Chci říct… je tam jen taková nepatrná zmínka. Být tebou, vůbec se tím nezabývám. A vůbec – Daily World výhod. Já bych to na tvém místě udělala. Hod ten plátek rovnou do koše, aniž bys ho vůbec otvírala.“

„Je tam něco hnusného, vid?“ ujišťuju se opatrně. „Že mám fakt úděsně tlustý nohy nebo tak něco?“

„Je to taková prkotina!“ přesvědčuje mě Suze. „Pitomost! Už jsi byla v Rockefeller Center? Prý je to tam úžasný! Nebo v F. A. O. Schwarz? A co…“

„Suze, přestaň,“ okřiknu ji. „Jdu pro ty noviny. Zavolám ti později.“

„Fajn, Bex. Hlavně nezapomeň,“ dodá honem, „že Daily World skoro nikdo nečte. Nejvýš tři lidi ze sta. Zítra se na všechno zapomene. A každý ví, že v novinách jsou notoričtí lháři…“

„Jasně,“ přikývnu a snažím se zachovat klid. „Budu si to pamatovat. A už se tím netrap, Suze. Nějaká prkotina mě jen tak nerozhází!“

Ale když položím telefon, mírně se mi chvěje ruka.

Co, pro všechno na světě, o mně mohli napsat? Spěchám ke dveřím, popadnu stoh novin a hodím jej na postel. Vytáhnu z něho Daily World a horečně jimi začnu listovat. Stránku po stránce…, ale nic v nich není. Vrátím se na začátek a prohlédnu je pozorněji, zkoumám každičkou poznámku pod čarou – a opravdu o sobě nikde nenacházím jedinou zmínku. Zmateně dopadnu na polštář. O čem to Suze sakra mluvila? Proč je proboha tak –

A vtom spatřím prostřední dvoustránku. Na posteli leží opuštěný složený dvoulist, který vypadl z novin, když jsem se po nich vrhla. Pomaličku se pro něj natáhnu. Rozevřu ho. A jako bych dostala pěstí do žaludku.

Je tam moje fotografie. Sama sebe na ní nepoznávám, není totiž příliš lichotivá. Kráčím po jakési ulici. Vzápětí mi s hrůzou svitne, že to je newyorská ulice. A vláčím několik nákupních tašek. A je tam i obrázek Luka, v kroužku. A malý snímek Suze. A ten titulek…

Panebože. Nemůžu to ani vyslovit. Ani vám nemůžu prozradit, jak zní. Je to… prostě příšerný.

Je to velký článek a zabírá celou prostřední dvoustránku. Když ho začnu číst, prudce se mi rozbuší srdce; mám rozpálenou hlavu, ale zároveň studené čelo. Je to zlomyslné. Je to… ryze osobní. Dojdu do poloviny, ale dál číst nedokážu. Složím noviny, zadívám se před sebe a mám pocit, že se každou chvíli pozvracím.

Pak, téměř vzápětí, noviny rozklepanýma rukama znovu rozevřu. Musím vědět, co přesně o mně napsali. Musím si přečíst každou ponižující a nechutnou větu.

Když dočtu, pokouší se o mě závrať. Nemůžu uvěřit, že je to pravda. Ty noviny mají náklad několik milionů výtisků. Je pozdě čemukoli zabránit. Najednou si uvědomím, že v Británii jsou v prodeji už několik hodin. Četli to moji rodiče. Četli to všichni, koho znám. Jsem absolutně bezmocná.

Telefon ostře zazvoní a já poplašeně nadskočím. Po chvíli zazvoní znovu a já na něj jen šokované civím. Nedokážu ho zvednout. Nemůžu s nikým mluvit, dokonce ani se Suze.

Po čtvrtém zazvonění vyjde Luke z koupelny, kolem pasu má ručník a vlasy se mu vlhce lesknou.

„Ty to nevezmeš?“ podiví se a chňapne po sluchátku. „Prosím? Ano. Tady je Luke Brandon.“

Zaplaví mě vlna děsu a přitáhnu si přikrývku k tělu.

„Samozřejmě,“ přikyvuje Luke. „Ano. Zatím na shledanou,“ rozloučí se a něco si poznamená na papír.

„Kdo to byl?“ ptám se a snažím se o lhostejný tón.

„Sekretářka z JD Slade,“ odvětí a odloží pero. „Změna místa schůzky.“

Začíná se oblékat a já mlčím. Prsty sevřu výtisk Daily Worldu. Ráda bych mu to ukázala…, ale vlastně si nepřeju, aby to viděl. Nechci, aby si o mně přečetl takové úděsné věci. Ale přece nedopustím, aby mu to ukázal někdo jiný.

Kristepane, nemůžu tady věčně sedět a mlčet. Zavřu oči, zhluboka se nadechnu a prohlásím:

„Luku, píše se o mně v novinách.“

„Výborně,“ řekne roztržitě a zavazuje si kravatu. „Napadlo mě, že trocha publicity ti neuškodí. Ve kterých novinách?“

„Není… není to nic pěkného,“ vykoktám a jazykem si navlhčím vyprahlé rty. „Je to dost příšerný.“

Pozorně se na mě zadívá a spatří můj výraz v obličeji.

„Ach Becky,“ zavrtí hlavou. „Tak hrozné to snad není. No tak, ukaž mi to. Co se tam píše?“ Natáhne ruku, ale já se ani nepohnu.

„Je to… prostě příšerný. A je tam obrovská fotografie…“

„Mělas mastné vlasy?“ dobírá si mě s úsměvem a sáhne pro sako. „Bečky, žádný článek není stoprocentně skvělý. Vždycky najdeš něco, co tě rozladí, ať to jsou vlasy nebo něco, co jsi řekla…“

„Luku!“ zvolám zoufale. „O nic takového nejde. Podívej se…“

Pomalu rozložím noviny a podám mu je. Bezstarostně si je ode mě vezme – já těžce polknu a neodvažuju se říct jediné slovo. Zatímco ho nervózně pozoruju, přelétne očima stránky.

„Je to pravda?“ zeptá se. „Cokoli z toho?“

„N-ne!“ vyhrknu. „Aspoň… ne… ne všechno. Něco z toho je…“

„Ty máš dluhy?“

Setkám se s jeho pohledem a zrudnu jako rak.

„Tak… trochu. Ale rozhodně ne tolik, jak píšou… Chci říct, že nemám ponětí o nějakém soudním předvolání…“

„Středa odpoledne!“ plácne do novin. „Kristepane. Vždyť to jsi byla v Guggenheimově muzeu. Najdi vstupenku, dokážeme, žes tam byla, a budeme je žalovat –“

„Já… Víš, Luku…“ Zvedne hlavu a mně se strachem sevře žaludek. „Nebyla jsem v muzeu. Šla… byla jsem na nákupech.“

„Tys…“ Zírá na mě – a pak začne pomalu číst znovu. Když skončí, zahledí se do prázdna. „To snad není pravda,“ prohlásí tak tiše, že ho sotva slyším.

Tváří se stejně pochmurně, jako se já cítím – a toho rána mě poprvé začnou pálit v očích slzy.

„Já vím,“ řeknu rozechvěle. „Je to strašné. Někdo mě musel sledovat. Celou dobu za mnou slídit, hlídat mě a špehovat…“ S nadějí čekám na jeho odpověď, ale on se pořád dívá před sebe. „Luku, copak mi nemáš co říct? Uvědomuješ si –“

„Bečky, a ty si uvědomuješ?“ přeruší mě. Cítím, jak se mi odkrvují tváře. „Uvědomuješ si, jak zlé je to pro mě?“

„Mě to vážně moc mrzí,“ vzlyknu. „Vím, že nenávidíš, když o tobě píšou v novinách…“

„Krucinál, nejde o to, že –“ Zarazí se a pak o něco klidněji pokračuje: „Bečky, uvědomuješ si, do jakého světla mě ten článek staví? A zrovna dneska, když mám snad to nejdůležitější jednání?“

„Já… já jsem…“ zašeptám.

„Za hodinu mám schůzku, kde mám přesvědčovat zkostnatělou, konzervativní newyorskou investiční banku, že mám plně pod kontrolou všechno, co se týká mé práce a mého osobního života. Všichni si to přečetli. Budu vypadat jako idiot!“

„Ale vždyť ty žádné potíže s prací nemáš!“ vykřiknu. „Luku, oni určitě vědí… určitě ti ne –“

„Poslouchej,“ obrátí se ke mně. „Víš, co se o mně ve zdejších obchodních kruzích povídá? Z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu se šušká, že se mi věci vymykají z rukou.“

„Vymykají z rukou?“ opakuji zděšeně.

„Aspoň jsem to slyšel.“ Luke se pomalu a zhluboka nadechne. „Celých několik uplynulých dnů jsem nedělal nic jiného, než že jsem se všemožně snažil tyhle lidi přesvědčit, že jejich dojem je mylný. Že nemám sebemenší problém; že mám média prokouknutá. A teď…“ Dvakrát prudce udeří do novin, až sebou trhnu.

„Třeba… třeba to nikdo neviděl.“

„Bečky, v tomhle městě vidí každý všechno,“ namítne „Je to jejich práce. Je –“

Odmlčí se, když zařinčí telefon. Po chvíli jej zvedne.

„Ahoj, Michaeli. Aha. Tys to už četl. Ano, já vím. Nešťastná shoda okolností. Dobrá. Nashle za okamžik.‘ Položí telefon a vezme aktovku, aniž by se na mě podíval. Tělem se mi šíří chlad a naskakuje mi husí kůže. Co jsem to provedla? Všechno jsem pokazila. Před očima mi vyvstanou útržky vět z článku a znovu se mi z nich udělá zle. Nezodpovědná Becky… pokrytecká Becky… A je to pravda. Do puntíku.

Když vzhlédnu, Luke právě zacvakne aktovku.

„Musím jít,“ oznámí. „Uvidíme se později.“ U dveří se zastaví, otočí se a nechápavě se na mě zadívá. „Jedné věci nerozumím. Když jsi nebyla v Guggenheimovi – kdes koupila tu knihu, kterou jsi mi dala?“

„V muzejní prodejně,“ špitnu. „Na Broadwayi. Luku, mě to strašně mrzí… Já…“

Selže mi hlas a rozhostí se hrozivé ticho. Cítím, jak mi buší srdce; jak mi v uších tepe krev. Nevím, co mám říct; nevím, jak se ospravedlnit.

Luke na mě upírá prázdný pohled, pak krátce přikývne, otočí se a vezme za kliku.

Když se za ním zavřou dveře, ještě chvíli zůstanu strnule sedět na postelí a zírám do zdi. Jaksi nedokážu uvěřit, že tohle všechno potkalo mě. Ještě před několika hodinami jsme si připíjeli na úspěch. Měla jsem na sobě šaty od Very Wang, tančili jsme při melodiích Cole Portera a já byla opilá štěstím. A teď…

Znovu zazvoní telefon, ale já se nemám k tomu, abych ho zvedla. Vzpamatuju se až při osmém zazvonění a zvednu ho.

„Prosím?“

„Ahoj!“ osloví mě rozjásaný hlas. „To je Becky Bloomwoodová?“

„Ano,“ přisvědčím opatrně.

„Bečky, tady je Fiona Taggartová z Daily Heraldu. Jsem děsně ráda, že se mi podařilo vás vypátrat! Becky, rádi bychom zveřejnili dvoudílný seriál o vás a o vašem…, řekněme, drobném problému. “

„Nechci o tom mluvit,“ odtuším. „Vy to tedy všechno popíráte?“

„Bez komentáře,“ odseknu a chvějící se rukou zavěsím. Telefon se vzápětí rozřinčí znovu a já ho zvednu.

„Bez komentáře, jasné?“ zaječím. „Bez komentáře! Bez –“

„Bečky? Zlatíčko?“

„Mami!“ Při zvuku jejího hlasu mi vytrysknou slzy. „Ach mami, mě to nesmírně mrzí,“ fňuknu. „Je to příšerný. Všechno jsem zvorala. Netušila jsem… Neuvědomila jsem si…“

„Bečky!“ Její hlas zní neuvěřitelně báječně a konejšivě. „Holčičko! Za nic se nemusíš omlouvat. Omluvit by se měli ti nestydatí novináři, že si vymysleli všechny ty nesmysly. Že vkládají lidem do úst něco, co nikdy neřekli. Chudinka Suzie nám volala a byla strašně rozrušená. Víš, té holce dala tři bourbonské oplatky a KitKat, a ona se jí takhle odvděčila. Byla to donebevolající lež! Předstírat, že je z odboru komunálních daní. Měli by ji žalovat!“

„Mami…“ Zavřu oči a zdráhavě ze sebe vysoukám: „Není to samá lež. Všechno si nevymysleli.“ Nastane krátké ticho a já slyším, jak se máma rozechvěle nadechne. „Jsem tak trochu… zadlužená.“

„Aha,“ řekne po chvíli a já cítím, jak se odhodlává k pozitivní reakci. „No a? I když máš dluhy, nikomu do toho nic není.“ Odmlčí se a já zaslechnu v pozadí jiný hlas. „Správně! Táta říká, že když americké hospodářství dluž: biliony a pořád přežívá, dokážeš to i ty. Nejsi jediná na světě, kdo je zadlužený.“

Svoje rodiče jednoduše zbožňuju. Kdybych se jim svěřila, že jsem někoho zamordovala, našli by důvod, jímž by mě ospravedlnili, a oběť by jaksepatří pomluvili.

„Nejspíš ano,“ zamumlám. „Ale Luke má dneska veledůležité jednání a ten článek četli všichni investoři.“

„No a co? Negativní publicita neexistuje. Hlavu vzhůru, Becky, a vykroč pravou nohou. Suzie nám prozradila, že máš dneska zkoušku před kamerou. Je to pravda?“

„Ano. Jenom nevím, v kolik hodin.“

„Takže: Obrať se k tomu čelem. Dej si koupel a šálek dobrého čaje se třemi kostkami cukru. A s brandy, říká táta. A když ti zatelefonuje nějaký novinář, pověz mu, ať se jde bodnout.“

„Už vás někdo obtěžoval?“

„Ráno se nás přišel vyptávat nějaký chlápek,“ odpoví máma vesele. „Ale táta na něj vytáhl elektrické nůžky na živý plot.“

Proti své vůli se rozechvěle zahihňám.

„Měla bych končit, mami. Ale zavolám ti později. A… díky.“

Když položím telefon, je mi miliónkrát líp. Máma má pravdu. Musím myslet pozitivně, jít na kamerovou zkoušku a snažit se být co nejlepší. A Luke nejspíš reagoval kapánek nepřiměřeně. Určitě se vrátí v mnohem lepší náladě.

Zavolám do hotelové recepce a požádám je, aby mi nepřepojovali žádný hovor, s výjimkou kohokoli z HLBC. Pak si napustím vanu, vyliju do ní celou lahvičku regeneračního koupelového oleje ze Sephory a půl hodiny se povaluju v růžích, muškátu a slézu. Když se osuším, pustím si televizi a tančím po pokoji za zpěvu Robbieho Williamse – a než si obléknu fantastické sako a sukni z Barney’s, cítím se skrz naskrz pozitivně, i když jsem mírně nervózní. Však já to zvládnu. Zvládnu.

Ještě mi nikdo nezavolal, v kolik hodin mám přijít, a tak zvednu telefon a zavolám do recepce. „Dobrý den,“ řeknu. „Chtěla jsem se zeptat, jestli mi dnes ráno nevolal někdo z HLBC.“

„Obávám se, že ne,“ odvětí dívka mile.

„Víte to jistě? Nenechali mi nějaký vzkaz?“

„Ne, madam.“

„Fajn. Díky.“

Položím telefon a na chvíli se zamyslím. Nic se neděje. Ozvu se jim sama. Chci říct, že přece potřebuju vědět, v kolik hodin se ta zkouška koná, je to tak? A Kent říkala, že jí mám zavolat kdykoli, kvůli čemukoli. A dodala, že nemám vůbec váhat.

Vyndám z kabelky její vizitku a pozorně vyťukám číslo. „Dobrý den!“ ozve se veselý hlas. „Kancelář Kent Garlandové. U telefonu její asistentka Megan, Co pro vás mohu udělat?“

„Dobrý den! Tady Rebecca Bloomwoodová. Mohu mluvit s Kent, prosím vás?“

„Kent má momentálně nějaké jednání,“ informuje mě Megan přívětivě. „Mám jí něco vyřídit?“

„Víte, volám proto, abych se zeptala, v kolik hodin mám dneska zkoušku před kamerou,“ vysvětluju. Sotva to vyslovím, mírně mi stoupne sebevědomí. Komu záleží na pomlouvačném Daily Worldu? Budu účinkovat v americké televizi. Bude ze mě velká hvězda.

„Rozumím,“ řekne Megan. „buďte tak hodná a chviličku vydržte u telefonu…“

Někam se přepojí a já se zaposlouchám do laciné verze Let It Be. Když melodie skončí, jakýsi hlas mě ujistí, že můj telefonát je pro HLBC nesmírně významný.,, a pak začne znovu hrát hudba… a konečně se ozve Megan.

„Bečky? Obávám se, že Kent bude muset kamerovou zkoušku odložit. Zatelefonuje vám a domluví s vámi jiný

termín“

„Cože?“ tupě civím do zrcadla na svůj nalíčený obličej. „Odložit? Ale… proč? Na kdy?“

„To nevím,“ trylkuje Megan. „Kent teď nemá čas, věnuje se novému seriálu Moderní spotřebitel.“

„Ale… právě kvůli tomu měla být ta zkouška! Kvůli Modernímu spotřebiteli*.“ Zhluboka se nadechnu a snažím se zachovat klid. „Víte, na kdy tu zkoušku přeložila?“

„To vám skutečně nedokážu říct. Má plný diář… a potom odjíždí na čtrnáctidenní dovolenou…“

„Poslyšte,“ řeknu a netrpělivě zavřu oči. „Potřebuju velmi nutně mluvit s Kent. Je to poměrně důležité. Mohla byste mi ji sehnat? Zdržím ji jen vteřinku.“

Je ticho – a potom Meg vzdychne.

„Zkusím to.“

Znovu mi začne do ucha hrát hudba – a vtom slyším Kent. „Ahoj, Becky. Jak se daří?“

„Ahoj!“ pokouším se o bezstarostný tón. „Mám se skvěle. Napadlo mě, že se zeptám, jak to dneska bude probíhat. Myslím ta zkouška na kameru.“

„Jasně,“ řekne Kent zamyšleně. „Popravdě řečeno, Becky, vyšlo najevo pár skutečností, které musíme vzít v úvahu. A tak ty zkoušky zatím odložíme, dokud se nerozhodneme, co dál.“

Skutečnosti? O jakých skutečnostech mluví? Co to –

Zničehonic mě ochromí hrůza. Panebože. Prosím, ne.

Že ona už četla Daily World: O tom mluví. Křečovitě sevřu sluchátko, srdce mi tluče a zoufale si přeju, abych jí všechno mohla vysvětlit; chci ji ujistit, že to zní mnohem hůř, než to ve skutečnosti je. Že polovina z toho ani není pravda; a vůbec to neznamená, že nejsem dobrá v tom, co dělám…

Ale jaksi se k tomu nedokážu odhodlat. Nejsem schopna se o tom ani zmínit.

„Takže zůstaneme ve spojení,“ řekne Kent. „Omlouvám se, že jsem vás dneska vyřadila – požádám Megan, ať vám později zavolá…“

„To je v pořádku!“ ujišťuju ji naoko vesele a nenucené. „Kdy myslíte, že by mohl být náhradní termín?“

„Opravdu nevím… Promiňte, Becky. Už musím běžet. Na scéně je nějaký problém. Ale děkuji za zavolání. A přeji příjemný zbytek pobytu!“

Telefon ohluchne a já pomalu položím sluchátko.

Takže já dneska žádnou kamerovou zkoušku nemám. Oni o mě nestojí.

A já jsem si kvůli tomu koupila nové sako a sukni.

Panebože. Panebože.

Slyším, jak se mi zrychluje dech, a v první chvíli mám dojem, že se rozbrečím.

Ale vtom si vzpomenu na mámu – a přinutím se zvednout bradu. Nedovolím, abych se zhroutila. Budu silná a pozitivní. HLBC nejsou jediní, kdo o mě má zájem. Existují mraky lidí, kteří se mnou chtějí spolupracovat. Mraky! Chci říct, kupříkladu… Greg Walters. Říkal, že chce, abych se sešla s vedoucím jeho produkčního týmu. Je to tak? Třeba si na dnešek ještě něco domluvíme. Ano! K večeru se sejdeme a já budu mít svůj vlastní pořad!

Honem najdu příslušné číslo, nervózně je vytočím a k mému nadšení mě okamžitě spojí. Tohle je mnohem lepší. Přímo ke zdroji.

„Ahoj, Gregu. Tady je Becky Bloomwoodová.“

„Bečky! Rád vás slyším!“ jásá Greg, ale zní to malinko roztržitě. „Jak se máte?“

„Ehm… dobře! Ta včerejší schůzka s vámi byla moc příjemná,“ prohlásím a uvědomuju si, že samou nervozitou mám nepřirozeně pronikavý hlas. „Všechny vaše nápady mě nesmírně zaujaly.“

„To je skvělé! Takže – jak se vám v New Yorku líbí?“

„Moc! Vážně moc.“ Zhluboka se nadechnu. „Gregu včera jste říkal, že bych se mohla sejít s vedoucím produkčního –“

„Samozřejmě!“ skočí mi do řeči Greg. „Jsem si jistý, že David se s vámi nesmírně rád sejde. Oba se domníváme, že máte obrovský potenciál. Obrovský.“

Zaplaví mě úleva. Díkybohu. Díky –

„Tak až budete příště v New Yorku,“ pokračuje, „brnkněte mi a něco vymyslíme.“

Šokované zírám na telefon. Až budu příště v New Yorku? Ale to může trvat měsíce. Anebo se sem už nikdy nedostanu. Copak on nechce –

„Platí?“

„Ehm… Platí,“ hlesnu a snažím se zakrýt sílící zklamání v hlase. „To bude báječné!“

„A také bychom se mohli sejít, až budu v Londýně!“

„Prima!“ řeknu vesele. „V to doufám. Takže… se zase uvidíme. A těší mě, že jsem vás poznala!“

„Nápodobně, Becky!“

Když telefon oněmí, ve tváři mi zůstane křečovitý, neupřímně rozzářený úsměv. A tentokrát tomu nedokážu zabránit; oči se mi zalijí slzami, které mi pomalu stékají po tvářích a smývají pečlivě nanesený mejkap.

Vysedávám o samotě v hotelovém pokoji celé hodiny. Nastane čas oběda a zvolna míjí, já však nemám na jídlo ani pomyšlení. Jediné, čemu jsem schopna se věnovat, je poslech vzkazů ze záznamníku a jejich následné vymazání. Zůstává jediný, od mámy, a ten si pouštím pořád dokola. Zanechala mi ho nejspíš bezprostředně poté, co se jí dostal do ruky výtisk Daily Worldu.

„Takže,“ spustí, „rozpoutal se tady mírný poprask kvůli jistému připitomělému článku v novinách. Vůbec si toho nevšímej, Becky. Nezapomeň, že ten plátek zítra poputuje do milionů psích košíků.“

Kdoví proč mě ta poznámka rozesměje pokaždé, když ji slyším. A tak tady sedím, napůl brečím, napůl se směju a ani se neobtěžuju utřít loužičku slz, která se mi pomalu tvoří v ohybu sukně.

Bože, já chci domů! Sedím na podlaze snad celou věčnost, pohupuju se dopředu a dozadu a hlavou mi běží stále tytéž myšlenky, jako bych se motala v bludném kruhu. Jak jsem mohla být tak blbá? Co si teď počnu? Můžu se vůbec někomu podívat znovu do tváře?

Od chvíle, kdy jsem přijela do New Yorku, si připadám jako ve vozíku na krkolomné horské dráze. Jako na kouzelné výpravě v Disneylandu – s tím rozdílem, že nesvištím prostorem, ale po obchodech a hotelech, od jedné pracovní schůzky s obědem ke druhé, obklopena září a leskem a hlasy, které mě ujišťují, že jsem příští mediální zázrak.

Neměla jsem sebemenší tušení, že to všechno není skutečnost. Uvěřila jsem každé prožité vteřině.

Když konečně slyším, jak se otvírají dveře, málem omdlím úlevou. Zoufale toužím vrhnout se Lukovi do náruče, rozbrečet se a nechat se ukonejšit, že je všechno v pořádku. Ale když vejde, celé tělo mi ztuhne strachem. Má napjatý a neosobní výraz; vypadá, jako by měl obličej vytesaný z kamene.

„Ahoj,“ pípnu nesměle. „Nevěděla jsem, že přijdeš tak… pozdě.“

„Byl jsem na obědě s Michaelem,“ odpoví Luke odměřeně. „Po tom jednání.“ Svlékne si plášť a pečlivě jej pověsí na ramínko. Pozoruju ho s narůstajícími obavami.

„Tak…,“ odhodlám se k otázce. „Probíhalo to dobře?“

„Ne. Ne příliš dobře.“

Žaludek mi poskočí nervozitou. Co to znamená? Přece… snad ne…

„Skončilo to?“ odvážím se.

„Příhodný dotaz,“ řekne Luke. „Zástupci JD Slade, prohlásili, že potřebují víc času.“

„Proč potřebují víc času?“ ptám se a přejedu si rty jazykem.

„Mají jisté výhrady,“ pokračuje monotónním hlasem. „Nicméně se přímo nevyjádřili, jaké ty výhrady jsou.“

Strhne si kravatu a začne si rozepínat košili. Kristepane, ani se na mě nepodívá. Jako by se k tomu nedokázal přinutit.

„Myslíš…,“ těžce polknu, „myslíš, že četli ten článek?“

„Myslím, že ano.“ Při zvuku jeho hlasu sebou trhnu. „Ano, nepochybuju, že ho četli.“

Potýká se s posledním knoflíčkem u košile. Najednou, v návalu vzteku, ho utrhne.

„Luku,“ hlesnu zoufale. „Já… ukrutně mě to mrzí. Nevím, co mám dělat.“ Zhluboka se nadechnu. „Udělám všechno, co bude v mých silách.“

„Nic se dělat nedá,“ odsekne Luke bezvýrazně.

Zamíří do koupelny a za několik minut slyším šumění sprchy. Nehýbám se. Nejsem schopna ani myslet. Cítím se ochromená, jako bych se krčila na okenní římse a dávala pozor, abych neuklouzla.

Konečně Luke vychází, a aniž by dal najevo, že o mně ví, oblékne si černé džínsy a černý rolák. Nalije si drink a zavládne mučivé ticho. Z okna je výhled přímo na Manhattan. Venku se začíná šeřit a ve všech oknech, kam až dohlédnu, se rozsvěcují světla. Ale svět se scvrkl do této místnosti; mezi tyto čtyři stěny. Vtom si uvědomím, že jsem celý den nevytáhla paty z hotelu.

„Ta kamerová zkouška se nekonala,“ vypravím ze sebe.

„Vážně?“ prohodí Luke úsečně a bez zájmu. Proti své vůli pocítím záchvěv hněvu.

„To tě ani nezajímá proč?“ dotírám a tahám za třásně u polštářku. Chvíli je ticho a potom Luke pronese jakoby s nesmírným sebezapřením:

„Proč?“

„Protože o mě už nikdo nestojí,“ odhrnu si vlasy z čela. „Nejsi sám, kdo má za sebou špatný den, Luku. Zničila jsem všechny své šance. Všichni se tváří, jako by mě neznali.“ Zaplaví mě ponížení, když si vybavím všechny ty vzkazy, které jsem musela dopoledne vyslechnout, zrušené schůzky a pozvání na oběd.

„Vím, že jsem si to zavinila sama,“ pokračuju. „Vím to. Ale stejně…“ Hlas se mi začíná nebezpečně chvět, a tak se zhluboka nadechnu. „Ani já na tom nejsem zrovna nejlíp.“ Vzhlédnu – ale Luke se ani nepohne. „Mohl bys… mohl bys mi dát najevo aspoň nepatrnou účast.“

„Nepatrnou účast,“ opakuje jako robot.

„Vím, že si za to můžu sama…“

„Přesně tak! Můžeš si za to sama!“ vybuchne Luke a v tu chvíli dá průchod dušenému zklamání. Konečně se ke mně obrátí. „Bečky, nikdo tě nenutil, abys ty peníze utratila! Chci říct, že vím, že ráda nakupuješ. Ale krucinál… Takhle nevázaně utrácet… Je to strašně nezodpovědné. Copak ses nemohla ovládnout?“

„Já nevím!“ vyhrknu. „Nejspíš mohla. Ale přece jsem nevěděla, že to zničehonic bude… otázka života a smrti… Nevěděla jsem, že mě někdo sleduje, Luku. Neudělala jsem to schválně.“ K svému naprostému zděšení cítím, jak mi po tváři stéká slza. „Nikomu jsem přece neublížila. Nikoho jsem nezabila. Možná jsem byla trochu naivní…“

„Trochu naivní. To je značně skromné označení.“

„Fajn. Tak jsem byla naivní! Ale nespáchala jsem žádný zločin –“

„Ty snad nepovažuješ za zločin zahozenou příležitost?“ ohradí se Luke dopáleně. „Protože pokud jde o mě…“ Zavrtí hlavou. „Kristepane, Becky! Oba jsme to měli v kapse! Mohli jsme dobýt New York.“ Zatne ruku v pěst. „Ale teď… Jen se na nás podívej. A to všechno jen proto, že jsi tak posedlá nákupy –“

„Posedlá?“ vykřiknu. Ten jeho obviňující pohled už nesnesu. „Tak já jsem posedlá? A co ty?“

„Jak to myslíš?“ zjišťuje dotčeně.

„Ty jsi posedlý prací! Svým úspěchem v New Yorku! První, na co jsi pomyslel, když jsi uviděl ten článek, jsem nebyla já…, ani tě nezajímalo, jak se cítím, vid? Šlo ti jen o to, jak ovlivní tebe a tvůj obchod.“ Rozechvěle zvýším hlas. „Staráš se jen a jen o svůj úspěch, já jsem až druhá v pořadí. Chci říct, že ses ani neobtěžoval mi o New Yorku říct, dokud nebylo jasné, že odjíždíš. Jednoduše jsi čekal, že… se ti přizpůsobím a udělám všechno, co budeš chtít. Není divu, že Alicia prohlásila, že jsem tvůj ocásek!“

„Nejsi můj ocásek,“ odpoví netrpělivě. „Ale jsem! Tak se na mě i díváš, je to pravda? Jako na ubohé budižkničemu, které musíš… nějak zabudovat do svého úžasného projektu. Jak jsem mohla být tak hloupá? Prostě jsem ti na to skočila…“

„Na tohle nemám čas,“ odsekne a vstane. „Ty nemáš nikdy čas!“ vyjedu na něj plačtivě. „Suze na mě má víc času než ty! Neměl jsi čas přijet na Tomovu svatbu; naše dovolená se změnila v obchodní jednání; nemáš čas navštívit mé rodiče…“

„Jednoduše nemám tolik času!“ zařve Luke nečekaně a já v šoku zmlknu. „Nemůžu někde jen tak vysedávat a tlachat o pitomostech s tebou a se Suze.“ Nechápavě potřásá hlavou. „Uvědomuješ si vůbec, jak zatraceně tvrdě jsem dřel? Máš vůbec představu, jak je tenhle obchod důležitej?“

„Proč je tak důležitej?“ zaječím. „Proč je najednou tak důležitý, abys v Americe udělal díru do světa? Abys udělal dojem na tu svoji matku, která je mimochodem neuvěřitelná kráva? Protože jestli se na ni snažíš zapůsobit, Luku, můžeš to rovnou vzdát! V životě se ti to nepodaří. Nikdy v životě! Ty jí koupíš šátek od Hermese, ona se ani nenamáhá změnit program a najít si na tebe pět minut!“

Odmlčím se a těžce oddychuju.

Do prdele. To jsem neměla říkat.

Vrhnu pohled na Luka. Dívá se na mě a obličej má popelavý vztekem.

„Cos to řekla o mé matce?“ zeptá se zvolna.

„Podívej, já… já to tak nemyslela… ne,“ zajíkám se a snažím se ovládnout hlas. „Jen mám pocit, že všechno má své meze. Já jsem koupila pár věcí…“

„Pár věcí!“ papouškuje posměšně. „Pár věcí.“ Dlouze si mě změří, a pak k mému zděšení vykročí k obrovské cedrové skříni, kde skladuju všechny své věci. Mlčky ji otevře a oba zíráme na nákupní tašky, navršené až ke stropu.

Při pohledu na ně se mi udělá zle. Všechny věci, které mi připadaly tak nezbytné, když jsem je kupovala, všechny ty dárky, které mě tak nadchly…, teď vypadají jako hromada zbytečných papírových a igelitových tašek. Nedokážu ani říct, co ve které je. Jsou to jen… krámy. Jen ohromná hromada harampádí.

Luke bez jediného slova zavře skříň a já cítím, jak mě zaplavuje stud, jako horká vlna.

„Já vím,“ špitnu sotva slyšitelně. „Já vím. Ale věř mi, že za to draze platím.“

Odvrátím se. Nedokážu se mu podívat do očí a najednou musím z téhle místnosti odejít. Musím utéct před Lukem, před vlastním obrazem v zrcadle; před celým tímhle úděsným dnem.

„Ahoj… nashle později,“ zahučím a aniž bych se ohlédla, zamířím ke dveřím.

Bar v přízemí tone v konejšivém, anonymním pološeru. Těžce dosednu na přepychovou koženou židli. Připadám si rozechvělá a slaboučká jako moucha, jako by se o mě pokoušela chřipka. Když přijde číšník, požádám o džus, ale vzápětí změním objednávku na brandy. Přinese mi ji ve velké sklenici. Hnědozlatá tekutina příjemně hřeje a povzbuzuje. Několikrát usrknu – a zvednu hlavu, když na můj stůl nečekaně padne stín. Je to Michael Ellis. Poklesne mi srdce. Vážně nemám chuť se s ním bavit.

„Ahoj,“ pozdraví. „Smím si přisednout?“ Ukáže na židli naproti mně a já chabě přikývnu. Posadí se a s laskavým výrazem sleduje, jak dopíjím brandy. Chvíli oba mlčíme.

„Měl bych být taktní a nezmiňovat se o tom,“ promluví konečně. „Anebo bych vám měl povědět pravdu, totiž že ráno mi vás bylo strašně líto. Ty vaše britské noviny jsou neuvěřitelně zlomyslné. Takové jednání si nikdo nezaslouží.“

„Děkuju,“ zamumlám.

Objeví se číšník a Michael, aniž se mě zeptá, objedná dvakrát brandy.

„Rád bych vás ujistil, že ne všichni jsou hlupáci,“ poznamená, když číšník odejde. „Nikdo to nepoužije proti vám.“

„Už se stalo,“ odpovím s pohledem upřeným na ubrus. „HLBC kamerovou zkoušku zrušila.“

„Aha,“ řekne Michael po chvíli. „To mě mrzí.“

„Najednou mě nikdo nezná. Všichni tvrdí, že se »rozhodli vydat jiným směrem* nebo že se »pro americký trh nehodím«, znáte to… V podstatě mi naznačují, abych už neotravovala.“

To všechno jsem chtěla povědět Lukovi, chtěla jsem si vylít srdce – a on by mě na oplátku objal a zdržel by se jakýchkoli poznámek. Ujistil by mě, že je to jejich škoda, jako by to udělali moji rodiče nebo Suze. Ale místo toho způsobil, že jsem se cítila ještě mnohem mizerněji. Ale má pravdu – copak jsem všechno nepohřbila? Nabízely se mi možnosti, o jakých se jiným ani nesní, a já to zvolala.

Michael vážně přikyvuje.

„To se stává,“ chlácholí mě. „Obávám se, že ti idioti jsou jako stádo ovcí. Když se vyplaší jedna, zachvátí panika všechny ostatní.“

„Mám dojem, že jsem zpackala dočista všechno,“ řeknu a sevře se mi hrdlo. „Mohla jsem získat skvělou práci a Luke mohl mít obrovský úspěch. Mohlo to být báječné. A já jsem to zahodila. Všechno jsem zavinila já.“

Ke svému zděšení shledám, že se mi po tvářích koulejí slzy. Nedokážu tomu zabránit. A vzápětí nahlas vzlyknu. Bože, to je trapas.

„Promiňte,“ šeptám. „Jsem jen šíleně zoufalá.“

Zabořím rozpálený obličej do dlaní a doufám, že Michael Ellis se ohleduplně vytratí a nechá mě samotnou. Místo toho ucítím jeho ruku na své a mezi prsty se mi ocitne kapesník. Vděčně si osuším obličej chladivou bavlnou a konečně zvednu hlavu.

„Díky,“ zasípu. „Moc se omlouvám.“

„To je v pořádku,“ ujišťuje mě Michael nevzrušeně. „Já bych na tom nebyl o nic líp.“

„Jasně,“ zahučím.

„Měla jste mě vidět, když jsem přišel o zákazníka. Mohl jsem si vybrečet oči. Moje sekretářka běhala každou půlhodinu pro krabici Kleenexu.“ Říká to tak smrtelně vážně, že proti mé vůli mi zacuká v koutcích úst smích. „Teď vypijte tu brandy,“ vybídne mě, „a něco si vyjasníme. Dovolila jste, aby vás někdo z Daily Worldu fotografoval dálkovým objektivem?“

„Ne.“

„Zavolala jste jim a nabídla exkluzivní reportáž o svých osobních zvycích a navrhla znění urážlivých titulků?“

„Ne.“ Neovládnu se a zasměju se.

„Takže,“ obdaříme tázavým pohledem, „nejspíš to bude vaše vina, protože…“

„Byla jsem naivní. Měla jsem si to uvědomit. Měla jsem… to předvídat. Byla jsem pitomá.“

„Měla jste smůlu.“ Pokrčí rameny. „Možná jste jednala poněkud neuváženě. Ale všechnu vinu nemůžete svalovat na sebe.“

Z kapsy mu zazní elektronické zabublání a on sáhne pro mobil.

„Omluvte mě na okamžik,“ řekne a odvrátí se. „Ahoj,“ pozdraví volajícího.

Zatímco tiše hovoří do telefonu, několikrát přeložím papírový tácek. Chci se ho na něco zeptat – ale nejsem si jistá, zda chci slyšet odpověď.

„Ještě jednou se omlouvám,“ řekne Michael a vrátí telefon do kapsy. Zadívá se na poničený tácek. „Už je vám líp?“

„Michaeli.zhluboka se nadechnu, „byla moje chyba, že ten obchod selhal? Chci říct, má s tím něco společného Daily World}“

Ostře na mě pohlédne. „Hovoříme spolu na rovinu, je to tak?“

„Ano,“ přikývnu a vzápětí mě zaplaví zlé tušení. „Na rovinu.“

„Upřímně řečeno, tomu jednání to neprospělo,“ vzdychne Michael. „Ráno padlo pár poznámek. Rádoby vtipných žertíků. Musím Lukovi přiznat, že to snášel hrdinně.“

Civím na něj a mým tělem se rozlévá chlad. „S tím se mi Luke nesvěřil.“

Michael pokrčí rameny. „Pochybuju, že by se mu některou z těch poznámek chtělo opakovat.“

„Takže to byla moje chyba.“

„Hm…“ Michael zavrtí hlavou. „To jsem neřekl.“ Opře se v židli. „Bečky, kdyby ten projekt měl silné zázemí, jistě by přežil trochu nepříznivé publicity. Podle mě použil JD Slade vaše… finanční potíže jako výmluvu. Má to ještě jiný důvod, a ten si nechávají pro sebe.“ „Jaký?“

„Kdo ví? Řeči o Bank of London? Rozdíly v obchodní etice? Z jakéhosi důvodu ztratili v celý ten podnik důvěru.“ Rozpomenu se, co Luke říkal.

„Opravdu si myslí, že se to Lukovi vymyká z rukou?“

„Luke je velmi nadaný člověk,“ začne Michael opatrně. „Ale jako by ho v tomhle případě něco pohánělo kupředu. Je příliš zanícený. Dopoledne jsem mu poradil, aby stanovil, co je přednější. V Bank of London se očividně něco děje. Měl by s nimi promluvit. Popravdě, jestli takového klienta ztratí, bude v pořádném maléru.“ Nakloní se dopředu. „Jestli chcete něco vědět, ještě dnes odpoledne by se měl vrátit do Londýna.“

„A co chce dělat on?“

„Domlouvá si schůzky snad s každou investiční bankou v New Yorku, o které jsem kdy slyšel.“ Zakroutí hlavou. „Ten člověk se soustředí výhradně na to, aby dosáhl úspěchu v Americe.“

„Připadá mi, že chce něco dokázat,“ zamumlám. Své matce, dodám málem.

„Bečky,“ vlídně se na mě zadívá. „Co budete dělat vy: Také si domluvíte další schůzky?“

„Ne,“ odvětím. „Víte, nemyslím, že by to mělo ještě nějaký smysl.“

„Zůstanete tady s Lukem?“

Vybaví se mi Lukův strnulý výraz. Bolestně mě bodne v útrobách.

„Obávám se, že ani to by nemělo smysl.“ Pořádně s. loknu brandy a přinutím se k úsměvu. „Chcete vědět, co udělám? Pojedu domů.“

Kapitola čtrnáctá

Vystoupím z taxíku, kufr složím na chodník a sklíčeně obrátím zrak k šedivé anglické obloze. Nechce se mi věřit, že všechno skončilo.

Až do poslední minuty jsem potají zoufale čekala, že si to někdo rozmyslí a nabídne mi práci. Anebo že mě Luke požádá, abych zůstala. Pokaždé, když zazvonil telefon, jsem dostala nervovou křeč, v naději, že se stane zázrak. Ale nestalo se nic. Pochopitelně.

Když jsem se s Lukem loučila, připadala jsem si, jako bych hrála divadlo. Chtěla jsem se mu vrhnout v slzách do náručí, nebo ho profackovat…, prostě cokoli. Ale to nešlo. Musela jsem zachovat alespoň špetku důstojnosti. Takže to bylo velice věcné. Zatelefonovala jsem na letiště, zabalila si věci a objednala taxík. Nedokázala jsem ho políbit na ústa, a tak jsem ho jen rychle líbnula na tvář a odvrátila se dřív, než mohl něco říct.

Nyní, o dvanáct hodin později, se cítím naprosto vyčerpaně. Celý let jsem nezamhouřila oči, rozrušená žalem a zklamáním. Ještě před několika dny jsem plula v oblacích, přesvědčená, že začínám docela nový, fantastický život v Americe. A místo toho jsem zpátky tady a mám nesrovnatelně míň, než s čím jsem odjížděla. A nejen to – všichni, úplně všichni to vědí. Když jsem na letišti čekala na zavazadla, dvě dívky mě patrně poznaly, začaly se uhihňávat a něco si šuškat. Jasně, já vím, že být na jejich místě, chovala bych se stejně. Ale v tu chvíli jsem prožívala takové ponížení, až jsem se málem rozplakala.

S nechutí jsem vyvlekla kufry nahoru a odemkla dveře bytu. Stanula jsem v předsíni a chvíli si prohlížela kabáty, staré dopisy a klíče ve skleněné misce. Je to stejná předsíň. Stejný život. Všechno je takové jako dřív. V zrcadle zahlédnu svůj ztrhaný obličej a rychle se podívám jinam.

„Ahoj!“ zavolám. „Je někdo doma? Už jsem zpátky.“

Chvíli je ticho – a pak se ve dveřích své ložnice objeví Suze v županu. „Bex!“ vykřikne. „Nečekala jsem tě tak brzy! Jsi v pořádku?“ Přistoupí blíž, přitáhne si župan k tělu a starostlivě se mi zadívá do tváře. „Ach, Bex/’ Skousne si ret. „Nevím, co mám říct.“

„To je v pořádku. Nic mi není. Čestně.“

„Bex –“

„Vážně. Jsem v pořádku.“ Odvrátím se dřív, než mě pohled na Suzin ustaraný obličej dožene k slzám, a zalovím v tašce. „Vezu ti ty kosmetické přípravky od Clinique. o které jsi mě prosila, a pro tvoji mámu mám tu speciální masku na obličej…“ Předám jí lahvičky a propracovávám se hlouběji ke dnu. „Někde tady musí být ještě něco…“

„Bex – vykašli se na to. Pojď si sednout nebo tak něco.‘ Suze si k sobě přitiskne lahvičky od Clinique a nejisté po mně pokukuje. „Nechceš si dát panáka?“

„Ne!“ přinutím se k úsměvu. „Opravdu mi nic není. Suze. Rozhodla jsem se, že bude nejlepší chovat se jako dřív a nemyslet na to, co se stalo. Popravdě, byla bych radši, kdybychom o tom nemluvily.“

„Opravdu?“ ujišťuje se Suze. „Dobrá… Fajn. Jestli to vazné chceš…

„Chci.“ Zhluboka se nadechnu. „Jsem úplně v pořádku. A jak se máš ty?“

„Prima,“ odvětí Suze krátce a vrhne po mně další ustaraný pohled. „Bex, jsi strašně bledá. Jedla jsi vůbec něco?“

„Obvyklou nabídku aerolinií. Znáš to.“ Chvějícími se prsty si svléknu kabát a pověsím ho na věšák.

„Cesta byla příjemná?“ ptá se Suze.

„Skvělá!“ přikývnu s nucenou veselostí. „Promítali nový film s Billym Crystalem.“

„Billy Crystal!“ vydechne Suze. Váhavě si mě změří, jako bych byla pacient psychiatrické léčebny, s nímž je nutné mít trpělivost. „Byl ten film dobrý? Billyho Crystala mám moc ráda.“

„Ano, byl. Byl to moc dobrý film. Moc se mi líbil. Namouduši.“ Polknu nasucho. „Dokud mi nepřestala fungovat sluchátka.“

„Božínku,“ vyjekne Suze.

„A zrovna v tom nejlepším. Všichni cestující se řehtali jako pominutí a já neslyšela jediné slovo.“ Hlas mi nebezpečně zakolísá. „A tak… tak jsem požádala letušku, jestli by mi nepřinesla jiná sluchátka. Ale nerozuměla, co po ní chci, a byla dost nepříjemná, protože se zrovna chystala roznášet pití… A potom už jsem ji nechtěla obtěžovat. Takže ani nevím, jak ten film dopadl. Ale byl opravdu dobrý…“ Vtom bez varování křečovitě vzlyknu. „A stejně si ho kdykoli můžu půjčit na kazetě nebo tak něco…“

„Bex!“ Suze se vyděšeně zkrabatí obličej a pustí lahvičky na zem. „Panebože. Bex. Pojď sem.“ Rozevře náruč a obejme mě a já jí zabořím hlavu do ramene.

„Bylo to příšerný,“ štkám. „Tak ponižující, Suze. Luke měl hrozný vztek… a zrušili mi zkoušku před kamerou… a najednou to vypadalo, jako bych… měla nějakou nakažlivou nemoc. A teď se všichni tváří, že mě neznají, a do New Yorku se samozřejmě stěhovat nebudu…“

Vzhlédnu a otřu si oči. Suzina tvář je samou úzkostí zrůžovělá.

„Bex, mně je rak mizerně,“ vykřikne.

„Tobě je mizerně? Z čeho by ti mělo být mizerně?“

„Je to moje chyba. Byla jsem tak pitomá! Pustila jsem do bytu tu holku od novin, a pravděpodobně tady slídila, zatímco jsem jí vařila pitomý kafe. Chci říct, copak jsem jí ho musela nabízet? Všechno jsem zavinila já.“

„Ovšemže ne!“

„Odpustíš mi někdy?“

„Já ti mám odpustit?“ Zírám na ni a chvěje se mi brada. „Suze…, to já bych se měla ptát tebe, jestli mi odpustíš. Ty ses mě přece snažila sledovat. Tys mě varovala, a já jsem se ani nenamáhala ti oplatit telefonát… Byla jsem tak… blbá, tak bezstarostná…“

„Ne, nebyla!“

„Ale byla.“ Znovu hlasitě vzlyknu. „Nechápu, co se to se mnou v New Yorku stalo. Zešílela jsem. Tolik obchodů…, samé schůzky… Bylo to tak vzrušující. Měla ze mě být velká televizní hvězda s pohádkovým příjmem… A najednou se všechno rozplynulo.“

„Ach Bex!“ Suze má prakticky slzy na krajíčku. „Cítím se hrozně.“

„Vždyť za to nemůžeš!“ Vezmu si kapesník a vysmrkám se. „Jestli za to někdo může, tak v první řadě Daily World.“

„Nenávidím je!“ zvolá Suze divoce. „Měli by je zbičovat a pověsit. To prohlásil Tarkie.“

„Jasně,“ přikývnu zaraženě. „On… on to taky četl, co?”

„Popravdě, Bex, myslím, že to četla většina lidí,“ řekne Suze zdráhavě.

Bolestivě mě dloubne v žaludku, když pomyslím, že to četli Janice a Martin. Tom a Lucy. Všichni moji spolužáci a učitelé. Všichni, s kým jsem se kdy setkala, si přečetl, o mém nanejvýš zahanbujícím tajemství.

„Pojď,“ vybídne mě Suze, „nech všechno ležet a dáme si kapku dobrého čaje.“

„Tak dobře,“ pokrčím rameny. „To bude moc příjemné.“ Vleču se za ní do kuchyně, posadím se a opřu se o hřející radiátor.

„Jak to pokračuje mezi Lukem a tebou?“ zajímá se Suze opatrně a postaví konev na sporák.

„Nijak slavně.“ Pevně se obejmu pažemi. „Vlastně nepokračuje nic.“

„To není možné!“ vyhrkne Suze zděšeně. „Bože, Bex, co se stalo?“

„Víš, děsně jsme se pohádali…“

„Kvůli tomu článku?“

„Taky.“ Znovu se hlasitě vysmrkám. „On prohlásil, že ta aféra pohřbila jeho projekt a že jsem posedlá nakupováním. A já odsekla, že on je pro změnu posedlý prací, a řekla jsem, že jeho matka je… neuvěřitelná kráva…“

„Tys o jeho matce řekla, že je kráva}“ Suze se tváří tak konsternované, že se neubráním úsměvu.

„Věř mi, je! Je příšerná. A Luka nemá ani trochu ráda. Jenže on to nevidí…, zajímá ho jen to, jak uskutečnit největší obchod století a udělat na ni dojem. Nemá v hlavě nic jiného než tohle.“

„A co bylo pak?“ ptá se Suze a podá mi hrnek čaje.

Skousnu si ret. Vybaví se mi poslední, mučivý rozhovor, který mezi námi proběhl, když jsem čekala na taxík. Zdvořilé, odměřené hlasy; to, jak jsme se jeden druhému nepodívali do očí.

„Než jsem odjela, poznamenala jsem, že teď nejspíš nemá čas na vážný vztah.“

„Opravdu?“ Suze vykulí oči. „Ty ses s ním rozešla?“

„To jsem neměla v úmyslu,“ špitnu sotva slyšitelně. „Chtěla jsem, aby mě ujistil, že na něj čas má. Ale on neřekl vůbec nic. Bylo to… hrozné.“

„Ach Bex.“ Účastně mě pozoruje přes okraj svého hrnku. „Ach Bex…“

„Teď už je to jedno,“ prohlásím a snažím se, aby to znělo přesvědčivě. „Nejspíš je to tak lepší.“ Napiju se čaje a zavřu oči. „Kristepane, to je nádhera. Učiněný balzám.“

Chvíli mlčím, nastavím obličej páře stoupající z hrnku a cítím, jak se začínám uvolňovat. Ještě několikrát usrknu a pak otevřu oči. „V Americe neumějí uvařit čaj. Byla jsem v jednom podniku, postavili přede mě šálek horké vody a nálevový sáček. A ten šálek byl průhledný\“

„To snad ne!“ zděsí se Suze. „Fuj.“ Sáhne pro plechovku se sušenkami a nasype je na talířek. „A vůbec, kdo stojí o Ameriku?“ prohlásí silácký. „Každý ví, že americká televize vysílá samé nesmysly. Tady to budeš mít lepší.“

„Možná.“ Upřu pohled do hrnku, zhluboka se nadechnu a zvednu hlavu. „V letadle jsem hodně přemýšlela. Rozhodla jsem se, že toho využiju a provedu zásadní obrat v životě. Soustředím se na svou práci, na svou knihu a budu se moc a moc snažit – a jednoduše…“

„Jim ukážeš,“ doplní Suze. „Přesně tak. Já jim ukážu.“

Je neuvěřitelné, jak domácí pohoda člověka pozvedne na mysli. Po půlhodině a třech hrncích čaje se cítím miliónkrát líp. Kupodivu s nadšením líčím Suze New York a všechno, co jsem podnikla. Když jí vyprávím o lázních krásy a o tom, jak a kam mi kosmetička chtěla umístit krystalkové tetování, rozřehtá se tak, že se málem udáví sušenkami.

„Hej,“ bleskne mi hlavou nápad, „už jsi dojedla tyčinky KitKat?“

„Ještě ne,“ vrtí Suze hlavou a otírá si oči. „Když jsi pryč, mizí mnohem pomaleji. Co tedy říkala Lukova máma? Chtěla vidět výsledek?“ A znovu ji popadne záchvat smíchu.

„Počkej, já jich pár přinesu,“ navrhnu a chystám se vykročit k Suzině ložnici, kde tyčinky skladujeme.

„Víš –“ vyhrkne a smích jí doslova odumře na rtech. „Nechoď tam.“

„Proč?“ ptám se udiveně. „Co je v tvé…,“ zarazím se a Suze začne rudnout. „Suze!“ vyjeknu a tiše couvám ode dveří. „To ne! Máš tam někoho?“

Zvědavě se na ni zadívám. V obranném gestu si přitáhne župan k tělu a mlčí.

„To snad není pravda!“ zvolám nevěřícně. „Bože, já na pár minut odjedu – a ty se po hlavě vrhneš do žhavého románku!“

Ta představa mě rozveselí víc než cokoli jiného. Nic mi tak nezvedne náladu jako pěkně šťavnatý drb.

„To není žádný žhavý románek!“ ohradí se Suze. „A vůbec to není románek.“

„Tak kdo je to? Znám ho?“

Suze se zatváří uštvaně.

„Fajn. Já ti… já ti to vysvětlím. Než dospěješ k nějakému ukvapenému závěru, nebo…“ Zavře oči. „Kristepane, vůbec to není snadné.“

„Suze, co se stalo?“

Ze Suziny ložnice se ozve jakýsi pohyb. Navzájem se na sebe zadíváme.

„Tak poslouchej. Stalo se to jen jednou,“ řekne honem. „Bylo to fakt impulsivní, hloupé…, chci říct…“

„Co se děje?“ dotírám a protáhnu obličej. „Božínku, snad to není Nick?“

Nick je Suzin bývalý přítel – ten, který byl věčně v depresi, opíjel se a ze všeho obviňoval Suze. Jen mezi námi, bylo to úděsné. Ale skončilo to už před několika měsíci.

„Ne. Není to Nick. Je to… Do háje.“

„Suze –“

„Tak dobře! Ale musíš mi slíbit, že –“

„Co?“

„Že na to nebudeš nijak reagovat.“

„Proč bych na to měla reagovat?“ podivím se se smíchem. „Chci říct, nejsem přece puritánka! Vždyť o nic nejde…“

Zmlknu, když se otevřou dveře Suzina pokoje – a vyjde z nich Tarquin. Nevypadá vůbec špatně, má na sobě kalhoty z bavlněného kepru a svetr, který jsem mu věnovala.

„Ach,“ hlesnu užasle, „já myslela, že jsi Suzin nový –“

Strnu a zazubím se na Suze.

Ale ona můj úsměv neopětuje. Hryže si nehty a vyhýbá se mému pohledu – a tváře jí zrudnou jako pivoňky. Podívám se na Tarquina a ten taky odvrátí oči.

Ne. To ne!

Přece ne –

Ne.

Ale… Ne.

Můj mozek ten fakt nějak nedokáže zpracovat. Někde muselo dojít ke zkratu.

„Ehm, Tarquine,“ osloví ho Suze nepřirozeně vysokým hlasem. „Mohl bys skočit pro loupáky?“

„Aha… Jo, jasně,“ odvětí Tarquin poněkud strnule. „Dobré ranko, Becky.“

„Dobré ráno!“ pozdravím. „Ráda… tě vidím. Pěkný… svetr.“

Zatímco se sbírá k odchodu, v kuchyni se rozhostí mrazivé ticho, které trvá, dokud se za ním nezavřou dveře. Pak se pomaličku otočím k Suze.

„Suze…“

Ani nevím, jak mám začít. „Suze…, vždyť to byl Tarquin.“

„Ano, já vím,“ odpoví a se zájmem si prohlíží kuchyňskou linku.

„Suze…, ty a Tarquin jste –“

„Ne!“ zavřískne, jako by se opařila. „Ne, ovšemže ne! Je to jen… my jsme jenom…“ Odmlčí se.

„Vy jste jenom…,“ vybídnu ji.

„jednou nebo dvakrát…“

Nastane dlouhá odmlka.

„S Tarquinem,“ prohlásím, jen tak pro jistotu.

„Ano,“ přisvědčí.

„Jasně,“ pokyvuju hlavou, jako by to byl naprosto logický scénář. Ale v koutcích mi cuká a cítím, jak ve mně narůstá podivný tlak – zpola šok, zpola hysterický smích. Jen si to představte: Tarquin. Tarquin!

Uklouzne mi zahihňání a já se plácnu dlaní přes ústa.

„Nesměj se!“ zasténá Suze. „Já věděla, že se budeš smát!“

„Já se nesměju!“ protestuju. „Myslím, že je to báječné!“ Klokotavě se rozesměju, ale snažím se předstírat, že kašlu. „Promiň! Ach, promiň. Takže – jak k tomu došlo?“

„Na té oslavě ve Skotsku,“ kvílí Suze. „Nebyl tam nikdo, kromě spousty obstarožních tetiček. Tarquin byl jediný člověk pod devadesát let. A jaksi… vypadal úplně jinak! Měl na sobě moc pěkný svetr od Paula Smithe a upravené vlasy – a mně blesklo hlavou, jestli to je vůbec Tarquin? Jaksepatří jsem se opila, a ty víš, co to se mnou vždycky udělá. A on…“ Zoufale zavrtí hlavou.

Je ticho. Teď pro změnu zrudnou tváře mně.

„Něco ti prozradím, Suze,“ přiznám se ostýchavě. „Svým způsobem je to možná tak trochu moje vina.“

„Tvoje vina?“ Zvedne hlavu a zažírá na mě. „Jak to?“

„Ten svetr jsem mu dala já. A upravila jsem mu vlasy.“ Když vidím její výraz, trhnu sebou. „Ale přece jsem nemohla tušit, že to dopadne… takhle! Jen jsem chtěla, aby vypadal trochu k světu.“

„V tom případě se máš z čeho zodpovídat!“ vykřikne Suze. „Jsem z toho tak vystresovaná. Pořád si opakuju, že jsem asi příšerně úchylná.“

„Proč?“ žasnu a rozzáří se mi oči. „K čemu tě přinutil?“

„K ničemu, ty huso! Protože jsme příbuzní.“

„Jo tohle…,“ protáhnu obličej – a vtom si uvědomím, že to není zrovna taktní. „Ale to přece není protizákonné, nemám pravdu?“

„Ach bože, Bex!“ fňuká. „Tos mi teda moc nepomohla.“

Posbírá hrnky od čaje, odnese je do dřezu a pustí vodu

„Zkrátka nemůžu uvěřit, že chodíš s Tarquinem,“ pokrčím rameny.

„Já s ním nechodím!“ zaječí Suze. „V tom je ten vtip. Včera v noci to bylo naposledy. Oba jsme se na tom dohodli. Už se to víckrát nestane. Nikdy. A nesmíš to nikomu prozradit.“

„Neprozradím.“

„Ne, myslím to vážně, Bex. Nikdo se to nesmí dozvědět Živá duše!“

„Budu mlčet jako hrob. Přísahám. To mi připomíná…‘ prohlásím, „že pro tebe ještě něco mám.“

Spěchám do předsíně, otevřu jeden z kufrů a vyndám nákupní tašku z Papírnictví u Kačenky. Vyberu z hromádky jedno blahopřání a napíšu dovnitř: „Pro Suze, Bex.“ Vracím se do kuchyně a cestou vsunu lístek do obálky.

„To je pro mě?“ žasne Suze. „Co je to?“

„Tak se podívej!“

Roztrhne obálku a prohlíží si obrázek lesklých rtů zapnutých na zip. Pak nahlas přečte vytištěný vzkaz:

Moje milá spolubydlící – Tvé tajemství je u mě v bezpečí!

„Páni!“ vykulí oči. „To je paráda! Koupilas to z nějakého zvláštního důvodu? Ale…“ Svraští čelo. „Jak jsi mohla vědět, že mám nějaké tajemství?“

„No…, tušila jsem to,“ řeknu. „Šestým smyslem.“

„Víš, Bex, pro změnu to připomíná něco mně.“ vzdychne a rozpačitě převrací obálku v prstech. „Když jsi byla pryč, přišla ti nějaká pošta.“

„Jasně.“

V úžasu nad zprávou o Suze a Tarquinovi jsem pustila z hlavy všechno ostatní. Euforie, která mi na nějaký čas zlepšila náladu, se pozvolna začíná vytrácet. Když Suze přinese hromádku nevlídně vyhlížejících obálek, zamrazí mě v zádech a já zalituju, že jsem se vůbec kdy vracela domů. Když jsem byla pryč, aspoň jsem o ničem nevěděla.

„Jasně,“ opakuju bezstarostně a s nadhledem. Probírám se dopisy, aniž bych se na ně podívala – a pak je odložím stranou. „Prohlédnu si je později. Až se na ně budu moct pořádně soustředit.“

„Bex…“ Suze se zase tváří ustaraně. „Myslím, že tenhle bys měla otevřít hned.“ Sáhne pro balíček obálek a vyndá z něj hnědou, nadepsanou SOUDNÍ PŘEDVOLÁNÍ.

Upírám na nápis oči a střídavě mě polévá horko a rozráží chlad. Předvolání k soudu. Tak to byla pravda. Předvolávají mě k soudu. Vezmu si od Suze obálku, neschopna pohlédnout jí do očí, a třesoucími se prsty ji otevřu. Mlčky pročítám dopis a jako by se mi v žaludku usadil kus ledu. Nemůžu uvěřit, že mě někdo skutečně chce hnát před soud. Chci říct, že soudy jsou pro zločince. Kupříkladu pro obchodníky s drogami a vrahy. Ne pro lidi, kteří nezaplatili pár účtů.

Nacpu předvolání do obálky a tu položím na kuchyňskou linku. Mám nepřirozeně zrychlený dech.

„Bex…, co s tím budeš dělat?“ ptá se Suze a plna úzkosti si hryže spodní ret. „To už nemůžeš ignorovat.“

„Nebudu. Zaplatím jim.“

„A můžeš si to dovolit?“

„Budu muset.“

Nastane ticho, rušené jen kapáním vody z kohoutku nad dřezem. Vzhlédnu a setkám se Suziným ustaraným výrazem.

„Bex – já ti půjčím peníze. Anebo Tarkie. Ten si to může bez obav dovolit.“

„Ne!“ bráním se ostřeji, než jsem zamýšlela. „Ne, nechci, aby mi někdo pomáhal. Udělám nejlíp,“ promnu s: obličej, „když zajdu za tím chlapíkem do banky. Ještě dnes. A okamžitě.“

V záchvatu odhodlání shrnu dopisy na hromádku a zamířím do své ložnice. Nepřipustím, aby mě to porazilo. Umyju si obličej, nalíčím se a vnesu do svého života nový řád.

„Co mu řekneš?“ chce vědět Suze, která za mnou cupitá chodbou.

„Pravdivě mu objasním situaci a požádám ho o zvýšen, úvěrového limitu… a dluh uhradím z něho. Budu nezávislá a silná a postavím se na vlastní nohy.“

„Výborně, Bex!“ nadchne se Suze. „To je fantastické rozhodnutí. Nezávislá a silná. Fakt paráda!“ Sleduje, jak se rozechvělými prsty pokouším otevřít kufr. Když zaútočím na zámek potřetí, přistoupí ke mně a položí mi ruku na rameno. „Bex – chceš, abych šla s tebou?“

„Budeš moc hodná,“ pípnu vděčně.

Suze mě nikam nepustí, dokud se neposadím a nevypiju pár panáků brandy pro snížení plachosti. Pak mi vylíčí, jal-: se onehdy dočetla v nějakém článku, že nejlepší zbraní při jednáních je váš vlastní vzhled – a tak musím vybírat oblečení pro návštěvu Johna Gavina zvlášť pečlivě. Prohlédneme můj šatník a nakonec se shodneme na jednoduché černé sukni a šedé pletené vestě, což mi předem údělu je nálepku „šetrná, vážná, vyrovnaná“. Pak vybere něco pro sebe, ve stylu „citlivá, oddaná přítelkyně“ (tmavě modří kalhoty a bílá košile). Už jsme připravené k odchodu, když Suze napadne, že kdyby moje strategie selhala, můžeme s ním začít odvážně flirtovat, takže se obě převlékneme do sexy spodního prádla. Podívám se na sebe do zrcadla a zničehonic usoudím, že vypadám nechutně usedle, a tak si honem vezmu světle růžový svetřík, což ovšem znamená, že musím použít jinou rtěnku.

Konečně vyjdeme z domu a dorazíme do fulhamské pobočky Endwichské banky. Když vejdeme dovnitř, bývalá asistentka Dereka Smeathe, Erica Parnellová, vyprovází manželský pár ve středních letech. Mezi námi, nikdy jsme spolu příliš dobře nevycházely. Pochybuju, že v sobě má kapku lidskosti – pokaždé, když ji vidím, má na nohou tytéž tmavě modré střevíce.

„Dobrý den,“ pozdraví a obdaří mě znechuceným pohledem. „Co si přejete?“

„Ráda bych navštívila Johna Gavina,“ odpovím rádoby nenuceně. „Myslíte, že na mě bude mít čas?“

„Obávám se, že ne,“ odvětí chladně. „Nejste ohlášená.“

„Mohla byste se ho jít zeptat?“

Erica Parnellová obrátí oči v sloup.

„Počkejte tady,“ řekne a zmizí za dveřmi s nápisem »Vstup zakázán«.

„Kristepane, tady se chovají příšerně!“ postěžuje si Suze, která se opírá o prosklený panel. „Když jdu já za svým ředitelem banky, nabídne mi skleničku sherry a vyptává se mě na celé příbuzenstvo. Vážně, Bex, měla bys přejít ke Couttsovi.“

„Možná,“ pokrčím rameny.

Když listuju brožurami o pojištění, jsem jako na jehlách. Vzpomínám si, že mi Derek Smeath říkal, že John Gavin je zásadový a nepřizpůsobivý. Ach jo, starouš Smeathie mi bude chybět.

Ach jo, chybí mi Luke.

Stesk mě zasáhne jako rána kladivem. Od okamžiku, co jsem se vrátila z New Yorku, se na něj snažím nemyslet. Ale jak tady teď stojím, nejvíc ze všeho si přeju, abych si s ním mohla povídat. Chci, aby se na mě podíval tak, jako to dělával, než se všechno pokazilo. S tím svým zvláštním úsměvem, zatímco mě držel v náručí…

Co asi dělá teď? napadne mě. Jak asi pokračují jeho obchodní jednání?

„Pojďte za mnou,“ vyzve nás Erica Parnellová a já s trnutím zvednu hlavu. S pocitem nevolnosti za ní vykročím chodbou vystlanou modrým kobercem a vejdu do chladné nevelké místnosti, vybavené jen stolkem a umělohmotnými židlemi. Když se za ní zavřou dveře, vyměníme si a Suze pohledy.

„Neměly bychom utéct?“ navrhnu, napůl žertem.

„Dobře to dopadne,“ ujistí mě Suze. „Nejspíš se ukáže že je to moc příjemný člověk. Rodiče kdysi zaměstnává jednoho zahradníka, a ten se věčně tvářil jako morous, ale pak jsme zjistili, že má za domácího mazlíčka králíka Zkrátka, v hloubi duše to byl úplně jiný –“

Zarazí se, jakmile se otevřou dveře a vejde chlapi-kolem třicítky. Má řídnoucí tmavé vlasy, na sobě poměrní nechutný oblek a v ruce drží plastikový kelímek s kávou

Kristepane, ten vypadá, jako by neměl v těle jedinou přátelsky naladěnou buňku. Zčistajasna mě zamrzí, že jsme sem vůbec chodily.

„Takže,“ spustí a zamračí se. „Nemám na vás celý der. Která z vás je Rebecca Bloomwoodová?“

Říká to, jako by se ptal, která z nás je vražedkyně.

„Ehm…, já,“ odpovím vyplašeně.

„A kdo je tohle?“

„Suze je moje –“

„Spřízněná duše,“ prohlásí Suze sebevědomě. „Já jsem její spřízněná duše.“ Rozhlédne se po místnosti. „Má:: sherry?“

„Ne,“ utrousí John Gavin a změří si ji, jako by byla nenormální. „Sherry nemám. O co vám jde?“

„Výborně,“ zabrebtám nervózně. „Něco jsem vám přinesla.“ Sáhnu do kabelky a podám mu obálku z Kačenčini papírnictví. Přinést mu nějakou drobnost, která by prolomila ledy, to byl můj nápad. Koneckonců, je to slušnost, nemám pravdu? Kupříkladu v Japonsku je to při osobním jednání zcela běžné.

„Je v tom šek?“ ptá se John Gavin.

„No…, ne.“ Mírně zrudnu. „Ručně vyrobené… blahopřání.“

John Gavin se na mě zaškaredí, pak obálku roztrhne a vytáhne z ní kartičku se stříbrnými písmeny a růžovými peříčky nalepenými v rozích.

Jak se na ni teď dívám, napadne mě, že jsem měla vybrat nějakou chlapáčtější.

Anebo mu ji vůbec nedávat. Jenže mně pro tuhle příležitost připadá naprosto dokonalá.

„Příteli – vím, že jsem udělala chybu. Nemohli bychom začít znovu?“ předčítá John Gavin podezíravým tónem. Obrátí přání v rukou, jako by očekával nějaký podraz. „To jste koupila}“‚

„Že je to vtipné, viďte?“ poznamená Suze. „Takové věcičky se dostanou v New Yorku.“

„Aha. Budu si to pamatovat.“ Položí přání na stůl a všichni tři se na ně zadíváme. „Slečno Bloomwoodová, kvůli čemu jste za mnou přišla?“

„Tedy,“ spustím, „jak se píše v tom blahopřání, uvědomuji si, že jsem –“ polknu nasucho, „ – asi nebyla nejlepší… nejideálnější zákaznice. Nicméně věřím, že společně můžeme fungovat jako tým a dopracujeme se k harmonického řešení.“

Zatím to jde skvěle. To jsem se naučila nazpaměť.

„A to znamená?“ ptá se John Gavin. Odkašlu si.

„Hm…, vzhledem k okolnostem, které se mi vymkly z rukou, jsem se nedávno ocitla v jisté finanční… situaci. A tak mě napadlo, jestli byste mohl, třeba jen dočasně…“

„… laskavě…“ napovídá Suze.

„Laskavě… zvýšit o něco můj úvěrový limit…, krátkodobě…“

„Z dobré vůle,“ přeruší mě Suze.

„Z dobré vůle…, dočasně…, krátkodobě. Samozřejmé vše splatím, jakmile to bude v mých silách…“ Odmlčím se a nadechnu.

„Skončila jste?“ zeptá se John Gavin a založí si paže na prsou.

„Tedy… ano.“ Pohlédnu na Suze, abych se ujistila. „Ano, skončily jsme.“

Je ticho, zatímco John Gavin poťukává o stůl plnicím perem. Pak vzhlédne a odtuší: „Ne.“

„Ne?“ nechápavě se na něj zadívám. „To znamená… ne?“

„Prostě ne.“ Odsune židli. „A teď mě, prosím, omluvte –“

„Jak to myslíte, »ne«?“ vloží se do toho Suze. „Nemůžete jen tak říct ne! Musíte zvážit všechna pro a proti.“

„Všechna pro a proti jsem už zvážil,“ odpoví John Gavin. „Žádná pro neexistují.“

„Ale tohle je jedna z vašich nejváženějších zákaznic!“ Suze zděšeně zvýší hlas. „Tohle je Becky Bloomwoodová z televize, která má před sebou závratnou, skvělou kariéru!“

„Tohle je Becky Bloomwoodová, která vloni šestkrát žádala o zvýšení svého úvěrového limitu,“ pronese John Gavin zlomyslným tónem. „A která tento limit ani jednou nedodržela. Tohle je Becky Bloomwoodová, která neustále lhala, neustále se vyhýbala osobnímu jednání, která se chovala k zaměstnancům banky víc než neuctivě a která se zřejmě domnívá, že jsme tady od toho, abychom podporovali její zálibu v botách. Prohlížel jsem vaši dokumentaci, slečno Bloomwoodová. Už dávno jsem si o vás udělal obrázek.“

Zavládne krátké, stísněné ticho. Cítím, jak se mi rozpalují tváře, a mám strašlivý dojem, že se každou chvíli rozbrečím.

„Myslím, že byste neměl být tak bezohledný!“ vybuchne Suze. „Bečky má za sebou opravdu nepříjemné období. Vy byste snad chtěl, aby o vás psal bulvární tisk? Přál byste si, aby za vámi někdo slídil}“

„Aha, rozumím.“ Z jeho hlasu odkapává jízlivost. „Očekáváte, že vás budu litovat?“

„Ano!“ vyhrknu. „Ne! Vlastně ne. Ale myslím, že byste mi mohl dát šanci.“

„Myslíte si, že bych vám měl dát další šanci. A co jste udělala pro to, abyste si další šanci zasloužila?“ Potřese hlavou a zase mlčí.

„Já jen… napadlo mě, že když vám to vysvětlím…,“ hlas se mi vytratí a vrhnu na Suze pohled plný beznaděje, kterým jí sděluji: Vykašleme se na to.

„Není vám tady horko?“ zeptá se Suze zničehonic chraplavě. Svlékne si sako, pohodí hlavou a přejede si rukou po tváři. „Je mi příšerné… horko. Je vám taky příšerné horko, Johne?“

John Gavin po ní šlehne popuzeným pohledem.

„Co přesně jste mi chtěla vysvětlit, slečno Bloomwoodová?“

„Že skutečně chci dát všechno do pořádku,“ pronesu chvějícím se hlasem. „Víte, chci se polepšit. Chci se postavit na vlastní nohy a –“

„Postavit se na vlastní nohy?“ přeruší mě John Gavin ironicky. „Podle vás »postavit se na vlastní nohy « znamená přijímat almužnu od banky? Kdybyste opravdu stála na vlastních nohou, nepřekročila byste úvěr. Už dávno byste měla nějaká aktiva! Vám přece něco takového nemusím zdůrazňovat.“

„Já… vím,“ zašeptám schlíple. „Ale faktem je, že jsem úvěr překročila. A jenom mé napadlo –“

„Co vás napadlo? Že jste něco extra? Že jste výjimečná, protože se čas od času objevíte v televizi? Že pro vás normální pravidla neplatí? Že vám tahle banka snad něco dluží?“

Jeho hlas mi rezonuje v hlavě jako vrtačka, a najednou se ve mně něco zlomí.

„Ne!“ vykřiknu. „Nic takového si nemyslím! Vím, že jsem byla hloupá, a vím, že jsem udělala chybu. Ale mám dojem, že každý někdy šlápne vedle.“ Zhluboka se nadechnu. „Něco vám povím. Kdybyste se opravdu pozorně podíval do mé dokumentace, zjistil byste, že jsem přečerpaný limit zaplatila. A že jsem vyrovnala dluh na všech zákaznických kreditních kartách. Fajn, zase jsem se zadlužila. Ale pokouším se to vyřešit – a vy neumíte nic jiného…, než se mi vysmívat. Tak dobrá. Poradím si i bez vaší pomoci. Suze, jdeme.“

Rozechvěle se zvednu. Pálí mě oči, ale před ním rozhodně brečet nebudu. Klíčí ve mně pevné odhodlání, které ještě zesílí, když se k němu naposledy otočím.

„Endwich – záleží nám na vás,“ zarecituji.

Zavládne dlouhé ticho. A pak bez jediného slova otevřu dveře a odejdu.

Cestou domů jsem samým odhodláním jako opilá. Já mu ukážu. Já tomu Johnu Gavinovi ukážu. A všem ostatním taky. Celému světu.

Zaplatím dluhy. Ještě nevím jak – ale určitě to udělám. Třeba bych ve volném čase mohla pracovat jako servírka. Anebo se do toho zakousnu a dokončím tu svépomocnou knihu. Vydělám co možná nejvíc peněz a co možná nejrychleji. A potom zajdu do té banky s obrovským šekem, hodím mu ho na stůl a důstojným, ale kousavým tónem prohlásím –

„Bex?“ Suze mě popadne za paži a já zjistím, že jsem minula náš dům.

„Jsi v pořádku?“ zjišťuje, když mě pustí. „Namouduši, to je ale ničema.“

„Nic mi není,“ zvednu bradu. „Však já mu ukážu. Vyrovnám přečerpaný úvěr. Jen počkej. Já jim všem ukážu.“

„Výborně!“ přikývne Suze. Skloní se a zvedne z rohožky dopis. „To je pro tebe,“ oznámí. „Z Ranní kávy.“

„Prima!“ Když otvírám obálku, zaplaví mě vlna naděje. Třeba mi nabízejí novou práci. Za pohádkový honorář, abych mohla ihned vyrovnat veškeré dluhy. Třeba dali Emmě padáka a já budu místo ní dělat hlavní moderátorku! Anebo…

Kristepane. To snad ne…

RANNÍ KÁVA Televize East-West

Corner House Londýn NWS 4DW

Slečna

Rebecca Bloomwoodová

Byt č. 2

4 Burney Road

Londýn SW6 8FD

2. října 2001 Milá Becky,

nejdřív ze všeho bych ráda vyjádřila politování nad nepříznivou publicitou, která Tě postihla. Prožívala jsem to s Tebou a vím. Že mluvím také za Roryho, Emmu a ostatní z našeho týmu.

Jak jistě víš, my z Ranní kávy jsme stoupenci zásadové loajality a nikdy nedopustíme, aby nepříznivá publicita stála v cestě nadání. Zcela náhodou jsme však v poslední době znovu posuzovali všechny naše pravidelné přispěvatele. Po déletrvající diskusi jsme se rozhodli, že na nějaký čas pozastavíme Tvé účinkování v našem pořadu.

Zdůrazňuji, že je to pouze dočasné opatření. Nicméně bychom byli rádi, kdybys nám zaslala svou propustku do televizní společnosti East-West a podepsala přiloženou smlouvu o rozvázán: pracovního poměru.

Práce, kterou jsi pro nás odváděla, byla úžasná! Jsme přesvědčeni, že Tvůj talent nalezne úrodnou půdu jinde a že tato příhoda neporazí tak dynamickou osobnost, jako jsi Ty!

Se srdečným pozdravem

Zelda Washingtonová asistentka produkce

Nakladatelství Paradigm,

Ltd. 695 Soho Square

Londýn Wl 5AS

Slečna

Rebecca Bloomwoodová Byt č. 2

4 Fulham Road Londýn SW6 8 FD

4. října 2001 Milá Becky!

Vřelý dík za Vaši první verzi titulu Jak hospodařit s penězi po vzoru Rebeccy Bloomwoodové. Vážíme si zájmu, který se promítl do Vaší práce. Váš styl je plynulý a čtivý a rozhodně jste se vyjádřila k některým zajímavým tématům.

Bohužel 500 slov – sebelepších – na knihu svépomocí nestačí. Váš návrh, že »zbývající místo můžeme zaplnit fotografiemi«, je naneštěstí neproveditelný.

5 lítostí Vám oznamuji, že jsme rozhodli, že tento projekt není realizovatelný, a tudíž Vás žádáme, abyste nám vrátila již vyplacenou finanční zálohu.

S přátelským pozdravem

Pippa Brady nakladatel

KNIHY Z NAKLADATELSTVÍ PARADIGM VÁM POMOHOU, ABYSTE SI DOKÁZALI POMOCÍ SAMI

PRÁVĚ VYŠLO Jak přežít v džungli od brigádního generála Rogera Flintwooda {in memoriam)

Kapitola patnáctá

Příštích několik dnů nevycházím z domu. Neberu telefon a s nikým nemluvím. Cítím se psychicky nesmírně zranitelná, jako by mi pohledy lidí a jejich dotazy, nebo dokonce sluneční světlo, mohly ublížit. Potřebuju se uchýlit na nějaké tmavé místo, kde mě nikdo nebude obtěžovat. Suze odešla na velkou aukční a prodejní konferenci, a tak jsem zůstala v bytě sama. Objednala jsem si jídlo s donáškou, vypila dvě láhve bílého vína a celou tu dobu jsem zůstala v pyžamu.

Když se Suze vrátí, sedím na zemi, tam, kde jsem seděla, když odcházela, tupě civím na televizi a láduju se tyčinkami KitKat.

„Panebože,“ zděsí se a hodí tašku na zem. „Bex, jsi v pořádku? Neměla jsem tě nechávat samotnou.“

„Nic mi není!“ zvednu hlavu a snažím se zkřivit strnulý obličej do úsměvu. „Jak probíhala ta konference?“

„Docela dobře,“ odpoví Suze a tváří se zahanbeně. „Věčně mi někdo blahopřál k tomu, jak skvěle jdou moje rámečky na odbyt. Všichni o mně věděli! Představili moji novou kolekci a všem se moc líbila…“

„To je báječné, Suze,“ pochválím ji a stisknu jí ruku. „Zasloužíš si to.“

„Víš,“ skousne si ret – pak vejde do pokoje, zvedne láhev vína z koberce a postaví ji na stůl.

„Už… ti Luke zavolal?“ ptá se váhavě. Po dlouhé odmlce zavrtím hlavou. „Ne. Neozval se.“ Pohlédnu na Suze a pak zase sklopím oči.

„Na co se díváš?“ zjišťuje, když se objeví reklama na dietní coca-colu.

„Na Ranní kávu,“ odvětím. „Teď je na řadě blok finančního poradenství.“

„Cože?“ Suze se pohrdavě zašklebí. „Bex, já to vypnu.“ Sáhne pro dálkový ovladač, ale já se ho zmocním dřív.

„Ne!“ odporuju a odhodlaně civím na obrazovku. „Chci to vidět.“

Vtom zaburácí známá znělka Ranní kávy a objeví se logo šálku, který se vzápětí rozplyne na pozadí záběru studia.

„Ahoj!“ zasměje se Emma do kamery. „Vítáme vás zase u nás! Nastala chvíle, abychom vám představili novou odbornici na finance, Clare Edwardsovou!“

„Kdo je Clare Edwardsová?“ ptá se Suze a znechuceně se zadívá na obrazovku.

„Pracovala jsem s ní v Úsporách s úspěchem“ odpovím, aniž pohnu hlavou. „Seděla se mnou v kanceláři.“

Kamera najede na Clare, která trůní na pohovce naproti Emmě a s kamennou tváří se dívá do objektivu.

„Nezdá se, že s ní bude velká zábava,“ poznamená Suze.

„Taky že není.“

„Takže, Clare,“ osloví ji Emma vesele, „jaká je vaše základní finanční filozofie?“

„Máte nějaké heslo?“ vpadne Rory rozjásaně.

„Na hesla nevěřím,“ odpoví Clare a vrhne po Rorym nesouhlasný pohled. „Osobní finance nejsou jednoduchá záležitost.“

„Správně!“ zvolá Rory. „Ovšemže ne. Ehm… máte nějaké tipy pro ty, kdo spoří, Clare?“

„Neuznávám povrchní a zavádějící zobecňování,“ drmolí Clare. „Každý, kdo chce něco uspořit, by si měl vybrat z nabídky investic, odpovídajících jeho individuálním požadavkům a daňové kategorii.“

„Přesně tak!“ souhlasí Emma po chvilce mlčení. „Ovšem. A teď už se zaměříme na telefonické dotazy. A je to Mandy z Norwiche.“

Když spojí prvního volajícího, jako na povel zazvoní telefon v našem obývacím pokoji.

„Prosím?“ ohlásí se Suze a ztlumí zvuk televize. „Jé, dobrý den, paní Bloomwoodová. Chcete mluvit s Becky?“

Povytáhne směrem ke mně obočí a já sebou zděšeně trhnu. S rodiči jsem hovořila bezprostředně po svém příjezdu. Vědí, že se nebudu stěhovat do New Yorku – ale zatím jsem jim nic jiného neprozradila. Nějak se jim nedokážu svěřit, že je konec i se vším ostatním.

„Bečky, holčičko, zrovna jsem se dívala na Ranní kávu!“ vykřikne máma. „Co tam dělá ta holka? Proč dává rady ona?“

„To… to je v pořádku, mami. Neměj obavy!“ vyhrknu a cítím, jak se mi nehty zarývají do dlaně. „Je tam jen na záskok… zatímco jsem byla pryč.“

„Tak dobrá. Ale mohli vybrat někoho lepšího! Tváří se jako na pohřbu, nemyslíš?“ Vzápětí slyším přidušené: „Co říkáš, Grahame? Táta tvrdí, že je aspoň vidět, jak jsi dobrá tyl Ale, když už jsi zpátky, neměli by se jí zbavit?“

„Obávám se, že to není tak jednoduché,“ vysvětluju po chvíli. „Má s nimi smlouvu a tak dále…“

„Tak kdy tě zase uvidíme v televizi? Ptám se proto, že Janice to bude chtít vědět.“

„Já nevím, mami,“ odpovím zoufale. „Poslyš, už musím končit. Někdo zvoní u dveří. Ale co nevidět se ti ozvu, platí?“

Položím telefon a zabořím obličej do dlaní. „Co mám dělat?“ zakvílím bezradně. „Co si počnu, Suze? Nemůžu jim říct, že mě vyhodili. To prostě nejde.“ S hrůzou shledám, že se mi z očí hrnou slzy. „Jsou na mě tak hrdí! A já jsem je zklamala.“

„Nezklamala!“ odvětí Suze zaníceně. „Nemůžeš za to, že se k tobě ti idioti z Ranní kávy takhle zachovali. A vsadím se, že už teď toho litují. Vždyť se na ni podívej!“

Zesílí zvuk a obývací pokoj naplní Clařino monotónní drmolení.

„Ti, kdo se nepostarají o své vlastní důchodové zabezpečení, jsou příživníci nás ostatních!“

„Tedy,“ odváží se Rory, „není to poněkud tvrdé?“

„Jen si ji poslechni,“ horlí Suze. „Je příšerná!“

„Možná ano,“ přisvědčím. „Ale i kdyby se jí zbavili, mě už zpátky nevezmou. Vypadalo by to, jako by přiznali svou chybu.“

„Ale oni chybu udělali!“

Znovu zazvoní telefon a Suze se zeptá: „Jsi tady, nebo pryč?“

„Pryč. A nevíš, kdy se vrátím.“

„Tak jo…“ Zvedne telefon. „Prosím? Je mi líto, ale Becky tady momentálně není.“

„Mandy, udělal jste spoustu chyb,“ říká Clare Edwardsová na obrazovce. „Copak jste v životě neslyšel o vkladových účtech? A pokud jde o obnovení hypotéky na váš dům, abyste si mohl koupit loď…“

„Ne, nevím, kdy se vrátí,“ odpovídá poslušně Suze. „Mám jí něco vyřídit?“ Vezme pero a něco si poznamená. „Ano… jasně… samozřejmě. Ano, řeknu jí to. Díky.“

„Kdo to byl?“ zjišťuju, jakmile položí telefon.

Vím, že to je bláhové – ale když k ní vzhlédnu, neubráním se, aby mnou neprojela žhavá jiskřička naděje. Třeba to byl producent jiného pořadu. Možná mi někdo chtěl nabídnout moji vlastní rubriku v nějakých novinách. Třeba to byl John Gavin; chtěl se omluvit a nabídnout mi neomezený úvěrový limit. Třeba bude všechno zase jako dřív.

„To byla Mel. Lukova asistentka.“

„Aha.“ V očekávání jí visím na rtech. „Co chtěla?“

„Do kanceláře jí přišel nějaký balíček, adresovaný tobě. Ze Spojených států. Od Barnese a Noblea.“

Nechápavě svraštím čelo – a vtom si zčistajasna vzpomenu, jak jsem s Lukem zašla do obrovského knihkupectví. Koupila jsem tam hromadu luxusních publikací velkého formátu a Luke navrhl, abych je poslala na účet jeho firmy, místo ke mně domů. Připadá mi, jako by od toho okamžiku uplynula celá věčnost.

„Už vím, co to je.“ Zaváhám. „Zmínila se… o Lukovi?“

„Ne,“ vrtí Suze zkroušeně hlavou. „Prý se u ní máš kdykoli zastavit. Že ji nesmírně mrzí, co tě potkalo… a jestli si chceš popovídat, stačí zavolat.“

„Fajn.“ Svěsím ramena, obejmu si kolena a zesílím zvuk televize. „Tak jo.“

Ještě několik dní si umiňuju, že se tím nebudu obtěžovat. Ty knihy už vlastně ani nechci. Nějak se nedokážu vypořádat s představou, že bych se objevila v Brandonových komunikacích a musela snášet všechny ty zvědavé pohledy Lukových zaměstnanců, držet hlavu vzhůru a předstírat, že je všechno v nejlepším pořádku.

Ale za nějaký čas mě začne nahlodávat pokušení promluvit si s Mel. Je jediná, s kým si můžu popovídat a kdo dobře zná Luka, a bylo by příjemné, kdybych si jí mohla vylít srdce. Kromě toho možná zaslechla, jak pokračují jeho jednání v New Yorku. Vím, že mezi mnou a Lukem to vlastně skončilo a že už s ním nemám nic společného. Ale neubráním se, abych nepřemítala o tom, jestli se mu podařilo uzavřít ten obchod ve Státech.

A tak o čtyři dny později, kolem šesté hodiny večer, pomalu a s bušícím srdcem zamířím k proskleným dveřím budovy Brandonových komunikací. Naštěstí má službu přátelský vrátný. Viděl mě vcházet tolikrát, že mi jednoduše pokyne, abych šla dál, takže nemusím svůj příchod složitě ohlašovat.

Vyjedu výtahem do čtvrtého poschodí a ke svému úžasu zjistím, že v recepci nikdo není. To je divné. Počkám několik vteřin – pak projdu kolem stolu a vydám se hlavní chodbou. Postupně zvolním krok a ve tváři se mi usadí zamračený výraz. Tady něco nehraje. Něco se změnilo.

Vládne tu nezvyklé ticho. Celé poschodí je prakticky bez života. Když se zadívám přes rozlehlý otevřený prostor, vidím, že většina židlí je prázdná. Nevyzvánějí telefony, nepobíhají tady lidé; nekonají se narychlo svolané porady o strategii na nejbližší hodiny.

Co se děje? Kam se poděla hektická atmosféra Brandonových komunikací? Co se přihodilo v Lukově firmě?

Když míjím automat na kávu, povšimnu si dvou téměř neznámých mužů, kteří o něčem diskutují. Jeden se tváří rozladěně a druhý přikyvuje, ale neslyším, o čem si povídají. Sotva přijdu blíž, nečekaně zmlknou. Zvědavě si mě změří, než zase pokračují v rozhovoru, ale tentokrát tlumenými hlasy.

Nechce se mi věřit, že jsem se ocitla v Brandonových komunikacích. Celkové ovzduší na mě působí docela jiným dojmem. Jako by společnost byla před krachem a nikomu nezáleželo na tom, co dělá. Zamířím k Melině stolu, ale Mel stejně jako většina ostatních už odešla domů – ona, která se normálně zdrží nejméně do sedmi a ještě si dá skleničku vína, potom se na záchodě převlékne a vyráží za úžasnou zábavou další noci, kterou si naplánovala.

Motám se kolem její židle, dokud neobjevím balík se svou adresou. Napíšu jí vzkaz do bloku nadepsaného POSTA, potom se napřímím, přitisknu si k tělu těžký balík a v duchu se ujistím, že mám to, kvůli čemu jsem přišla. Teď bych měla zmizet. Už mě tady nic nedrží. Ale místo abych odešla, zůstanu nehnuté stát. Upírám zrak na zavřené dveře Lukovy kanceláře.

Lukova kancelář. Určitě je tam od něho spousta faxových zpráv ohledně probíhajícího jednání v New Yorku. Možná i zprávy, které se týkají mě. Jak civím na hladké, naleštěné dřevo, téměř mě přemůže touha vejít dovnitř a zjistit, co se dá.

Ale co bych tam dělala? Prohlížela Lukovu dokumentaci? Poslechla si jeho vzkazy na záznamníku? Co kdyby mě při tom někdo přistihl?

Stojím, zmítána nerozhodností. Vím, že tam nevtrhnu a nebudu se mu hrabat ve věcech, ale taky nedokážu odejít – když vtom náhle strnu v šoku. Klika na jeho dveřích se lehce pohnula.

Do háje. Do prdele. Někdo tam je! A vychází ven!

V čiré panice se bleskurychle skrčím za Melinu židli. Sotva se schoulím do klubíčka, zachvátí mě děs, jako dítě, které si hraje na schovávanou. Dolehnou ke mně tlumené hlasy, pak se dveře rozlétnou a někdo jimi vyjde. Ze své výhodné pozice vidím jen nohy jakési ženy, obuté do nových střevíčků od Chanelové, které musely stát mraky peněz. Následují ji dva páry mužských kalhot a všichni tři se vydají chodbou. Neodolám a vykouknu – a jak jinak, je to Mrcha Alicia Dlouhonohá, Ben Bridges a jakýsi chlápek, který mi je povědomý, ale nejsem s to si vzpomenout, kdo to je.

Nejspíš je to tak v pořádku. Když je Luke pryč, Alicia za něj přebírá vedení. Ale to musí přebrat i jeho kancelář? Copak jí k přijímaní návštěv nestačí jednací sál?

„Omlouvám se, že jsme se museli sejít tady,“ slyším ji. „Příště už se uvidíme v King Street číslo sedmnáct.“

V rozhovoru pokračují až k výtahům a já se v duchu zoufale modlím, aby všichni nastoupili a odjeli. Ale když se výtah otevře, vejde do něho jen ten povědomý muž, a po chvilce se Alicia a Ben Bridges zase vracejí.

„Ještě si vezmu tu dokumentaci,“ říká Alicia, vejde do Lukovy kanceláře a dveře nechá otevřené. Ben postává u nádoby s pitnou vodou, zmáčkne tlačítko na náramkových hodinkách a upřeně se zadívá na miniaturní displej.

Bože, to je děs! Budu tady uvězněná, dokud neodejdou. Rozbolí mě kolena a narůstá ve mně nepříjemný pocit, že kdybych se pohnula jen o píď, jedno z nich mi praskne. Co když tady Ben a Alicia zůstanou přes noc? Co když přijdou k Melinu stolu? Co když se budou chtít na Melině stole milovat?

„Dobrá,“ řekne Alicia a objeví se ve dveřích. „Nejspíš mám všechno. To bylo úspěšné jednání.“

„Moje řeč.“ Ben zvedne hlavu od hodinek. „Myslíš, že se Frank nemýlí? Domníváš se, že by nás mohl zažalovat?“

Frank! No jasně! Ten chlapík byl Frank Harper, tiskový mluvčí Bank of London. Vídala jsem ho na tiskových konferencích.

„Neudělá to,“ míní Alicia nevzrušeně. „V sázce je všechno.“

„Už takhle přišel o hodně,“ poznamená Ben a povytáhne obočí. „Co nevidět z něj bude hotová nula.“

„Přesně tak,“ přisvědčí Alicia a vítězně se na něj zašklebí. Upře oči na stoh spisů v náručí. „Nezapomněla jsem na nic? Myslím, že ne. Už musím běžet. Ed na mě čeká. Nashle zítra.“

Oba zmizí v chodbě a tentokrát je, díkybohu, odveze výtah. Když jsem si úplně jistá, že jsou pryč, usadím se na patách a nechápavě se zamračím. Co se děje? Proč mluvili o žalobě? Kdo by je měl žalovat? A jak to, že sem přišel tiskový mluvčí Bank of London?

Že by Bank of London chtěla podat na Luka žalobu?

Ještě chvíli tam sedím a snažím se tu záhadu vyřešit. K žádnému závěru samozřejmě nedospěju – a vtom mě napadne, že bych odtud měla vypadnout, dokud to jde.

Když vstanu, ztuhlé nohy mě bolestivě brní. Protřepu je, aby se v nich rozproudila krev, potom popadnu balík s knihami, a co nejlhostejněji se vydám chodbou k výtahům. Ve chvíli, kdy stisknu tlačítko, mi zazvoní v kabelce mobilní telefon a já vyděšeně nadskočím. Do háje, můj mobil! Díkybohu, že nezazvonil, když jsem se schovávala za Meliným stolem!

„Prosím?“ ohlásím se a vejdu do výtahu.

„Bex! Tady Suze.“

„Suze,“ zahihňám se, „ty ani netušíš, žes mě málem dostala do průšvihu. Kdybys mi zatelefonovala zhruba před pěti minutami…“

„Bex, poslouchej,“ přeruší mě Suze naléhavě. „Před

chvílí ti někdo volal.“

„Vážně?“ Stisknu přízemí. „Kdo?“

„Zelda z Ranní kávy! Chce s tebou mluvit! Prý jestli máš zítra čas na oběd?“

Tu noc téměř nezamhouřím oči. Suze i já dlouho ponocujeme, zvažujeme, co si mám vzít na sebe, a když si jdu konečně lehnout, ne a ne usnout, civím do stropu a hlavou mi víří tisíce myšlenek. Že by mi přece jen nabídli mou bývalou práci? Nebo pro mě mají něco jiného? Třeba mě chtějí povýšit! Třeba mi dají prostor pro můj vlastní pořad!

Ale k ránu se veškeré moje vyfantazírované představy rozplynou a zůstává jen prostá pravda. A ta je taková, že toužím jen a jen po tom, abych mohla dělat to, co dřív. Chci, abych mohla mámě oznámit, že se na mě zase může dívat, chci vyrovnat dluhy… a zahájit zbrusu nový život. Chci jen další příležitost. Nic víc.

„Vidíš?“ prohlásí Suze následujícího rána, když se oblékám. „Vidíš? Já věděla, že tě budou chtít vzít zpátky. Ta Clare Edwardsová je nemožná! Absolutně a dočista –“

„Suze,“ přeruším ji. „Jak vypadám?“

„Výborně,“ pochválí mě Suze a prohlíží si mě od hlavy k patě. Mám na sobě černé kalhoty z Banana Republic, světlé sako, bílou košili a kolem krku tmavě zelený šátek.

Byla bych si vzala ten od Dennyho a George – v jedné chvíli jsem ho dokonce držela v ruce. Ale pak jsem ho zase odložila. Ani přesně nevím proč.

„Velmi elegantně,“ dodá Suze. „Kam jdete na oběd?“

„Do Lorenzo’s.“

„Do San Lorenza?“ ohromeně vykulí oči. „Ne, tam asi ne. Jen… do Lorenzo’s. V životě jsem tam nebyla.“

„Nezapomeňte si objednat šampaňské,“ nabádá mě Suze. „A Zeldě pověz, že jestli tě chce vzít zpátky, musí ti jaksepatří zaplatit. Tak už to chodí, bud všechno, nebo nic.“

„Správně,“ přisvědčím a odšroubuju maskaru.

„Když hranice rentability klesá, nedá se nic jiného dělat,“ poučuje Suze. „Za kvalitní výrobek se musí kvalitně zaplatit. Dohodu musíš uzavírat zásadně za svoji cenu a určovat si podmínky.“

„Suze…,“ zarazím se a štěteček mi znehybní v ruce. „Kdes ty řeči pochytila?“

„Jaké řeči?“

„Tyhle… o rentabilitě a uzavírání smlouvy.“

„Jo tohle! Na konferenci v Hadleys. Přednášeli nám ti nejvýznamnější obchodní experti ze Spojených států. Bylo to úžasný! Vědělas, že výrobek je pouze tak dobrý, jako člověk, který ho prodává?“

„Když to říkáš ty.“ Vezmu kabelku, zkontroluju, jestli mám všechno – pak se napřímím a energicky prohlásím: „Tak já jdu na to.“

„Hodně štěstí!“ přeje mi Suze. „S tím, že v byznysu něco jako štěstí neexistuje. Jenom podnikavost, odhodlání a zase podnikavost.“

„Fajn,“ přikývnu pochybovačně. „Budu si to pamatovat.“

Podle adresy, kterou mi Zelda dala, má být restaurace Lorenzo’s v jedné ulici v Soho, ale když do ní odbočím, nevidím nic, co by třeba jen vzdáleně připomínalo restauraci. Jsou tu samé domy s kancelářemi, pár obchodů s kancelářskými potřebami, kavárna a…

Tak moment. Zastavím se a zadívám se na nápis nad kavárničkou. KAVÁRNA A OBČERSTVENÍ U LORENZA.

Ale tady… My se máme sejít tady}

„Bečky!“ S trhnutím zvednu hlavu a vidím, jak se ke mně ulicí blíží Zelda, v džínách a svetříku s vlasem. „Našlas to bez problémů?“

„Ano,“ přikývnu a snažím se zakrýt zklamání. „Ano,

bez problémů.“

„Nebude ti vadit, když si dáme jenom sendvič?“ ptá se a tlačí mě dovnitř. „Tohle místečko mi náramně vyhovuje.“

„Vůbec ne! Sendvič… na ten mám zrovna chuť!“

„Výborně. Já si objednám sendvič s kuřetem po italsku.“ Pozorně si mě prohlíží. „Moc ti to sluší. Kam máš namířeno?“

Dívám se na ni a zaplaví mě ponížení. Nemohu přiznat, že jsem se takhle vyparádila kvůli ní.

„Nikam… Vlastně…, ano.“ Odkašlu si. „Mám ještě jednu schůzku.“

„Nezdržím tě dlouho. Chtěli jsme ti jen něco navrhnout.“ Blýskne po mně letmým úsměvem. „Jsme přesvědčeni, že bude příjemnější jednat z očí do očí.“

Tohle prostředí zrovna neodpovídá mým představám o našem úžasně úspěšném obědě. Ale když sleduju, jak kuchař natírá sendviče kuřecí směsí, přidává list salátu a obložený chléb rozkrojí na čtvrtky, cítím se mnohem lépe. Fajn, možná to není hogofogo podnik s drahými ubrusy a šampaňským. Možná se produkční tým Ranní kávy nehodlá praštit přes kapsu. Ale copak na tom záleží? Aspoň mi dávají najevo, že mě pořád považují za jednu z nich, nemám pravdu? Třeba si čas od času potřebují popovídat v klidu nad sendvičem a svěřit se s nápady pro nadcházející sezonu.

A třeba mě požádají, abych jim dělala poradkyni hlavního programového vysílání. Nebo mi zaplatí rekvalifikační producentský kurs!

„Všichni s tebou nesmírně cítíme, Becky,“ ujišťuje mě Zelda, zatímco míříme k malému dřevěnému stolku, v rukou tácy se sendviči a pitím. „Jak se ti daří jinak? Sehnala jsi v New Yorku nějakou práci?“

„No…, ani ne,“ odpovím a napiju se minerálky. „Zatím to všechno visí ve vzduchu.“ Neunikne mi, že si mě prohlíží hodnotícím pohledem, a tak honem dodám: „Ale zvažovala jsem spoustu nabídek. Znáš to – různé projekty a… nápady…“

„Výborně! To jsem ráda. Víš, všem nám bylo ukrutně líto, žes musela odejít. A ujišťuji tě, že já jsem o tom nerozhodovala.“ Krátce položí ruku na moji, pak ji zase stáhne a zakousne se do sendviče. „A teď k věci.“ Žaludek mi nervózně poskočí. „Pamatuješ se na našeho producenta, Barryho?“

„Samozřejmě!“ odpovím, mírně konsternovaná. Snad si nemyslí, že jsem už zapomněla, jak se jmenuje jejich producent?

„Přišel s docela zajímavým nápadem.“ Zelda se na mě zářivě usmívá a já jí úsměv oplatím. „Je přesvědčený, že pro diváky Ranní kávy by bylo nanejvýš lákavé, kdyby si mohli poslechnout něco o… o tvých drobných potížích.“

„Jasně,“ řeknu a úsměv mi ztuhne na rtech. „Vlastně to ani nejsou –“

„Napadlo ho, že by ses možná chtěla zúčastnit telefonické poradny, případně diskuse na toto téma.“ Napije se koktejlu. „Co si o tom myslíš?“ Nechápavě na ni civím.

„Navrhuješ mi, abych se vrátila ke své původní práci?“

„To ne! Teď si sotva můžeme dovolit, abys divákům poskytovala finanční rady, nemám pravdu?“ Krátce se zasměje. „Tohle bude jednorázový, aktuální pořad s pracovním názvem Jak mi nákupy zničily život, nebo tak podobně.“ Kousne do sendviče. „V ideálním případě by to měl být takový… emocionální výlev. Jako že by sis divákům vylila duši. Promluvila o svých rodičích a svěřila se s tím, jak jim tvoje chování pokazilo život…, o problémech v dětství…, o potížích při navazování vztahů… To jsou samozřejmě jen takové hrubé obrysy!“ Vzhlédne od jídla. „A kdyby se ti podařilo uronit slzičku…“

„Uronit… slzičku?“ opakuju nevěřícně.

„Není to pochopitelně nezbytné. Ale kdyby přece jenom…“ Zelda se dychtivě nakloní dopředu. „Byli bychom rádi, kdyby to i pro tebe bylo poučení, Becky. Chceme ti pomoct. Takže ve studiu bude i Clare Edwardsová a poskytne ti nějaké rady…“

„Claře Edwardsová?“

„No ovšem! Kdysi jste spolu seděly v jedné kanceláři, je to tak? Proto nás taky napadlo, že se na ni obrátíme. Mimochodem, má velký úspěch. Každého volajícího jaksepatří setře. Potají jsme se domluvili, že jídáme přezdívku Strašlivá Clare a do ruky bič, aby jím mohla práskat.“

Znovu se na mě zářivě usměje, ale já se nedokážu tvářit vstřícně. Obličej mě brní šokem a ponížením. V životě jsem si nepřipadala tak uboze.

„Tak co si o tom myslíš?“ naléhá a notně si lokne koktejlu.

Odložím sendvič. Dočista mě přešla chuť k jídlu. „Obávám se, že moje odpověď zní ne.“

„Ach! Samozřejmě dostaneš honorář,“ ujišťuje mě. „Měla jsem se o tom zmínit hned.“

„To na věci nic nemění. Nemám zájem.“

„Nemusíš mi odpovědět hned. Rozmysli si to!“ Obdaří mě laskavým úsměvem a pak se podívá na hodinky. „Bohužel už musím běžet. Ale moc ráda jsem tě viděla, Becky. A moc mě těší, že ti všechno vychází.“

Když odejde, ještě chvíli sedím u stolu a dopíjím minerálku. Navenek se tvářím klidně – ale uvnitř kypí vražedný vztek. Tak oni chtějí, abych se na scéně rozplakala. O nic jiného jim nejde. Stačí jeden článek v ubohém bulvárním plátku, a už nejsem finanční expert Becky Bloomwoodová. Jsem zoufalá a neschopná Becky Bloomwoodová. Becky, podívaná se slzami a promáčeným kapesníkem.

Tak ať si ty svoje zatracený kapesníčky strčí někam… Můžou si strčit ty svoje idiotský, nablblý… idiotský… hnusný… hnusný…

„Jste v pořádku?“ ptá se muž u sousedního stolu a já si s hrůzou uvědomím, že mluvím nahlas.

„Nic mi není,“ odpovím. „Díky za zájem.“ Odložím skleničku a s hrdě vztyčenou hlavou a odhodlaným výrazem vyjdu z kavárny Lorenzo’s.

Rázuju ulicí a odbočím za roh, aniž bych se starala, kam vlastně jdu. Tu čtvrť moc dobře neznám a vlastně nemám kam jít – a tak pokračuju v chůzi, nechám se hypnotizovat rytmem kroků a doufám, že časem narazím na stanici podzemní dráhy.

Začnou mi slzet oči a v duchu se ujistím, že to bude tím chladným vzduchem. Nebo větrem. Vrazím ruce do kapes saka, pevně semknu rty, zrychlím tempo a snažím se na nic nemyslet. Jenomže mě stravuje čirý děs; prázdná panika, která vteřinu od vteřiny sílí. O svou bývalou práci jsem nenávratně přišla. A nemám ani sebemenší naději, že seženu nějakou jinou. Co řeknu Suze? Co řeknu mámě? Co provedu se svým životem?

„Hej! Dávej pozor!“ zaječí někdo za mnou – a já ke svému zděšení shledám, že jsem sešla z chodníku přímo do dráhy nějakému cyklistovi.

„Promiňte,“ zahučím zastřeným hlasem. Cyklista prudce změní směr a nechápavě vrtí hlavou. Kristepane, takhle to dál nejde. Musím se vzchopit. Tak například – kde to vlastně jsem? Zvolním krok, rozhlížím se po prosklených kancelářích a pátrám po názvu ulice. Už už se chystám zeptat dopravního policisty, když najednou spatřím nápis: King Street.

Zpočátku na něj nechápavě zírám a dumám, co mi to říká. A vtom mi svitne. King Street číslo 17. Alicia.

Na nejbližších skleněných dveřích je číslo 23. Což znamená…, že jsem sedmnáctku musela minout.

Pojednou mě zachvátí zvědavost. Co se asi odehrává v King Street číslo 17? Proč Alicia hovořila o tom, že příště už se setkají tady? Jde snad o nějaký tajný kult nebo o něco podobného? Bože, vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby ve svém volném čase provozovala čarodějnictví.

Samou zvědavostí jsem jako na trní. Vrátím se ve svých stopách a stanu před nenápadnými dvojitými dveřmi označenými číslem 17. V domě očividně sídlí spousta menších firem, ale když pročítám seznam na zvoncích, název žádné z nich mi není povědomý.

„Dobrý den!“ pozdravím chlapíka v džínové bundě a s kelímkem kávy v ruce. Přistoupí ke dveřím, vyťuká číselný kód a otevře si. „Připadá mi, že si nevíte rady. Koho hledáte?“

„Nevím to přesně,“ zaváhám. „Znám někoho, kdo tady pracuje, ale nemůžu si vzpomenout na název firmy.“

„Jak se ten dotyčný jmenuje?“

„Alicia,“ odpovím – a vzápětí toho zalituju. Co když Alicii zná? Co když je tam někde uvnitř a on pro ni dojde? Ale muž svraští čelo. „Žádnou Alicii neznám. Víte, nedávno se tady objevilo pár nových tváří… V jakém oboru pracuje?“

„V tiskové společnosti,“ řeknu po chvíli.

„V tiskové společnosti? Tady jsou většinou samá grafická studia…“ Náhle se mu rozjasní tvář. „Možná je u té nové firmy. B a B? BBB? Tak nějak. Ještě nezačali úřadovat, takže jsme je ani neviděli.“ Napije se cappuccina a já na něj upřeně zírám. Začne mi pracovat mozek.

„Nová tisková společnost? A má mít sídlo tady?“

„Pokud vím, tak ano. Pronajali si obrovské prostory v prvním patře.“

Postupně mi začíná svítat.

B a B. Bridges a Billingtonová. Biilingtonová a Bridges.

„Víte…,“ snažím se o klid, „víte, o jaký druh tiskové společnosti jde?“

„Tak to náhodou vím moc dobře. Má to něco společného s financemi. Jejich nejvýznamnějším klientem je patrně Bank of London. Lépe řečeno jím bude. Takový zákazník jim vydělá pořádný balík peněz. Ale jak jsem řekl, zatím jsme se s nimi neseznámili, takže…“ Zadívá se na mě a jeho výraz se náhle změní. „Není vám dobře?“

„Jsem v pořádku,“ odpovím. „Aspoň doufám. Musím… potřebuju si zatelefonovat.“

Třikrát vytočím číslo hotelu Four Seasons – a pokaždé zavěsím. Nemůžu se odhodlat požádat o Luka Brandona. Nakonec se zhluboka nadechnu, znovu vytočím číslo a chci, aby mě spojili s Michaelem Ellisem.

„Michaele, tady je Becky Bloomwoodová,“ ohlásím se, když dostanu spojení.

„Bečky!“ zvolá a podle tónu je zřejmé, že mě opravdu rád slyší. „Jak se máte?“

Zavřu oči a nabádám se ke klidu, jeho hlas mě jako zázrakem přenesl zpět do Four Seasons. Zpět do zšeřelého, přepychového apartmá. Zpět do newyorského pohádkového světa.

„Já…,“ musím se znovu nadechnout. „Mám se dobře. Znáte to. Návrat do všedního života. Spousta práce a tak dále.“

Přece se mu nepřiznám, že mě vyhodili z televize. Nestojím o to, aby mě všichni litovali.

„Právě jsem na cestě do studia,“ pokračuju a zkřížím prsty, protože je to nestydatá lež. „Ale potřebuju s vámi mluvit. Myslím, že vím, proč se v New Yorku šušká, že Luke ztratí Bank of London.“

Podrobně mu vylíčím, co jsem odposlechla v kanceláři Brandonových komunikací, jak jsem zašla do King Street a co jsem zjistila.

„Rozumím,“ řekne Michael a zní to velmi vážně. „Chápu. Víte, že jejich smlouva obsahuje klauzuli, podle níž mají zaměstnanci takové jednání zakázané? Pokud přelanaří klienta, Luke na ně může podat žalobu.“

„Zmínili se o tom. Ale podle všeho jsou přesvědčeni, že je Luke žalovat nebude, protože už takhle ztratil hodně.“

Nastane ticho. V telefonu je téměř slyšet, jak Michael usilovně přemýšlí.

„Svým způsobem mají pravdu,“ řekne konečně. „Bečky, musím o tom informovat Luka. Odvedla jste kus skvělé práce.“

„Jde ještě o něco jiného,“ vyhrknu. „Michaeli, někdo by měl s Lukem promluvit. Shodou okolností jsem navštívila jeho firmu a vůbec nic se tam neděje. Nikdo se o nic nesnaží, všichni odcházejí domů brzy… Vládne tam úplně jiná atmosféra. To nevěstí nic dobrého.“ Skousnu si ret. „Měl by se vrátit do Londýna.“

„A proč mu tohle všechno neřeknete sama?“ diví se Michael. „Nepochybuju, že by si to raději vyslechl od vás.“ Hovoří se mnou tak vlídně a se zájmem, že mě začne svědit v nose.

„To nejde. Kdybych mu zavolala, myslel by si… zkrátka by měl pocit, že mi jde o něco jiného, nebo že jsou to zase jen hloupé drby – „ odmlčím se a těžce polknu. „Upřímně řečeno, Michaeli, budu vděčná, když mě z toho vynecháte. Předstírejte, že jste se to dozvěděl od někoho jiného. Ale někdo mu to musí povědět.“

„Máme se spolu sejít za půl hodiny,“ oznámí Michael. „Promluvím s ním. A Becky… skvělá práce.“

Kapitola šestnáctá

Po týdnu se vzdám naděje, že se mi Michael ozve. Ať řekl Lukovi cokoli, já už se to nikdy nedozvím. Mám pocit, že tahle část mého života definitivně skončila. Amerika, televize i všechno ostatní. Je čas začít znovu.

Snažím se o pozitivní postoj a ujišťuju se, že mám bezpočet možností. Ale jak má vypadat příští krok někdejší televizní odbornice na finance? Zatelefonovala jsem jedné agentce – k mému zklamání hovořila navlas stejně jako všichni její američtí kolegové. Prý ji nesmírně těší, že jsem ji oslovila, že není problém sehnat pro mě práci, ne-li přímo můj vlastní pořad, a že tni určitě zavolá a bude pro mě mít spoustu skvělých nabídek. Od té doby se mi neozvala.

Takže mi zbývá listovat inzeráty v Guardianu a shánět práci, kterou pravděpodobně nedostanu. Zatím jsem se pokusila získat místo přispěvatele do Investor’s Chronicle, místo pomocné redaktorky v Personal Investment Periodical a místo redaktorky v Annuities Today. O anuitách toho moc nevím, ale vždycky si můžu něco vymyslet.

„Tak jak to jde?“ zajímá se Suze a vejde do pokoje s miskou kukuřičných lupínků a oříšků.

„Dobře,“ odpovím a pokusím se o úsměv. „Už jsem skoro v pohodě.“ Suze si nabere plnou lžíci lupínků a zamyšleně se na mě zadívá.

„Jaké piány máš na dnešek?“

„Ještě žádné,“ zamračím se. „Snažím se sehnat práci. Vyřešit svoji situaci. A tak podobně.“

„Jasně.“ Nasadí účastný výraz. „Narazila jsi na něco zajímavého?“

Zapíchnu prst do jednoho z inzerátů. „Napadlo mě, že se pokusím o místo redaktora v Annuities Today. Ten nejvhodnější uchazeč by prý mohl redigovat i výroční přehled částečně refundovaných daní.“

„Vážně?“ Bezděčně protáhne obličej a pak honem dodá: „Chci říct… to zní skvěle! Úžasně zajímavě!“

„Refundované daně? Prosím tě, Suze…“

„Tedy… relativně řečeno.“

Složím hlavu na kolena a upřu oči na koberec v obývacím pokoji. Vypnula jsem zvuk televize, a tak kromě Suzina přežvykování panuje v místnosti ticho.

„Suze…, co když žádnou práci neseženu?“ vyhrknu.

„Seženeš ji. Nemluv nesmysly, jsi přece televizní hvězda!“

„Byla jsem televizní hvězda. Než jsem všechno pohřbila. Než se mi život rozpadl na kousky.“

Zavřu oči a sklesnu níž, až se moje hlava dotkne pohovky. Nejraději bych takhle zůstala sedět věčně.

„Bex, mám o tebe starost,“ prohlásí Suze. „Už týden jsi nevystrčila nos z domu. Co chceš dneska dělat?“

Otevřu oči a zjistím, že na mě upírá úzkostlivý pohled.

„Nevím. Podívám se na Ranní kávu.“

„Na Ranní kávu se dívat nebudeš!“ prohlásí zarytě. „No tak.“ Složí výtisk Guardianu. „Mám docela dobrý nápad.“

„Jaký?“ ptám se s podezřením, zatímco mě vleče do mé ložnice. Otevře dveře, vtáhne mě dovnitř a rozmáchlým gestem ukáže na úděsný nepořádek.

„Myslím, že bys mohla věnovat dopoledne likvidaci veci.

„Cože?“ Zděšeně vytřeštím oči. „Já nechci nic likvidovat.“

„Ale ano! Uvidíš, že se budeš cítit mnohem líp, jako já. Bylo to báječné! Potom jsem byla úplně jiný člověk.“

„Jo, až na to, že jsi neměla nic na sebe. Tři týdny sis ode mě půjčovala spodní kalhotky.“

„Dobrá,“ ustoupí. „Možná jsem zašla příliš daleko. Ale vtip je v tom, že ti to od základů změní život.“

„Ne, nezmění.“

„Ale ano! Je to feng šuej. Musíš něco vypustit, abys mohla přijmout nové věci.“

„Jo, jasně.“

„Je to pravda! Ve chvíli, kdy jsem se zbavila zbytečných krámů, mi telefonovali z Hadleys s další nabídkou. No tak, Bex. Likvidace v mezích snesitelnosti ti neublíží.“

Otevře dokořán můj šatník a začne se probírat oblečením.

„Například tohle,“ prohlásí a vyndá modrou skládanou koženou sukni. „Kdy jsi to měla naposledy na sobě?“

„Docela nedávno,“ zalžu. Tu sukni jsem si koupila u stánku na Portobello Road, aniž jsem si ji vyzkoušela, a když jsem přišla domů, zjistila jsem, že je mi malá. Ale člověk nikdy neví. Jednou možná zhubnu.

„A tohle… a tohle…“ Nevěřícně se zamračí. „Hrome, Bex, kolik máš černých kalhot?“

„Jenom jedny! Nanejvýš dvoje.“

„Čtverý… patery… šesterý…“ Vybírá ramínka s kalhotami a nelítostně je klade na postel.

„Tyhle jsou z období, kdy jsem si připadala strašně tlustá,“ namítnu v sebeobraně, když objeví kalhoty do gumy, které jsem si koupila v Benettonu. „A to jsou džínsy!“ vykřiknu, sotva začne prohledávat dno skříně. „Ty se jako kalhoty nepočítají!“

„Tvrdí kdo?“

„Všichni! To je všeobecně známé.“

„Desatery… jedenácterý…“

„No… a ty jsou na lyže. Musíš uznat, že jde o něco úplně jiného. To je sportovní oblečení.“ Suze se ke mně obrátí.

„Bex, v životě jsi nelyžovala.“

„Já vím,“ připustím po krátké odmlce. „Ale… pochop, pro případ, že by mě někdo pozval na hory. A ty kalhoty jsou z výprodeje.“

„A co je tohle?“ Zmocní se šermířské masky. „To může jít rovnou do popelnice.“

„Mám v úmyslu chodit na šerm,“ bráním se dotčeně. „Budu dvojnice Catherine Zeta Jonesové.“

„Vůbec nechápu, jak se sem může vejít tolik krámů. Copak ty nikdy nic nevyhazuješ?“ Jejím dalším objevem jsou střevíce zdobené mušličkami. „Například tyhle boty. Nosíš je ještě?“

„Vlastně… ani ne.“ Suze se tváří zlověstně. „Ale o to nejde. Kdybych je vyhodila, mušličky by byly v módě hned druhý den a já bych musela koupit nový pár. Je to něco jako pojištění.“

„Mušličky už nikdy nebudou moderní.“

„A co když ano? Móda je jako počasí. Nedá se na ni spoléhat.“

Suze zavrtí hlavou a kličkuje mezi hromádkami oblečení ke dveřím. „Dávám ti dvě hodiny. Až se vrátím, chci vidět úplně jiný pokoj. Proměněný pokoj – proměněný život. Dej se do toho!“

Když odejde, posadím se na postel a bezradně se rozhlížím po ložnici.

Fajn, možná na tom něco je. Možná bych tady mohla trochu uklidit. Ale vždyť ani nevím, kde začít. Chci říct, že když začnu vyhazovat věci jen proto, že už je nenosím, kde skončím? Nezůstane mi nic.

Je to nesmírně těžké. Bude mě to stát spoustu úsilí.

Vezmu do ruky svetr, pár vteřin si ho prohlížím a pak ho zase odložím. Vyčerpává mě pouhé rozhodování, jestli si ho mám nechat nebo jestli ho mám vyhodit.

„Tak jak to jde?“ ozve se Suzin hlas za zavřenými dveřmi.

„Skvěle!“ zavolám na ni. „Je to hračka!“

No tak, něco přece musím vymyslet. Takže. Co kdybych začala v rohu a propracovala se dál? Zamířím do rohu místnosti, k toaletnímu stolku zavalenému věcmi, a pokouším se rozpomenout, co všechno tam vůbec je. Tak za prvé kancelářské vybavení, které jsem si onehdy objednala přes internet…, pak dřevěná miska, tu mám už strašně dávno, protože byla na fotce v Elle - a potom jsem ji viděla v obchodním domě Woolworths…, souprava barev na látku…, mořská sůl na léčivé obklady… K čemu to všechno je? A copak je asi v téhle krabici, kterou jsem v životě neotevřela?

Zvednu víko a vyndám padesátimetrovou fólii na krocana. Fólie na krocana? Proč jsem ji kupovala? Měla jsem snad někdy v úmyslu péct krocana? Nechápavě sáhnu pro připojený lístek a čtu: „Vítejte ve světě Venkova! Těší nás, že Vám Vaše přítelkyně, paní Jane Bloomwoodová, doporučila náš katalog…“

Kristepane. To jsou ty krámy, co objednala máma, aby získala dárek zdarma. Rendlík, fólie na pečení…, plastové pytle, do kterých ukládala polštářky na sezení…, jakási podivná věcička, s jejíž pomocí…

Moment.

Tak moment… Odložím tu zvláštní vymoženost a pomalu sáhnu pro plastové pytle. Přes smrsklou přikrývku v plastovém pytli na mě pyšně zírá žena s odvážně zastřiženými blond vlasy a v bublině u úst se píše: „Díky objemu zmenšenému o 75 procent jsem ve skříni získala spoustu místa!“

Opatrně otevřu dveře a po špičkách projdu kolem komory s úklidovými potřebami. Když míjím obývací pokoj, nakouknu dovnitř – a ke svému úžasu spatřím, že na pohovce sedí Suze s Tarquinem a o něčem zaníceně diskutují.

„Tarquine!“ zavolám a oba provinile, s trhnutím zvednou hlavy. „Neslyšela jsem tě přijít.“

„Ahoj, Becky,“ pozdraví, aniž se mi podívá do očí.

„Potřebovali jsme si o něčem promluvit,“ vysvětluje Suze s rozpačitým výrazem ve tváři. „Už jsi skončila?“

„Téměř,“ odvětím. „Napadlo mě, že ještě vyluxuju koberec. Aby to u mě vypadalo opravdu útulně.“

Zavřu za sebou dveře a osvobodím pytle z obalu. Jasně. Vyřeším to snadno a jednoduše. Nacpu je až po okraj a vysaju z nich vzduch. Píše se tam, že do jednoho pytle se vejde až deset svetrů. Ale mezi námi, kdo je bude počítat?

Začnu pěchovat oblečení do prvního pytle. S funěním zapnu umělohmotný zip – a do příslušného otvoru vsunu trysku od vysavače. To snad není pravda! Ono to skutečně funguje. Funguje to! Oblečení se smršťuje v nicotu přímo před mýma očima!

To je fantastický. Učiněná revoluce v mém životě! Proč likvidovat, když stačí jednoduše vycucnout objem?

Pytlů je osm – a když jsou plné, poskládám je do skříně a zavřu dveře. Jsou v ní naládované k prasknutí, a sotva s jistým úsilím zabouchnu dveře, ozve se jakési syčení – ale vtip je v tom, že jsou uvnitř. Zvládla jsem to.

A když se teď rozhlédnu po svém pokoji – je to neuvěřitelné! Fajn, není úplně bez chybičky, ale vypadá nesrovnatelně líp než předtím. Honem strčím pár zatoulaných věcí pod přikrývku, naaranžuju na ni polštářky a poodstoupím. Rozhlédnu se kolem sebe a zaplaví mě spokojený, bezmála hrdý pocit. Takhle spořádaně můj pokoj ještě nikdy nevypadal. Suze má pravdu – svým způsobem se cítím jinak.

A víte co? Feng šuej má přece jen něco do sebe. Možná je to bod zlomu. Od téhle chvíle se můj život od základu změní. Naposledy se s obdivem rozhlédnu a pak zavolám do chodby: „Už jsem hotová!“

Když Suze stane ve dveřích, blazeované se usadím na posteli a při pohledu na její ohromený výraz se neubráním úsměvu.

„Bex, to je paráda!“ vykřikne a nevěřícně hodnotí vyklizený prostor. „A byla jsi úžasně rychlá. Mně trvalo celou věčnost, než jsem svoje věci vytřídila.“

„Víš,“ pokrčím skromně rameny, „když už se do něčeho pustím, udělám to pořádně.“

Postoupí o pár kroků a upře užaslý pohled na toaletní stolek. „Božínku, vůbec jsem netušila, že ten stůl má mramorovou desku.“

„To koukáš, vid?“ opáčím nafoukaně. „Vypadá to docela k světu, nemám pravdu?“

„Ale kam jsi dala všechny ty krámy? Kde jsou odpadkové pytle?“

„Jsou… už jsem je vynesla k popelnici.“

„Musela ses zbavit spousty věcí,“ míní a přistoupí k téměř vymetené římse pod oknem. „Určitě ti to dalo pořádnou práci.“

„Docela jo,“ řeknu vyhýbavě. „Ke konci jsem byla

nemilosrdná.“

„Já žasnu!“ Zastaví se před skříní a já po ní vrhnu

nervózní pohled.

Neotvírej ji, zapřísahám ji v duchu. Neotvírej ty dveře!

„Nechala sis vůbec něco?“ ptá se s úsměvem a otevře dveře skříně. A obě zděšeně zaječíme.

Je to jako výbuch bomby s hřebíky.

Až na to, že místo hřebíků to je oblečení.

Nechápu, co se stalo. Nevím, co jsem udělala špatně. Ale jeden z těch pytlů praskl, chrlí do vzduchu svetry a teď tlačí ven i všechny ostatní pytle. Vtom se roztrhne další a po něm ještě jeden. Je to hotová smršť oblečení. Suze je zavalená tričky a elastickými tílky. Na stínítku lustru přistane plizovaná sukně. Přes pokoj vystřelí podprsenka a pleskne o okno. Suze napůl vříská a napůl se hystericky směje a já mávám rukama jaké šílená a křičím „Dost! Už dost!“, jako v pohádce Hrnečku, vař! Tak tohle ne…

Ne. Prosím, ať to přestane… Prosím.

Ale je pozdě. Ze svého úkrytu na horní polici se začnou sypat nákupní tašky z dárkových obchodů. Jedna za druhou se valí na denní světlo. Padají Suze na hlavu, sklouznou na koberec a otevírají se – a všechny odhalí naprosto stejný obsah. Šedé třpytivé krabičky se stříbrnými písmeny na víku.

Je jich zhruba čtyřicet.

„Co to…“ Suze si strhne z hlavy tričko a s otevřenými ústy zírá na krabičky. „Kdes to proboha…“ Rozhrne záplavu oblečení na zemi, zvedne jednu z krabiček, otevře ji a mlčky se do ní zadívá. V tyrkysově modrém hedvábném papíru v ní odpočívá rámeček na fotografie z tmavě hnědé koženky.

Panebože. Panebože, proč musely spadnout?

Suze se beze slova skloní a zvedne nákupní tašku z Dárkového koše. Otevře ji a na zem se klouzavě snese účet. Vytáhne z ní dvě krabičky – a když odklopí víko, v každé se objeví rámeček z fialového tvídu.

Otevřu pusu, abych něco řekla – ale nevyjde ze mě ani hláska. Hodnou chvíli jedna na druhou jen mlčky civíme.

„Bex… kolik jich máš?“ zeptá se konečně Suze poněkud přiškrceným hlasem.

„Ehm… moc ne,“ hlesnu a cítím, jak mi hoří tváře. „Jen…, víš…, pár…“

„Musí jich tady být nejmíň… padesát!“

„Ne!“

„Ano!“ Rozhlédne se, zrůžovělá rozrušením. „Bex, ty rámečky jsou příšerně drahé.“

„Tolik jsem jich zase nekoupila!“ bráním se a nepřesvědčivě se zasměju. „A nepořídila jsem je všechny naráz.“

„Nemělas kupovat ani jeden! Říkala jsem, že ti nějaký vyrobím, když budeš chtít.“

„Já vím,“ pípnu v rozpacích. „Vím, že bys to udělala. Ale chtěla jsem si ho koupit. Chtěla jsem tě… podpořit.“

V nastalém tichu Suze sáhne pro další nákupní tašku a vyloví z ní další dvě krabičky.

„Jen díky tobě…“ vypraví ze sebe, „díky tobě šly tak dobře na odbyt.“

„Tak to není, Suze! Namouduši –“

„Všechny peníze jsi utratila za moje rámečky.“ Začne se jí třást hlas. „Všechny peníze. A teď máš dluhy.“

„To není pravda!“

„Nebýt tebe, neměla bych žádné zakázky.“

„Ale měla!“ odporuju energicky. „Ovšemže měla. Suze, vyrábíš ty nejúžasnější rámečky na světě. Podívej se… třeba na tenhle!“ Vrhnu se po nejbližší krabičce a osvobodím z ní rámeček z předsrážené džínoviny. „Ten bych si koupila, i kdybych tě neznala. Koupila bych je všechny!“

„Tolik bys jich určitě nekoupila,“ zajíkne se. „Stačily by ti maximálně… tři.“

„Koupila bych je! Je to báječný dárek nebo… nebo výzdoba do bytu…“

„To říkáš jen tak,“ namítne plačtivě.

„Neříkám!“ trvám na svém a do očí mi vstoupí slzy. „Suze, tvoje rámečky každý zbožňuje. Byla jsem svědkem, jak je zákazníci obdivovali.“

„Vážně?“ ujišťuje se Suze tenkým hláskem.

„No jasně! Máš obrovský talent a úspěch…“ Rozhlédnu se po své vybombardované ložnici a zaplaví mě vlna zoufalství. „Zato já jsem k ničemu. John Gavin má pravdu. Už dávno jsem měla mít nějaká aktiva. Mohla jsem být za vodou… Ale jsem úplně neschopná.“

„Nejsi!“ zvolá Suze zděšeně. „Co to meleš za nesmysly?“

„Ale jsem!“ Sklíčeně se zhroutím na vrstvu oblečení na koberci. „Jen se na mě podívej, Suze. Nemám práci ani žádnou budoucnost. Jsem předvolaná k soudu, dlužím tisíce a tisíce liber a nemám ponětí, jak je začnu splácet…“

U dveří se ozve rozpačité zakašlání. Vzhlédnu a spatřím Tarquina se třemi hrnky kávy v rukou.

„Občerstvení,“ oznámí a opatrně vstoupí do pokoje.

„Díky, Tarquine,“ řeknu, popotáhnu a vezmu si od něj hrnek. „Omlouvám se. Zkrátka… mám špatné období.“

Posadí se na postel a vymění si pohled se Suze.

„Nemáš dostatečnou hotovost?“ ptá se.

„Ano,“ přikývnu a otřu si oči. „Tak nějak.“ Tarquin znovu vrhne po Suze pohled.

„Bečky, s radostí ti • –“

„Ne. Ne, děkuju.“ Usměju se na něj. „Opravdu ne.“

Všichni tři mlčky popíjíme kávu. Oknem se prodere do místnosti kužel zimního slunečního světla. Zavřu oči a vychutnávám konejšivé teplo, které mi dopadá na obličej.

„To se občas stane každému z nás,“ poznamená Tarquin účastně. „Bláznivý strýček Monty byl věčně na mizině, vid, Suze?“

„To je pravda! V jednom kuse!“ přikyvuje Suze. „Ale pokaždé se z toho nějak dostal, je to tak?“

„Samozřejmě!“ přisvědčí Tarquin. „Pořád se to opakovalo.“

„A jak se z toho dostal?“ ptám se a rozjasní se mi oči.

„Obvykle prodal nějakého Rembrandta,“ odpoví Tarquin. „Nebo Stubbse. A tak podobně.“

Skvělé. Co jsou to zač, tihle milionáři? Vlastně i Suze, kterou mám k smrti ráda. Jsou dočista mimo. Nemají ponětí, jaké to je, když je člověk úplně švorc.

„Jasně,“ řeknu a pokusím se o úsměv. „Bohužel, mně se tady žádný přebytečný Rembrandt nepovaluje. Mám jen… stovky černých kalhot. A tisíce triček.“

„A šermířskou výstroj,“ dodá Suze.

Ve vedlejší místnosti zazvoní telefon, ale nikdo z nás se nemá k tomu, aby ho šel zvednout.

„A dřevěnou misku, která se mi skutečně hnusí.“ Hystericky se zahihňám. „A čtyřicet rámečků na fotografie.“

„A modelový svetřík se dvěma výstřihy.“

„A koktejlové šaty od Very Wang.“ V náhlém osvícení se rozhlížím po ložnici. „A zbrusu novou kabelku od Kate Spade… a… plnou skříň hadrů, které jsem v životě neměla na sobě… Suze… Jsem tak rozrušená, že ani nemohu mluvit. Suze…“

„Co je?“

„Jen… Uvažuj se mnou. Není pravda, že nic nemám. Mám obrovské množství aktiv. Je pravda, že jsou mírně znehodnocená, ale…“

„Jak to myslíš?“ ptá se Suze nechápavě – a vzápětí se jí rozzáří obličej. „Máš nějaké akcie, na které jsi zapomněla!“

„Ne! To nejsou akcie!“

„Já ti nerozumím!“ zakvílí Suze. „Bex, o čem to mluvíš?“

Už už se jí to chystám vysvětlit, když v sousední místnosti cvakne záznamník a zazní vážný americký hlas. Strnu a obrátím hlavu po jeho zvuku.

„Bečky, tady je Michael Ellis. Právě jsem přijel do Londýna a napadlo mě, že bychom spolu mohli zajít na oběd.“

Setkat se s Michaelem v Londýně je nezvyklé. V mých představách je pevně spjatý s New Yorkem a hotelem Four Seasons. Nicméně je tady, sedí v restauraci Savoy v River Room a obličej má projasněný úsměvem. Když se posadím, pokyne číšníkovi.

„Gin a tonik pro dámu, prosím.“ Povytáhne ke mně obočí. „Objednal jsem správně?“

„Ano.“ Vděčně se na něj usměju. Přestože jsme spolu v New Yorku hovořili často, zmocní se mě rozpaky, když ho znovu uvidím.

„Takže,“ prohlásí, když mě číšník obslouží. „Od té doby, co jsme spolu nemluvili, se odehrála spousta věcí.“ Zvedne skleničku. „Na zdraví.“

„Na zdraví.“ Napiju se. „Například?“

„Například že Alicia Billingtonová a čtyři další zaměstnanci Brandonových komunikací dostali padáka.“

„Čtyři další!“ žasnu. „A všichni to chystali společně?“

„Očividně ano. Vyšlo najevo, že Alicia na tom projektu pracovala už dávno. Nemělo to vypadat jen jako malé nedopatření. Celá akce byla podrobně zorganizovaná a promyšlená. A skvěle zajištěná. Víte, že Aliciin budoucí manžel je velký boháč?“

„Nevím,“ zavrtím hlavou a vybaví se mi její střevíčky od Chanelové. „Ale neudivuje mě to.“

„On poskytl finanční prostředky. Jak jste jistě uhodla, chystali se přelanařit Bank of London.“

Napiju se ginu s tonikem. Chutná obzvlášť báječně.

„Co se stalo?“

„Luke se potají vrátil do Londýna, překvapil je, nahnal do jednacího sálu a prohledal jim stoly. Našel toho dost.“

„Luke?“ Mám pocit, jako bych měla v žaludku kus ledu. „Chcete říct, že Luke je v Londýně?“

„Hmmm.“

„Jak dlouho už je tady?“

„Asi tři dny.“ Michael na mě vrhne letmý pohled. „Hádám, že se vám ještě neozval.“

„Ne,“ řeknu a snažím se zakrýt zklamání. „Ne, neozval se mi.“ Sáhnu pro sklenici a pořádně si loknu. Dokud byl v New Yorku, mohla jsem se ujišťovat, že spolu nekomunikujeme spíš ze zeměpisných důvodů, než kvůli čemukoli jinému. Ale teď, když je v Londýně – a přesto mi nezavolal –, je to něco jiného. Jaksi… definitivního. „Co… co dělá?“

„Vyčísluje škody,“ odvětí Michael suše. „Pozvedá morálku zaměstnanců. Ukázalo se, že jakmile vytáhl paty z New Yorku, Alicia začala šířit zprávy, že chce britskou pobočku nadobro zavřít. Proto se situace tak vyhrotila. Klienti byli zanedbáváni, personál žhavil linky u konkurence…, popravdě řečeno, byl to pořádný zmatek.“ Potřese hlavou. „Ta holka nadělala spoustu potíží.“

„Já vím.“

„A právě to mi celou dobu vrtalo hlavou. Jak jste to poznala?“ Nakloní se dopředu a ve tváři se mu objeví zvědavý výraz. „Vy jediná jste Alicii prokoukla. Luka ani mě by vůbec nenapadlo ji podezírat. Měla jste k tomu nějaký důvod?“

„Vlastně ani ne,“ odpovím upřímně. „Kromě toho, že je to příšerná kráva.“

Michael zakloní hlavu a srdečně se rozesměje.

„Ženská intuice. Proč by měl existovat ještě jiný důvod?“

Ještě chvíli se tlumeně pochechtává, pak odloží skleničku a zazubí se na mě. „Když jsme u té intuice – doneslo se ke mně, jak jste se vyjádřila o Lukově matce.“

„Opravdu?“ zděsím se. „On vám to řekl?“

„Hovořili jsme o tom a on se ptal, jestli jste se mi s něčím svěřila.“

„Aha.“ Cítím, jak mi stoupá krev do tváří. „Měla jsem… vztek. Nechtěla jsem říct, že je…“ Odkašlu si. „Prostě mi to jen tak uklouzlo.“

„Přesto si to vzal k srdci. Zatelefonoval jí. Prohlásil, že by se propadl hanbou, kdyby odjel a nesetkal se s ní, a tak si s ní domluvil schůzku.“

„Skutečně?“ Zvědavě mu visím na rtech. „A jak to dopadlo?“

„Nepřišla. Vzkázala mu, že musí narychlo odjet z New Yorku. Luke byl strašně zklamaný.“ Zavrtí hlavou. „Mezi námi – domnívám se, že jste ji odhadla docela dobře.“

„Ach… Víte…“

Nejisté pokrčím rameny a sáhnu pro jídelní lístek, abych skryla rozpaky. Nechce se mi věřit, že Luke prozradil Michaelovi, co jsem řekla o jeho matce. Co mu ještě řekl? Jakou mám velikost podprsenky?

Civím na nabídku jídel, aniž bych vnímala, co čtu – pak zvednu hlavu a zjistím, že Michael se na mě vážně dívá.

„Bečky, neprozradil jsem Lukovi, že ten tip jste mi dala vy. Sdělil jsem mu, že jsem obdržel anonymní zprávu a rozhodl se, že ji ověřím.“

„To zní věrohodně,“ přikývnu s pohledem upřeným na ubrus.

„V podstatě jste zachránila jeho firmu,“ pokračuje vlídně. „Měl by vám být nesmírně vděčný. Nemyslíte, že by to měl vědět?“

„Ne,“ svěsím ramena. „Myslel by si… prostě by měl pocit, že…“ Zarazím se.

Nemůžu uvěřit, že Luke je už tři dny v Londýně a ještě se mi neozval. Chci říct – vím, že je mezi námi konec. Ovšemže to vím. Ale potají, někde v koutku duše, jsem doufala…

A vůbec. Očividně to tak není.

„Co by si myslel?“ chce vědět Michael.

„Já nevím,“ zamumlám rozladěně, „jde o to, že to mezi námi skončilo. Takže bych se do toho raději nepletla.“

„Rozumím.“ Věnuje mi laskavý pohled. „Objednáme si něco?“

Při jídle si povídáme o docela jiných věcech. Michael mi vypráví o své reklamní agentuře ve Washingtonu a já se směju historkám o politicích, se kterými přichází do styku, a o potížích, do nichž se dostávají, já mu na oplátku povím něco o své rodině, o Suze a o tom, jak jsem sehnala práci v Ranní kávě.

„Všechno se vyvíjí přímo skvěle,“ prohlásím drze, když se pustím do čokoládové pěny. „Mám báječné možnosti a producentům se moc líbím… Uvažují o tom, že rozšíří mé pole působnosti.“

„Bečky,“ přeruší mě Michael mírně. „Já jsem to slyšel. Vím, jak to dopadlo s vaší prací.“

Tupě na něj civím a obličej mě začne svědit hanbou.

„Bylo mi vás upřímně líto,“ pokračuje. „To se nemělo stát.“

„Ví o tom… Luke?“ zeptám se zastřeným hlasem. „Ano. Jsem přesvědčen, že o tom ví.“ Několikrát si loknu vína. Nesnesu pomyšlení, že mě Luke lituje.

„A vůbec, i tak mám spoustu jiných možností,“ vyhrknu zoufale. „Ne sice v televizi…, ale u několika periodik jsem požádala o místo finanční redaktorky…“

„Například u Financial Times?“

„U… třeba u Personal Investment Periodical… a Annuities Today.“

„Annuities Today“ opakuje Michael nevěřícně. Když vidím jeho výraz, neubráním se smíchu. „Bečky, připadá vám něco z toho opravdu zábavné?“

Už už se chystám vyrukovat na něj se svou rutinní odpovědí – „Osobní finance jsou mnohem zajímavější, než si myslíte. Namouduši!“ –, když vtom si uvědomím, že už mě nebaví pořád něco předstírat. Osobní finance nejsou mnohem zajímavější, než si myslíte. Jsou tak nudné, jak si jen dokážete představit. Dokonce i v Ranní kávě jsem ožívala pouze tehdy, když se některý z volajících rozpovídal o svých vztazích nebo o rodinném životě.

„Co myslíte?“ odpovím místo toho a napiju se vína. Michael se opře v židli a osuší si ústa ubrouskem.

„Tak proč o tu práci usilujete?“

„Nevím, co jiného mám dělat.“ Bezradně pokrčím rameny. „Osobní finance jsou jediná oblast, které jsem se kdy věnovala. Ocitla jsem se ve slepé uličce.“

„Kolik je vám let, Becky? Doufám, že jsem se vás nedotkl.“

„Šestadvacet.“

„Ve slepé uličce v šestadvaceti…“ Potřese hlavou. „Já bych to viděl jinak.“ Napije se kávy, pozorně se na mě zadívá a pak se zeptá:

„Kdybyste dostala příležitost v Americe, využila byste jí?“

„Vzala bych cokoli,“ odpovím upřímně. „Ale copak mám po tom všem v Americe nějakou příležitost?“

Nastane ticho. Michael pomalým pohybem sáhne pro mentolový bonbon v čokoládě, rozbalí ho a položí na okraj podšálku.

„Bečky, mám pro vás návrh,“ pronese a vzhlédne. „Otvíráme reklamní agenturu pro jisté podnikové ředitelství.“

Dívám se na něj a ruka s šálkem mi strne uprostřed cesty k ústům. Neodvažuju se doufat, že hovoří o tom, co mě v tu chvíli napadlo.

„Potřebujeme někoho s redakčními zkušenostmi, kdo by dokázal dát dohromady měsíční organizační bulletin. Vy byste pro tu práci byla ideální. Ale zároveň chceme někoho, kdo umí jednat s lidmi. Kdo sleduje cvrkot, pozná, jestli jsou zaměstnanci spokojení nebo ne, oznámí vedení jakékoli problémy…“ Pokrčí rameny. „Popravdě, nenapadá mě nikdo, kdo by splňoval tyto požadavky lépe než vy.“

„Vy… vy mi nabízíte práci?“ zablekotám nevěřícně a snažím se nedbat sílícího pocitu naděje a jiskřiček vzrušení. „Ale co ten článek v Daily Worldu? A nakupování?“

„Co má být?“ usmívá se Michael. „No tak ráda nakupujete. Já zase rád jím. Nikdo není dokonalý. Dokud se neobjevíte na mezinárodním seznamu zločinců…“

„To snad ne,“ pospíším si. „Vlastně mám v úmyslu v nejbližší době dát všechno do pořádku.“

„A co přistěhování?“

„Mám právníka.“ Nejistě se kousnu do rtu. „Ale obávám se, že mě příliš nemá v lásce.“

„Já mám na imigračním úřadu kontakty,“ ujistí mě Michael. „Jsem si jistý, že už něco vymyslíme.“ Pohodlně se usadí a napije se kávy. „Washington sice není New York, ale je to také zajímavé město. A politika je fascinující oblast. Mám tušení, že se vám tam zalíbí. A pokud jde o plat… Tedy, nenabídneme vám tolik, jako byste dostávala v CNN, ale pro začátek…“ Napíše nějaké číslo na kousek papíru a ten mi přisune přes stůl.

Nevěřím svým očím. Je to dvojnásobek toho, co bych měla za nudnou finanční novinařinu.

Washington. Reklamní agentura. Úplné jiná práce.

Amerika. Bez Luka. Na vlastní pěst.

Zatím si to nedokážu srovnat v hlavě.

„Proč mi to nabízíte?“ vypravím ze sebe rozechvěle.

„Udělala jste na mě obrovský dojem, Becky,“ odpoví Michael vážně. „Jste chytrá. Máte intuici. Jste schopná.“ Civím na něj a cítím, jak rudnu rozpaky. „A třeba mám dojem, že si zasloužíte další šanci,“ dodá mírně. „Nemusíte se rozhodnout okamžitě. Zdržím se v Londýně ještě pár dní, a když budete mít zájem, můžeme si o tom ještě promluvit. Ale Becky…“

„Ano?“

„Teď vážně. Ať se pro mou nabídku rozhodnete nebo ne, ničemu se už nepřizpůsobujte.“ Potřese hlavou. „Nesmíte se spokojit s málem. Na to jste ještě příliš mladá. Buďte sama k sobě upřímná a dělejte to, co opravdu chcete.“

Kapitola sedmnáctá

Nerozhodnu se hned. Téměř dva týdny bloumám po bytě, piju litry kávy, hovořím se svými rodiči, se Suze, s Michaelem, s bývalým šéfem Philipem a novou televizní agentkou Cassandrou…, v podstatě s každým, na koho si vzpomenu. Ale nakonec jsem skálopevně přesvědčená. V hloubi srdce vím, co chci opravdu dělat.

Luke mi nezavolal – a upřímně řečeno, měla bych se vzdát naděje, že s ním vůbec kdy ještě promluvím. Michael tvrdí, že pracuje sedmnáct hodin denně, snaží se zachránit Brandonovy komunikace, zároveň jedná s investory ve Spojených státech a je velmi vyčerpaný. Vypadá to, že se dosud nevypořádal s šokem, který mu způsobilo odhalení Aliciiny zrady – a s faktem, že se Bank of London rozhodla přejít k ní. Ani se zjištěním, že není zcela nezranitelný, jak se Michael vyjádřil. „To je právě ta potíž, když má někdo pocit, že po něm celý svět šílí,“ svěřil se mi nedávno. „Pak se jednou ráno probudí a zjistí, že všichni koketují s jeho nejlepší přítelkyní. A on je z toho naprosto perplex.“

„A Luke byl… naprosto perplex?“ zeptám se, prsty rukou křečovitě propletené pod stolem.

„Perplex?“ zvolá Michael. „Byl vyhozený ze sedla a převálcovaný stádem bizonů.“

Několikrát, v návalu touhy promluvit si s Lukem, zvednu telefon. Ale pokaždé se zhluboka nadechnu a zase ho položím. Je to jeho život. A já s tím svým musím pohnout kupředu.

Zaslechnu ode dveří zvuk a otočím se. Na prahu stojí Suze a prohlíží si můj vyklizený pokoj.

„Ach Bex,“ prohlásí sklíčeně. „Nelíbí se mi to. Vrať všechno zase na místo. Udělej tady nepořádek.“

„Teď je to aspoň poctivé feng šuej,“ namítnu a pokusím se o úsměv. „Nejspíš mi to přinese pohádkové štěstí.“

Vejde dovnitř, zamíří přes prázdný koberec k oknu a obrátí se ke mně.

„Ta ložnice se zdá menší,“ poznamená. „Bez těch tvých krámů by měla vypadat naopak větší, nemám pravdu? Ale bůhvíproč… to v tomhle případě neplatí. Připadám si jako v ohavné, holé krabici.“

Mlčky pozoruju, jak po okenním rámu šplhá vzhůru droboučký pavouček.

„Už ses rozhodla, co s tou místností provedeš?“ zeptám se konečně. „Seženeš si novou spolubydlící?“

„Nejspíš ne,“ vrtí hlavou. „Není proč spěchat. Tarkie navrhl, abych si tady zařídila kancelář.“

„To že navrhl?“ Pozvednu k ní obočí. „To mi něco připomnělo. Je možné, že jsem včera večer zaslechla přicházet Tarquina? A dneska ráno se krást z bytu?“

„Ne,“ vyhrkne Suze a tváří se nervózně. „Vlastně – ano.“ Zachytí můj pohled a zčervená. „Ale to bylo úplně naposledy.“

„Vy dva jste takový pohledný pár,“ zazubím se na ni.

„Neříkej to!“ vykřikne zděšeně. „My nejsme pár.“

„Tak nejste,“ dám se obměkčit. „A vůbec,“ podívám se na hodinky, „měly bychom jít.“

„Ano. Nejspíš ano. A Bex –“

Vrhnu pohled na Suze – a ta má v očích slzy.

„Já vím.“ Pevně jí stisknu ruku a chvíli obě mlčíme. Pak si vezmu z postele kabát a zavelím: „Jdeme.“ Máme namířeno do hospody U krále Jiřího na konci ulice. Projdeme barem a vystoupíme po schodišti do patra, kde je velká soukromá místnost s červenými sametovými závěsy, vlastním barem a spoustou stolků na kozách podél obou stěn. Na jednom konci je zbudované provizorní pódium a před ním se ježí několik řad umělohmotných židlí.

„Ahoj!“ zavolá na nás Tarquin, sotva vejdeme. „Pojďte se něčeho napít.“ Zvedne skleničku. „Ty červené závěsy se sem docela hodí.“

„Jsou za barem připravené účtenky?“ ptá se Suze.

„Všechno je zařízené,“ ujišťuje ji Tarquin.

„Bex – to je na nás.“ Suze mi položí ruku na paži, když začnu lovit v kabelce peněženku. „Dárek na rozloučenou.“

„Suze, nemusíš mě –“

„Ale já chci,“ odvětí pevně. „A Tarkie taky.“

„Přinesu vám víno,“ nabídne se Tarquin a pak tlumeným hlasem dodá: „Je tu pořádný nával, nezdá se vám?“

Když odejde, Suze a já se obrátíme a rozhlédneme se po místnosti. Kolem stolů rozestavených podél stěn se motají lidé, prohlížejí si pečlivě složené hromádky oděvů, vyrovnané páry bot, kompaktní disky a vybrané dárkové předměty. Na jednom stole leží stoh strojem napsaných a namnožených katalogů, které si návštěvníci rychle rozebírají.

Zaslechnu, jak se dívka v kožených džínách rozplývá: „Podívej se na ten kabát! Jů, a ty kozačky od Hobbse! Na ty rozhodně budu přihazovat.“ Na opačné straně místnosti si dvě dívky přikládají na tělo kalhoty, zatímco jejich kamarádi jim trpělivě drží sklenice s drinky.

„Kdo jsou všichni ti lidé?“ ptám se užasle. „To tys je pozvala?“

„Vzala jsem svůj adresář od začátku do konce,“ prozradí mi Suze, „A Tarquinův. A Fennyin…“

„Tak to mě podrž,“ rozesměju se. „To vysvětluje všechno.“

„Ahoj, Becky!“ ozve se za mnou rozjásaný hlas, a když se otočím, spatřím Fennelinu přítelkyni Miilu v doprovodu dvou dívek, které znám pouze zběžně. „Přisadím si na tvůj svetr! A Tory prohlásila, že musí získat ty šaty s kožešinkou. Ovšem Annabel si vytipovala přinejmenším tisíc položek. Chtěly jsme se zeptat, jestli je tu oddělení s módními doplňky.“

„Tamhle,“ ukáže Suze do rohu místnosti.

„Díky!“ zatrylkuje Milla. „Nashle později!“ Všechny tři dívky se vmísí do davu a já ještě zaslechnu, jak jedna z nich říká: „Potřebuju fakt pěknej pásek…“

„Bečky!“ hrne se ke mně Tarquin. „Nesu ti skleničku vína. A chtěl bych ti představit Caspara, kámoše z aukční síně Christie’s.“

„Těší mě!“ přivítám chlapíka s rovnými blond vlasy, v modré košili a s obrovským zlatým pečetním prstenem. „Díky, že se toho ujmete. Jsem vám za to nesmírně vděčná.“

„Není zač. Rádo se stalo,“ švitoří Caspar. „Prohlížel jsem si katalog a všechno mi připadá jednoznačné. Máte seznam náhradních cen?“

„Ne,“ odpovím bez zaváhání. „Náhradní ceny nepřipadají v úvahu. Musí se prodat všechno.“

„Výborně.“ Usměje se na mě. „Jdu se na to připravit.“

Když odejde, obrátím do sebe půl skleničky vína. Suze šla ještě naposledy zkontrolovat stoly, a tak na chvíli zůstanu sama a pozoruju hemžení. Ve dveřích stojí Fenella. Zamávám na ni, ale vzápětí ji pohltí skupinka uječených kamarádek.

„Ahoj, Becky,“ zazní mi za zády rozpačitý hlas. Bleskurychle se otočím – a stanu tváří v tvář Tomu Websterovi.

„Tome!“ vykřiknu. „Co tady děláš? Jak ses o tom dozvěděl?“ Usrkne ze skleničky a pousměje se.

„Suze telefonovala tvé mámě a ta mi všechno vyklopila. Shodou okolností si ona i moje máma objednaly pár věcí.“ Vyloví z kapsy seznam. „Tvoje mamka chce varný přístroj na cappuccino. Pokud ho vůbec prodáváš.“

„Jo, prodávám ho,“ přikývnu. „Řeknu dražiteli, aby ti ho přiklepl.“

„A moje máma zatoužila po tom klobouku s peřím, který jsi měla na naší svatbě.“

„Jasně. To nebude problém.“ Při vzpomínce na jeho svatbu se mi poněkud zrychlí tep.

„Tak jaké to je v manželství?“ zeptám se a soustředěně si prohlížím nehet na ukazováčku.

„No… docela dobrý,“ odpoví po chvíli.

„Je to tak úžasné, jak jsi očekával?“ naléhám naoko ledabyle.

„Víš, znáš to…“ Upře zrak do skleničky a jeho tváří se mihne nepatrně uštvaný výraz. „Bylo by naivní očekávat, že všechno bude bez chybičky. Nemyslíš?“

„Samozřejmě…“

Rozhostí se mezi námi rozpačité ticho. Z dálky ke mně dolehne čísi hlas: „Kate Spade! A úplně nedotčená!“

„Bečky, moc mě mrzí,“ vyhrkne Tom nečekaně, „jak jsme se k tobě chovali na té naší svatbě…“

„To je v pořádku!“ odpovím bezstarostně.

„To není v pořádku!“ zavrtí hlavou. „Tvoji mámu to příšerně naštvalo. A ty jsi jedna z mých nejdávnějších přítelkyň. Víš, od té doby se fakt cítím mizerně.“

„Namouduši, Tome. Byla to i moje chyba. Mohla jsem jednoduše přiznat, že tam Luke není.“ Lítostivě se usměju. „To by bylo mnohem jednodušší.“

„Ale vzhledem k tomu, že tě Lucy tlačila ke zdi, naprosto chápu, proč ses… proč ses zachovala tak, jak ses zachovala…“ Odmlčí se a odhodlaně vyprázdní skleničku. „Luke se mi moc líbil. Objeví se tady?“

„Ne,“ zavrtím hlavou a křečovitě se usměju. „Ne, dneska nepřijde.“

Po necelé půlhodině se lidé začnou usazovat na umělohmotné židle. V zadní části místnosti stojí pět či šest Tarquinových přátel s mobilními telefony a Caspar mi vysvětluje, že mají na lince zájemce.

„Doslechli se o tom, ale z nějakého důvodu nemohli přijít. Katalogy, které jsme poskytli širokému okruhu známých, zaujaly spoustu lidí. Samotné šaty Very Wang přilákaly třetinu dražitelů.“

„Jistě,“ přikývnu a při náhlé vzpomínce se mi sevře hrdlo. „To jsem předpokládala.“ Rozhlédnu se kolem a spatřím samé nadšené, nedočkavé tváře; několik návštěvníků si ještě prohlíží vystavené oděvy a boty. Jakási dívka se probírá hromádkou džínsů; někdo zkouší zapínání u mé malé bílé cestovní kabely. Nedokážu uvěřit, že po dnešním večeru mi žádná z těch věcí už nebude patřit. Ocitnou se v jiných šatnících. V jiných ložnicích.

„Není vám něco?“ zjišťuje Caspar a sleduje směr mého pohledu.

„Vůbec ne!“ přisvědčím vesele. „Proč by mi mělo něco být?“

„Už jsem řídil mnoho domácích aukcí,“ vysvětluje vlídně. „Vím, jaké to je. Člověk získá k osobním věcem vztah. Ať jde o komodu z osmnáctého století nebo…“ nahlédne do katalogu, „o růžový plášť s leopardím vzorem.“

„Zrovna ten kabát mi k srdci příliš nepřirostl,“ prohlásím nesmlouvavě. „Ale o to tady vůbec nejde. Chci začít znovu a myslím si – vím –, že tohle je ten nejlepší způsob.“ Usměju se na něj. „Pojďte. Dáme se do toho?“

„Samozřejmě.“ Zaťuká na pulpit a zvýší hlas. „Dámy a pánové! Dnes večer vás tady všechny vítám jménem Becky Bloomwoodové. Čeká nás toho hodně, a proto vás nechci zdržovat. Chtěl jsem jen připomenout, že 25 procent z celkové vydražené částky připadne na dobročinné účely, plus jakýkoli přebytek, až Becky vyrovná veškeré své účty.“

„Doufám, že nebudou zadržovat dech,“ ozve se sarkastický hlas zezadu a všichni se rozesmějí. Zadívám se do davu, abych zjistila, kdo to je – a nevěřím vlastním očím. Stojí tam Derek Smeath, s půllitrem piva v jedné a s katalogem v druhé ruce. Usměje se na mě a já mu ostýchavě zamávám.

„Jak se o tom dozvěděl?“ syknu k Suze, která si přišla sednout vedle mě na pódium.

„Řekla jsem mu to. Jak jinak?“ odvětí. „Prohlásil, že to byl báječný nápad. Prý když začneš používat mozek, nikdo se ti ve vynalézavosti nevyrovná.“

„Vážně?“ Znovu vrhnu pohled na Dereka Smeathe a mírně zrudnu.

„Takže,“ spustí Caspar, „je zde položka číslo jedna. Oranžové sandály, ve výtečném stavu, téměř nenošené.“ Postaví je na stůl a Suze mi účastně stiskne ruku. „Máme nějakou nabídku?“

„15 000 liber,“ řekne Tarquin a zvedne ruku.

„Patnáct tisíc liber,“ opakuje Caspar a zní to poněkud konsternované. „Mám zde nabídku patnáct tisíc –“

„To ne!“ přeruším ho. „Tarquine, nemůžeš nabízet 15 000 liber!“

„A proč ne?“

„Ty ceny musí být reálné.“ Přísně si ho změřím. „Jinak budeš z dražby vyřazený.“

„Fajn… tak 1000 liber.“

„Ne! Můžeš nabídnout… 10 liber,“ prohlásím pevně. „Tak dobrá. Deset liber.“ Ruka mu schlíple klesne. „Patnáct liber,“ zvolá čísi hlas ze zadní řady. „Dvacet!“ vykřikne dívka vpředu.

„Dvacet pět,“ řekne Tarquin. „Třicet!“

„Tři –“ Tarquin zachytí můj pohled, zrudne a zmlkne.

„Třicet liber. Přihodí někdo víc než třicet liber?“ Caspar se rozhlíží po místnosti očima jako ostříž. „Poprvé, podruhé, potřetí! Dívce v zeleném sametovém plášti.“ Zazubí se na mě, něco si poznamená na list papíru a podá sandály Fenelle, která je pověřena předáváním vydražených předmětů.

„Tvých prvních třicet liber!“ pošeptá mi Suze. „Číslo dvě!“ zvolá Caspar. „Tři pletené vesty z Jigsaw, nenošené, ještě s cenovkami. Začínáme na…“

„Dvaceti librách!“ řekne dívka v růžovém. „Dvacet pět!“ zvolá jiná.

„Mám telefonní nabídku na třicet,“ oznámí chlapík vzadu a zvedne ruku.

„Třicet liber od jednoho z našich dražitelů na telefonu… Nabídne někdo víc? Upozorňuji, dámy a pánové, že přispíváte na dobročinné účely…“

„Třicet pět!“ přihodí dívka v růžovém a nakloní se ke své sousedce. „Jednotlivě by stály rozhodně mnohem víc, není to tak? A nejsou vůbec obnošené!“

A je to pravda. Pětatřicet babek za tři vesty je směšně málo.

„Čtyřicet!“ vykřiknu dřív, než si uvědomím, co dělám. Všichni se na mě zadívají a já zrudnu jako rak. „Chci říct… nabídne někdo čtyřicet liber?“

Dražba úspěšně pokračuje a já žasnu, kolik peněz se už dalo dohromady. Moje sbírka bot se prodala nejméně za 1000 liber, sada šperků od Dinny Hall za 200 liber – a Tom Webster nabídl za můj počítač 600 liber.

„Tome,“ oslovím ho úzkostlivě, když přijde na pódium vyplnit šek. „Tome, neměl jsi dávat tolik peněz.“

„Za úplně nový Apple Mac?“ opáčí Tom. „Stojí za to. A kromě toho, Lucy už nějaký čas prohlašuje, že potřebuje vlastní počítač.“ Uličnicky se pousměje. „Docela se těším, až jí oznámím, že má něco, cos odložila ty.“

„Číslo 73,“ hlásí Caspar vedle mě. „A jsem přesvědčen, že vzbudí obrovský zájem. Koktejlové šaty od Very Wang.“ Pomalu zvedne do výše temně fialové šaty a shromáždění okouzleně vydechne.

Upřímně řečeno, obávám se, že nemůžu být při tom, až se ty šaty vydraží. Je to příliš bolestná rána a ještě se úplně nezhojila. Moje nádherné, přepychové šaty, jaké nosí slavné hvězdy. Nedokážu se na ně ani podívat, aniž by se mi všechno nevybavilo, jako ve zpomaleném filmu. New York; tanec s Lukem; popíjení koktejlů; vzrušená, opojná závrať. A potom probuzení – a můj život v troskách.

„Omluvte mě,“ zašeptám a vstanu. Rychle vyjdu z místnosti, seběhnu po schodech a zamířím ven, na čerstvý noční vzduch. Opřu se o zed hospody, poslouchám smích a hovor zevnitř a pokouším se soustředit na všechny rozumné důvody, proč tohle dělám.

Po chvilce se vedle mě objeví Suze.

„Jsi v pořádku?“ ptá se a podává mi skleničku vína. „Tu máš. Napij se.“

„Díky,“ hlesnu vděčně a pořádně si loknu. „Nic mi není, vážně. Jen… jen mě to všechno jaksi zasáhlo na citlivém místě. A především to, k čemu se chystám.“

„Bex…“ Suze se odmlčí a rozpačitě si promne obličej. „Bex, ještě si to můžeš rozmyslet. Můžeš tady zůstat. Chci říct – po dnešním večeru, když ti bude přát štěstí, splatíš všechny dluhy. Seženeš si práci, budeš dál bydlet u mě…“

Chvíli na ni mlčky civím a zmocní se mě tak silné pokušení, až se mi bolestivě sevře hrdlo. Bylo by tak snadné přikývnout. Vrátit se s ní domů, uvařit si čaj a vplout do kolejí svého starého života…

Ale vtom zavrtím hlavou.

„Ne. Už se s tím nespokojím. Našla jsem něco, co chci skutečně dělat, Suze, a já to dělat budu.“

„Rebecco,“ vyruší nás něčí hlas, a když se obě otočíme po jeho zvuku, spatříme Dereka Smeathe, jak vychází ze dveří hospody. V rukou drží moji dřevěnou misku, jeden ze Suziných rámečků na fotografie a atlas světa v tvrdé vazbě, který jsem zakoupila kdysi dávno, když mě napadlo, že se vzdám civilizovaného života a začnu cestovat.

„Ahoj!“ pozdravím ho a kývnu na jeho úlovky. „Vedl jste si dobře.“

„Velmi dobře.“ Zvedne misku. „To je moc pěkná věcička.“

„Kdysi se objevila i v Elle,“ prozradím mu. „Je to originál.“

„Opravdu? To musím říct své dceři.“ Nemotorně si ji vsune do podpaží. „Takže zítra odjíždíte do Ameriky…“

„Ano. Zítra odpoledne. Ale ještě předtím musím zajít za vaším kamarádem Johnem Gavinem.“

Dereku Smeathovi přelétne po tváři ironický úsměv.

„Nepochybuju, že vás nesmírně rád uvidí.“ Natáhne ruku, jak mu to dovolí náklad v náručí. „Tak hodně štěstí, Becky. Dejte mi vědět, jak se vám daří.“

„Určitě,“ slibuju a srdečně se na něj usmívám. „A dě-kuju… Vždyť víte. Za všechno.“

Přikývne a odchází do noci.

Ještě chvíli se zdržím se Suze venku. Lidé už začínají odcházet, odnášejí si své úlovky a navzájem si sdělují, za kolik co pořídili. Projde kolem nás chlapík s kancelářským drtičem papíru a několika sklenicemi levandulového medu; dívka s pytlem plným oblečení; jiná získala pozvánky se třpytivými porcemi pizzy… Už mi začíná být chladno, když vtom na nás zahaleká někdo ze schodů.

„Hej,“ křičí Tarquin. „Na řadě je poslední kousek. Nechcete se jít podívat?“

„Jdeme,“ prohlásí Suze a udusí cigaretu. „U dražby poslední věci nesmíš chybět. Co je to?“

„Nevím,“ pokrčím rameny, když začneme stoupat do schodů. „Nejspíš ta šermířská souprava.“

Když však vejdeme do místnosti, zmocní se mě šok. Caspar drží v ruce šátek od Dennyho a George. Můj drahocenný šátek od Dennyho a George. Matně lesklý, modrý, hedvábně měkkoučký, se světlejším potiskem a duhově zbarvenými tečkami.

Zírám na něj a při vzpomínce na den, kdy jsem jej koupila, se mi začne stahovat hrdlo. Jak zoufale jsem po něm toužila. Jak mi Luke půjčil dvacet liber, které mi chyběly. Jak jsem mu řekla, že je pro moji nemocnou tetičku.

Jak si mě prohlížel pokaždé, když jsem ho měla na sobě. Zamlží se mi oči. Prudce zamrkám a snažím se ovládnout emoce.

„Bex… neprodávej ten šátek,“ radí Suze a sklíčeně se na něj zadívá. „Nech si aspoň jednu jedinou věc.“

„Číslo 126,“ hlásí Caspar. „Velmi krásný šátek z hedvábného sametu.“

„Bex, pověz mu, že sis to rozmyslela!“

„Já jsem si to nerozmyslela,“ prohlásím a upírám pohled přímo před sebe. „Už nemá smysl, abych na něm lpěla.“

„Co nabízíte za tento úžasný módní doplněk od Dennyho a George?“

„Denny a George!“ vydechne dívka v růžovém a napřímí se na židli. Je obklopena obrovskou hromadou oblečení a mě by docela zajímalo, jak to všechno dopraví domů. „Já věci od Dennyho a George sbírám! Dám třicet liber!“

„Tato dáma nabízí třicet liber!“ oznámí Caspar. Rozhlédne se po místnosti, ale ta se rychle vyprazdňuje. Všichni se řadí do fronty, aby si vyzvedli své věci, nebo si u baru kupují něco k pití, a ti, co zůstali sedět na židlích, si většinou jen povídají.

„Nějaká další nabídka za šátek od Dennyho a George?“

„Ano!“ ozve se hlas zezadu a já vidím, jak dívka v černém zvedá ruku. „Mám telefonickou nabídku na třicet pět liber.“

„Čtyřicet,“ okamžitě prohlásí dívka v růžovém.

„Padesát,“ přihodí dívka v černém.

„Padesát?“ opakuje ta růžová a otočí se na židli. „Kdo je kupující? Není to Miggy Sloaneová?“

„Dražitel si přeje zůstat anonymní,“ oznámí dívka v černém po krátké odmlce. Zachytí můj pohled a mně na okamžik poskočí srdce.

„Vsadím se, že to je Miggy,“ míní druhá dívka a otočí se zase čelem k pódiu. „Jenomže na mě nemá. Šedesát liber.“

„Šedesát liber?“ žasne mladík vedle ní, který si už hodnou chvíli mírně vyděšeně prohlíží hromadu oblečení u jejích nohou. „Za obyčejný šátek?“

„Za šátek od Dennyho a George, ty trdlo!“ poučuje ho dívka v růžovém a napije se vína. „V obchodě by stál nejmíň dvě stě. Sedmdesát! Ach, omlouvám se. Nejsem na řadě.“

Dívka v černém tiše hovořila do telefonu. Nyní vzhlédne ke Casparovi. „Sto.“

„Sto?“ Růžová se k ní znovu otočí. „To myslí vážně?“

„Zatím je cena sto liber,“ oznámí Caspar klidně. „Sto liber za tento šátek do Dennyho a George. Dá někdo víc?“

„Sto dvacet,“ prohlásí růžová dívka bryskně. Na okamžik nastane ticho a dívka vzadu znovu něco tlumeně říká do mobilu. Pak zvedne hlavu a prohlásí:

„Sto padesát.“

Ze všech stran zazní vzrušené mumlání. Lidé, kteří si povídali u baru, se teď obracejí k aukčnímu pódiu.

„Sto padesát liber,“ opakuje Caspar, „za číslo 126, šátek od Dennyho a George.“

„To je víc, než jsem za něj zaplatila,“ pošeptám Suze.

„Poslední nabídka od kupujícího po telefonu. Sto padesát liber. Sto padesát liber, dámy a pánové.“

Rozhostí se napjaté ticho – a já si náhle uvědomím, že si zatínám nehty do dlaní.

„Dvě stě,“ prohlásí vzdorně dívka v růžovém a místnost naplní tlumené výkřiky úžasu. „A vyřiďte své takzvané anonymní dražitelce, slečně Miggy Sloaneové, že ať dá cokoli, já dám víc.“

Všichni se obrátí k dívce v černém, která něco krátce vysvětluje do telefonu a pak přikývne.

„Můj kupující odstupuje,“ oznámí. Zmocní se mě nevysvětlitelné rozčarování a honem se usměju, abych je skryla.

„Poprvé… podruhé… potřetí!“ vyvolává Caspar a klepne kladívkem do pulpitu. „Dámě v růžovém.“

Ozve se hlasitý potlesk a Caspar se spokojeně uklání. Vezme šátek a už jej chce předat Fenelle, když ho zarazím.

„Počkejte,“ řeknu. „Já jí ho dám sama. Pokud proti tomu nic nemáte…“

Vezmu si od Caspara šátek a několik vteřin jej podržím v rukou. Dotýkám se důvěrné známé, pavučinkově jemné tkaniny. Cítím z ní svou vůni. Cítím, jak mi jej Luke váže kolem krku.

Dívka v šátku od Dennyho a George.

Potom se zhluboka nadechnu, sestoupím z pódia a vykročím k dívce v růžovém. Usměju se na ni a předám jí šátek.

„Užijte si ho,“ řeknu. „Je výjimečný.“

„Já vím,“ přisvědčí tiše. „Vím, že je výjimečný.“ A na zlomek okamžiku, kdy se naše pohledy setkají, mám dojem, že mi dokonale rozumí. Pak se otočí a vítězně jej zvedne vysoko nad hlavu, jako trofej. „Dobře ti tak, Miggy!“

Odvrátím se a vracím se k pódiu, kde sedí Caspar a vypadá vyčerpaně.

„Zvládl jste to skvěle,“ pochválím ho a usednu vedle něho. „A ještě jednou vám moc děkuju. Bylo to fantastické.“

„Rádo se stalo!“ usmívá se. „Mně se to taky moc líbilo. Příjemná změna po porcelánu z raného německého období.“ Ukáže na své poznámky. „Myslím, že jsme získali slušný obnos.“

„Vedl jste si dobře!“ dodá Suze, která si přišla sednout k nám a podává Casparovi pivo. „Namouduši, Bex, teď budeš za vodou.“ Obdivné vzdychne. „Abys věděla, to jen dokazuje, že nákupy jsou investice. Kupříkladu, kolik jsi vydělala na tom šátku od Dennyho a George?“

„Ehm…“ Zavřu oči a usilovně počítám. „Asi… šedesát procent.“

„Návratnost šedesát procent! Vidíš? To je lepší než zkostnatělá burza cenných papírů!“ Vyndá cigarety a jednu si zapálí. „Napadlo mě, že bych taky mohla prodat své věci.“

„Ty už přece žádné nemáš,“ poznamenám. „Všechno jsi zlikvidovala.“

„No jasně.“ Suze protáhne obličej. „Bože, proč jsem to udělala?“

Opřu se v židli a zavřu oči. Zčistajasna si kdoví proč připadám ukrutně vyčerpaná.

„Takže zítra odjíždíte,“ poznamená Caspar a polkne pár doušků piva.

„Zítra odjíždím,“ opakuju s očima upřenýma do stropu. Zítra odjíždím z Anglie a budu bydlet v Americe. Všechno nechám tady a začnu úplně znovu. Pořád si na tu představu nemůžu zvyknout.

„Doufám, že neletíte časně za úsvitu?“ ujišťuje se Caspar a podívá se na hodinky.

„Ne. Bohudíky letím až v pět odpoledne.“

„To je dobře,“ přikývne. „Máte ještě dost času.“

„Ano,“ přitakám a mrknu na Suze, která se na mě spiklenecky usmívá. „Dost času na to, abych ještě stihla zařídit pár drobností.“

„Bečky! Nesmírně nás těší, že sis to rozmyslela!“ jásá Zelda, jakmile mě uvidí. Zvednu se z pohovky, na níž jsem seděla v recepci, a krátce se na ni usměju. „Už se nemůžeme dočkat. Co tě přimělo k rozhodnutí?“

„Vlastně ani nevím,“ odpovím mile. „Prostě… taková shoda okolností.“

„Odvedu tě rovnou do maskérny…, tady vládne absolutní zmatek, jako obvykle, takže jsme tvůj pořad zařadili hned na začátek.“

„Nevadí. Čím dřív, tím líp.“

„Musím uznat, že vypadáš moc dobře,“ prohlásí Zelda a s mírně nesouhlasným výrazem si mě prohlíží od hlavy k patě. „Nezhubla jsi?“

„Možná… Trochu.“

„Za to může stres,“ ujistí mě vědoucně. „Stres je tichý vrah. To máme na pořadu příští týden. Hej!“ zvolá, když mě nažene do maskérny, „tohle je Becky…“

„Zeldo, my přece Becky známe,“ ohradí se Chloe, která mě líčila od mého prvního vystoupení v Ranní kávě. Rozpustile se na mě usměje do zrcadla a já stěží potlačím zahihňání.

„Samozřejmě, že ji znáte! Promiň, Becky, v mysli tě mám zapsanou jako hosta. Chloe, dneska si na Becky nemusíš dávat tolik záležet. Přece nechceme, aby vypadala moc rozzářeně a šťastně, je to tak?“ Ztiší hlas. „A použij voděvzdornou maskaru. Vlastně všechno voděvzdorné. Uvidíme se později!“

Zelda vyběhne z místnosti a Chloe za ní vyšle posměšný pohled.

„Fajn,“ přikývne. „Nalíčím tě tak, abys jen jen kvetla. Sama sebe nepoznáš. Budeš obzvlášť rozzářená a šťastná.“

„Díky, Chloe,“ odpovím, usměju se na ni a posadím se na židli.

„A neříkej mi, že budeš opravdu potřebovat voděvzdornou maskaru,“ dodá a zaváže mi pláštěnku za krkem na uzel.

„Ani omylem,“ prohlásím pevně. „To by mě museli nejdřív zastřelit.“

„Tak to nejspíš udělají,“ podotkne dívka z opačné strany maskérny a já se bezmocně rozesměju.

„K tomu můžu dodat jen jedno: Doufám, že ti za to pořádně zaplatí,“ ujišťuje se Chloe a začne mi nanášet na obličej podkladový mejkap.

„Ano,“ přisvědčím. „Shodou okolností ano. Ale pro peníze to nedělám.“

Půl hodiny nato, když už sedím v zelené místnosti, ke mně zamíří Clare Edwardsová. Má na sobě tmavě zelený kostým, který jí popravdě příliš nesluší – a zdá se mi to, nebo ji někdo nalíčil nepřirozeně bledě? Ve světle reflektorů bude vypadat jako mrtvola.

V tom má prsty Chloe, napadne mě a nenápadně se pousměju.

„Ach,“ vyhrkne Clare. Jakmile mě spatří, zatváří se nejisté. „Ahoj, Becky.“

„Ahoj, Clare,“ kývnu na pozdrav. „Dlouho jsme se neviděly.“ „Dlouho. Takže…“ Sepne ruce přeci tělem. „Moc mě mrzí, co tě potkalo.“

„Díky,“ odvětím bezstarostně. „Všechno zlé je pro něco dobré, že, Clare?“

Clare okamžitě zrudne, stočí pohled jinam a já se za sebe kapánek zastydím. Ona přece nemůže za to, že mě vyhodili.

„Opravdu jsem ráda, žes tu práci dostala,“ pokračuju vlídněji. „A myslím, že to děláš skvěle.“

„Výborně!“ zvolá Zelda, která vpadne dovnitř jako velká voda. „jsme připraveni. Takže, Becky.“ Položí mi ruku na paži a kormidluje mě ze dveří. „Vím, že to pro tebe bude velké trauma. Dáme ti spoustu času…, a jestli se úplně zhroutíš, rozplakej se. Hlavně si nedělej žádné násilí…“

„Díky, Zeldo,“ přikývnu vážně. „Budu to mít na paměti.“

Ocitneme se ve studiu. Na pohovce už sedí Emma a Rory. Když procházím kolem obrazovky, všimnu si, že nechali zvětšit tu moji příšernou fotografii pořízenou v New Yorku, zabarvili ji do červena a opatřili titulkem »Beckyino tragické tajemství**.

„Ahoj, Becky,“ osloví mě Emma, když se posadím, a soucitně mě poplácá po ruce. „Jsi v pořádku? Nechceš kapesník?“

„Ehm… děkuji, nechci.“ Ztiším hlas. „Ale možná se mi bude hodit později.“

„Jsi ukrutně statečná, žes přišla a souhlasila s tím,“ míní Rory a úkosem nahlédne do svých poznámek, „je pravda, že tě rodiče vydědili?“

„Pět vteřin,“ zvolá Zelda. „Čtyři… tři…“

„Vítáme vás zase u nás,“ spustí Emma střízlivým tónem obvyklou formuli do kamery. „Dnes je tady s námi výjimečný host. Tisíce z vás budou mít příležitost sledovat příběh Becky Bloomwoodové, naší bývalé odbornice na finance. Shodou okolností deník Daily World odhalil, že Beckyino finanční zázemí je, mírně řečeno, nejisté.“

Na obrazovce se objeví fotografie, na níž nakupuju v New Yorku, a vzápětí ji vystřídá několik bulvárních titulků doprovázených písní Hey Big Spender.

„Takže, Becky,“ obrátí se ke mně Emma, sotva zmlkne hudba. „Nejprve ze všeho tě chci ujistit, že my všichni prožíváme tvou vážnou situaci s tebou a je nám tě nesmírně líto. Za okamžik se zeptáme naší finanční expertky Clare Edwardsové, co jsi měla dělat, abys této katastrofě předešla. Ale teď – aby byli naši diváci v obraze – mohla bys nám prozradit, jak vysokou částku dlužíš?“

„S radostí, Emmo,“ odvětím a zhluboka se nadechnu. „V současné době se moje dlužná částka rovná…“ odmlčím se a cítím, jak celé studio zatajilo dech a připravuje se na šok. „Nule.“

„Nule?“ Emma vrhne pohled na Roryho, jako by se chtěla ujistit, že dobře slyšela. „Nule?“

„Vedoucí oddělení pohledávek, pan John Gavin, vám ochotně potvrdí, že dnes dopoledne, přesně v 9.30, jsem celou dlužnou částku vyrovnala. Uhradila jsem veškeré své nesplacené účty.“

Neubráním se úsměvu při vzpomínce na to, jak se John Gavin tvářil, když jsem mu předávala svazky bankovek. Tolik jsem si přála, aby se kroutil a šklebil a měl vztek. Ale musím mu přičíst k dobru, že po prvních několika tisícovkách se začal usmívat a zval své spolupracovníky, aby se šli podívat. Nakonec mi podal ruku (věřte nebo ne, docela přátelsky) a prohlásil, že už chápe, jak to Derek Smeath myslel.

Co mu o mně Derek Smeath asi říkal?

„Takže, jak vidíte, v žádné těžké situaci nejsem,“ dodám. „Popravdě řečeno, nikdy jsem na tom nebyla líp.“

„Jasně,“ přikývne Emma. „Rozumím.“ V očích se jí objeví nesoustředěný výraz a já vím, že Barry jí něco pokřikuje do sluchátek.

„Ale i když se tvá finanční situace dočasně vyřešila, tvůj život musí být v troskách.“ Účastně se nakloní dopředu. „Jsi nezaměstnaná…, přátelé se od tebe odvrátili…“

„Právě naopak. Nejsem nezaměstnaná. Dnes odpoledne letím do Spojených států, kde na mě čeká zajímavá práce. Je to sice trochu riskantní…, ale v každém případě podnětné. A upřímně se domnívám, že budu spokojená. A pokud jde o moje přátele…“ Hlas se mi zachvěje a musím se zhluboka nadechnout. „Moji přátelé mi pomohli a celou dobu stáli při mně.“

Kristepane, to snad není pravda. Já se tady nakonec snad doopravdy rozbrečím. Prudce zamrkám a zářivě se na Emmu usměju.

„Můj příběh není žádná katastrofa. Ano, nadělala jsem spoustu dluhů a vyhodili mě z práce. Ale nezůstala jsem sedět s rukama v klíně.“ Otočím se na kameru. „A chci říct všem, kdo mají stejné potíže, jaké jsem měla já… I vy se s nimi dokážete vypořádat. Dejte se do toho. Prodejte své oblečení. Najděte si jinou práci. Každý může začít znovu, stejně jako se k tomu chystám já.“

Ve studiu se rozhostí ticho. A vtom, zničehonic, se za jednou z kamer ozve potlesk. Užasle se k ní otočím a spatřím kameramana Davida, jak se na mě spokojeně šklebí a rty naznačuje »skvělá práce«. Připojí se k němu vedoucí scény Gareth… a někdo další… a vzápětí mi tleská celé studio, kromě Emmy a Roryho, kteří se tváří poněkud ohromeně – a Zeldy, jež něco zběsile chrlí do mikrofonu.

„Takže!“ pronese Emma a snaží se překřičet potlesk. „Hm… teď následuje krátká přestávka – ale připojte se k nám za pár minut, kdy se vrátíme k hlavnímu tématu dnešního pořadu: Beckyin… tragický… ehm,“ zaváhá a poslouchá pokyny ve sluchátku, „… či spíše Beckyin triumfální… hm…“

Z reproduktorů zaburácí známá znělka a Emma se dopáleně zaškaredí na kabinku produkčního. „Kdy už se konečně jasně vymáčkne?“

„Mějte se,“ prohlásím a vstanu. „Už musím jít.“

„Jít?“ zděsí se Emma. „Ty přece nemůžeš odejít!“

„Ale ano, můžu.“ Prsty se dotknu mikrofonu a okamžitě ke mně přiskočí zvukař Eddie, aby jej odepjal.

„To jste řekla moc hezky,“ šeptá, zatímco vyprošťuje mikrofon z mého saka. „Neskočte jim na ty jejich kecy,“ usměje se na mě. „Barry je vztekem bez sebe.“

„Hej, Becky!“ Zelda zbystří pozornost. „Kam jdeš?“

„Řekla jsem všechno, co jsem říct chtěla. Musím běžet, abych nezmeškala letadlo.“

„Ale teď nemůžeš odejít! Ještě jsme neskončili.“

„Já jsem skončila,“ řeknu a sáhnu pro kabelku.

„Všechny telefonní linky jsou obsazené,“ pokračuje Zelda a běží ke mně. „Spojovatelky mají plné ruce práce. Volající říkají…“ Civí na mě, jak by mě viděla poprvé. „Chci říct, že jsem vůbec netušila…, tedy…, kdo by si byl pomyslel…“

„Musím vážně jít, Zeldo.“

„Počkej, Becky!“ zvolá, když dojdu ke dveřím ze studia. „Barry a já jsme se před chviličkou domluvili, že… Zkrátka nás napadlo…“

„Zeldo,“ přeruším ji, „na to už je pozdě. Odcházím.“

Než dorazím na letiště, jsou téměř tři hodiny. Ještě jsem rozrušená z oběda na rozloučenou, na který mě pozvali Suze, Tarquin a moji rodiče. Abych byla upřímná, mám na krajíčku slzy a nejraději bych se k nim všem vrátila. Ale zároveň vím, že jsem v životě nebyla odhodlanější. Ještě nikdy jsem si nebyla tak jistá, že to, co dělám, je správné. Uprostřed terminálu stojí kamelot a rozdává noviny, a když ho míjím, vezmu si výtisk Financial Times. Jako vzpomínku na staré časy. A mimoto, s FT bych mohla dostat lepší místo v letadle. Pečlivě je složím a chystám zasunout pod paži, když vtom mi zrak padne na titulek, který mě doslova omráčí.

Brandon se snaží zachránit svou firmu. Str. 2 7.

Třesoucími se prsty rozložím noviny, nalistuju příslušnou stránku a začnu číst.

Finanční podnikatel a majitel tiskové společnosti Luke Brandon se po ztrátě důvěry, již utrpěl po selhání několika svých zaměstnanců, všemožně snaží udržet si přízeň investorů. Proslýchá se, že v ještě nedávno veleúspěšné tiskové agentuře panuje nízká morálka, navíc přiživovaná pověstmi o nejisté budoucnosti firmy, jež mají za následek odchod mnoha zaměstnanců. Během krizového jednání, které se koná dnes, se Brandon bude snažit přesvědčit sponzory, aby podpořili jeho radikální restrukturalizační plány, jež se prý týkají…

Dočtu článek a na okamžik se zadívám na Lukovu fotografii. Tváří se sebejistě jako vždycky – ale vybaví se mi, jak Michael poznamenal, že Luke byl vyhozený ze sedla. Svět se mu zhroutil, stejně jako mně. S tím rozdílem, že jeho máma ho určitě nebude po telefonu neustále chlácholit a radit mu, aby se netrápil.

V první chvíli se mě zmocní lítost a moc nechybí, abych mu zavolala a ujistila ho, že všechno bude zase v pořádku. Ale nemá to smysl. Je to jeho život – a tohle zase můj. A tak noviny opět složím a odhodlaně zamířím k odbavovací přepážce.

„Máte něco k odbavení?“ ptá se mě s úsměvem dívka za přepážkou.

„Ne,“ zavrtím hlavou. „Cestuju nalehko. Mám jen tuhle malou tašku.“ Ledabyle posunu Financial Timesy do nápadnější polohy. „Nepředpokládám, že by se našlo nějaké pohodlnější místo…“

„Dnes bohužel ne,“ odvětí a nasadí účastný výraz. „Ale mohu vás posadit k nouzovému východu. Tam je spousta místa pro nohy. Můžete dát zavazadlo na váhu?“

„Samozřejmě.“

Už už se skláním, abych postavila tašku na pás, když za zády uslyším známý hlas. „Počkej!“

Srdce mi udělá kotrmelec a já zatajím dech. Nevěřícně se obrátím – a je to on.

Je to Luke. Rázuje letištní halou směrem k odbavovací přepážce. Je elegantně oblečený jako obvykle, ale má bledý a ztrhaný obličej. Tmavé kruhy pod očima vyvolávají dojem, že poslední dny vůbec nespal a udržoval se při životě jen hektolitry černé kávy.

„Kam sakra jedeš?“ dožaduje se, když se ocitne blíž. „Stěhuješ se do Washingtonu?“

„Co tady děláš?“ zeptám se rozechvělým hlasem. „Nemáš být na krizovém jednání s investory?“

„Byl jsem. Pak Mel přinesla čaj a sdělila mi, že tě ráno viděla v televizi.“

„Tys odešel z jednání?“ Nevěřím vlastním uším. „Jak to? Prostě ses sebral a…“

„Říkala, že odjíždíš.“ Jeho tmavé oči si mě pátravě prohlížejí. „Je to pravda?“

„Ano,“ přikývnu a pevněji sevřu držadlo své malé tašky. „Ano, odjíždím.“

„Jen tak? Aniž bys mi to oznámila?“

„Ano. Jen tak,“ pokrčím rameny a hodím tašku na pás. „Tak jako ses ty vrátil do Londýna a nic jsi mi neřekl.“ Do hlasu se mi vloudí nepříjemný tón a Luke sebou trhne.

„Bečky –“

„Chcete sedět u okna nebo v uličce?“ přeruší ho dívka za přepážkou.

„U okna, prosím.“

„Bečky –“

Vtom ostře zazvoní jeho mobilní telefon a on ho popuzeně vypne. „Bečky… chci s tebou mluvit.“

„Teď se mnou chceš mluvit?“ opáčím nevěřícně. „Výborně. Skvěle načasované. Zrovna když vyřizuju odbavovací formality,“ plácnu dlaní do novin. „A co to krizové jednání?“

„To počká.“

„Budoucnost tvé společnosti počká?“ Po vytáhnu obočí. „Není to poněkud… nezodpovědné, Luku?“

„Nebýt tebe, moje společnost by žádnou zatracenou budoucnost neměla,“ vykřikne téměř zlostně a já proti své vůli pocítím slastné zachvění. „Michael mi prozradil, cos udělala. Jak jsi Alicii prokoukla a dala sis dvě a dvě dohromady. Jak jsi ji začala podezírat a varovala ho.“ Zavrtí hlavou. „Já jsem o tom neměl ani tušení. Kristepane, Becky, nebýt tebe…“

„Neměl ti to prozrazovat,“ zahučím vztekle. „Zakázala jsem mu to a on slíbil, že to neudělá.“

„Zkrátka mi to prozradil! A teď…,“ zarazí se. „A teď nevím, co ti mám říct,“ dodá tiše. „Děkuju je příliš slabé slovo.“

Několik vteřin jeden druhému hledíme do očí.

„Nemusíš říkat nic,“ vyhrknu konečně a zadívám se jinam. „Udělala jsem to jen proto, že Alicii nesnáším. Jiný důvod jsem neměla.“

„Posadila jsem vás do řady číslo 32,“ oznámí mi dívka vesele. „K odletu se dostavte ve 4.30.“ Ještě jednou si prohlédne můj pas – a výraz v její tváři se změní. „Hej! Vy jste ta z Ranní kávy, je to tak?“

„Byla jsem,“ odpovím se zdvořilým úsměvem.

„Jasně,“ přikývne, ale vypadá zmateně. Když mi podává pas a palubní lístek, oči jí zabloudí k Financial Timesům a zakotví na Lukově fotografii. Zadívá se na Luka a pak zase do novin.

„Moment. Vy jste OK?“ zapíchne prst do snímku.

„Byl jsem,“ odpoví Luke po chvíli. „Pojď, Becky. Aspoň tě pozvu na drink.“

Usadíme se k malému stolku se sklenicemi pernodu. Vidím, jak se na Lukově mobilním telefonu každých pět vteřin rozbliká světýlko, které oznamuje, že se mu někdo pokouší volat.

Ale on si to snad ani neuvědomuje.

„Chtěl jsem ti zatelefonovat,“ začne s očima upřenýma do skleničky. „Dennodenně jsem se k tomu odhodlával. Ale věděl jsem, jak bys reagovala, kdybych prohlásil, že mám čas jen deset minut. Pořád se mi honilo hlavou to, jak jsi řekla, že nejspíš nemám čas na vážný vztah.“ Napije se pernodu. „Ale věř mi, v poslední době jsem skutečně neměl víc času než pouhých deset minut. Nemáš ponětí, v jaké jsem byl situaci.“

„Michael mi leccos naznačil,“ připustím.

„Čekal jsem, až se to trochu uklidní.“

„A vybral sis zrovna dnešní den,“ neubráním se úsměvu. „Den, kdy se za tebou sjeli všichni tvoji investoři.“

„Přiznávám, že to není nejideálnější.“ Po tváři mu přelétne jiskřička pobavení. „Ale copak jsem mohl vědět, že se chystáš nadobro odjet z Londýna? To si Michael nechal pro sebe.“ Zamračí se. „A nemohl jsem tam zůstat sedět a nechat tě odjet.“ Roztržitě krouží sklenicí po stole, jako by hledal vhodná slova. Vyčkávavě zvednu hlavu. „Měla jsi pravdu,“ řekne zničehonic. „Byl jsem posedlý představou, že musím dobýt New York. Bylo to jako… jako nějaká choroba. Nic jiného jsem nevnímal. Kristepane, všechno jsem zvoral. Pokazil jsem život tobě… nám..,, málem jsem pohřbil firmu…“

„No tak, Luku,“ hlesnu rozpačitě. „Nesmíš dávat vinu jen sobě. Já jsem ti taky pár věcí zpackala.“ Zarazím se, protože Luke prudce zavrtí hlavou. Vyprázdní skleničku a zvedne hlavu.

„Chci, abys to věděla, Becky. Jak myslíš, že se v Daily Worldu dozvěděli o tvých finančních poměrech?“

Udiveně vykulím oči.

„Přece od té holky z odboru komunálních daní, která přišla za Suze. Zatímco jí Suze vařila čaj, pravděpodobně slídila po bytě…“ Luke znovu zavrtí hlavou.

„Od Alicie.“

V první chvíli jsem tak šokovaná, že se nevzmůžu na slovo.

„Od… Alicie?“ vypravím ze sebe. „Jak to… Ale proč by…“

„Když jsme jí prohledali kancelář, objevili jsme v jejím stole výpisy z tvého účtu. A pár úředních dopisů. Bůh ví, kde k nim přišla.“ Ostře vydechne. „Až dneska ráno se mi podařilo přimět jednoho z redaktorů k přiznání, že zdrojem jejich informací byla právě ona. Oni pak už jen ověřili podklady, které jim poskytla.“

Dívám se na něj a zamrazí mě v zádech. Rozpomenu se na den, kdy jsem ho navštívila v kanceláři. Na nákupní tašku se všemi svými dopisy a upomínkami. Na Alicii, která stála u Melina stolu a tvářila se jako kočka s čerstvě ulovenou myší v drápech.

já věděla, že jsem tam něco zapomněla. Bože, jak jsem mohla být tak pitomá‘?

„Ale jejím cílem jsi nebyla ty,“ pokračuje Luke. „Chtěla zdiskreditovat mě a moji společnost – a odvést pozornost od toho, co zamýšlela. Samozřejmě to nepřizná, ale jsem si jistý, že byla také tím »nejmenovaným zdrojem z BK«, který před novináři utrousil poznámku na můj účet.“ Odmlčí se a po chvíli pokračuje. „Jde o to, Becky, že jsem to všechno špatně interpretoval. Moje práce neutrpěla kvůli tobě. Tvoje práce utrpěla kvůli mně.“

Rozhostí se ticho. Nedokážu ze sebe vypravit ani hlásku. Jako by ze mě někdo sňal nějaké těžké břemeno. Nevím, co si mám myslet, natož říkat.

„Moc mě to mrzí,“ pronese Luke. „Omlouvám se za všechno, čím jsi musela projít…“

„Ne.“ Nadechnu se. „To nebyla tvoje vina, Luku. Nebyla to ani Aliciina vina. Možná jim poskytla podrobnosti. Ale kdybych se nezadlužila a v New Yorku nepodlehla nákupní horečce, neměli by o čem psát, nemám pravdu?“ Přejedu si rukou čelo. „Bylo to příšerné a ponižující. Ale když jsem si ten článek přečetla, svým způsobem mi to pomohlo. Konečně jsem si uvědomila, jaké mám chyby.“

Uchopím sklenici, všimnu si, že je prázdná, a tak ji zase postavím na stůl.

„Chceš ještě jeden pernod?“ ptá se Luke.

„Ne. Nechci, díky.“

Nastane ticho. Vzdálený hlas oznamuje cestujícím letu BA 2340 do San Franciska, že se mají dostavit k východu číslo 29.

„Vím, že ti Michael nabídl práci,“ poznamená Luke a ukáže na moji tašku. „Znamená to, žes ji přijala.“ Odmlčí se a já rozechvěle opětuju jeho upřený pohled. „Bečky, nejezdi do Washingtonu. Zůstaň a pracuj pro mě.“

„Mám pracovat pro tebe?“ opakuju užasle.

„Pro Brandonovy komunikace.“

„Zbláznil ses?“

Odhrne si vlasy z čela – a najednou vypadá mladší a bezbrannější. Jako někdo, kdo potřebuje novou příležitost.

„Nezbláznil jsem se. Řady mých zaměstnanců citelně prořídly. Ve vyšším postavení potřebuju někoho, jako jsi ty. Vyznáš se ve financích. Jsi novinářka. Umíš jednat s lidmi a moji společnost už znáš…“

„Luku, člověka, jako jsem já, najdeš snadno,“ přeruším ho. „Najdeš i někoho lepšího. Někoho, kdo má praxi v tiskové agentuře, někoho, kdo už pracoval v –“

„Fajn. Není to pravda,“ přizná se. „Lhal jsem. Nepotřebuju někoho, jako jsi ty. Potřebuju tebe.“

Setkám se s jeho upřímným pohledem a rozrušeně si uvědomím, že nehovoří jenom o Brandonových komunikacích.

„Potřebuju tě, Becky. Můžu se na tebe spolehnout. Nevěděl jsem to, dokud jsem tě neměl nablízku. Od té doby, co jsi odešla, si neustále opakuju, cos řekla. O mé ctižádosti. O mých vztazích. Dokonce o mé matce.“

„O tvé matce…“ Zmocní se mě nepříjemná předtucha. „Slyšela jsem, že sis s ní domluvil schůzku.“

„Nebyla to její vina.“ Polkne poslední doušek pernodu. „Něco jí do toho přišlo a nemohla se se mnou sejít. Ale máš pravdu, měl jsem s ní trávit víc času. Pořádně ji poznat a navázat s ní bližší vztah, jako ty se svou matkou.“ Vzhlédne, a když se setká s mým ohromeným výrazem, zamračí se. „To jsi měla na mysli, je to tak?“

„Ano!“ vyhrknu honem. „Přesně to jsem měla na mysli.“

„Došlo mi, že jsi jediný člověk, který mi řekne to, co potřebuju slyšet, i když to slyšet nechci. Měl jsem se ti svěřit hned na začátku. Byl jsem… já nevím. Nafoukaný. Hloupý.“

Říká to tak drsně a je na sebe tak přísný, až se vyděsím. „Luku –“

„Bečky, já vím, že máš svoji práci – a plně to respektuju. Nemluvil bych o tom, kdybych nebyl přesvědčený, že je to pro tebe správný krok. Ale… prosím.“ Nakloní se a položí ruku na mou. „Vrať se. Začneme znovu.“

Bezmocně se na něj dívám a cítím, jak ve mně ožívají dávné city.

„Luku, já pro tebe nemůžu pracovat.“ Těžce polknu a snažím se ovládnout hlas. „Musím odjet do Států. Tuhle šanci nesmím promarnit.“

„Vím, že to považuješ za obrovskou příležitost. Ale to, co ti nabízím já, je možná taky obrovská příležitost.“

„To není totéž,“ zavrtím hlavou a pevně sevřu skleničku.

„Může to být totéž. Ať už ti Michael nabízí cokoli, moje nabídka se tomu vyrovná.“ Nakloní se dopředu. „A víc než to. Já –“

„Luku,“ skočím mu do řeči. „Luku, já jsem nepřijala Michaelovu práci.“ Šokované sebou trhne. „Nepřijala? Tak cos –“

Sklouzne očima na moji tašku a pak se podívá na mě. Zarytě mlčím.

„Rozumím,“ řekne nakonec. „Nic mi do toho není.“

Tváří se tak zoufale, až mě bolestivě píchne na prsou. Tak ráda bych mu to prozradila – ale nemůžu. Nemůžu riskovat rozhovor o své budoucnosti a slyšet své vlastní nepřesvědčivé důvody; nehodlám znovu zvažovat, jestli jsem se rozhodla správně. Nemůžu riskovat, že si to rozmyslím.

„Luku, už musím jít,“ upozorním ho a stáhne se mi hrdlo. „A… a ty se musíš vrátit na to jednání.“

„Ano,“ přisvědčí Luke po dlouhé odmlce. „Ano. Máš pravdu. Musím tam jít. A hned.“ Vstane a sáhne do kapsy. „Ještě něco. Tohle tady určitě nechceš nechat.“

Pomaloučku vytáhne dlouhý, světle modrý šátek z hedvábného sametu, posetý duhovými perličkami.

Můj šátek. Můj Šátek od Dennyho a George. Cítím, jak se mi odkrvuje obličej.

„Jak jsi…,“ polknu. „Ten dražitel na telefonu jsi byl ty? Ale ten přece odstoupil. A šátek získala ta…“ Zarazím se a popleteně na něj civím.

„Oba dražitelé měli příkazy ode mě.“

Uváže mi šátek kolem krku, pár vteřin si mě prohlíží a pak mě políbí na čelo. Potom se otočí a odchází, a vzápětí se vmísí do davu v odbavovací hale.

Kapitola osmnáctá

O dva měsíce později

„Fajn. Takže se jedná o dvě prezentace, jedna pro Saatchis a druhá pro Global Bank. Oběd s udílením cen od McKinseys a večeří se zástupci firmy Merrill Lynch.“

„Přesně tak. Je toho dost. Já vím,“ pípne Lalla.

„Žádný strach,“ ujistím ji. „Zvládneme to.“

Udělám si do bloku pár poznámek, potom se na ně zadívám a začnu usilovně přemýšlet. Tenhle okamžik mám na své nové práci ze všeho nejradši. Počáteční výzvu. Tady je hádanka – a ty najdi řešení. Několik minut jen mlčky sedím a na okraj papíru čmárám nekonečnou řadu pěticípých hvězdiček. Mozek mi pracuje na plné obrátky, zatímco Lalla mě ustaraně pozoruje.

„Tak jo,“ přikývnu. „Mám to. Na obě prezentace kalhotový kostým od Helmuta Langa, na oběd šaty od Jil Sanderové – a na večer vybereme něco nového.“ Přimhouřím oči a znalecky si ji změřím. „Možná něco v tmavě zelené.“

„Zelenou mít nemůžu,“ namítne Lalla.

„Ale můžeš,“ prohlásím neochvějně. „Zelená ti moc sluší.“

„Bečky!“ Do dveří nakoukne Erin. „Omlouvám se, že vyrušuju, ale máš na lince paní Farlowovou. Sako, které jsi jí poslala, se jí moc líbí, ale jestli prý by si dneska večer nemohla vzít něco světlejšího?“

„Dobře,“ řeknu. „Vyřiď jí, že zavolám.“ Obrátím se k Lalle. „A teď vymyslíme něco pro tebe.“

„Co si mám vzít k tomu kalhotovému kostýmu?“

„Košili,“ odpovím. „Nebo kašmírové triko. To šedé.“

„To šedé,“ opakuje nejisté, jako bych mluvila arabsky.

„Koupila sis ho před třemi týdny. U Armaniho. Vzpomínáš?“

„No ovšem! Ano. Myslím, že ano.“

„Anebo ten bledě oranžový živůtek.“

„Jasně.“ Lalla vážně přikyvuje. „Rozhodně.“

Lalla pracuje jako poradkyně v jakési špičkové počítačové firmě, která má pobočky po celém světě. Má dva doktoráty a IQ kolem milionu – a dušuje se, že trpí absolutní oděvní dyslexií. Zpočátku jsem myslela, že si dělá legraci.

„Napiš mi to,“ prosí a podstrčí mi v kůži vázaný záznamník. „Všechny možné kombinace.“

„Jak chceš…, ale Lallo, nedomluvily jsme se, že se vynasnažíš dát něco dohromady úplně sama?“

„Já vím. Udělám to. Slibuju, že jednou se o to pokusím. Jenomže… ne tenhle týden. Další vypětí bych už nepřežila.“

„Dobrá.“ Potlačím úsměv, začnu plnit stránku v jejím plánovacím zápisníku a vraštím čelo, abych si vybavila veškeré její oblečení. Nezbývá mi na to moc času, jestli jí mám vybrat večerní toaletu, zatelefonovat paní Farlowové a objednat pletené šaty, které jsem slíbila Janey van Hassaltové.

Každý den plyne v jednom obrovském zmatku; všichni mají pořád strašně naspěch. Ale čím víc mám práce a čím víc problémů musím řešit, tím jsem kdoví proč spokojenější.

„Mimochodem,“ poznamená Laila, „Moje sestra, ta, které jsi poradila pálenou oranžovou…“

„Ano! Moc jí to slušelo.“

„Zmínila se, že tě viděla v televizi. V Anglii! A prý jsi mluvila o oblečení!“

„Ach, tohle…“ hlesnu a cítím, jak mírně rudnu. „Natáčeli se mnou krátký rozhovor pro dopolední pořad na téma životního stylu. Becky z Barney’s. Je to o newyorské módě…“

„To je úspěch!“ chválí mě Laila. „Pořad v televizi! To musí být úžasné, vid?“

Odmlčím se, v ruce korálky zdobené sako, a pomyslím si, že před několika měsíci jsem mohla dělat vlastní pořad pro americkou televizní společnost. A teď mám kratičký šot v dopoledním vysílání a sleduje mě o polovinu méně diváků než v Ranní kávě. Ale důležité je, že jsem se vydala správným směrem.

„Ano,“ odvětím s úsměvem. „Je to báječné.“

Netrvá dlouho a vyprovázím ze dveří Lallu i s jejím večerním oblekem. Když odchází a v ruce úzkostlivě svírá seznam vhodných střevíčků, vejde vedoucí oddělení Christina a usměje se na mě.

„Jak to jde?“

„Dobře,“ řeknu. „Přímo skvěle.“

Což je pravda. Ale i kdyby nebyla, i kdybych měla zdaleka nejpříšernější den na světě, Christine bych se o žádných nepříjemnostech nezmínila. Jsem jí totiž nesmírně vděčná, že mi připomněla, kdo vlastně jsem. Že mi dala příležitost.

Ještě si živě vzpomínám, jak mile se ke mně chovala, když jsem jí zčistajasna rozpačitě zatelefonovala. Připomněla jsem jí okolnosti našeho setkání a zeptala se, jestli je nějaká možnost, že bych mohla pracovat v obchodním domě Barney’s. Ujistila mě, že ví přesně, kdo jsem, a ptala se, jak jsem spokojená s šaty od Very Wang. A tak jsem jí všechno vyklopila; že jsem ty šaty musela prodat a že moje televizní kariéra je v troskách a že bych byla moc ráda, kdybych mohla přijet a pracovat pro ni… a ona chvíli mlčela – a pak prohlásila, že se domnívá, že budu pro Barney’s velkým přínosem. Velkým přínosem! A ten televizní šot byl také její nápad.

„Dneska jste si žádné oblečení neschovala?“ zeptá se, zamrká na mě a já vzápětí zrudnu. Tohle mě bude pronásledovat nejspíš celý život…

Už při tom prvním rozhovoru se mě Christina zeptala, jestli mám nějaké zkušenosti s prodejem oděvů v reprezentačním obchodě. A já, jako naprostý idiot, jsem jí vylíčila, jak jsem si našla práci v butiku Ally Smithové a za pár hodin dostala padáka, poněvadž jsem před jednou zákaznicí schovala zebrované džínsy, které jsem bezpodmínečně chtěla pro sebe. Když jsem skončila, na lince se rozhostilo ticho, a mně s hrůzou blesklo hlavou, že tím jsem to nenapravitelně zvorala. Ale pak následoval výbuch smíchu, a to tak hlasitý, až jsem v úleku málem upustila telefon. Minulý týden se mi svěřila, že to byl okamžik, kdy se rozhodla mě zaměstnat.

O tu historku se podělila se všemi našimi pravidelnými zákazníky, což je kapánek trapné.

„Takže,“ Christina si mě dlouze, kriticky změří, „jste na desátou připravena?“

„Ano.“ Pod jejím pohledem lehce zčervenám. „Myslím, že ano.“

„Nepotřebujete se učesat?“

„Ach…“ Ruka mi vyletí k hrdlu. „Vypadám neupraveně?“

„Ani ne.“ V očích jí bůhvíproč zajiskří. „Ale jistě chcete před svým zákazníkem vypadat co nejlíp.“

Odejde z místnosti a já honem vyndám z kabelky hřeben. Božínku, pořád zapomínám, že na Manhattanu musí každý vypadat jako ze škatulky. Kupříkladu na manikúru chodím dvakrát týdně do nehtového studia s denním barem, kousek od domu, kde bydlím – ale někdy mám pocit, že bych tam měla chodit každý druhý den. Vždyť to stojí pouhých 9 dolarů.

Což je v normální měně… Zkrátka, je to 9 dolarů.

Už jsem si zvykla přemýšlet v dolarech. Vlastně si začínám zvykat na ledacos. Mám mrňavou a tmavou garsoniéru a prvních pár nocí jsem kvůli hluku z ulice nemohla usnout. Ale podstatné je, že jsem tady. Bydlím v New Yorku, stojím na vlastních nohou a dělám práci, o níž můžu místopřísežně říct, že mě nesmírně baví.

Michaelova nabídka zněla fantasticky. V mnoha ohledech by bylo rozumnější ji přijmout – a vím, že rodiče si to přáli. Ale to, co mi naznačil Michael tenkrát při obědě – abych se nikomu nepřizpůsobovala a dělala to, co opravdu chci –, mě přinutilo k zamyšlení. Nad svou budoucností, svým životem a tím, čím se chci živit.

A mámě musím připsat k dobru, že jakmile jsem jí vysvětlila, co budu dělat v Barney’s, zadívala se na mě a prohlásila: „Zlatíčko, proč tě to, proboha, nenapadlo už dávno?“

„Ahoj, Becky.“ Trhnu sebou, a když vzhlédnu, uvidím ve dveřích Erin. S Erin jsme docela dobré kamarádky od chvíle, kdy mě pozvala k sobě domů, abych si prohlédla její sbírku rtěnek. Skončily jsme u televize a celou noc sledovaly na videu staré bondovky. „Je deset. Máš tady dalšího zákazníka.“

„Kdo je další zákazník?“ ptám se a vezmu do ruky ramínko s pouzdrovými šaty od Richarda Tylera. „V seznamu není nikdo napsaný.“

„No… ehm…“ Z jakéhosi důvodu celá září vzrušením. „Už… je tady.“

„Mnohokrát děkuji,“ ozve se hluboký mužský hlas. Hluboký mužský hlas s britským přízvukem. Panebože.

Strnu jako králík, v ruce dosud třímám šaty od Tylera, když Luke vejde.

„Dobrý den,“ pozdraví a nepatrně se usměje. „Slečna Bloomwoodová? Slyšel jsem, že jste nejlepší nákupčí v New Yorku.“

Otevřu ústa, ale hned je zase zavřu. V hlavě mi víří změť myšlenek. Snažím se být překvapená, snažím se cítit šokované, což bych asi měla. Dva měsíce jsem od něho neslyšela jediné slovo – a teď je tady. Měla bych být naprosto vyvedená z míry.

Ale kdoví proč mě to vůbec neudivuje. Podvědomě jsem totiž věděla, že jednou přijde.

Uvědomuju si, že podvědomě jsem na něj čekala.

„Co tady děláš?“ zeptám se a snažím se o zcela lhostejný tón.

„Jak jsem řekl, slyšel jsem, že jste nejlepší nákupčí v New Yorku.“ Vyčkávavě se na mě zadívá. „Napadlo mě, že byste mi mohla pomoci s výběrem obleku. Tenhle už vypadá poněkud obnošeně.“

Ukáže na svůj dokonalý oblek od Jermyna Streeta, o němž náhodou vím, že ho má teprve necelé tři měsíce, a skryju úsměv.

„Tak vy chcete oblek.“

„Chci oblek.“

„Ovšem.“

Hraju o čas. Upravím šaty na ramínku, obrátím se a opatrně je pověsím na tyč. Luke je tady.

Je tady. Chce se mi smát, tančit, brečet, cokoli. Ale místo toho vezmu poznámkový blok a beze spěchu se otočím.

„Mám ve zvyku, že nejdřív ze všeho své zákazníky požádám, aby mi o sobě něco řekli.“ Vypadlo to, že mě příliš rychle, a tak se odmlčím. „Třeba byste mohl udělat… to samé?“

„Jistě. To je dobrý nápad.“ Luke se na okamžik zamyslí. „Jsem anglický podnikatel. Sídlo mám v Londýně.“ Vyhledá můj pohled. „Ale nedávno jsem otevřel kancelář v New Yorku, takže tady budu trávit poměrně dost času.“

„Vážně?“ uklouzne mi a vím, že se mi nepodařilo potlačit údiv. „Tak vy jste otevřel kancelář v New Yorku. To je… to je velmi zajímavé. Protože jsem měla dojem, že jistí britští podnikatelé měli potíže při jednání s newyorskými investory. To jsem… jen zaslechla,“

„Měli potíže,“ přikývne Luke. „Nebylo to snadné. A proto své původní plány nepatrně omezili. Rozhodli se podnikat v mnohem menším rozsahu.“

„V menším rozsahu?“ opakuju. „A nevadilo jim to?“

„Nejspíš si uvědomili,“ odpoví po chvíli, „že předtím byli příliš ctižádostiví. Možná si uvědomili, že byli posedlí do té míry, že už jim na ničem jiném nezáleželo. Možná si uvědomili, že by měli spolknout svou pýchu, vzdát se velkolepých projektů – a zmírnit tempo.“

„To… to je docela rozumné,“ souhlasím.

„A tak dali dohromady nový návrh, našli sponzora, který na něj přistoupil, a tentokrát nic nestálo v cestě. Kancelář už celkem dobře prosperuje.“

Obličej mu září potlačovanou spokojeností. A já se neubráním širokému úsměvu.

„To je skvělé!“ vyhrknu. „Chci říct…“ Odkašlu si. „Samozřejmě. Rozumím.“ Načmárám něco do zápisníku. „Kolik času budete trávit v New Yorku?“ dodám s profesionálním zájmem. „Potřebuju to vědět kvůli svým poznámkám, pochopitelně.“

„To plně chápu,“ napodobí můj tón. „Rád bych působil zároveň v Británii. A tady se budu zdržovat zhruba čtrnáct dní v měsíci. Možná míň, možná víc.“ Nastane dlouhé ticho a jeho tmavé oči se setkají s mými. „Záleží na okolnostech.“

„Na jakých?“ zeptám se a neodvažuju se ani nadechnout.

„Na… na různých.“

Zavládne oboustranné mlčení.

„Vypadáš spokojeně, Becky,“ pronese Luke tiše. „Velice vyrovnaně.“

„Ano. Práce mě moc baví.“

„Zdá se, že ti taky jde hezky od ruky.“ S úsměvem se rozhlédne kolem sebe. „Tohle prostředí ti svědčí. Což mě, upřímně řečeno, vůbec nepřekvapuje…“

„Myslíš, že jsem tu práci vzala jen proto, že ráda nakupuju?“ zeptám se. „Myslíš, že jde jen o… o boty a hezké oblečení? Protože jestli si myslíš tohle, tak se zatraceně pleteš.“

„já si nic takového –“

„Je to složitější. Mnohem složitější.“ Pro větší důraz roztáhnu paže. „Podstatou je pomoc druhým. Tvůrčí činnost. Je to

Přeruší mě zaklepání a dovnitř nakoukne Erin.

„Promiň, že ruším, Becky. Jen abys věděla, že jsem dala stranou ty střevíčky od Donny Karanové. Chtěla jsi je v tmavě šedé a černé, je to tak?“

„Ehm… ano,“ řeknu honem. „Ano, přesně tak.“

„A volali z účtárny, že tím sis vyčerpala diskontní limit na tenhle měsíc.“

„Jasně,“ odvětím a vyhnu se Lukovu pobavenému pohledu. „Dobře. Díky. Zavolám jim později.“ Cekám, až Erin odejde, ale ona s neskrývanou zvědavostí čučí na Luka.

„Jak pokračujete?“ zajímá se vesele. „Už jste se rozhlédl po jednotlivých odděleních?“

„To není nutné,“ odpoví Luke vážně. „Vím, co chci.“ Poskočí mi žaludek. Upřeně civím do poznámkového bloku, předstírám, že si dělám poznámky, a zatím tam čmárám naprosté nesmysly.

„Samozřejmě!“ přisvědčí Erin. „A to je konkrétně co?“ Znovu zavládne ticho. Ale já už to nevydržím a zvednu hlavu. A když spatřím Lukův výraz, rozbuší se mi srdce.

„Něco jsem si přečetl,“ vysvětluje, sáhne do kapsy a vyndá leták nadepsaný »Služba osobního nákupčího«. „»Pro zaneprázdněné lidi, kteří potřebují pomoct a nemohou si dovolit udělat chybu. «„ Odmlčí se a já sevřu pevněji pero. „Já jsem udělal spoustu chyb,“ pokračuje a mírně se zamračí. „Chci je napravit a už se jich nikdy nedopustit. Chci dát na rady někoho, kdo mě zná.“

„Proč jste přišel do Barney’s?“ zeptám se nejistým hlasem. „Znám pouze jedinou osobu, jejímž radám věřím.“ Naše pohledy se setkají a mým tělem projede zachvění. „Jestli nebude ochotna mi je poskytnout, nevím, co budu dělat.“

„V pánském oddělení pracuje Frank Walsh,“ přispěchá Erin na pomoc. „Jsem si jistá, že –“

„Mlč, Erin,“ okřiknu ji, aniž pohnu hlavou. „Co si o tom myslíte, Becky?“ ptá se a přistoupí ke mně. „Měla byste zájem?“

S odpovědí si dávám načas. Pokouším se utřídit veškeré myšlenky, které se mi honily hlavou uplynulých pár měsíců. Přesně formulovat, co chci vyjádřit.

„Myslím…,“ začnu konečně. „Myslím, že vztah mezi nákupčím a zákazníkem je velmi osobní.“

„V to jsem doufal,“ poznamená Luke.

„Musí existovat úcta.“ Nasucho polknu. „Zrušené schůzky nepřicházejí v úvahu. Ani nečekaná obchodní jednání, která jsou prvořadá.“

„Rozumím,“ přikývne Luke. „Jestli se mě ujmete, ujišťuji vás, že vy budete vždycky na prvním místě.“

„Zákazník si musí uvědomit, že nákupčí se v lecčems vyzná líp. A za žádných okolností nesmí její názor jen tak zamítnout. I když si myslí, že to jsou jen drby nebo… nebo hloupé řeči.“

Zachytím Erinin zmatený výraz a nejraději bych vybuchla smíchy.

„Zákazník si to už dávno uvědomil,“ pokračuje Luke. „Zákazník bude poníženě naslouchat a podvolí se vám. Ve většině případů.“

„Ve všech případech,“ namítnu okamžitě.

„Nepokoušejte štěstí.“ Lukovi pobaveně zajiskří v očích a já cítím, jak se mi proti mé vůli rozlévá po tváři úsměv.

„Tedy…,“ rozvážně čmárám do bloku, „soudím, že vzhledem k okolnostem se spokojím s většinou případů.“

„Takže…“ Jeho přívětivý pohled se setkáš mým. „Má to být ano, Becky? Chceš být moje… moje osobní nákupčí?“

Postoupí o krok dopředu, až se mě téměř dotýká. Cítím jeho důvěrně známou vůni. Panebože, tolik se mi po něm stýskalo!

„Ano,“ odpovím šťastně. „Ano, chci.“

Pondělí, 28. ledna 2002, 8.30 hod.

Od: Gildensteinová Laila; L. Gildenstein@anagram.com

Komu: Bloomwoodová Becky; B. Bloomwood@barneys.com

Věc: POMOC! NUTNÉ!

Becky!

Pomoc! Pomoc! Ztratila jsem ten seznam. Dnes večer mám jít na večeři s novými japonskými zákazníky. Kostým od Armaniho je v čistírně. Co si mám vzít na sebe? Prosím, odpověz mi co nejdřív.

Díky. Jsi hotový anděl. Laila

P. S. Dozvěděla jsem se tu skvělou novinu – blahopřeju!