Madeleine Wickham ( Sophie Kinsella )

Shopaholic 03. Báječné nakupování před svadbou

SECOND UNION BANK

300 WALL STREET NEW YORK NY 10005

Slečna Rebecca Bloomwoodová

byt B

251 W 11th Street

New York

NY 10014

7. listopadu 2001

Drahá slečno Bloomwoodová,

Nový společný účet č. 5039 2566 2319

s potěšením potvrzujeme váš nový společný bankovní účet s panem Lukem J. Brandonem a přikládáme informativní letáček. Platební kartu vám pošleme ve zvláštní obálce.

Second Union Bank je hrdá na svůj vysoce individuální přístup ke svým klientům. Se všemi případnými dotazy se, prosím, kdykoli obraťte osobně na mě a já se vám pokusím vyjít všemožně vstříc. Neváhejte se na mě obrátit s každým, i tím sebemenším problémem.

Se srdečným pozdravem

Walt Pitman

vedoucí oddělení služeb pro zákazníky

SECOND UNION BANK

300 WALL STREET NEW YORK NY 10005

Slečna Rebecca Bloomwoodová

byt B

251 W 11th Street

New York

NY 10014

12. prosince 2001

Drahá slečno Bloomwoodová,

děkuji Vám za Váš dopis z 9. prosince ohledně Vašeho společného účtu s panem Lukem J. Brandonem. Souhlasím, že vztah mezi bankou a klientem by měl být založen na přátelství a vzájemné spolupráci, a v odpovědi na Vaši otázku sděluji, že má oblíbená barva je červená.

S lítostí musím konstatovat, že nemohu na Vašem příštím výpisu některé položky přeformulovat podle Vašeho přání. Položka, o níž jste se zmínila, se objeví na příštím výpisu jako „Prada, New York“. Změnit na „účet za plyn“ ji nemůžeme.

Se srdečným pozdravem

Walt Pitman

vedoucí oddělení služeb pro zákazníky

SECOND UNION BANK

300 WALL STREET NEW YORK NY 10005

Slečna Rebecca Bloomwoodová

byt B

251 W 11th Street

New York

NY 10014

7. ledna 2002

Drahá slečno Bloomwoodová,

děkuji Vám za Váš dopis ze 4. ledna ohledně Vašeho společného účtu s panem Lukem J. Brandonem, i za čokoládové bonbony, které musím vrátit. Souhlasím, že se člověk vždycky neubrání, aby při nákupech malinko neuletěl, a „menší přechodné nedorozumění“, které mezi Vámi vzniklo, mě mrzí.

S lítostí musím konstatovat, že Vám nemohu vyhovět ve Vašem návrhu, abychom výpis rozdělili na Vaši polovinu a polovinu pana Brandona a „aby to bylo naším malým tajemstvím“. Všechny příjmy a výdaje jsou zaznamenávány společně. Právě proto se tomu říká společný účet.

Se srdečným pozdravem

Walt Pitman

vedoucí oddělení služeb pro zákazníky

Jedna

Dobře, hlavně nejanči! Tohle přece zvládnu. Levou zadní. Prostě se to musí kousek šoupnout doleva, malinko nadzvednout a pak do toho trochu rázněji strčit… Takže, jde se na to. Copak to může být bůhvíjaký kumšt převézt barovou skříňku v newyorském taxíku?

Trochu rázněji za to naleštěné dřevo chytím, zhluboka se nadechnu a znovu s ním marně zalomcuju. V Greenwich Village je zimní den s modrou oblohou, vzduch voní jako zubní pasta a pokaždé, když si ho pustíte do plic, lapáte po dechu, a tak jsou všichni kolem až po uši zachumláni do šál. Jenom já se potím. V obličeji jsem rudá jako rak, zpod nové beranice mi padají vlasy do očí a lidé za okny kavárny Jo-Jo na protější straně ulice mě očividně sledují s ohromným pobavením.

Ale já to nevzdám. Prostě vím, že to musí jít.

Musí, protože ani za nic nezaplatím tak vysokou částku za odvoz, když bydlím jen o kousek dál.

„To se tam nemůže vejít.“ Taxikář vystrčí hlavu z taxíku a věnuje mi vševědoucí pohled.

„Co by nemohlo! Už tam mám přední nohy…,“ a beznadějně se opřu do skříňky. Už jenom zarazit tam nějak ty dvě zbývající. Jako když se snažíte přemluvit psa, aby se vyčůral.

„To bych se moc divil,“ ucedí koutkem úst.

„Ale to přece nevadí! Je to jen pár ulic. To se tam udrží. Bude to v pořádku.“ Taxikář nadzvedne obočí a ožužlaným párátkem si za-šťourá mezi zuby.

„To se mně tam chcete narvat i s tím vaším krámem?“

„Trochu to nadzvednu! Nějak už to provedu!“ V zoufalství do barové skříňky ještě jednou strčím, až narazí do předního sedadla.

„Tak to teda prrrr! Ničíte mi auťák, to mi zaplatíte!“

„Promiňte,“ lapám po dechu. „Hele, podívejte, já to zkusím ještě jednou. Myslím, že jsem prostě jenom nepřišla na ten správný grif…“

Co nejopatrněji vytáhnu přední část barové skříňky z taxíku znovu na chodník.

„Co to ksakru vůbec je?“

„Přece barová skříňka z třicátých let minulého století! Hele, má to odklápěcí horní část…“ Nadzvednu přední část a pyšná jako páv předvádím vnitřní doplňky ve stylu art deco, které se odrážejí v zrcadle. „Tohle je na skleničky… a tady jsou dva senzační koktejlové šejkry…“

Znovu je obdivné laskám rukou. Okamžitě, jak jsem tuto skříňku zahlédla ve výloze Arthurova starožitnictví, jsem věděla, že ji musím mít. Totiž, ne že bych si nepamatovala, že jsme se s Lukem tak nějak dohodli, že už nebudu do bytu kupovat žádný nábytek – ale tohle je přece něco jiného. Opravdický bar přesně jako ve filmech s Fredem Astairem a Ginger Rogersovou! Od této chvíle budou naše večery vypadat úplně jinak. Každý večer si s Lukem namícháme martini, zatancujeme si při starých písničkách a budeme sledovat západ slunce. Přenese nás to do starých časů! Ještě si k tomu přikoupíme takový ten starý gramofon s ohromnou troubou, budeme sbírat desky na 78 otáček a já si obléknu takové ty úžasné koktejlky, jaké se tehdy nosívaly.

Možná k nám začnou každý večer chodit známí na koktejl. A pověst o našich duchaplných večírcích se roznese široko daleko. New York Times o nás napíšou článek! Ano! Ve West Village se obnovily koktejlové večírky s půvabným twistem. Elegantní dvojice britských přistěhovalců Rebecca Bloomwoodová a Luke Brandon…

Najednou cosi lupne, dveře taxíku se rozlétnou a já trochu omámeně zírám na taxikáře, který vystupuje ven.

„Děkuju vám,“ říkám vděčně. „Trocha pomoci by mi skutečně přišla vhod. Kdybyste měl kousek provazu, mohli bychom to přivázat na střechu…“

„Žádná střecha. Žádná jízda.“ Taxikář zavře na straně pasažéra s prásknutím dveře a já v děsu zírám na to, jak se vrací za volant.

„Nemůžete si přece jen tak odjet! Na to je zákon! Musíte mě odvézt. Říká to primátor!“

„Primátor o barových skříňkách neříká ani ň.“ Taxikář obrátí oči v sloup a nastartuje motor.

„Ale jak se s tím dostanu domů?“ volám rozhořčeně. „Počkejte! Vraťte se!“ Ale taxík se už řítí po silnici a já tu na chodníku objímám barovou skříňku a přemýšlím, co dál.

Počkat. Na to se musí chytře. Možná bych to dokázala dopravit domů sama. Vždyť je to jenom kousek.

Roztáhnu co nejvíc ruce a snažím se uchopit skříňku z obou stran. Pomalu ji zvedám ze země, udělám krok – a hned nato ji pustím na zem. Bože, to je tíha! Nejspíš jsem si namohla nějaký sval.

No tak ne, tohle nejspíš neunesu. Ale domů to dostanu levou zadní. Stačí na jedné straně posunout nožičky o pár centimetrů… pak na druhé…

Vida. To je ono! Trochu se to sice vleče, ale když se nevzdám… jenom se dostat do správného rytmu…

Levou stranou dopředu… pravou stranou dopředu…

Hlavně se člověk nesmí dívat za sebe, jaký kus už ušel, ale prostě jít pořád dál. Doma budu s určitostí cobydup.

Kolem projdou dvě hihňající se puberťačky, ale já jsem příliš pohlcená problémem, abych na ně nějak reagovala.

Levou stranou dopředu… pravou stranou dopředu…

„Promiňte,“ zaslechnu pichlavý a vyčerpaný hlas. „Mohla byste prosím uvolnit chodník?“ Otočím se a ke svému zděšení vidím, že se ke mně blíží žena v baseballové čepici, v teniskách a s přibližně deseti psy všech tvarů a velikostí na vodítku.

Jemináčku. To mi tedy povězte, proč lidé nechtějí věnčit vlastní psy. Když nechci věnčit psa, tak si snad pořídím kočku, ne? Nebo akvárium s tropickými rybičkami. A hafani se už blíží. Všichni ňafají a štěkají a zamotávají se do sebe vodítky a… já snad špatně vidím! Jakýsi pudl zvedá u mé překrásné barové skříňky nožičku!

„Opovaž se!“ zařvu na něj. „Odtáhněte si toho čokla!“

„Ale no tak, Flo,“ táhne žena psíka pryč a škaredě se na mě podívá.

Tohle vážně nepůjde. Koukej, jak daleko ses dostala. Ani ke konci výlohy Arthurových starožitností, a už nevíš, jak dál.

„Takže,“ prohlásí za mnou kdosi suše. „Nechtěla byste přece jen objednat tu dopravu?“

Ohlédnu se a v elegantním obleku s vázankou se o rám dveří vlastního obchodu opírá Arthur Graham, majitel Arthurových starožitností.

„Ještě si to důkladně promyslím.“ Opřu se o barovou skříňku a snažím se vypadat vyrovnaně. Jako bych měla milion dalších možností včetně té, že na chvíli postojím tady na chodníku. „Možná.“

„Sedmdesát pět dolarů po celém Manhattanu.“

Jenže já nebydlím po celém Manhattanu! Chce se mi brečet. Já bydlím jenom o pár ulic dál!

Arthur mi věnuje neúprosný úsměv. Ví, že vyhrál.

„Tak dobře,“ přiznávám nakonec porážku. „Možná to není tak špatný nápad.“

Dívám se, jak Arthur povolává jakéhosi člověka v džínách, který otráveně přijde a zvedne skříňku, jako by byla z papíru; jdu za nimi do vyhřátého obchodu plného různého zboží a přistihnu se, že se tu znovu rozhlížím, jako bych tu nebyla před pouhými deseti minutami. Já to tady prostě miluju. Všude, kam se podíváte, spatříte něco, co byste chtěli mít. Jako ty fantastické vyřezávané židle nebo ručně malovaný sametový přehoz… a koukněte na ty úžasné dědečkovské cibule! Každičký den tu mají něco nového.

Ne že bych sem chodila každičký den.

Jenom tak… však to znáte. Možná.

„Koupila jste si prvotřídní věcičku,“ ukazuje Arthur na barovou skříňku. „Očividně pro to máte vynikající vkus.“ Usměje se na mě a píše mi účet.

„No já nevím,“ skromně krčím rameny.

I když skutečně asi dobrý vkus mám. Každou neděli jsme s maminkou sledovaly pořad o starožitnostech Antiques Road Show, takže jsem tam nejspíš něco pochytila.

„To je pěkný kousek,“ prohlásím znalecky a kývnu směrem k velkému zrcadlu v pozlaceném rámu.

„Ano,“ přisvědčí Arthur. „Moderní, pochopitelně…“

„Jistěže,“ dodávám spěšně.

Samozřejmě že jsem mohla rovnou říct, že je moderní. Chtěla jsem jenom upozornit na pěkný kousek, majíc přitom na paměti, že je moderní.

„Neměla byste zájem o barové příslušenství z třicátých let, které by se k té vaší barové skříňce báječně hodilo?“ podívá se na mě Arthur. „Koktejlové sklenice… karafy… Dostáváme skutečně rozkošné věcičky.“

„To víte, že ano!“ Celá se na něj rozzářím. „Určitě!“

Koktejlové sklenice z třicátých let! Kdo by chtěl pít z nějakých pitomých moderních skleniček, když může mít starožitné?

Arthur otevře velkou knihu v kožené vazbě nadepsanou „Sběratelé“a já cítím náhlý příval pýchy. Jsem sběratelka! Jsem dospělá!

„Slečna R. Bloomwoodová… barové příslušenství z třicátých let. Mám vaše telefonní číslo, takže jestli něco dostaneme, ozvu se vám.“ Arthur přejede stránku očima. „Tady vidím, že máte zájem také o vázy z benátského skla, viďte?“

„Totiž, hmmm… ano.“

Jaksi jsem na sbírání váz z benátského skla pozapomněla.

Vlastně si už ani nevzpomenu, jak došlo ke koupi té první.

„Také řetízky k hodinkám z devatenáctého století…“ Přejíždí prstem po seznamu. „Šejkry… jehelníčky…“ Podívá se na mě. „Tohle všechno stále sbíráte?“

„Totiž…“ Musím si odkašlat. „Upřímně řečeno, o řetízky k hodinkám už až tak velký zájem nemám. Ani o šejkry.“

‚Aha. A co viktoriánské lžičky na marmeládu?“

Lžičky na marmeládu? Nač jsem propánajána potřebovala lžičky na marmeládu?

„Víte co?“ zamyslím se. „Od této chvíle se zaměřím výhradně na barové příslušenství z třicátých let. A vytvořím si skutečně dobrou sbírku.“

„To je asi moudré rozhodnutí.“ Usměje se na mě a začne jednotlivé položky ze seznamu vyškrtávat. „Zatím na shledanou.“

Vycházím z obchodu ven do mrazu a z nebe se snášejí osamělé vločky sněhu. Ale já zářím spokojeností. Taková fantastická investice. Opravdická barová skříňka z třicátých let – a zanedlouho k ní budu mít i barové příslušenství! Mám ze sebe opravdu radost. Jejda, ale pro co jsem to vlastně původně šla? Aha. Pro dvě kapucína.

Bydlíme už v New Yorku rok a máme byt na Západní jedenácté ulici na opravdu hezkém vzdušném místě plném zeleně. Všechny domy mají pěkně zdobené balkony, ke vstupním dveřím vedou kamenné schody a podél chodníku rostou stromy. Právě naproti nám bydlí člověk, který hraje na piano džez, a o letních večerech chodíváme na střešní terasu, kterou sdílíme se svými sousedy, posadíme se na polštáře, popíjíme víno a nasloucháme. (Přinejmenším jednou jsme tam byli.)

Vstoupím do domu a v hale mě čeká hromada pošty, kterou zběžně prolistuju.

Nuda…

Nuda…

Britský Vogue! Ha! Nuda…

Ouvej. Stvrzenka za nákup u Sakse na Páté Avenue.

Chvíli hledím na obálku a pak ji vytáhnu a uložím do kabelky. Ne že bych ji chtěla schovávat. Ale prostě nevidím žádný zvláštní důvod, proč by na ni musel Luke rovnou narazit. Nedávno jsem četla v časopise takový docela zajímavý článek pod názvem „Příliš mnoho informací?“, ve kterém tvrdili, že byste měli události každého dne svému partnerovi přefiltrovat a nezahlcovat mu nebojí vyčerpaný mozek každou prkotinou. Váš domov se prý má stát jakýmsi útočištěm a nikdo nemusí vědět o absolutně každé maličkosti. Což zní, když se nad tím zamyslíte, ohromně rozumně.

Takže od té doby poměrně intenzivně filtruju. Takové ty otravné a nudné maličkosti jako… no třeba jako stvrzenky za nákupy v obchodních domech placené kreditkou, případně kolik přesně mě stál pár bot… A to vám povím, že na té teorii musí vážně něco být, protože od té doby se náš vztah úplně změnil.

Zasunu si zbytek pošty do podpaždí a stoupám do schodů. Z Anglie tu žádné dopisy nejsou, ale dnes jsem vlastně ani žádné nečekala.

Protože dnes večer… to byste nikdy neuhádli! Letíme domů! Na svatbu mé nejlepší kamarádky Suze! Nemůžu se dočkat.

Bere si Tarquina, což je vážně prima kluk, kterého zná celý život. (Vlastně je to její bratranec. Aleje to v pořádku. Ověřili si to.) Svatba bude v hampshireském domě jejích rodičů s mořem šampaňského, s kočárem taženým koňmi… a vůbec nejlepší na tom je, že já jsem tam za družičku!

Při tom pomyšlení cítím uvnitř bodavou touhu. Tolik se těším. Nejenom na to, že budu družičkou, ale také že uvidím Suze, rodiče a domov. Včera mi došlo, že jsem nebyla v Británii přes šest měsíců, což mi najednou připadá jako strašně dlouhá doba. Úplně jsem propásla, že tatínka zvolili kapitánem golfového klubu, což byla jeho celoživotní touha. A unikl mi skandál, kdy Siobhan ukradl v kostele peníze na střechu a vyrazil si za ně na Kypr. A co hůř, utekly mně Suzeiny zásnuby – i když mi Suze o čtrnáct dnů později přijela do New Yorku ukázat prstýnek.

Ne že bych tu nebyla spokojená, mám se tu vážně dobře. Práce v Barneys se mi moc líbí a stejně tak se mi líbí i bydlení ve West Village. Strašně ráda se procházím zastrčenými uličkami, v sobotu ráno kupuju v pekárně Magnolia košíčky a zpátky se vracím tržištěm. V podstatě se mi všechno, co tady v New Yorku mám, velmi zamlouvá. Snad jenom vyjma Lukeovy matky.

Ale přesto, doma je doma.

A když přicházím do prvního patra, line se zpod dveří do našeho bytu hudba a já pocítím jiskřičku očekávání. To se tam uvnitř jistě bude činit Danny. Třeba to už má hotové! Už tam na mě budou čekat mé šaty!

Danny Kovitz bydlí o patro nad námi v bytě svého bratra a od první chvíle, co jsem se přistěhovala do New Yorku, se stal jedním z mých nejlepších přátel. Je báječný návrhář, skutečně talentovaný – ale toho pravého úspěchu ještě nedosáhl.

Tedy, abych byla upřímná, s tím úspěchem je to poměrně špatné. Pět let po dokončení školy pro návrháře módních oděvů stále čeká na svou velkou příležitost. Ale jak sám říkává, prosadit se jako návrhář je snad ještě těžší než prosadit se jako herec. Pokud neznáte ty pravé lidi nebo pokud vaším otcem není někdo z bývalých Beades, můžete na to klidně zapomenout. Je mi ho strašně líto, protože by si úspěch vážně zasloužil. Takže když mě Suze požádala, abych jí šla za družičku, poprosila jsem ho, aby mi ušil šaty. Báječné na tom je, že se Suzeina svatba bude přímo hemžit samými boháči nebo významnými osobnostmi. Je tedy naděje, že se mě moře lidí zeptá, od koho ty šaty mám, a pak to zase pošlou tichou poštou dál a Danny se konečně proslaví!

Nemůžu se dočkat, až uvidím, co mi ušil. Všechny skici, které mi ukázal, byly úžasné – a šaty na míru budou pochopitelně mnohem propracovanější než konfekční. Kupříkladu živůtek bude vyztužený kosticemi a ručně vyšívaný – a Danny navrhl, že mi ho ozdobí drobounkým uzlem lásky sestaveným z měsíčních kamenů nevěsty a její rodiny, což je ohromně originální.

Jedinou mou obavou – opravdu jenom malinkatou – je skutečnost, že svatba bude za dva dny a já jsem své šaty ještě ani jednou nezkoušela. Ani jsem je zatím neviděla. Dnes ráno jsem na Dannyho zvonila, abych mu připomněla, že do Anglie odlétám už večer, a když se Danny konečně dopotácel ke dveřím, slíbil mi, že budou hotové do oběda. Že prý nechává své nápady kvasit do úplně poslední chvíle – kdy se u něj dostaví příval adrenalinu a inspirace – a pak to ušije bleskovou rychlostí. Ujišťoval mě, že je to prostě jeho styl práce a že ještě nikdy žádný termín nezmeškal.

Otvírám dveře a zvesela volám: „Ahoj!“ Žádná odpověď, a tak strčím do dveří našeho obývacího pokoje, který nám slouží ke všem účelům. Z rádia ječí Madonna, z televize řve MTV a po kraji pohovky ťapká Dannyho maličký pejsek na baterie.

Danny leží zhroucený přes šicí stroj a v oblaku zlatého hedvábí spinká jako mimino.

„Danny?“ zavolám vyděšeně. „Haló, probuď se!“

S trhnutím se posadí a mne si vyzáblý obličej. Zacuchané kudrnaté vlasy vypadají jako vrabčí hnízdo a bleděmodré oči má podlité krví ještě víc, než když jsem mu ráno zvonila u dveří. Na vyzáblém trupu má natažené staré šedivé tričko a kostnaté koleno vyčuhující z roztrhaných džín má vylepšené o strup, který si opatřil tento víkend dováděním na kolečkových bruslích.

„Bečky!“ zamumlá nesrozumitelně. „Čau, co tu děláš?“

„Já tu totiž bydlím. Pamatuješ? Šel jsi sem pracovat, protože ti vypadla elektřina.“

„No jo. Jasně.“ Zpitoměle se rozhlíží kolem. „Máš pravdu.“

„Není ti něco?“ podívám se na něj úzkostlivě. „Donesla jsem trochu kávy.“

Podávám mu šálek a on si dvakrát zhluboka lokne. Pak mu pohled spočine na hromádce pošty, kterou držím v ruce, a poprvé vypadá trochu probuzeně.

„Hele, to je britský Vogue}“

„Ehmm… ano,“ pokládám časopis mimo jeho dosah. „Takže jak pokračují mé šaty?“

„Báječně! Všechno mám pod kontrolou.“

„Můžu si je vyzkoušet?“

Nastane ticho. Danny se zadívá na hromadu zlatého hedvábí, jako by ji předtím nikdy neviděl.

„Ne, ještě ne,“ prohlásí nakonec. „Ale budou včas?“

„No jistě! Čeho se bojíš?“ Položí nohu na zem a šicí stroj začne usilovně vrčet. „Víš co?“ pronese do toho randálu. „Snesl bych sklenici vody.“

„Hned tu bude!“

Letím do kuchyně, otočím kohoutek a čekám, až poteče studená. Vodovodní potrubí této budovy je mírně excentrické a my neustále naléháme na majitelku paní Wattsovou, aby s tím něco udělala. Ale ta si žije bůhvíkde na Floridě a naše starosti jí očividně vrásky nedělají. Ovšem na druhé straně je to tu zase báječné. Na newyorské poměry je náš byt ohromně velký, má dřevěné podlahy a krb a dlouhatánská okna od stropu k podlaze.

(Když se sem přijeli podívat maminka s tatínkem, nebyli zdaleka tak okouzleni. Zaprvé nemohli pochopit, proč nemáme vlastní dům. Pak zase nemohli pochopit, proč máme tak malou kuchyň. Potom začali trousit narážky, jaká je to škoda, že nemáme zahradu, a jestli vím, že se Tom od sousedů přestěhoval do domu se zahradou o tisíci metrech čtverečních? Kdyby měl někdo v New Yorku pozemek o tisíci metrech čtverečních, tak by na něm dozajista postavil deset kancelářských bloků.)

„Dobře. Takže jak to vlastně…“ Vracím se do obývacího pokoje a zkamením. Šicí stroj stojí a Danny je zahloubaný do mého Vogue.

„Danny!“ zakvílím. „Co moje šaty?“

„Vidělas to?“ bodá Danny prstem do stránky. „‚Kolekce z dílny Hamishe Farglea demonstruje tradiční vkus a eleganci‘,“ předčítá hlasitě. „To mě podrž! Ten vůbec žádný talent nemá. Ani špetku. Prostě nic. Víš, byl to můj spolužák. Bezostyšně mi ukradl jeden z mých nápadů…“ Podívá se na mě zúženýma očima. „Prodává se u Barneys?“

„Ehmm… Já nevím,“ lžu.

Danny je úplně posedlý myšlenkou, že ho budou prodávat u Barneys. Je to jeho nejvroucnější přání. A protože tam pracuju jako osobní nákupčí, nejspíš si myslí, že bych mu mohla domluvit schůzku s hlavní nákupčí.

Tu jsem mu ve skutečnosti už dávno domluvila. V prvním případě dorazil o týden později, a to už byla nákupčí v Miláně. V druhém jí předvedl jakési sako, a když si ho nákupčí chtěla vyzkoušet, odletěly z něj všechny knoflíky.

Ach Bože, co mě to napadlo objednat si u něj šaty!

„Hele, Danny, řekni mi, budou mé šaty hotové?“

Nastává dlouhé mlčení.

„Musí být vážně už dnes?“ ptá se Danny nakonec. „Myslím tím skutečně dnes}“

„Vždyť mi v šest letí letadlo!“ vyjeknu. „V letadle budu sedět ani ne za…“ Nechám toho a zavrtím hlavou. „Podívej se, co na tom záleží. Vezmu si něco jiného.“

„Něco jiného?“ Danny odloží Vogue a upře na mě prázdný pohled. „Co myslíš tím něčím jiným?“

„No…“

„Ty mě vyhazuješ}“ Zírá na mě, jako bych mu řekla, že opouštím naše desetileté manželství. „Jenom proto, že jsem malinko přetáhl termín?“

„Já tě přece nevyhazuju. Jenomže podle mého názoru tam družička nemůže jít nahá, co říkáš?“

„Co jiného by sis vzala?“

„No…,“ trochu rozpačitě si promnu prsty na rukou. „Měla bych jedny šaty v záloze…“

Že mám v záloze ve skutečnosti troje, mu říct nemůžu. A dvoje další mi visí u Barneys.

„Od koho?“

„Ehmm… od Donny Karan,“ říkám provinile.

„Od Donny Karan?“ Hlas se mu zlomí nad očividnou zradou. „Ty dáváš přednost Donně Karan přede mnou?“

„To jistě ne! Ale jak bych to řekla, alespoň tu jsou fyzicky, švy jsou skutečně sešité…“

„Vezmi si moje šaty.“

„Danny…“

„Vezmi si moje šaty! Prosím!“ Padne na kolena a plazí se na nich ke mně. „Budou hotové. Budu pracovat celý den i noc.“

„My ale nemáme celý den i noc! Máme tak zhruba… tři hodiny.“

„Tak budu pracovat tři hodiny. Udělám je!“

„Ty vážně zvládneš vyšívaný živůtek vyztužený kosticemi komplet celý za tři hodiny?“ ptám se nevěřícně. Danny upadá do mírných rozpaků.

„No jo… hmmm… budeme muset náš návrh malinko přepracovat…“ Chviličku vyťukává prsty jakýsi rytmus a pak se na mě podívá. „Máš obyčejné bílé tričko?“

„Tričko}“ nedokážu utajit své zděšení.

„Bude to senzace. Slibuju.“ U chodníku skřípou brzdy dodávky a Danny vyhlédne z okna. „Snad jsi nekoupila zase další starožitný krám?“

O hodinu později na sebe hledím do zrcadla. Mám na sobě širokou nabíranou sukni ze zlatého hedvábí – s topem z bílého trička, které je naprosto k nepoznání. Danny z něj odpáral rukávy, posil ho flitry, nařasil lem a vytvořil švy tam, kde nikdy žádné nebyly – a prostě z něj udělal nejbáječnější top, jaký jsem kdy viděla.

„Júúú, to je paráda,“ zářím na Dannyho. „Ty jsou fakt ohromné. Budu nejsenzačnější družička na světě!“

„Ujdou, že?“ krčí Danny lhostejně rameny, ale já vidím, že je sám se sebou spokojený.

Napiju se ještě trochu koktejlu a sklenici mám prázdnou.

„Moc dobrý. Dáme si ještě?“

„Cos tam vlastně všechno namíchala?“

„Ehmm…“ Nejisté přelétnu pohledem po lahvích vyrovnaných na barové skříňce. „Těžko říct.“

Vynést barovou skříňku do schodů a dopravit ji do našeho bytu trvalo pěknou chvíli. Upřímně řečeno, jako by malinko od té doby, co jsem si ji koupila, vyrostla, a už si zdaleka nejsem tak jistá, že se bude hodit do malého výklenku za naším sofa, kam jsem ji původně hodlala postavit. Ale stejně vypadá pořád fantasticky! Pyšně si stojí uprostřed místnosti a už jsme ji také jaksepatří prověřili. Jen co dorazila, provedl Danny o poschodí výš v baru svého bratra Randalla šťáru a i já jsem přinesla veškerý alkohol, který jsem v kuchyni našla. Oba jsme si dali margaritu a nebozez a můj vlastní vynález, který jsem pojmenovala „rozkvetlý les“ a který se skládá z vodky, pomerančového džusu a M&M a všechno se to promíchá lžičkou.

„Vrať mi ten top. Ještě trochu stáhnu ta ramena.“

Svléknu top, podám mu ho, sáhnu po své halence a veškerou cudnost hodím za hlavu. Jakože, vždyť je to jenom Danny. Navlékne si jehlu a odborně řasí lem u trička. „Takže ti tví praštění příbuzní, kteří se hodlají vzít,“ prohodí, „co jsou vlastně zač?“

„Nejsou praštění!“ Na chvíli se zarazím. „No, tak dobře, Tarquin malinko praštěný je. Ale Suze není vůbec praštěná, je to má nejlepší kamarádka!“ Danny nadzvedne obočí.

„To když se chtěli mermomocí vzít, nedokázali splašit nikoho jinýho vyjma vlastní rodiny? Něco jako jářku, mamka je už zadaná… ségra je tlustoprďka… a ten čokl… hmm, ten má tak hnusnou barvu…‘“

„Přestaň!“ Nedokážu se ubránit zahihňání. „Prostě si najednou uvědomili, co pro sebe navzájem znamenají.“

„Jako Když Harry potkal Sally.“ Imituje hlas z upoutávky na film: „Byli přáteli. Vyšli ze stejného genofondu.“

„Danny…“

„No jo.“ Slituje se nade mnou a otočí list. „A co ty a Luke?“

„Co je s námi? “

„Myslíte na svatbu?“

„Já… já tedy ne!“ prohlašuju a cítím, jak se mi krev hrne do tváří. „To mě nikdy ani nenapadlo.“ Což je naprostá pravda.

No tak dobře. Tak naprostá pravda to úplně není. Možná mě to tu a tam přece jen trochu napadlo. Možná jsem si párkrát načmárala do notesu „Becky Brandonová“, abych viděla, jak to vypadá. A snad jednou či dvakrát jsem si listovala časopisem Svatby Marthy Stewartové. Jen tak z čiré zvědavosti.

Možná mi také proletělo hlavou, že Suze chodila s Tarquinem před svatbou kratší dobu než já s Lukem.

Ale však to znáte. Nač dělat z komára velblouda. Já vlastně na manželství ani moc nejsem. Kdyby mě Luke požádal o ruku, dala bych mu nejspíš košem.

Totiž… No tak dobře. Možná bych mu košem nedala.

Ale vtip je v tom, že to na žádnou svatbu nevypadá. Luke se nechce ženit „strašně dlouho, pokud vůbec“. Prohlásil to v rozhovoru pro Telegraph před třemi roky, který si vystřihl a uložil do výstřižkové knihy. (Nečenichala jsem. Prostě jsem hledala gumičku.) Rozhovor se týkal především pracovních záležitostí, ale padlo i pár otázek na osobní život – a pak k jeho fotografii připsali titulek Brandon: žádná svatba na pořadu dne.

Což mi báječně vyhovuje. Ani u mě není žádná svatba na pořadu dne.

Zatímco Danny pracuje na posledních úpravách mých šatů, trochu doma uklízím. Což znamená, že naházím špinavé nádobí od snídaně do dřezu, aby se odmočilo, mírně poťukám jakousi skvrnu na poličce a pak chvíli řadím kořenky podle barev. To dělám strašně ráda. Téměř stejně ráda, jako jsem kdysi podle barev srovnávala fixy.

„Dělá vám společné bydlení nějaké problémy?“ cestou ke dveřím na mě Danny vrhne zkoumavý pohled.

„Ne,“ podívám se na něj překvapeně. „Proč?“

„Má kamarádka Kirsty právě zkusila žít společně se svým přítelem. Katastrofa. Samá hádka. Prý si nedovede představit, jak to dělají ostatní.“

Zasunu kořenku s kmínem vedle pískavice (co to vlastně ta pískavice vůbec je?) a najednou se cítím nadřazeně. Fakt je, že nám s Lukem společné bydlení prakticky žádné problémy nedělá. (Vyjma možná toho incidentu, kdy jsem vymalovala celou koupelnu a Luke si zamazal nový oblek zářivě žlutou barvou. Ale to se nepočítá, protože Luke nakonec připustil, že reagoval přehnaně, protože každý normální člověk by si musel všimnout, že je barva ještě mokrá.)

Když teď na to myslím, měli jsme ještě jednu takovou bezvýznamnou debatu o tom, kolik šatů si kupuju. Možná Luke tu a tam otevřel mou šatní skříň a podrážděně se mě zeptal: „Hodláš vůbec něco z toho někdy nosit?“

Možná jsme měli také jednu zanedbatelnou hádku – otevřenou diskuzi na téma, kolik hodin stráví Luke v práci. Vede svou vlastní velmi úspěšnou finanční PR společnost Brandon Communications s pobočkami v Londýně a v New Yorku, která se neustále rozrůstá. Svou práci miluje a jednou, možná dvakrát jsem ho obvinila z toho, že ji miluje mnohem víc než mě.

Ale hlavní věc je, že jsme vyspělá a flexibilní dvojice, která je schopná si o problémech promluvit. Minule jsme si vyšli na oběd a měli jsme dlouhatánskou rozmluvu, při níž jsem svatosvatě slíbila, že se pokusím trošku omezit své nákupy, a Luke svatosvatě slíbil, že se pokusí trochu méně pracovat. Pak se Luke vrátil do své kanceláře a já jsem zamířila do Deana a DeLucy nakoupit něco na večeři. (A objevila jsem tam ten úžasný panenský olivový olej s dužinou z ekologicky pěstovaných krvavých pomerančů, na který musím rozhodně zjistit recept.)

„Na společném životě se musí pracovat,“ prohodím moudře. „Chce to být flexibilní. Chce to dávat stejně jako brát.“

„Fakticky?“

„Samozřejmě. Máme s Lukem společný účet, dělíme se o domácí práce… je to otázka týmové činnosti. Vtip je v tom, že nemůžeš čekat, že bude všechno jako dřív. Člověk se musí přizpůsobit.“

„Vážně?“ zdá se, že to Dannyho zaujalo. „A kdo myslíš, že se přizpůsobuje víc? Ty nebo Luke?“

Na chvíli se zamyslím.

„Vážně, to je těžké říct,“ usoudím. „Řekla bych, že asi tak stejně.“

„Takže… všechny ty krámy.“ Danny opíše kruh kolem bytu přeplněného nábytkem. „Je to víc tvoje nebo jeho?“

„Ehmm…,“ rozhlédnu se kolem po všech aromaterapeutických svíčkách, starobylých krajkových polštářcích a hromadách časopisů. V duchu se na chviličku vrátím k absolutně minimalistickému bytu, v němž Luke bydlel v Londýně.

„No víš…,“ prohodím nakonec. „Tak trochu obou…“

Což je svým způsobem pravda. Je tu přece ten Lukeův laptop v ložnici.

„Vtip je v tom, že se o nic nehádáme,“ pokračuju. „Myslíme jako jeden člověk. Jsme stejní, soudržní.“

„To je báječné,“ říká Danny a bere si z mísy s ovocem jablko. „Máte kliku.“

„To je mi jasné.“ Svěřím mu tajemství. „Víš, mezi mnou a Lukem panuje často takový soulad, že mezi námi existuje téměř jakýsi… šestý smysl.“

„No páni!“ Danny na mě vyvalí oči. „Myslíš to vážně?“

„Jistěže. Vím, co chce říct, nebo cítím, když je nablízku…“

„Jako v The Force}“

„Zhruba.“ Nenucené pokrčím rameny. „Je to jako dar. Nerada bych zabíhala do podrobností…“

„Vítejte, Obi won Kenobi,“ pronese nám za zády hluboký hlas a já i Danny oba málem vyskočíme z kůže. Otočím se – a ve dveřích stojí Luke a pobaveně se usmívá. Obličej má začervenalý zimou, v tmavých vlasech pár vloček sněhu a je tak vysoký, že se celá místnost najednou zdá menší.

„Lukeu!“ vykřiknu. „Tys nás ale vylekal!“

„Promiň,“ omlouvá se. „Předpokládal jsem, že pocítíš mou přítomnost.

„Ano. No tak trochu jsem cosi cítila…,“ odpovím mírně vzdorovitě. „Já ti věřím.“ Políbí mě. „Nazdar, Danny.“

„Nazdar,“ odpoví Danny a dívá se, jak si Luke svléká kašmírový kabát v námořnické modři, rozepíná manžety a současně si rozvazuje vázanku týmiž sebejistými šikovnými pohyby jako vždy.

Jednou jsme se s Dannym pořádně namazali a on se mě zeptal: „Miluje se s tebou Luke stejným způsobem, jakým otvírá láhev šampaňského?“ A i když jsem začala řvát, praštila ho a vysvětlila mu, že po tom mu vůbec nic není, bylo mi jasné, co má na mysli. Luke nikdy netápá, neváhá, nevypadá zmateně. Vždycky se zdá, že přesně ví, co chce, a také to velmi často dostane, ať už je to zručné otevření láhve šampaňského, nový klient pro jeho společnost nebo když v posteli…

Totiž. Každopádně. Například od té doby, co bydlíme spolu, jsem si značně rozšířila vlastní obzory.

Teď se natahuje k poště a rychleji prolistuje. „Tak jak se máš, Danny?“

„Dobře, díky,“ odpoví Danny a zakousne se do jablka. „Jak je ve světě vysokých financí? Viděl ses dneska s bratrem?“ Dannyho bratr Randall pracuje ve finanční společnosti a párkrát si s Lukem vyšli na oběd.

„Ne, dneska ne,“ prohlásí Luke.

„Tak až se s ním potkáš,“ navádí ho Danny, „zeptej se ho, jestli trochu nepřibral. Jen tak mimochodem. Řekni třeba: ‚Poslyš, Randalle, ty nějak dobře vypadáš.‘ A pak prohoď pár poznámek k tomu, co si dá k obědu. Začíná být posedlý tím, že tloustne. Užiju si s ním spoustu legrace.“

„Není nad vřelou bratrskou lásku,“ prohodí Luke. Prolistuje poštu a podmračeně se na mě podívá.

„Bečky, nedošel ještě výpis z našeho společného účtu?“

„Ehmm… ne. Ještě ne.“ Konejšivě se na něj usměju. „Nejspíš přijde zítra.“

Není to tak úplně pravda. Výpis přišel včera, ale já jsem ho uložila do zásuvky s mým spodním prádlem. Pár položek mi dělá trochu těžkou hlavu, a tak zrovna přemýšlím, jestli by se s tím nedalo něco udělat. Pravda je, že navzdory tomu, co jsem říkala Dannymu, považuju tu záležitost se společným účtem za krapet ošidnou.

Nesmíte mě chápat špatně. Já jsem pro spravedlivé dělení peněz. Vlastně, ruku na srdce, skutečnost, že máme s Lukem společné peníze, přímo miluju. Úplně se v tom vyžívám! Jen mi prostě malinko vadí, když na mě Luke zničehonic vybafne: „Zač bylo těch sedmdesát dolarů v Bloomingdales?“ a já si nemůžu vzpomenout. Vymyslela jsem tedy novou taktiku – ve své jednoduchosti přímo geniální.

Ukápnu něco na výpis tak, aby to nešlo přečíst.

„Půjdu si dát sprchu,“ oznamuje Luke a vstává od pošty. Už je téměř pryč – a vtom se zarazí. Pomalounku se otáčí zpátky a upřeně se zadívá na barovou skříňku, jako by ji viděl poprvé.

„Co to je?“ ptá se pomalu.

„To je koktejlová skříňka!“ nasadím radostný tón. „Kde se tu vzala?“

„No… hmm… prostě jsem ji dneska koupila.“

„Bečky…,“ Luke zavírá oči. „Už jsme si snad řekli, že žádné další krámy.“

„To přece není žádný krám! Jsou to pravá třicátá léta! Budeme moct každý večer pořádat báječné koktejlové večírky!“ Trochu mě začíná vyvádět z míry jeho výraz, a tak se nervozitu snažím přehlušit mluvením. „Podívej, já vím, že jsme si řekli, že už žádný nábytek. Ale tohle je něco jiného. Chápej, že když člověk uvidí něco podobného, tak to prostě musí vzít!“

Poslední slova už jen šeptám a kousám se do rtů. Luke mlčky kráčí ke skříňce. Se sevřenými rty přejíždí rukou vršek a vyndává odtud koktejlový šejkr.

„Lukeu, říkala jsem si, že by to mohlo být prima! Myslela jsem si, že se ti to bude líbit. Ten chlap v obchodě říkal, že na to mám vážně dobré oko…“

„Vážně dobré oko,“ opakuje Luke nevěřícně jako ozvěna. Zalapám po dechu a vyjeknu, když vyhodí koktejlový šejkr do vzduchu, škubnu sebou a čekám, že dopadne s řinčením na dřevěnou podlahu – ale Luke ho šikovně zachytí. Zíráme s Dannym na to, jak ho opět vyhodí, vykrouží pod ním piruetu a kutálí ho po ruce dolů.

Nevěřím svým očím. Bydlím s Tomem Cruisem.

„Jedno léto jsem pracoval jako barman,“ vysvětluje Luke a obličej se mu rozzáří úsměvem.

„Tohle mě musíš naučit!“ výskám nadšeně. „To musím umět!“

„A mě taky!“ připojí se Danny. Vytáhne druhý šejkr, nešikovně ho roztočí a pak jím mrští po mně. Snažím se ho chytit, ale přistane na pohovce.

„Olšové ručičky!“ posmívá se Danny. „Hoď sebou, Becky. Musíš se trochu pocvičit pro chytání svatební kytice.“

„To v žádném případě!“

„Co to říkáš! Chceš snad být další na řadě, nebo se mýlím?“

„Danny…,“ pokouším se vyloudit bezstarostný smích.

„Vy dva byste se určitě měli vzít,“ pokračuje Danny a nevšímá si mých očí, které ho probodávají jako šavle. Vyhodí šejkr nad hlavu a zkouší ho přehazovat z jedné ruky do druhé. „Tohle nemá chybu. A co vás dvou se týče. Bydlíte dohromady, nejedete si navzájem po krku, ani nejste žádní příbuzní… Spíchl bych vám pohádkové šaty…“ S náhle zvážnělým obličejem šejkr položí. „Poslyš, Becky. Slib mi, že ti na tvou svatbu budu šít šaty já.“

Je mi to hrozně nepříjemné. Luke si určitě pomyslí, že se na něj snažím vyvíjet nátlak. Mohlo by ho dokonce napadnout, že jsem Dannyho požádala, aby o této věci záměrně začal.

Snažím se to nějak napravit. Rychle.

„Ale vždyť já se nechci vdávat,“ slyším samu sebe. „Přinejmenším ne dalších deset let.“

„Vážně?“ Danny vypadá překvapeně. „Opravdu ne?“

„Je to tak?“ podívá se na mě Luke se záhadným výrazem. „Tohle jsem nevěděl.“

„Opravdu?“ snažím se o nenucený tón. „No tak teď už to víš!“

„Proč se nechceš ještě deset let vdávat?“ diví se Danny. „Já… ehmm…,“ odkašlu si. „No to máš tak, musím předtím ještě stihnout spoustu věcí. Musím se soustředit na svou kariéru, a také chci… a chci prozkoumat… svůj plný potenciál… musím nejdřív zjistit, co ve mně je… a… stát se celou… hmmm… vyzrálou osobností.“

Dokoktávám trochu vzdorovitě svou řeč a narážím na mírně zmatený Lukeův pohled.

„To jsou věci,“ říká trochu udiveně. „Ale zní to velmi rozumně.“ Podívá se na koktejlový šejkr, který drží v ruce, a položí ho. „Asi bych měl jít balit.“

Propánajána. Vždyť on na to měl možná úplně jiný názor.

Dvě

Druhý den ráno v sedm přilétáme na Heathrow a najímáme si auto. Cestou do hampshireského domu Suzeiných rodičů zírám unaveně přes okenní sklo na zasněženou krajinu, živé ploty, pole a vesničky, jako bych je nikdy předtím neviděla. Po Manhattanu všechno vypadá tak malé a tak jaksi… sentimentální. Už asi chápu, proč vidí Američané ve všem anglickém jakousi „starobylost“.

„A kudy teď?“ ptá se Luke, když dojedeme na další malou křižovatku.

„Ehmm, určitě doleva. Totiž… doprava. Ne, vlastně doleva.“

Auto zatáčí a já lovím v tašce pozvánku na svatbu, abych si osvěžila přesnou adresu.

Sir Gilbert a Lady Cleath-Stuartová očekávají s potěšením Vaši společnost…

Trochu hypnotizované hledím na velká zdobná písmena. Bože, pořád tomu nemůžu uvěřit, že se Suze s Tarquinem berou.

Totiž, jasně že tomu věřím. Vždyť už spolu chodí hodně přes rok a Tarquin se v podstatě nastěhoval do bytu, v němž jsem kdysi se Suze bydlela – a oba dva tráví čím dál víc času ve Skotsku. Oba jsou úžasně milí a nekonfliktní a všichni říkají, že je z nich báječná dvojice.

Ale tu a tam, když si nedávám dobrý pozor, mi najednou mozek zaječí: „Cožééé? Suze a Tarquin?“

Jakože jsem Tarquina celou dobu považovala za takového podivínského Suzeina bratrance. Radu let to byl jenom takový nemotora, který chodíval v saku, které vyšlo už dávno z módy, nikam se nikdy necpal a broukával si na veřejnosti Wagnera. Málokdy se odvážil vyjít z bezpečí svého skotského hradu, a když to někdy udělal, pak aby mě pozval na nejhorší rande v mém životě (i když jsme o tom už pak nikdy nemluvili).

Ale teď je to… prostě je Suzein přítel. Pořád trochu nemotorný a pořád věčně oblečený ve vlněných svetrech od staré chůvy. Pořád s mírně otřepanými manžetami. Ale Suze ho miluje a hlavně na tom záleží.

Pane Bože. Teď nemůžu začít brečet. Musím se trochu sebrat.

„Harborough Hall,“ čte Luke z dvojice lehce odrolených kamenných sloupů. „Není to ono?“

„Ehmm…,“ poposmrknu a snažím se vypadat věcně. „Ano, to je ono. Vjeď dovnitř.“

Byla jsem u Suze už mnohokrát, ale vždycky pozapomenu, jak impozantně jejich dům vypadá. Jedeme dlouhým stromořadím, které přechází do zatočené příjezdové cesty vysypané drobným štěrkem. Dům je veliký, šedý, porostlý břečťanem a se sloupy v průčelí vypadá starobyle.

„Pěkný barák,“ konstatuje Luke cestou ke vstupním dveřím. „Jakpak je starý?“

„Co já vím,“ odpovídám neurčitě. „Jejich rodina to vlastní už spoustu let.“ Jenom zkusmo zatahám za zvonec, jestli si ho náhodou nedali spravit – ale očividně nedali. Několikrát tedy bouchnu těžkým dveřním klepadlem – a když se ani tehdy nedočkám odpovědi, vstoupím do prostorné dlážděné haly, kde u praskajícího ohně podřimuje starý labrador.

„Haló?“ zavolám. „Suze?“

Najednou si všimnu, že u krbu ve velkém ušáku klimbá i Suzein otec. Ze Suzeina otce mám trošku strach a určitě ho nechci probudit. „Suze?“ volám potišeji.

„Bex! Říkala jsem si, že jsem něco zaslechla!“ Zvednu oči – a Suze stojí na schodech v tartanovém županu, plavé vlasy jí padají na záda a směje se na celé kolo. „Suze!“

Vyletím do schodů a pořádně ji obejmu. Když ji pustím, jsme obě kolem očí zarůžovělé a já se roztřeseně rozesměju. Bože, stýskalo se mi po Suze daleko víc, než jsem si uvědomovala.

„Půjdeme do mého pokoje!“ vezme mě Suze za ruku. „Pojď se podívat na mé šaty!“

Jsou vážně tak nádherné?“ ptám se nadšeně. „Na fotce vypadaly překrásně.“

Jsou prostě dokonalé! Ale to musíš vidět, dostala jsem od Rigbyho

a Pellera senzační korzet a vážně úžasné kalhotky…“

Luke si odkašle a obě dvě se ohlédneme.

„Propána!“ vykřikne Suze. „Promiň, Lukeu. V kuchyni je káva, noviny a podobné věci, tamtudy,“ namíří prstem do chodby. „Udělají ti tam vajíčka se slaninou, jestli máš chuť! Paní Gearingová se o tebe postará.“

„Pani Gearingová je zřejmě ženou mých snů,“ uculí se Luke. „Tak zatím.“

Suzein pokoj je světlý a vzdušný a jeho okna vedou do zahrady. Když říkám do „zahrady“, myslím tím téměř pět tisíc hektarů půdy s trávníky táhnoucími se od zadního traktu domu ke skupině cedrů a k jezeru, v němž se kdysi tříletá Suze málem utopila. Nalevo se za kamenným plotem rozkládá růžová zahrada s květinovými záhony, cestičkami vysypanými štěrkem a živými ploty, kde Tarquin požádal Suze o ruku. (Nejspíš přitom klečel na jednom koleni, a když vstal, zůstaly mu na kalhotách přilepené kousky kamínků. To by byl celý Tarquin.)

Na pravé straně je starý tenisový kurt a za ním vede zatravněná část až k živému plotu, za nímž je vesnický kostel se hřbitovem. Z okna vidím u zadní části domu postavený obrovský plátěný stan, od nějž se potáhne pěšinka zakrytá stříškou, která se právě buduje, až ke kostelním vratům.

„Ty snad nehodláš jít do kostela pěšky?“ ptám se v náhlých obavách o Suzeiny boty od Emmy Hope.

„Co tě to napadá! Jedu kočárem. Ale všichni hosté pěšky půjdou a cestou se jim bude podávat horká whisky.“

„Páni, to bude podívaná!“ žasnu a sleduju přitom jakéhosi člověka v džínách, který zatlouká kolík do země. A proti své vůli cítím závistivé bodnutí. Odjakživa jsem snila o obrovské a velkolepé svatbě s koňmi a kočáry a obrovským popraskem kolem.

„To si piš! Nebude to senzace?“ Suze září jako sluníčko. „Musím si jít vyčistit zuby…“

Zmizí v koupelně a já kráčím místností k toaletnímu stolku, kde je za zrcadlem zastrčené oznámení o zásnubách ctih. Susan Cleath-Stuartové a ctih. Tarquina Cleath-Stuarta. No nazdar. Vždycky zapomenu, že je Susan tak vznešená osoba.

„Já chci titul,“ hlásím, když se Suze vrací do místnosti s kartáčem na vlasy v ruce. „Docela se cítím tak nějak opominutá. Jak jsi k němu přišla?“

„Prosím tě, že se na to nevykašleš,“ pokrčí Suze nos. „Je to hovadina. Lidi tě budou v dopisech oslovovat Milá paní Ctih.“

„Stejně. Byla by to paráda. Co bych tak mohla být?“

„Hmm…,“ Suze škube kartáčem v zacuchaných vlasech. „Lady Becky Bloomwoodová?“

„Pod tím si představím nějakou devětatřicátnici,“ říkám pochybovačně. „Co tak… Becky Bloomwoodová MBE? Opatřit si něco podobného by snad neměl být takový problém, ne?“

„To seženeš klíďopíďo,“ prohlašuje Suze s jistotou. „To se dává za pracovní zásluhy nebo něco podobného. Když budeš chtít, tak tě na to navrhnu. Ale teď chci vidět tvoje šaty!“

„Dobře!“ Vyhodím kufr na postel, otevřu ho a opatrně vyndám Dannyho kreaci. „Co na to říkáš?“ Hrdě si ji přiložím k tělu a rozhodím kolem zlaté hedvábí. „To je bomba, co?“

„To je fantastické!“ říká Suze s rozšířenýma očima. „Nic takového jsem ještě nikdy neviděla!“ Prsty se dotýká flitrů na rameni. „Kdes to sehnala? To je z Barneys?“

„Ne, to je od Dannyho. Vzpomínáš, jak jsem ti říkala, že mi šije šaty?“

„No totiž,“ svraští Suze obličej. „Kdože vlastně je ten Danny?“

„Můj soused z horního patra,“ připomínám jí. „Návrhář. Jak jsme se s ním onehdy srazily na schodech.“

„Aha,“ kývá Suze. „Už si vzpomínám.“

Ale podle toho, jak to říká, je mi jasné, že vůbec neví, o koho jde. Nemám jí to za zlé – vždyť se s Dannym viděla jenom zhruba dvě minuty. Právě odjížděl do Connecticutu na návštěvu svých rodičů, Suze se podlamovaly nohy únavou po dlouhé cestě letadlem a prohodili spolu jen pár slov. Ale přesto mi připadá strašně zvláštní, že Suze téměř nezná Dannyho a on nezná ji, ačkoli jsou oba pro mě tak důležití. Jako bych žila dva zcela oddělené životy, a čím déle jsem v New Yorku, tím více se od sebe vzdalují.

„Hele, a tohle jsou moje,“ rozplývá se Suze nadšením.

Otevírá skříň, rozepne bavlněný obal na šaty – a odhaluje naprosto úchvatné šaty, oblaka bílého hedvábí a sametu s dlouhými rukávy a tradiční dlouhou vlečkou.

„Pane Bože, Suze,“ vydechnu se sevřeným hrdlem. „Ty budeš prostě nádherná. Pořád tomu nemůžu uvěřit, že se vdáváš! ‚Paní Cleath-Stuartová.‘“

„Prosím tě, neříkej mi tak,“ krčí Suze nos. „Připadám si jako má matka. Ale má to něco do sebe vzít si člověka z rodiny,“ dodává a zavírá skříň, „protože si můžu nechat své jméno a zároveň převzít i jeho. Takže budu mít na rámečcích S C-S jako předtím.“ Sáhne do papírové krabice a vytáhne nádherný skleněný rámeček zdobený spirálami a vlnkami. „Hele, to je můj nový rámeček…“

Suzeiným povoláním je navrhovat rámečky k fotografiím, které se prodávají po celé zemi, a minulý rok svou práci rozšířila o fotografická alba, balicí papír a dárkové krabice.

„Hlavní motiv jsou mušličky a lasturky,“ praví hrdě. „Líbí se ti to?“

„Je krásný!“ přejíždím prstem po spirálkách. „Jak tě to napadlo?“

„Vlastně mě na to přivedl Tarkie! Jednou jsme byli na procházce a on mi vyprávěl, jak jako dítě sbíral mušličky, a o všech těch úžasných tvarech v přírodě… A tehdy mě to napadlo!“

Dívám se jí do obličeje, celého rozzářeného, a náhle ji vidím, jak se v teplém svetru od Arana prochází s Tarquinem ruku v ruce vřesovištěm bičovaným větrem poblíž jejich skotského domu.

„Budeš s Tarquinem hrozně šťastná, Suze,“ říkám upřímně.

„Myslíš?“ zčervená radostí. „Opravdu?“

„Určitě. Jenom se na sebe podívej! Vždyť celá záříš!“

Což je pravda. Předtím jsem si toho nevšimla, ale vypadá úplně jinak než ta stará Suze. Pořád má svůj jemný nosík a vysoké lícní kosti, ale obličej má kulatější a jaksi jemnější. Je stále štíhlá, ale zároveň jaksi plnější… téměř jako by…

Pohled mi sklouzne po jejím těle dolů a zastaví se.

Na chvilinku tam setrvá.

Ano. Určitě…

Ne.

„Suze?“

„Copak?“

„Suze, ty jsi…,“ polknu. „Nejsi… těhotná?“

„Ne!“ brání se rozhořčeně. „Jistěže nejsem! Vážně, jak tě něco takového mohlo…“ Setká se s mým pohledem, zarazí se a pak pokrčí rameny. „No jo, tak dobře, ano, jsem. Jak jsi to uhodla?“

„Jak jsem to uhodla? Z tvého… Chci říct, že vypadáš jako těhotná.“

„Tak to tedy ne! Nikdo to na mně nepoznal!“

„Takže – je to tajemství? Vědí to tvoji rodiče?“

„Ani nápad! Neví to nikdo. Ani Tarkie.“ Napůl se usměje a napůl ušklíbne. „Být ve svatební den těhotná je tak trochu pumprdentlich, nemyslíš? Nejspíš budu předstírat, že je to líbánkové dítě.“

„Ale musíš být nejméně tři měsíce v tom.“

„Čtyři měsíce. Má se to narodit počátkem června.“

„Jak tedy budeš propánajána předstírat, že je to líbánkové dítě?“

„Prostě…“ Na chvilku se zamyslí. „Bude malinko nedonošené.“

„O celé čtyři městce‘?“

„Toho si nikdo nevšimne! Však víš, jak jsou mí rodiče roztržití.“

To je tedy pravda. Jednou přijeli na konci školního roku pro Suze do internátní školy – na čemž by v podstatě nebylo nic tak zvláštního vyjma skutečnosti, že tam Suze už dva roky nechodila.

„A co Tarquin?“

„Ale ten patrně vůbec neví, jak dlouho to má ve skutečnosti trvat,“ prohlásí Suze bezstarostně. „Kdysi choval ovce a u těch to trvá jenom kolem pěti měsíců. Řeknu mu, že u lidí je to stejné.“ Vezme si opět kartáč na vlasy. „Hele, jednou jsem mu namluvila, že děvčata musí jíst dvakrát denně čokoládu, jinak můžou omdlít, a on mi na to bez problémů skočil.“

Alespoň v jednom má Suze pravdu. Když se nacpe do korzetu, není na ní její zaoblení vůbec vidět. Když tu tak dopoledne před její svatbou sedíme u toaletního stolku a nadšeně se na sebe zubíme, vypadá ve skutečnosti hubenější než já, což je trošičku nespravedlivé.

Užily jsme si dva báječné dny, a když už toho bylo na nás příliš, odpočívaly jsme při sledování starých videokazet a od rána do večera jsme se cpaly KitKatem. (Suze jedla za dva a já jsem potřebovala doplnit energii po svém transatlantickém letu.) Luke si s sebou přivezl jakési papírování a tak strávil většinu dne v knihovně – což mi pro tentokrát nevadilo. Bylo tak prima být chvíli se Suze. Dozvěděla jsem se všechno o bytě, který si s Tarquinem kupují v Londýně, viděla jsem prospekty senzačního hotelu v Atigui, kde s Tarquinem stráví líbánky, a vyzkoušela jsem si většinu nových šatů v jejím šatníku.

Celým domem bloudily zástupy lidí včetně květinářek, dodavatelů jídla a přijíždějících příbuzných. Trochu mě vyváděla z míry skutečnost, že tomu nikdo z rodiny nevěnoval zvláštní pozornost. Suzeina matka trávila oba dny, které jsem tam byla, na lovu a její otec se zavřel do své pracovny. Jediný člověk, který zařizoval postavení stanu, staral se o květinovou výzdobu a všechno ostatní – a navíc se přitom zdálo, že mu to nepůsobí žádné problémy, byla paní Gearingová. Když jsem se na to zeptala Suze, jenom pokrčila rameny a prohlásila: „Tady se pořád koná nějaký velký mejdan, to není u nás nic zvláštního.“

Včera večer byl velký koktejlový večírek pro spoustu Suzeiných a Tarquinových příbuzných, kteří sem dorazili ze Skotska, a já jsem předpokládala, že všichni budou každopádně mluvit o svatbě. Ale pokaždé, když jsem se u někoho pokoušela vyvolat nadšení ohledně květin a celé té romantiky kolem, narazila jsem na nechápavé pohledy. Všichni sborově oživli až ve chvíli, kdy Suze prohlásila, že jí Tarquin koupí jako svatební dar koně, a začali mluvit o všech chovatelích koňů, které znali, včetně koní, které kdy koupili, a jak jejich hrozně dobří kámoši mají pěknou mladou hnědku, která by se Suze mohla zamlouvat.

Věřte nebo ne, ani jeden se mě vůbec nezeptal, jaké si vezmu šaty. Zas tolik mi to nevadí, protože vypadají skutečně senzačně. Obě vypadáme senzačně. Obě si nás vzal do parády fantastický vizážista a obě máme vlasy spletené do elegantních uzlů. Fotograf udělal pár takzvaných „přirozených“ záběrů, jak zapínám Suze do svatebních šatů (přinutil nás pózovat třikrát a na konci mi už klesaly ruce únavou). A teď Suze vyluzuje přemítavé a obdivné zvuky nad šesti rodinnými diadémy a já popíjím šampaňské. Hlavně proto, abych nebyla nervózní.

‚A – co vaše matka?“ ptá se kadeřnice, která ovíjí Suzein obličej jemnými plavými kadeřemi. „Bude chtít foukanou?“

„Pochybuju,“ udělá Suze grimasu. „To není její styl.“

„Co si vezme na sebe?“ zajímám se.

„Pánbůhví,“ pokrčí Suze rameny. „Asi první věc, která jí padne do ruky.“ Setkáme se očima a já vystrouhnu účastný obličej. Minulý večer přišla Suzeina matka na večírek v dirndlu a kostkované vlněné blůze, na níž měla připnutou velikou diamantovou brož. Když se to tak vezme, měla Tarquinova matka ještě větší ránu. Vážně nechápu, odkud Suze vzala svůj smysl pro eleganci.

„Bex, nešla bys dolů a nedohlédla na ni, aby si nenavlékla nějakou příšernou maškarádu, kterou nosí na zahradu?“ žádá mě Suze. „Ona na tebe dá, tím jsem si jista.“

„No tak… dobře,“ říkám nepřesvědčené. „Já to zkusím.“

Cestou vidím přicházet chodbou Lukea ve fraku.

„Vypadáš krásně,“ usmívá se na mě.

„Vážně?“ zatočím se před ním dokola. „Prima šaty, že jo? A senzačně mi padnou…“

„Nedíval jsem se na šaty,“ opraví mě Luke. V očích mu uličnicky jiskří a já cítím záchvěv radosti. „Už je Suze oblečená?“ dodává. „Chtěl jsem jí popřát všechno nejlepší.“

„To víš, že je,“ říkám. „Jen za ní zaskoč. Poslyš, Lukeu, to bys nikdy neuhádl!“

Poslední dva dny jsem se celá třásla touhou, abych Lukeovi řekla o Suzeině miminku, a teď mi slova vyklouzla z pusy dřív, než jsem je stihla spolknout.

„Co?“

„Je…“ Pane Bože, nemůžu mu to vyzvonit, Suze by mě určitě zabila. „Je… vážně překrásná nevěsta,“ zakoktám nakonec.

„No páni!“ prohlásí Luke a zvědavě se na mě podívá. „To bych vážně nikdy neuhádl. Takže já za ní zaskočím na pár slov. Tak zatím.“

Ostražitě zamířím do ložnice Suzeiny matky a jemně zaklepu.

„Vstupte!“ zahřmí mi v odpověď hlas Suzeiny matky Caroline, která mi otevře dveře. Má metr osmdesát, dlouhé nohy, šedivé vlasy svázané do uzlu, a když mě vidí, svraští se jí obličej do úsměvu.

„Rebecca!“ zaburácí a mrkne se na hodinky. „Není ještě pozdě?“

„Vůbec ne!“ plaše se usměju a přejedu očima utahanou mikinu v námořnické modři, jezdecké kalhoty a jezdecké boty, které má na sobě. Na ženu jejího věku má úžasnou postavu. Není divu, že je Suze tak hubená. Prošmejdím očima celou místnost a nevidím tam žádné odpovídající součásti oblečení ani krabice na klobouky.

„Totiž, Caroline… jenom mě tak napadlo, co si hodláte vzít dneska na sebe? Jako matka nevěsty!“

„Matka nevěsty?“ Vyvalí na mě oči. „No nazdar! To asi vážně jsem. Ono mi to ještě nedošlo!“

„No právě! Takže… máte na dnešní den nějaké speciální šaty?“

„Na to, abych se hodila do gala, je snad ještě trochu brzy, ne?“ brání se Caroline. „Však já na sebe, než se půjde, něco natáhnu.“

„Nemohla bych vám v tom trochu pomoct?“ nedám se odbýt a hrnu se ke skříni na šaty. Otevřu dveře a připravuju se na šok – a otevřu oči úžasem.

Nemůžu tomu uvěřit. Zírám na nejbáječnější sbírku šatů, jakou jsem kdy viděla. Jezdecké oblečení, plesové šaty a šaty z třicátých let se přetlačují s přehlídkou indických sárí, mexických ponč… a neuvěřitelnou sbírkou náhrdelníků a ozdob domorodých kmenů.

„To je ale šatník!“ vydechnu úžasem.

„Já vím,“ odfrkne si Caroline opovržlivě. „Jenom samé staré hadry, nic víc.“

„Staré hadry? Proboha, narazit na něco takového v newyorském obchodu se starožitnostmi…“ Vytáhnu světle modrý saténový kabát lemovaný stužkou. „Ten je naprosto fantastický!“

„Tobě se vážně líbí?“ podiví se Caroline. „No tak si ho vezmi.“

„Ale to nemůžu!“

„Holka milá, já o to vážně nestojím.“

„Ale jistě má pro vás citovou hodnotu… myslím tím vaše vzpomínky…“

„Mé vzpomínky jsou tady,“ zaťuká si Caroline na čelo. „Ne tam.“ Přejede rukou směsici šatů a vytáhne kousek kosti na kožené šňůrce. „Tak tohle se zas líbí mně.“

„Tohle?“ snažím se v sobě vykřesat aspoň špetičku nadšení. „Ano, je to…

„To mi dal před mnoha lety jeden masajský náčelník. Za svítání jsme pronásledovali stádo slonů a on nás zastavil. Jedna žena z jeho kmene dostala po porodu horečku. Podařilo se nám jí teplotu srazit a kmen nás za to zahrnul dary. Byla jsi v Masaj Maře, Rebecco?“

„Hmm… ne. Tam jsem vážně nikdy…“

„A tohle je doopravdy parádní kousek.“ Vytáhne vyšívanou taštičku. „To jsem koupila na ulici v Konye. Vyměnila jsem ji za poslední krabičku cigaret před cestou do Nemrut Dagi. Byla jsi někdy v Turecku?“

„Ne, ani tam jsem nebyla,“ odpovídám s pocitem, že jsem naprosto k ničemu. Bože, vždyť jsem vlastně nikde nebyla. Přehrabuju se ve vzpomínkách a snažím se vzpomenout si na něco, co by na ni udělalo dojem – ale je to prachmizerná sklizeň. Párkrát Francie, Španělsko, Kréta… a to je tak všechno. Proč jsem tam nebyla z ničeho u vytržení? Proč jsem se nevydala na únavnou cestu po Mongolsku?

Jednou jsem uvažovala o cestě do Thajska. Ale pak jsem se místo toho rozhodla zajet do Francie a za ušetřené peníze jsem si pořídila kabelku od Lulu Guinness.

Já jsem nijak zvlášť necestovala,“ připouštím nerada.

„Ale to musíš, holka zlatá!“ zaburácí na mě Caroline. „Musíš si rozšířit obzory. Naučit se něco o životě od skutečných Udí. Jednou z mých vůbec nejdražších přítelkyň je jedna bolivijská vesničanka. Mlely jsme spolu kukuřici na jihoamerických pláních.“

„No páni!“

Nevelké hodiny na krbové římse odbijí půl a připomenou mi tak, že jsem se ještě nikam nedostala.

„Takže každopádně… máte nějakou představu, do čeho se na obřad oblečete?“

„Do něčeho teplého a barevného,“ odhaduje Caroline a sahá po tlustém červenožlutém ponču.

„Hmmm… Nejsem si jistá, jestli by to bylo to nejvhodnější…“ Přejedu pohledem řadu kostýmků a šatů a najednou na mě zasvítí meruňkové hedvábí. ‚Júúú! Tohle je hezké.“ Vytáhnu to ven a nevěřím vlastním očím. Je to Balenciaga.

„Můj cestovní ohoz,“ komentuje Caroline nostalgicky. „To jsme tehdy jeli Orient expresem do Benátek a navštívili postojenské jeskyně. Znáš to tam trochu?“

„Tohle si musíte vzít na sebe!“ naléhám hlasem přeskakujícím nadšením. „Bude vám to určitě strašně slušet. A není to romantické vzít si na sebe cestovní šaty?“

„To by mohla být vážně docela švanda.“ Přiloží si je k sobě červenýma popraskanýma rukama a já sebou při pohledu na ně jako vždy trhnu. „Ještě se to pořád nosí, viď? Někde k tomu tu musím mít ještě klobouk…“ Vytáhne šaty a zašátrá na polici.

„Musíte mít ze Suze skutečně velkou radost,“ vytáhnu smaltované ruční zrcátko a prohlížím si ho.

„Tarquin je zlatíčko.“ Otočí se ke mně a poklepe si významně na svůj orlí nos. „A je mimořádně štědře obdařen.“

To je pravda. Tarquin je zhruba patnáctý nejbohatší člověk v zemi. Ale trochu mě mate způsob, jakým o tom Suzeina matka mluví.

„To jistě…,“ přitakávám rozpačitě. „I když Suze asi žádné peníze nepotřebuje…“

„Ale já tu přece nemluvím o penězích!“ usměje se vševědoucně a mně najednou dojde, co má vlastně na mysli.

„Aha!“ cítím, že strašlivě rudnu. „Jasně! Už chápu!“

„Všichni Cleath-Stuartové jsou takoví. Jsou tím proslulí. Ani jeden rozvod v rodině,“ dodává a narazí si zelený plstěný klobouk na hlavu.

Júúú. Teď se budu na Tarquina dívat trochu jinýma očima.

Chvíli mi trvá, než Caroline vymluvím zelený plstěný klobouk a vnutím jí elegantní černý klobouček do zvonu. Na chodbě cestou k Suzeinu pokoji zaslechnu zdola z haly známé hlasy.

„Teď už je všeobecně známo, že slintavku a kulhavku roznesli poštovní holubi.“

„Holubi? Chcete mi snad namluvit, že tu ohromnou epidemii, která vyhubila po celé Evropě stáda skotu, způsobilo pár neškodných holubů?“

„Jak to, neškodných? Grahame, to je příšerná pakáž!“

Maminka s tatínkem! Utíkám k zábradlí a – stojí tam u krbu. Tatínek je ve fraku a v podpaždí svírá cylindr a maminka má sáčko v námořnické modři, sukni s květinovým vzorem a světle červené lodičky, které příliš neladí s odstínem jejího červeného kloboučku.

„Mami!“

„Bečky!“

„Mami! Tati!“ Sbíhám ze schodů, objímám se s nimi a vdechuju důvěrně známou vůni Yardley`s talc and Tweed.

Tento výlet mě stále víc bere u srdce. Své rodiče jsem neviděla od chvíle, kdy mě přijeli před čtyřmi měsíci navštívit do New Yorku. A to u nás zůstali jenom tři dny, protože spěchali na Floridu podívat se na Everglades.

„Vypadáš úžasně, mami! Neudělala sis něco s vlasy?“

„Maureen mi na ně dala jakýsi melír,“ přitakává máma potěšené. „A dneska ráno jsem si zaskočila vedle k Janice, aby mi něco provedla s obličejem. Ona si totiž udělala jakýsi kurz profesionálního líčení. Teď je na to úplný expert!“

„No to… vidím!“ zakoktám při pohledu na výrazné pruhy růže na mámině obličeji a na silnou vrstvu líčidel. Třeba se mi to při nějaké příležitosti podaří trochu setřít.

„A kde máš Lukea?“ vyptává se máma a pátrá bystře kolem sebe jako veverka po oříšku.

„Někde tu bude,“ odpovídám a máma s tátou se na sebe významně podívají.

„Aleje tu, že jo?“ zasměje se máma trochu nejistě. „Letěli jste stejným letadlem, že?“

„Neboj se, mami. Je tady. Opravdu.“

Máma stále nevypadá příliš přesvědčeně – a já se jí v podstatě ani nedivím. Je pravda, že na poslední svatbě, na které jsme se sešli, došlo k takové bezvýznamné lapálii. Luke tam nedorazil a já jsem byla na pokraji zoufalství a nakonec jsem se uchýlila k… hmm…

Ale no tak dobře. K takové malinkaté lži. Chci říct, že tam mohl doopravdy být, mohl se někam zatoulat. A kdyby nedošlo k té stupidní skupinové fotografii, nikdo by si toho vůbec nevšiml.

„Paní Bloomwoodová! Haló!“

Luke přichází ráznými kroky vstupními dveřmi. Díky Bohu. „Lukeu!“ Máma se úlevou zvonivě rozesměje. „Tak jsi tady! Grahame, je tu!“

„Jasně že tu je,“ obrátí můj otec oči v sloup. „Kde by měl podle tebe být? Na Měsíci?“

„Jak se máte, paní Bloomwoodová?“ usmívá se Luke a libá ji na tvář.

„Teď už mi, Lukeu, musíš říkat Jane. Vždyť jsem ti to říkala.“

Máma v obličeji zrůžoví radostí a svírá Lukeovu paži tak pevně, jako by se bála, že jí jako obláček kouře unikne mezi prsty. Pousměje se na mě a já zářím štěstím. Tak dlouho jsem se na tento den těšila, a teď je konečně tu. Je to jako Vánoce. Je to vlastně ještě lepší než Vánoce. Otevřenými předními dveřmi vidím, jak po bílé písčité cestičce přicházejí ve společenských oblecích a s elegantními klobouky svatební hosté. V dálce vyzvánějí kostelní zvony a kolem panuje vzrušená atmosféra plná očekávání.

„A kde je panna nevěstinka?“ ptá se tatínek.

„Já jsem tady,“ ozve se Suzein hlas. Všichni se podíváme nahoru – a ona se snáší ze schodů a v ruce svírá nádhernou kytici z růží a břečťanu.

„Suzie, no páni,“ tiskne si maminka ruku k ústům. „Teda, ty šaty! Becky! Budeš vypadat…“ Zjihnutýma očima se otočí ke mně a zřejmě si poprvé všimne mých šatů. „Bečky… ty půjdeš v tomhle? Vždyť zmrzneš!“

„Ale kdepak. V kostele budou topit.“

„Moc hezké, viďte!“ chválí Suze. „Velmi neobvyklé.“

„Vždyť je to obyčejné tričko!“ škubne máma nespokojeně za rukáv. „A tady je to dokonce otřepené! Vždyť to není ani pořádně začištěné!“

„Je to naaranžované,“ vysvětluju. „Naprosto unikátní.“

„Unikátní? Jak to půjde k těm ostatním?“

„Žádné ostatní nejsou,“ vysvětluje Suze. „Jediný člověk, kterého bych byla ochotná požádat, je Tarquinova sestra Fenny. Ale ta řekla, že kdyby byla ještě jednou družičkou, zničila by si všechny vyhlídky na svatbu. Víte, co se říká. ‚Třikrát družičkou…‘ Podle mého byla družičkou už aspoň třiadevadesátkrát! Ale zakoukala se do toho mládence, který pracuje v City, a tak už o žádnou jinou vyhlídku nestojí.“

Chvilku všichni mlčí. Vidím, že mamince něco vrtá hlavou. Proboha, prosím, ne…

„Bečky, miláčku, a ty jsi byla družičkou kolikrát?“ prohodí trochu příliš nenucené. „Na svatbě strýčka Malcolma a tety Sylvie… a to je všechno, že?“

Ještě na svatbě Ruthie a Paula,“ připomínám jí.

„Ale tam jsi nebyla za družičku,“ namítá maminka okamžitě. „Tam jsi byla za… květinářku. Tak je to dvakrát. Včetně dneška.“

„Máš to, Lukeu?“ vloží se tatínek s potměšilým úsměvem. „Dvakrát.“

No vážně, co si ti mí rodiče vlastně myslí?

„Zkrátka a dobře,“ snažím se rychle vymyslet nějaké nové téma rozhovoru. „Takže… hmm…“

„Ovšem Becky se ještě dobrých deset let nemusí o takové věci starat,“ prohodí Luke konverzačním tónem.

„Cože?“ vyjekne maminka a očima těká z Lukea ke mně a nazpátek. „Cos to říkal?“

„Bečky se ještě nejméně deset let nechce vdávat,“ vysvětluje Luke. „Není to tak, Becky?“

Nastane ohromené ticho. Cítím, jak mi začínají planout tváře.

„Ehmm…,“ odkašlu si a pokouším se o nenucený úsměv. „No vlastně… je to pravda.“

„Vážně?“ vykulí na mě Suze oči. „To bych do tebe nikdy neřekla! A proč vlastně?“

„No abych mohla… hmmm… prozkoumat všechny své schopnosti,“ špitám a neodvážím se přitom pohlédnout na maminku. „A taky… chci zjistit, kdo vlastně jsem.“

„Ty chceš zjistit, kdo vlastně jsi?“ přeskočí mámě trochu hlas. „A na to potřebuješ deset let? Já ti to vyložím za deset minut!“

„Ale Bex, kolik ti za deset let bude?“ vraští Suze obočí.

„No tak třeba ne celých deset let,“ odpovídám usouzené. „Třeba na to bude stačit řekněme… osm.“

„Osm?“ zdá se, že maminka nemá daleko k slzám.

„Lukeu?“ ptá se Suze mírně vyjeveně. „Tys o tomhle věděl?“

„Onehdy jsme se právě o tom bavili,“ vysvětluje Luke s nenuceným úsměvem.

„Ale tomu nerozumím,“ nedá se Suze odbýt. „Kolik vlastně…“

„Je hodin?“ přeruší ji Luke šikovně. „Máš pravdu. Myslím, že bychom sebou měli hodit. Víš, že je už za pět minut dvě?“

„Za pět minut?“ Suze najednou strne. „Vážně? Ale já ještě nejsem připravená! Bex, kde máš svou kytku? “

„Ehm… ve tvém pokoji, alespoň myslím. Někam jsem ji položila…“

„Tak pro ni běž! A kam se poděl tatínek? Sakra, potřebuju cigaretu…“

„Nemůžeš kouřit, Suze!“ vyděsím se. „Není to dobré pro…,“ právě včas se zarazím.

„Pro šaty?“ doplní ochotně Luke.

„Ano. Mohl by jí na ně… upadnout kousek popela.“

Než najdu v Suzeině koupelně kytici, přejedu si rty rtěnkou a sejdu ze schodů, je už v hale jenom Luke.

„Tví rodiče už odešli,“ oznamuje. „Suze říká, že bychom sebou měli hodit, ona prý pojede se svým otcem kočárem. Přinesl jsem ti kabát,“ dodává a nabízí mi krátký ovčí kožíšek. „Tvá matka má pravdu, nemůžeš tam jít takhle.“

„No tak dobře,“ podvolím se neochotně. „Ale v kostele si to sundám.“

„Jestlipak víš, že se ti šaty vzadu rozevírají?“ ptá se mě, když mi pomáhá do kabátu. „Vážně?“ vyděsím se. „Je to moc hrozné?“

„Mně se to zdá hezké.“ Rty se mu roztáhnou k úsměvu. „Ale možná budeš chtít po obřadu někde sehnat zavírací špendlík.“

„Zatracený Danny!“ potřesu hlavou. „Věděla jsem, že si mám vzít šaty od Donny Karan.“

V absolutním tichu kráčíme s Lukem sypanou cestičkou k zastřešené pěšince, ani vánek nezavěje a tu a tam vykoukne mátožné sluníčko.

Hlahol zvonů se zredukoval na vyzvánění jediného a kolkolem není vyjma pobíhajícího číšníka ani človíčka. Všichni už musejí být připraveni v kostele.

„Promiň, že jsem začal o tak citlivém problému právě teď,“ omlouvá se Luke, když zahýbáme na cestu ke kostelu.

„Citlivém problému?“ nadzvednu obočí. „Jo tak, tamto? Ale na tom není vůbec nic citlivého!“

„Tvá matka vypadala malinko zneklidněně…“

„Maminka? Ale tu to ve skutečnosti vůbec nezajímá… to byl jenom takový žert!“

„Žert?“

„Jistěže!“ tvrdím trochu vzdorovitě. „Žert.“

‚A-ha.“ Když málem zakopnu o kokosovou rohož, vezme mě Luke v podpaždí. „Takže trváš na tom, že se příštích osm let nevdáš?“

„Stoprocentně,“ kývám hlavou. „Minimálně osm let.“

Chvíli jdeme mlčky. V dáli slyším dusot kopyt na štěrku, to je určitě Suzein kočár.

„Nebo, víš, možná šest,“ dodám nenucené. „Nebo… možná pět. To se uvidí.“

Pak nastane další dlouhé ticho přerušované tlumeným rytmickým zvukem našich kroků na cestičce. Atmosféra mezi námi se začíná podivně měnit a já se na Lukea neodvážím ani podívat. Odkašlu si, promnu si nos a začínám uvažovat, co bych tak řekla o počasí.

U kostelních vrat se ke mně Luke otočí – a najednou jeho obličej postrádá svůj obvyklý šibalský výraz.

„Vážně, Becky,“ zeptá se, „ty chceš skutečně čekat celých pět let?“

„No… já vlastně ani nevím,“ odpovídám zmateně. „A co ty?“ Mlčíme a srdce mi tluče jako o závod.

Pane Bože. Pane Bože. Co když se chystá… Co když mě chce…

„Sláva! Družička!“ farář vyběhne ze vrat a oba s Lukem nadskočíme úlekem. „Připravena jít k oltáři?“

„No… snad ano,“ přisvědčím a cítím na sobě Lukeův pohled. „Ano.“

„Prima! Tak jděte dovnitř!“ dodává farář k Lukeovi. „Jistě nechcete tu slavnou chvíli zmeškat!“

„Ne,“ odpoví Luke po chvilce. „Ne, nechci.“

Políbí mě na rameno, bez dalších slov odchází dovnitř a já ho zmateně sleduju pohledem.

Mluvili jsme snad o… opravdu mi Luke nabízel…

Pak uslyším zvuk koňských kopyt, které mě vytrhnou ze snění. Otočím se a vidím přijíždět po silnici Suzein kočár, jako by ho sem někdo přenesl mávnutím kouzelného proutku. Suzein závoj vlaje ve větru a sama Suze se směje jako sluníčko na lidi, kteří se zastavují a dívají se na ni, a ještě nikdy jí to tolik neslušelo.

Vážně jsem byla odhodlaná neplakat. Dokonce jsem si na obranu proti slzičkám vymyslela, že budu v duchu přeříkávat abecedu pozpátku s francouzským přízvukem. Ale přesto když Suze narovnávám vlečku, cítím kolem očí vlhko. A když varhany spustí forte a pomalu vstupujeme do zaplněné chrámové lodi, musím každé dva takty varhanní hudby nasucho polknout. Suze se tiskne k otcově paži a po kamenné podlaze za ní klouzá její vlečka. Kráčím za ní, snažím se na kamenné podlaze neklapat příliš podpatky a doufám, že si nikdo nevšimne, že se mi na zádech rozevírají šaty.

Dojdeme k oltáři – před nímž čeká se svým družbou Tarquin. Je vysoký a kostnatý jako vždy a jeho obličej mi stále připomíná lasičku, ale musím přiznat, že ve skotské sukni s brašnou vypadá vskutku pozoruhodně. A právě teď hledí na Suze s tak očividnou láskou a obdivem, že opět cítím, jak mě začíná svrbět nos. Pootočí se ke mně a nervózně se pousměje – a já se na něj také rozpačitě usměju. Abych pravdu řekla, už se na něj nedokážu do smrti podívat, aniž bych si vzpomněla na to, co mi řekla Caroline.

Kněz začíná projev k „drahým snoubencům“ a já s potěšením zjišťuju, že jsem se uklidnila. Vychutnávám si každičké slovo, které tak důvěrně znám. Jako bych se dívala na začátek oblíbeného filmu se dvěma mými nejlepšími přáteli v hlavních rolích.

„Susan, bereš si před Bohem tohoto muže za svého manžela?“ Farář má mohutné a huňaté obočí, které při každé otázce významně nadzvedne, jako by se obával záporné odpovědi. „Budeš ho milovat, budeš mu pomáhat, ctít ho a opatrovat v nemoci i ve zdraví; opustíš svou matku i otce a budeš ho následovat, kamkoli půjde, až do své smrti?“

Chvíli je ticho – ale pak Suzein hlas zazvoní své „ano“ jasně jako zvon.

Docela mě mrzí, že tu družičkám nepřiznávají žádný mluvený part. Nemuselo by to být nic dlouhého, úplně by stačilo „ano“ nebo „slibuju“.

Když se dostaneme k pasáži, kdy si mají Suze a Tarquin podat ruce, předá mi Suze svou kytici a já využívám příležitosti k tomu, abych se otočila a mrkla dozadu na shromáždění. Je tam narváno, všechna místa k sezení jsou obsazená. Je tam spousta urostlých mužů v kiltech a žen v sametových kostýmcích a támhle je Fenny s celou partou londýnských přátel a všichni mají, jak se zdá, na hlavě klobouk od Philipa Treacyho. A támhle je máma, která se tiskne k tátovi, a i ona si utírá papírovým kapesníčkem oči. Podívá se na mě a já se na ni usměju, což má za následek jenom další vzlyk.

Otočím se zpátky k Suze a Tarquinovi, kteří klečí na kolenou, a kněz nad nimi přísně zpívá: „Co Bůh spojil, člověk nerozlučuj.“

Podívám se na Suze, ale ta se blaženě usmívá na Tarquina. Má oči jenom pro něj. Teď už patří k němu. A ke svému údivu cítím najednou uvnitř jakousi prázdnotu. Suze se vdala. Všechno se změnilo.

Už je to rok, co jsem se přestěhovala do New Yorku, a nelitovala jsem ani jedné minuty, kterou jsem tam prožila. Ale uvědomuju si, že podvědomě kdesi hluboko ve své mysli jsem si představovala, že kdyby se náhodou něco zkazilo, můžu se vždycky vrátit do Fulhamu a žít se Suze jako předtím. Ale teď… už nemůžu.

Suze mě už nepotřebuje. Od této chvíle někdo jiný zaujímá v jejím životě první místo. Dívám se, jak kněz klade ruce na Suzeinu a Tarquinovu hlavu a žehná jim – a při vzpomínce na to, co všechno jsme prožily, se mi trochu svírá hrdlo. Jak jsem jednou v rámci spoření uvařila příšerné kari a jak ona celou dobu s pusou v plamenech bájila, jaká je to pochoutka. Jak se jednou pokusila svést bankovního úředníka v mé bance, aby mi dovolil ještě trochu přečerpat účet. Kdykoli jsem se dostala do nějakých potíží, vždycky mi přispěchala na pomoc. A tohle všechno je už pryč.

Najednou potřebuju, aby mě někdo utěšil. Otáčím se a rychle pátrám v řadách hostů po Lukeově obličeji. Chvíli ho nedokážu najít, a i když se snažím neztratit sebejistý úsměv, cítím, že ve mně narůstá absurdní panika jako u dítěte, které zapomněli ve školce; všechny ostatní si už odvedli, ale pro ně si nikdo nepřišel.

Najednou ho vidím. Stojí vzadu za sloupem, vysoký, tmavý a spolehlivý a upírá na mě oči. Hledí jenom na mě a na nikoho jiného. A při pohledu na něj se uklidním. Už je dobře, už si pro mě také přišli.

Vyjdeme před kostel na hřbitov, za námi vyzvánějí zvony a dav lidí shromážděných venku nás zdraví.

„Blahopřeju!“ volám a pevně Suze obejmu. „A tobě taky, Tarquine!“ Vždycky jsem se cítila před Tarquinem trochu nesvá, ale když ho teď vidím se Suze – jako jejího manžela – jako by se veškeré mé rozpaky rozplynuly.

„Určitě budete ohromně šťastni,“ říkám od srdce, políbím ho na tvář, a když na nás někdo hodí konfety, oba se rozesmějeme. Hosté se pomalu hrnou z kostela jako marmeláda ze sklenice a brebentí a smějí se a sebejistými hlasy na sebe hlasitě volají. Pobíhají kolem Suze a Tarquina, nastává veliké objímání, líbání a potřásání rukou a já kousíček poodstoupím a rozhlížím se, kam se poděl Luke.

Prostranství před kostelem se plní lidmi a já se chtě nechtě zadívám na některé Suzeiny příbuzné. Její babička se opírá o hůl a s nesmírnou velebností se pomalu šine z kostela; za ní kráčí mladík ve fraku se svědomitým výrazem v obličeji. Útlá bleďounká holčina s obrovskýma očima a ohromným černým kloboukem drží mopslíka a kouří jako tovární komín. U kostelních vrat postává armáda téměř identických postav v kiltu; maně mi připomenou Suzeino vyprávění o tetě, která porodila šest kluků, než se dočkala vytoužených dvojčátek holčiček.

„Už jsem tady. Vezmi si to na sebe,“ řekne mi najednou Lukeův hlas do ucha, a když se otočím, vidím, jak mi podává paleto z ovčí kožešiny. „Musíš být zmrzlá na kost.“

„Nedělej si starost. Je mi dobře!“

„Bečky, na zemi leží sníh,“ nedá se Luke odbýt a přehazuje mi kabátek přes ramena. „Moc hezká svatba,“ dodává.

„Ano,“ souhlasím a nenápadně na něj kouknu, jestli se náhodou nehodlá zase vrátit ke konverzaci, kterou jsme vedli před obřadem v kostele. Ale Luke se dívá na Suze a Tarquina, kteří se právě fotografují pod dubem. Suze přímo září blažeností, zato Tarquin vypadá, jako by stál před popravčí četou.

„Je to moc fajn kluk,“ kývá Luke směrem k Tarquinovi. „Trochu podivín, ale milý.“

„Ano. Je. Poslyš, Lukeu…“

„Nedali byste si sklenku horké whisky?“ přerušuje nás číšník a nabízí nám podnos. „Nebo šampaňské?“

„Horkou whisky,“ říkám vděčně. „Díky.“ Párkrát polknu a přivřu oči, jak se mi tělem začne rozlévat příjemné teplo. Kdyby mi tak dorazilo až do nohou, které, abych pravdu řekla, mám jako led.

„Družička!“ vykřikne Suze najednou. „Kde je Bex? Musíme se nechat spolu vyfotografovat!“

Otevřu oči.

„Tady!“ křičím a shazuju kožíšek z ramen. „Lukeu, podrž mi zatím pití…

Prodírám se davem a utíkám za Suze a Tarquinem. Je to divné, ale když se teď všichni dívají na mě, necítím vůbec žádnou zimu. Nasadím svůj nejoslnivější úsměv, naaranžuju si pěkně kytici, zavěsím se na fotografův pokyn do Suze a zamávám na mámu a tátu, kteří se prodírají zástupem lidí dopředu.

„Měli byste se co nejdřív vrátit do domu,“ připomíná paní Gearingová, která přichází dát Suze pusu. „Lidé už začínají mrznout. Dofotit se můžete tam.“

„Dobrá,“ souhlasí Suze. „Jenom ještě pár fotek se mnou a Bex.“

„Bezva nápad!“ souhlasí Tarquin nadšeně a s očividnou úlevou jde prohodit pár slov se svým otcem, který vypadá přesně jako on, jenom o čtyřicet let starší. Fotograf udělá pár záběrů se mnou a se Suze, jak se na sebe nadšeně usmíváme, a pak si musí vyměnit film. Ve volné chvilce si Suze vezme od číšníka whisky a já si potají šátrám na zádech, abych zjistila, jak moc se mi ty šaty rozevírají.

„Poslyš, Bex,“ zašeptá mi někdo do ucha. Ohlédnu se a je to Suze, která si mě soustředěně prohlíží. Je u mě tak blízko, že vidím každou třpytivou tečku na jejích očních stínech. „Musím se tě na něco zeptat. To s tím vdáváním až za deset let přece nemyslíš vážně, že ne?“

„Totiž… ne,“ připouštím. „Ani ne.“

„Ale myslíš si, že Luke ano, viď? Řekni mi pravdu. Zůstane to mezi námi.“

Chvíli mlčím. Slyším, jak za mnou kdosi říká: „Náš dům je pochopitelně poměrně moderní. Myslím, že se začal stavět roku 1853…“

„Ano,“ řeknu nakonec a cítím, jak mi tváře začínají hořet. „Myslím si, že on ano.“

Suze se na mě chvíli zkoumavě dívá – a pak se najednou zřejmě k čemusi odhodlá. „Dobře!“ odloží whisky. „Budu házet kytici.“

„Cože?“ žasnu. „Co blázníš, Suze? Teď ještě nemůžeš kytici házet!“

„Coby ne! Můžu ji hodit, kdy chci.“

„Ale máš ji přece odhodit, až pojedeš na líbánky!“

„To je mi fuk,“ zarputí se Suze. „Nebudu to zbytečně odkládat. Odhodím ji rovnou!“

„Ale máš ji hodit až na konci!“

„Kdo je tady nevěsta? Ty anebo já? Když budu čekat na konec, nebude to žádná švanda! A teď se koukej postavit támhle.“ Pánovitě mi ukáže na kopeček zasněžené trávy. „A svou kytku si někam polož. Když budeš mít plnou náruč krámů, tak nikdy nic nechytíš. Tarkie!“ zavolá hlasitěji. „Budu házet kytici, ano?“

„Ano!“ souhlasí Tarquin vesele. „Dobrý nápad!“

„Tak běž, Bex!“

„Dej mi pokoj! Já rozhodně žádnou kytku chytat nebudu!“ říkám trochu nerudně.

Ale vzhledem k tomu, že jsem jedinou družičkou – pokládám vlastní kytici na zem a jdu se podle instrukcí postavit na kopeček trávy.

„Chci to vyfotografovat,“ říká Suze fotografovi. „A kde je Luke?“

Připadá mi trochu divné, že se ke mně nikdo nepřidává. Všichni se někam vytratili. Najednou si všimnu, že Tarquin a jeho družba chodí kolem a cosi šeptají lidem do ucha a náhle se všichni hosté otáčejí ke mně a v očích mají plno očekávání.

„Připravena, Bex?“ volá Suze.

„Počkej!“ křičím. „Není tu dost holek. Má jich tu být spousta, všechny v jednom chumlu…“

Cítím se děsně trapně, že tu stojím jenom sama. Suze to vážně všechno popletla. Copak nebyla na žádné svatbě?

„Počkej, Suze!“ volám znovu, ale to už je pozdě.

„Chytej, Bex!“ křičí. „Chytééééj!“

Kytice se vznese vysoko do vzduchu, a abych ji chytila, musím po ní trochu skočit. Je větší a těžší, než jsem si představovala, a chvíli na ni omámeně kulím oči a napůl nadšeně a napůl naštvaně se podívám na Suze.

A pak uvnitř kytice něco zahlédnu. Malou bílou obálku. Pro Becky.

Obálku s mým jménem v Suzeině kytici?

Podívám se zmateně na Suze a ta mi s rozzářeným obličejem kývá, abych ji otevřela.

Třesoucími se prsty ji otvírám. Je tam jakási hrudka. Je to…

Je to prsten obalený vatou. A lístek psaný Lukeovou rukou. A na tom lístku…

Na tom lístku stojí: Chceš si mě…

Nedůvěřivě si ho ještě jednou čtu, snažím se ovládnout, ale svět se Kolem mě točí a krev mi buší do uší.

Omámeně zvednu oči a vida, támhle je Luke, prodírá se ke mně zástupem lidí, obličej má vážný, ale oči hřejivé.

„Becky…,“ začne a všichni lidé před kostelem zatají na chvíli dech. Chceš si mě…“

„Ano! Anóóóóó!“ slyším jásavou odpověď nesoucí se vzduchem ještě dřív, než jsem si vůbec stačila uvědomit, že jsem otevřela pusu. Bože, jsem tak plná emocí, že můj hlas vůbec nezní jako můj. Vlastně zní daleko víc jako…

Maminčin.

Nevěřím vlastním očím.

Rozhlížím se rychle kolem a máma se v děsu plácne přes pusu. „Promiň!“ špitne a zástup lidí rozčeří vlnka smíchu.

„Slečno Bloomwoodová, byl bych velmi poctěn,“ slyším, jak říká Luke s očima přimhouřenýma veselím, „ale mám pocit, že jste se již vyjádřila.“

Znovu se na mě podívá.

„Bečky, jestli budu muset čekat pět let, tak počkám. Nebo osm – nebo i deset.“ Odmlčí se a nastane takové ticho, že je slyšet, jak vánek honí napadané konfety po hřbitově. „Ale doufám, že jednoho dne – a byl bych moc rád, kdyby to bylo dřív – mi prokážeš tu čest a vezmeš si mě!“

Hrdlo mám tak sevřené, že nedokážu vydat ani hlásek. Malinko přikývnu a Luke mě vezme za ruku. Rozevře mi prsty a vytáhne prsten. Srdce mi buší jako o závod. Luke si mě chce vzít. Musel si to naplánovat už dávno předtím. A nezmínil se ani slůvkem.

Dívám se na prsten a před očima se mi dělají mžitky. Je to starožitný prsten s diamantem zasazeným do zlata pomocí zakřivených drápků. Nic takového jsem ještě neviděla. Je dokonalý. „Smím?“

„Ano,“ šeptám a sleduju, jak mi prsten klouže na prsteníček. Ještě jednou se na mě podívá očima plnýma něhy a za velkého veselí a jásotu mě políbí.

Nemůžu tomu uvěřit. Jsem zasnoubená.

Tři

Dobře. Teď jsem tedy zasnoubená, ale rozhodně mě to nevyvede z míry.

V žádném případě.

Vím, že některé holky vyvádějí jako pominuté, chtějí mít největší svatbu na světě a na nic jiného nemyslí… ale tohle můj případ nebude. Nedovolím, aby to ovládlo můj život. Totiž, přímo teď si určím priority. Nejdůležitější věc nejsou šaty, boty, ani jakou kytici poneseme, viďte? Je to slib společného života do nejdelší smrti. Je to závazek věrnosti vůči svému partneru.

Zarazím se při roztírání hydratačního krému na obličej a v mém bývalém pokoji civím na svůj odraz v zrcadle. „Já, Becky,“ šeptám slavnostně. „Já, Rebecca, si beru tebe, Lukeu.“

Tato prastará slova dokážou člověka rozechvět jako v zimnici, viďte?

„Abys byl tvým… mým… manželem. V dobrém i v bohatství.

Přestanu a zmateně se zamračím. Takhle přesně to myslím není. To: s jedno, až přijde čas, tak se to naučím pořádně. Vtip je v tom, že záleží na slibech, na ničem jiném. Nemusíme mít nic výstředního, prostě obyčejný elegantní obřad. Žádný zbytečný povyk a šílení. Vždyť přece takový Romeo s Julií nepotřebovali žádnou velkou svatbu s mandlemi v cukru ani ovocem zapečeným v listovém těstě, že?

Mohli bychom se také nechat oddat potají jako oni! Najednou mě uchvátí představa, jak s Lukem poklekáme za hluboké noci před italským knězem v nějaké malinké kamenné kapličce. Bože, taková romantika! A pak by se z nějakého důvodu Luke domníval, že jsem mrtvá, a spáchal by sebevraždu a já pak také a bylo by to tak strašně tragické a všichni by říkali, že jsme to udělali z lásky, a celý svět by se poučil z našeho příkladu…

„Karaoke?“ Lukeův hlas před dveřmi mého starého pokojíčku mě zase vrátí do skutečnosti…

Otevírají se dveře a Luke mi nese šálek kávy. Po Suzeině svatbě zůstáváme ještě pár dnů u mých rodičů, a když jsem odcházela od snídaně, pískal právě mým rodičům hádku o to, zda došlo nebo nedošlo k přistání na Měsíci.

„Tvá matka už našla vyhovující datum svatby,“ ohlašuje. „Co bys řekla na…“

„Lukeu!“ zvedám ruku, abych ho zastavila. „Lukeu. Nechejme to na patřičnou dobu, ano?“ vlídně se na něj usměju. „Totiž, teď jsme se právě zasnoubili. Musíme to nejdřív prožít. Nač tolik pospíchat s datem.“

Kouknu se po očku do zrcadla a cítím se dospěle a jsem na sebe pyšná. Poprvé v životě nikam nespěchám. Rozhodně nebudu kvůli tomu šílet.

„Máš pravdu,“ odpoví Luke po chvilce. „Svatou pravdu. A to datum, které tvá matka navrhla, by bylo strašně uspěchané.“

„Skutečně?“ napiju se rozvážně kávy. „A… jenom tak ze zvědavosti… kdy to mělo vlastně být?“

„22. června. Tohoto roku.“ Potřese hlavou. „To je opravdu šílenství. Vždyť je to pouze za několik měsíců.“

„Bláznovství!“ prohlásím a obrátím oči v sloup. „Totiž, není přece vůbec naspěch, nemám pravdu?“

22. června. No vážně! Co si ta máma myslí?

I když… čistě teoreticky je svatba v létě docela prima.

Ve skutečnosti nám nic nebrání, abychom se vzali ještě letos.

A kdyby to mělo být v červnu, mohla bych se okamžitě pustit do vybírání svatebních šatů. Mohla bych začít studovat Nevěsty! Ano!

„Ovšem na druhé straně,“ pravím nenucené, „nemáme žádný vážný důvod ji odkládat, že? Totiž, když už jsme se jednou rozhodli, v jistém slova smyslu, mohli bychom se prostě… vzít. Nač to odkládat?“

„Jseš si tím jistá, Becky? Nechtěl bych, abys měla pocit, že tě snad něco nutí…“

„To je v pořádku. Jsem si docela jistá. Vezmeme se v červnu!“

Budeme se brát! Brzy! Hurá! Opět zahlédnu svůj odraz v zrcadle – a po obličeji se mi rozlévá výraz absolutní blaženosti.

„Tak já tvé matce řeknu, že dvaadvacátého,“ přeruší mé úvahy Luke. „Určitě bude potěšená.“ Podívá se na hodinky. „Už bych měl asi jít.“

„Ano, ovšem,“ snažím se v sobě vydolovat špetku nadšení. „Jistě za ní nechceš přijít pozdě, že?“

Luke stráví den se svou matkou Elinor, která se cestou do Švýcarska zastavila v Londýně. Podle oficiální verze jede navštívit pár starých známých a „vychutnat horský vzduch“. A přitom si už vrabci štěbetají, že ve skutečnosti jede na bůhví už kolikátou plastickou operaci.

A pak se dnes odpoledne s nimi máme setkat v Claridges na čaj. Všichni budou velebit šťastnou náhodu, která sem Elinor přivedla a umožnila setkání našich dvou rodin. Ale pokaždé, když si na to vzpomenu, se mi sevře žaludek. Nevadilo by mi, kdyby tu byli Lukeovi skuteční rodiče – jeho otec a nevlastní matka, kteří bydlí v Devonu a jsou doopravdy prima. Ale ti zrovna odjeli do Austrálie, kam se odstěhovala Lukeova nevlastní sestra, a pravděpodobně se vrátí až na svatbu. A tak nám z Lukeovy rodiny zbyla jenom Elinor.

Elinor Shermanová. Má příští tchyně.

No co… s tím se nedá nic dělat. Tak ať už to máme za sebou.

„Lukeu…,“ odmlčím se ve snaze najít ta správná slova. „Jak to vidíš? Naši rodiče se poprvé setkají. A víš – tvá matka… a má matka… chci tím říct, že si nejsou moc podobné, že?“

„To bude dobré! Budou si báječně rozumět, tím jsem si jistý.“ Nemá vážně ani tušení, o čem mluvím.

Vím, že je dobré, že má Luke svou matku hrozně rád. Vím, že synové své matky obvykle milují. A také vím, že si jí jako kluk příliš neužil, a tak se snaží dohnat ztracený čas… ale přesto. Ale jak jí může být do háje tak neuvěřitelně oddaný?

Sejdu dolů do kuchyně, kde máma jednou rukou uklízí nádobí od snídaně a druhou drží sluchátko.

„Ano,“ právě říká. „Je to tak správně. Bloomwood, B-l-o-o-m-w-o-o-d. Z Oxshottu, Surrey. Takže mi to zafaxujete? Díky.

Prima,“ položí sluchátko a zářivě se na mě usměje. „Oznámení vám vyjde v Surrey Post.“

„Další oznámení? Mami, kolik jsi jich objednala?“

„Ani moc ne!“ brání se máma. Jenom v The Times, Telegraph, Oxshott Herald a Esher Gazette.“

„A Surrey Post.“

„No jo. Takže jenom… pět.“

„Pět!“

„Bečky, vdáváš se jenom jednou!“ uklidňuje mě matka. „No jasně. Ale vážně…“

„Heleď, poslouchej.“ Máma je v obličeji mírně zardělá. Jsi naše jediná dcera, Becky, a nehodláme na tobě v ničem šetřit. Chceme, abys měla takovou svatbu, o jaké jsi vždycky snila. Ať už jde o oznámení, o kytky, o koně s kočárem, jako měla Suzie… chceme, abys to měla taky.“

„Mami, o tom jsem s tebou právě chtěla mluvit,“ vložím se rozpačitě. „Chceme se s Lukem na výdajích podílet…“

„To ať tě ani nenapadne!“ prohlásí máma energicky. „Na to nikdy nepřistoupíme.“

„Ale…“

„Vždycky jsme si přáli vypravit ti jednou svatbu. Několik posledních let jsme na tuto příležitost odkládali peníze.“

„Vážně?“ zarazím se a najednou mám knedlík v krku. Máma s tátou celou dobu na mou svatbu spořili a ani slovem se mi o tom nezmínili. „O tom… jsem neměla ani tušení.“

„No jistě. Neměli jsme rozhodně v úmyslu to s tebou probírat. Takže!“ Máma se bleskově vrátí k praktickým záležitostem. „Už ti Luke oznámil, že jsme našli datum? Nebylo to tedy vůbec jednoduché! Všechno už měli zamluvené. Ale prohodila jsem pár slov s Páterem z kostela, měl tam nějaké storno, a tak nás mohl vmáčknout na tamtu sobotu na tři hodiny. Jinak by se asi muselo čekat až do listopadu.“

„Do listopadu?“ protáhnu obličej. „To není nejlepší čas na svatbu.“

„Moje řeč. Tak jsem mu řekla, aby nás tam napsal. Už jsem to zaznamenala do kalendáře, podívej.“

Beru si z lednice kalendář, který na každý měsíc nabízí jiný recept Nescafe. A vážně, když otočím na červen, najdu tam tlustou fixou napsáno „BECKYINA SVATBA“.

Nedokážu od toho odtrhnout oči a cítím se jaksi divně. Takže je to vážně pravda. Skutečně se vdávám. Už to není jenom jako.

„A napadlo mě pár věcí ohledně plátěného stanu,“ dodává máma. „Včera jsem v jednom časopise viděla takový úžasný pruhovaný a hned jsem si pomyslela ‚Tohle musím ukázat Becky…‘.“

Sáhne za sebe a vytáhne hromadu lesklých tlustých časopisů. Nevěsty. Moderní nevěsta. Svatba a domov. Všechny jsou krásně nablýskané a svůdné jako mísa koblih s polevou.

„No páni!“ vyhrknu a snažím se ovládnout do té míry, abych po nich okamžitě neskočila. „Tyhlety věcičky o nevěstách jsem ještě v podstatě ani neměla v ruce, takže nevím, co tam vlastně je!“

„Já taky ne,“ notuje si se mnou máma a zkušeně listuje časopisem Svatba a domov. „Jenom tak zběžně. Nakoukla jsem do nich jen tak pro strýčka Příhodu. Je tam totiž spousta reklam…“

Zdráhavě přejedu prsty po obálce Vy a vaše svatba. Nemůžu ani uvěřit, že to už smím číst. A nemusím se s tím skrývat! Už se nemusím plížit k poličce a kradmo a provinile pokukovat přes rameno, jako když si strčím do pusy sušenku a celou dobu se třesu, aby mě při tom nikdo neviděl.

Už mi to natolik přešlo do krve, že se to nemůžu tak snadno odnaučit. I se zásnubním prstenem na prstě podvědomě předstírám, že mě to vlastně nijak zvlášť nezajímá.

‚Asi by nebylo od věci se na něco letmo podívat,“ říkám nonšalantně. „Víš, aby si člověk udělal alespoň povšechnou představu… prostě aby věděl, co je k mání.

Dej si pohov! Máma mě stejně neposlouchá, takže můžu klidně přestat předstírat, že se na časopisy okamžitě nevrhnu a nepřečtu si každý od začátku až do konce. Blaženě se uvelebím na židli, sáhnu po Nevěstách a příštích deset minut hltáme s mámou za hrobového ticha obrázky.

„Hele!“ ozve se máma najednou. Otočí časopis ke mně a ukáže mi obrázek rozevlátého a vzdouvajícího se stříbrobílého pruhovaného stanu. „Není bezvadný?“

„Moc hezký.“ Očima sklouznu zvědavě k obrázku svatebních šatů a ke svatební kytici… a pak se podívám na číslo časopisu.

„Mami!“ vykřiknu. „Je to z minulého roku! Jak to, že sis prohlížela svatební časopisy už loni?“

„A co já vím!“ snaží se máma lstivě vyhnout odpovědi. „Nejspíš jsem k tomu musela přijít v nějaké čekárně u doktora nebo tak nějak. Každopádně, máš už nějakou představu?“

„No… zatím ani ne,“ říkám neurčitě. „Nejspíš bych chtěla něco jednoduchého.“

Do hlavy se mi pomalu plíží představa sebe samé v dlouhých bílých šatech s jiskřivým diadémem ve vlasech… nedaleko na mě čeká můj hezký princ… jásající davy…

Ale dej pokoj. Nehodlám nic přehánět. Už jsem řekla.

„Aha,“ říká máma. „Chceš asi něco elegantního a vkusného. Podívej se, hrozny pokryté lístkovým zlatem. To bychom také mohli mít!“ Obrátí stránku. „Podívej, tady jsou družičkami jednovaječná dvojčata! Nejsou roztomilé? Neznáš nějaká dvojčata, holčičko?“

„Ne,“ přiznávám s lítostí. „Alespoň si nevzpomínám. Júúú, existuje zvláštní svatební budík, který odpočítává hodiny! A ve stejném stylu speciální svatební kalendář se svatebním deníkem na zapisování zvláštních událostí. Co myslíš, neměla bych si ho také pořídit?“

„Určitě,“ radí mi máma. „Jestli to neuděláš, bude ti to jednou líto.“ Položí časopis na stůl. „Poslyš, Becky, chtěla bych ti něco říct, nedělej nic polovičaté. Však víš, vdáváš se jenom jednou…“

„Ahojky!“ Na zadní dveře kdosi klepe a obě s mámou zvedneme oči od časopisů. „To jsem jenom já!“ Přes prosklené dveře na nás kouká Janice a několika prsty nám zamává. Janice je sousedka odvedle a znám ji odjakživa. Na sobě má volné šaty s květinovým vzorem na agresivním tyrkysovém pozadí, oční stíny ve stejném tónu a v podpaždí nese jakési desky.

Janice! “volá máma. „Pojď dál na kafe.“

Jedno bych si dala,“ říká Janice. „Přinesla jsem si svého Canderela.“ Otevírá dveře a běží mě obejmout. „Tak tady máme naši oslavenkyni! Holčičko moje, přeju ti všechno nejlepší!“

„Díky,“ ostýchavě se na ni usměju. „Ještě se podívám na prstýnek!“

„Dva karáty,“ utrousí máma. „Starožitnost. Rodinný klenot.“

„Rodinný klenot!“ zajíká se Janice. „No teda, Becky!“ Sáhne po jednom čísle Moderní nevěsty a toužebně si vzdychne. „Ale jak budeš připravovat svatbu, když bydlíš v New Yorku?“

„O to se Becky nemusí vůbec starat,“ prohlašuje máma rázně. „Všechno zařídím sama. Tak se to přece dělá odjakživa.“

„Však víš, kde mě najdeš, kdybys náhodou potřebovala s něčím píchnout. Už jste stanovili datum?“

„Dvaadvacátého června,“ překřikuje máma řev mlýnku na kávu. „Ve tři hodiny u Panny Marie.“

„Tak ve tři!“ zasní se Janice. „No to je krása.“ Položí časopisy a najednou se na mě vážně zadívá. „Poslyš, Becky, něco bych ti chtěla říct. Vám oběma.“

„Opravdu?“ mírně se vyděsím a máma odloží pytlík s kávou. Janice se zhluboka nadechne.

„Udělalo by mi velkou radost, kdybych ti mohla udělat ve svatební den make-up. Tobě a všem svatebčankám.“

Janice! “vykřikne matka potěšené. „To je od tebe ohromně milé! Jenom si představ, Becky. Profesionální make-up!“

„Er… fantastické!“

„Tolik jsem se toho v tom kurzu naučila, všechny možné fígle. Mám celou knihu fotografií, kterou si můžete prolistovat a vybrat si styl, který se vám nejvíce zamlouvá. Hned jsem ji také přinesla s sebou, podívejte!“ Janice otevírá pořadač a začne před námi otáčet laminátové kartičky s fotografiemi žen, jejichž nalíčení vypadá jako ze sedmdesátých let. „Tady, hele, je Princezna školního plesu pro mladší obličeje,“ vysvětluje vzrušeně. „A tady je Blažená jarní nevěsta s mimořádně voděodolnou maskarou… Případně Kleopatra, kdybyste si přáli něco trochu dramatičtějšího.“

„Úžasné!“ koktám nepřesvědčivě. „Příležitostně si to prohlédnu…“

V žádném případě nehodlám do nejdelší smrti dovolit, aby se mi Janice přiblížila k obličeji.

„A svatební dort bude určitě od Wendy, viďte?“ ptá se Janice, když před ni máma postaví hrneček s kávou.

„Pochopitelně,“ přitaká maminka. „Wendy Princeová, která bydlí na Maybury Avenue,“ prohodí mým směrem. „Vzpomínáš si, jak tátovi upekla na oslavu jeho odchodu do důchodu ten dort nahoře se sekačkou na trávu? V tomhletom se té ženské nikdo nevyrovná!“

Živě si na ten dort vzpomínám. Měl brčálově zelenou polevu, z které se mi obracel žaludek, a sekačku z krabičky od sirek obarvené na zeleno. Přes barvu prosvítal ještě nápis „Swan“.

„Tady také nabízejí senzační svatební dorty,“ pokouším se vmísit do rozhovoru a podávám jim jedno číslo Nevěst. „Dělají je kdesi v Londýně. Co kdybychom se tam zašly podívat?“

„Holčičko zlatá, ten dort prostě musí dělat Wendy!“ říká máma překvapeně. „To by byl její konec, kdybychom jí o to neřekli. Víš, že měl její manžel mrtvici? Ty cukrové růžičky jí pomáhají, aby se z toho úplně nesložila.“

„No tak dobře,“ odkládám provinile časopis. „To jsem nevěděla. No… dobře. Určitě bude moc hezký.“

„Dort, který nám upekla na svatbu Toma s Lucy, se nám ohromně líbil,“ povzdechne si Janice. „Schovali jsme si horní patro dortu na první krtiny. Teď právě jsou u nás. Určitě se tu zastaví, aby vám po-gratulovali. Věřili byste tomu, že se brali už před půldruhým rokem!“

„Vážně?“ pousměje se máma a napije se kávy.

Tomova a Lucyina svatba je v naší rodině stále trochu citlivý námět. Martina a Janice máme totiž tak rádi, že jim to nikdy neřekneme, ale abych pravdu řekla, nikdo z nás si nijak zvlášť nepotrpí na Lucy.

„Jsou nějaké náznaky, že…,“ udělá maminka neurčité eufemistické gesto. „Cekají rodinu,“ dodá šeptem.

„Ještě ne,“ Janicein úsměv na chvilku pohasne. „Myslíme si s Martinem, že se nejspíš chtějí nejdřív vzájemně užít. Jsou takový šťastný mladý pár. Jsou do sebe tak zahledění! Ale pochopitelně, Lucy má svou kariéru…“

„Jistěže,“ podotýká máma ohleduplně. „I když zase není dobré odkládat to příliš dlouho…“

Jistě, já vím,“ souhlasí Janice. Obě se otočí ke mně – a najednou mi dojde, co za těmi řečičkami vězí.

Propánajána, jsem zasnoubená pouhých čtyřiadvacet hodin! Nechte mě dýchat!

Utíkám na zahradu, chvíli se tam procházím a popíjím kávu. Sníh venku začíná tát a tu a tam prosvítají kousky zeleného trávníku a růžových keřů. Kráčím písčitou cestičkou a přistihnu se při myšlence, jak je to hezké být znovu v anglické zahradě, i když je ještě trochu chladno. Na Manhattanu takové zahrady nemají. Je tam sice Central Park a zvláštní květinové náměstíčko. Ale žádná pořádná anglická zahrada s trávníkem, stromy a květinovými záhony.

Dojdu k růžové besídce, otočím se čelem k domu a představuju si, jak se bude na trávníku vyjímat plátěný stan, když vtom zaslechnu z vedlejší zahrady tlumený rozhovor. Napadne mě, že je to Martin, a chci nakouknout přes plot a zavolat na něj „ahoj!“, ale přes sníh ke mně doletí jasný dívčí hlas:

„Co je podle tebe frigidní? Protože když mi řekneš, abych…“

Propánajána. To je Lucy. A připadá mi pěkně naštvaná! Někdo jí tlumeně odpovídá a ten někdo může být jedině Tom.

„A ty jsi expert nad experty, že jo!“

Mumly mumly.

„Ale dej mi pokoj.“

Potají se plížím k plotu, protože bych strašně moc chtěla slyšet obě strany.

„Kdybychom si aspoň někdy trochu vyrazili, kdyby ses jednou za uherský rok k něčemu odhodlal, kdyby ses aspoň trochu vymanil z té své zatracené rut…“

Páni, ta Lucy mu ale dává kapky. A Tom nyní zvyšuje hlas na svou obranu.

„Vždyť jsme jeli do… a ty sis celou dobu jenom stěžovala… já se vážně sakra snažil…“ Křup!

Do háje. Do háje. Šlápla jsem na větvičku.

Napadlo mě, že se odtud pokusím odplížit. Ale je příliš pozdě, nad plotem se objevily dva obličeje, Tomův zarůžovělý a sklíčený a Lucyin napjatý zlostí.

„Ahojky!“ snažím se vypadat jakoby nic. Jak se máte? Vyšla jsem si… hmm… na procházku a někde jsem tu ztratila… kapesník.“

„Kapesník?“ Lucy se zahledí podezíravě na zem. „Žádný tam nevidím.“

„Aha… no… takže… jak se máte, manželé?“

„Báječně,“ odpoví Lucy stručně. „Mimochodem, blahopřejeme ti.“

Nastane trapné ticho a já se přistihnu, že zaznamenávám Lucyino oblečení od jejího topu (černý rolák, patrně M&S), přes kalhoty (Earl Jeans, ty jsou vážně docela cool) po boty (šněrovací na podpatku, Russell & Bromley).

Tohle jsem dělala odjakživa, dívala jsem se, v čem lidé chodí, a v duchu jsem si jejich oblečení třídila jako v módním katalogu. Myslela jsem si, že to nikdo jiný nedělá. Ale pak jsem se přestěhovala do New Yorku – a tam to dělají všichni. Nelžu vám, všichni do jednoho. Když se poprvé s někým setkáte, ať už je to bohatá dáma nebo vrátný, sjedete ho třívteřinovým pohledem od hlavy k patě. Jasně na nich vidíte, jak vám ještě předtím, než vám řeknou „ahoj!“, spočítají, kolik stálo vaše oblečení do posledního dolaru. Říkám tomuto pohledu „manhattanský rentgenový“.

„Tak jak je v New Yorku?“

„Skvěle! Je to tam vážně senzační… práce mě úžasně baví… báječně se tam žije!“

„Nikdy jsem tam nebyl,“ rozteskní se Tom. „Chtěl jsem tam jet na líbánky.“

„Nezačínej zase, Tome,“ vloží se Lucy ostře.

„Mohl bych k vám přijet na návštěvu?“ ptá se Tom. Jenom na víkend.“

„Hm… ano! To by šlo! Přijeďte oba…,“ koktám nejisté, když Lucy obrací oči v sloup a dusá sněhem k domu. „Moc ráda jsem vás viděla a těší mě, že vám jde manželství k… hm… že vám prostě manželství jde.“

Uháním do kuchyně celá žhavá vyprávět mámě, co jsem právě zaslechla, ale v kuchyni nikdo není.

„Hej, mami!“ volám. „Právě jsem viděla Toma a Lucy!“

Utíkám po schodech nahoru a máma právě sestupuje po žebříku z půdy s velkým bílým měkkým balíkem zabaleným do igelitu v náručí.

„Co to je?“ ptám se a pomáhám jí sundat balík dolů.

„Neříkej nic,“ odpovídá s potlačeným vzrušením. „Jenom…“ Ruce se jí třesou, když otevírá zip igelitového obalu. „Hele… koukej!“

„To jsou tvé svatební šaty!“ říkám překvapeně, když vytahuje ven bílou nadýchanou krajku. „Ani jsem nevěděla, že je ještě máš!“

„To víš, že je ještě mám!“ Odmotává z nich archy hedvábného papíru. „Třicet let staré, ale nikdo by to na nich nepoznal. Poslyš, Becky, je to jenom takový nápad…“

„Jaký nápad?“ ptám se, když jí pomáhám rozložit vlečku.

„Možná ti ani nebudou…“

Nevěřícně k ní obracím hlavu. Prokristapána. Mluví vážně.

„To asi vážně ne,“ prohlásím a snažím se, aby to znělo nenucené. „Určitě jsi byla mnohem útlejší než já! A… taky menší.“

„Ale vždyť jsme obě stejně vysoké!“ namítá máma rozpačitě. „Tak se nedej prosit, Becky, a vyzkoušej si je!“

O pět minut později se na sebe dívám do zrcadla v mámině ložnici. Vypadám jako párek v kanýrkách. Na rukávech a kolem výstřihu jsou načepýřené volánky a krajkový živůtek je přiléhavý. Obepíná mě až k bokům, kde nastupují další volánky, které se rozvíjejí do vlečky z několika vrstev volánků.

Za celý život jsem na sobě neměla nic tak málo slušivého.

„Ach, Becky!“ Zvedám oči – a k mému děsu se máma utápí v slzách. „Já jsem tak hloupá!“ směje se a otírá si oči. „Jsi prostě… má malá holčička, která si oblékla mé staré svatební šaty…“

„Ale, mami…,“ impulzivněji beru do náručí. „Jsou to… skutečně moc hezké šaty…“

Jak jí jenom říct, že v tomhle tedy k oltáři rozhodně nepůjdu?

„A báječně ti padnou,“ vzlykne máma a šátrá po papírovém kapesníku. „Aleje to na tobě,“ vysmrká se. „Jestli si myslíš, že ti nesluší… klidně mi to řekni. Mně to vadit nebude.“

„No… já…“

Ach Bože.

„Budu o tom uvažovat,“ zmůžu se nakonec na odpověď a chabě se na mámu usměju.

Vrátíme svatební šaty do obalu, připravíme pár sendvičů k obědu a na nové kabelové televizi, kterou si rodiče nechali zavést, sledujeme opakování jednoho dílu ze seriálu Changing Rooms. A pak, i když je ještě trochu brzy, jdu nahoru a začínám se připravovat na setkání s Elinor. Lukeova matka patří k oněm manhattanským ženám, které vypadají za všech okolností dokonale upravené, a právě dnes nechci za ní v eleganci zaostat.

Obléknu si kostýmek od DKNY, který jsem si koupila na Vánoce, zbrusu nové punčocháče a nové boty z kolekce Prady. Pak se pozorně prohlížím, jestli je všechno bezvadně vyžehlené a bez jediného smítka. Nechci se nechat tentokrát nachytat. Nechci mít na sobě ani jedinou přebytečnou nitku, ani jediný zmačkaný záhyb, který by její rentgenové oči okamžitě zaměřily.

Právě si říkám, že vypadám dobře, když ke mně do ložnice vrazí máma. Má na sobě elegantní purpurový kostýmek od Windsmoora a tváře jí hoří očekáváním.

„Jak vypadám?“ zahihňá se mírně. „Dostatečně elegantní pro Claridges?“

„Vypadáš moc hezky, mami! Tahle barva ti opravdu sluší. Jenom ti trochu…“

Natáhnu se pro papírový kapesník, namočím ho trochu pod kohoutkem a setřu jí z obličeje zdravíčko, které si tam naplácala podle vzoru čerstvě vyškolené Janice.

„Tak. Jako ze škatulky!“

„Díky, drahoušku!“ Máma se pozorně sleduje v zrcadle pověšeném na skříni. „Už se docela těším. Že se konečně setkám s Lukeovou matkou.“

„Mmm,“ podotknu nezávazně.

„Třeba z nás budou dobré přítelkyně! Až budeme společně připravovat vaši svatbu… Víš, Margot, která bydlí na druhé straně ulice, se spřátelila s matkou svého zetě do té míry, že jezdí společně na dovolenou. Nejen že prý neztratila dceru, ale navíc získala kamarádku!“

Maminka vypadá skutečně nadšeně. Ach můjtybože. Jak ji jen připravit na skutečnost?

‚A Elinor musí být nesmírně příjemná paní podle toho, jak o ní Luke mluví. Má ji ohromně rád!“

‚Ano, má,“ připouštím zdráhavě. „Skutečně neuvěřitelně.“

„Dneska ráno nám vyprávěl, jak se úžasně angažuje v charitativní práci. Musí mít srdce ze zlata!“

Zatímco si maminka šťastně brebentí, na chvíli vypnu zvuk a vzpomenu si na rozhovor s Lukeovou nevlastní matkou Annabel, když nás s Lukeovým otcem přijeli navštívit.

Do Annabel jsem úplný blázen. Je úplně jiná než Elinor, mnohem srdečnější a klidnější a má nádherný úsměv, který jí rozzáří celý obličej. Bydlí s Lukeovým otcem v klidné části Devonu u pláže a mým vroucným přáním je, abychom s nimi trávili více času. Jenomže Luke odešel z domu v osmnácti a málokdy se tam vrací. Vlastně si podle mého názoru trochu myslí, že když se jeho otec nevydal dobýt svět, nýbrž se usadil jako provinční právník, svým způsobem promarnil život.

Když k nám přijeli do New Yorku, strávily jsme s Annabel celé jedno odpoledne společně. Procházely jsme se Central Parkem, debatovaly jsme o spoustě různých věcí a zdálo se mi, že není nic, o čem bychom spolu nemohly mluvit. Takže jsem se nakonec zhluboka nadechla a zeptala se jí na to, co mi už dlouho vrtalo hlavou – jak se vyrovnává se skutečností, že je Luke tak zblázněný do Elinor. Elinor je jeho biologická matka, jistěže, ale Annabel se o něj od mala starala. Právě ona o něj pečovala, když byl nemocný, pomáhala mu s domácími úkoly a vařila mu den co den večeři. A teď ji odstrkuje.

Na chvíli jsem zahlédla v Annabelině obličeji bolest. Ale pak se pousmála a řekla mi, že tomu naprosto rozumí. Že si Luke od útlého dětství zoufale přál se se svou matkou setkat, a že když má teď k tomu příležitost, je naprosto v pořádku, že jí plně využívá.

„Představ si, že by se tu vyskytla tvá kmotřička víla,“ prohlásila. „Nebyla bys jí úplně unesená? Nezapomněla bys na chvíli na celý svět? Potřebuje s ní strávit nějaký čas.“

„Jenomže ona není žádná kmotřička víla,“ namítla jsem trochu vyčítavě. „Je to stará zlá čarodějnice!“

„Bečky, je to jeho skutečná matka,“ pokárala mě jemně Annabel. A pak změnila námět hovoru. Nepomlouvá ani Elinor, ani nikoho jiného.

Annabel je svatá.

„Je to strašná škoda, že se nemohli stýkat, když byl Luke malý!“ uvažuje máma. „Taková tragédie.“ Ztiší hlas, i když Luke není doma. „Zrovna dneska ráno mi Luke vyprávěl, jak si ho matka zoufale přála vzít s sebou do Ameriky. Ale její nový americký manžel jí to nechtěl dovolit! Chudinka malá. Jak ta musela trpět! Opustit své vlastní dítě!“

„No, dejme tomu,“ podotknu s pocitem mírné vzpoury. „Na druhou stranu… nemusela ho opouštět, nemám pravdu? Když tolik trpěla, mohla se na svého nového manžela vykašlat, ne?“

Máma se na mě překvapeně zadívá.

„To bylo hodně surové, Becky.“

„No… možná.“ Pohodím trochu rameny a sáhnu po tužce na rty.

Nehodlám dělat dopředu zlou krev. A tak neřeknu, co si skutečně myslím, že Elinor se nikdy o Lukea nezajímala, dokud nezačala Lukeova PR společnost slavit v New Yorku úspěchy. Luke se na ni odjakživa zoufale snažil udělat dojem – zejména proto se v New Yorku usadil, i když si to nikdy nepřipustí. Ale ona si ho vůbec nevšímala, taková je to kráva, dokud nezačal získávat skutečně velké kontrakty a dokud o něm nezačali psát v novinách a jí najednou nedošlo, že by jí mohl být užitečný. Právě před Vánocemi založila svou vlastní dobročinnou nadaci – Nadaci Elinor Shermanové – a Lukea jmenovala jejím ředitelem. Pak uspořádala na zahájení velký gala koncert – a hádejte, kdo jí pětadvacet hodin denně pomáhal s přípravami, až byl tak vyčerpaný, že nám to pokazilo úplně celé Vánoce.

Ale nemůžu mu nic říct. Když jsem se o tom jednou zmínila, Luke se strašně urazil, prohlásil, že jsem jeho matku neměla nikdy ráda (což není daleko od pravdy) a že ona obětuje spoustu vlastního času na pomoc potřebným, a co víc bych ještě po ní mohla chtít. Na to jsem nedokázala najít odpověď.

‚Je patrně velmi opuštěná,“ přemítá maminka. „Chudinka malá, jenom tak sama. Žije si ve svém bytečku. Jestlipak má aspoň kočku, aby jí dělala společnost?“

„Mami…,“ chytnu se za hlavu. „Elinor si nežije v žádném ‚malém bytečku‘. Bydlí v dvoupodlažním bytě na Park Avenue.“

„V dvoupodlažním bytě? To je jako mezonetový byt?“ Maminka nasadí účastný obličej. „No tak dobře, ale totéž jako pěkný domek to není, že?“

Ach Bože, já to vzdávám. Nemá to žádnou cenu.

Vcházíme v Claridges do haly plné elegantních Udí, kteří tu popíjejí čaj. Kolem pobíhají číšníci v šedých sáčkách se zelenobíle pruhovanými konvicemi, všichni si tu vesele povídají a já nemůžu nikde najít Lukea ani Elinor. Rozhlížím se kolem a najednou mě zalije vlna naděje. Možná tu ani nejsou. Třeba to Elinor nestihla! Můžeme si prosté dát šálek čaje sami! Díky Bohu za…

„Becky?“

Otočím se na opačnou stranu – a srdce mi poklesne. Támhle jsou, na pohovce v rohu. Luke má onen blažený výraz, jaký mívá při každém setkání s matkou, a Elinor v kostýmku s kohoutí stopou lemovaném kožešinkou sedí na samém kraji pohovky. Vlasy má nalakované i: tvrdé helmy a nohy ve světlých punčochách vypadají ještě tenčí, než jsou. Zvedne k nám oči, na první pohled bez výrazu – ale že chvění jejích očních víček vidím, jak maminku i tatínka sjela manhattanským rentgenovým pohledem.

„To je ona?“ zašeptá máma překvapeně, když si svlékáme kabáty. „Páni!“ Ta ale vypadá… mladě!“

.. Vůbec není mladá,“ zašeptám. „Ale udělali na ní hodně práce.“ Máma na mě upře nechápavé oči, ale pak jí to dojde. To myslíš… jako plastickou operaci?“

„A to ne jednu. Takže tomuhle tématu se vyhýbej, ano?“

Obě čekáme, než dá táta kabáty do šatny, a já vidím, jak mámina mysl zpracovává novou informaci a snaží se ji zařadit na nějaké příhodné místo.

„Chudinka malá,“ prohlásí najednou. „To musí být opravdu strašné, když se cítí tak nejistá. To s tebou udělá život v Americe, to vím určitě.“

Blížíme se k sofa, načež Elinor zvedne oči a roztáhne ústa o tři milimetry, což je její ekvivalent úsměvu.

„Dobré odpoledne, Rebecco. A gratuluju k tvému zasnoubení. Velmi nečekané.“

Co zas má tohle znamenat?

„Mnohokrát děkuj u!“ přinutím se k úsměvu. „Elinor, dovolte, abych vám představila své rodiče Jane a Grahama Bloomwoodovy.“

Jak se máte?“ prohlásí tatínek s přátelským úsměvem a nabídne jí ruku.

„Grahame, nebuď tak strašně obřadný!“ okřikne ho máma. „Vždyť teď budeme jedna rodina!“ Než ji stačím zarazit, popadne zkoprnělou Elinor do náručí a přitiskne ji k sobě. Jsme tak rádi, že vás poznáváme, Elinor! Luke nám o vás všechno vyprávěl! “ Máma pustí Elinor z objetí s trochu pomuchlaným límečkem a já se nemůžu ubránit malinkému škodolibému úsměvu.

„Mají to tady moc pěkné!“ pokračuje máma a usadí se. „Tak majestátní!“ Rozhlédne se vesele kolem. „Tak, co si dáme? Čajíček nebo na oslavu něco silnějšího?“

„Asi čaj,“ řekne Elinor. „Lukeu…“

„Já se o to postarám,“ vyskakuje Luke na nohy. Páni, jak já nesnáším, když svou matku takhle obskakuje.

Normálně je velmi silný a sebevědomý. Ale k Elinor se chová jako pikolík ke generálnímu řediteli nadnárodní společnosti. Ještě mi ani neřekl ahoj.

„Takže, Elinor,“ halasí máma. „Přinesla jsem vám takovou maličkost. Viděla jsem to včera a nemohla jsem odolat!“

Vytáhne baliček zabalený ve zlatém papíře a podává ho Elinor. Elinor trochu toporně rozbaluje papír – a vytáhne modře potažený zápisník se stříbrným ozdobným nápisem „Jeho matka“ na přední straně. Strnule na to zírá, jak by jí máma podala mrtvou krysu.

„Já jsem si koupila podobný!“ hlásí máma triumfálně. Sáhne do tašky a vytahuje zápisník potažený růžově a s nápisem Její matka“ „Říká se tomu matčin plánovací kalendář! Hele, tady se napíše jídelní lístek, seznam hostů… barevné návrhy… a tady je umělohmotná taštička na vzorky, podívejte… Takhle se můžeme sjednotit! A tady je stránka na nápady… Už jsem si jich pár zaznamenala, takže, kdybyste chtěla něčím přispět… nebo jestli je nějaké jídlo, které máte obzvláště ráda… Jde o to, abyste se pokud možno co nejvíc zapojila.“ Poplácá Elinor po ruce. „Mohla byste nás na pár dnů navštívit, aspoň bychom se lépe poznali…“

„Obávám se, že mám velmi nabitý program,“ řekne Elinor s ledovým úsměvem, právě když se objeví Luke s mobilem v ruce.

„Čaj tu bude hned. A… právě jsem měl báječný telefonát.“ Podívá se na nás s potlačovaným úsměvem. „Ulovili jsme North West Bank jako klienta. Budeme organizovat uvedení celé nové maloobchodní divize. To bude něco obrovského.“

„Lukeu!“ vykřiknu. „No to je úžasné!“

Luke se snažil získat North West už strašně dlouho a minulý týden se mi svěřil, že ho asi vytlačila jiná agentura. Takže je to opravdu úžasná zpráva.

„Bravo, Lukeu!“ pochválí ho táta.

„To je úžasné, zlatíčko!“ jásá máma.

Jediný, kdo mlčí, je Elinor. Neprojeví žádný zájem, místo toho cosi hledá ve své tašce od Hermese.

„Co na to říkáte, Elinor?“ ptám se schválně. „Dobrá zpráva, viďte?“

„Doufám, že ti to nebude bránit v práci pro Nadaci,“ s cvaknutím zavře Elinor kabelku.

„To určitě ne,“ odpoví Luke nenucené.

„Pro Nadaci pracuje Luke dobrovolně,“ podotknu sladce. „Ale tohle: e jeho práce.“

„Pochopitelně,“ hodí po mně Elinor kamenným pohledem. „Kdybys tedy, Lukeu, neměl čas…“

„Ale jistěže ho budu mít,“ podívá se na mě Luke naštvaně. „To nebude žádný problém.“

Prima. Teď jsou na mě dopálení oba.

Máma sleduje tuhle přestřelku se zmatkem v očích, a když dorazí čaj, rozjasní se jí obličej úlevou.

„To je to pravé ořechové!“ zajásá, když číšník postaví na náš stůl konvici a stříbrný podnos s koláčky. „Elinor, můžu vám nalít?“

„Nedáte si koláček,“ ptá se jí srdečně tatínek. „Nebo trochu šlehačky?“

„Nemyslím,“ Elinor malinko ucukne, jako by mohly kapičky šlehačky proletět ovzduším a proniknout jí do těla. Usrkne trochu čaje a podívá se na hodinky. „Obávám se, že už musím jít.“

„Cože?“ podiví se máma. „Opravdu?“

„Dojdeš, Lukeu, pro auto?“

„Určitě,“ odpoví Luke a dopije šálek čaje.

„Cože?“ teď jsem zmatená zase já. „Lukeu, co se děje?“

„Odvezu matku na letiště,“ vysvětluje Luke.

„Proč, copak si nemůže vzít taxíka?“

Už když to říkám, cítím, že to zní trochu nezdvořile, ale uvažte. Mělo to být příjemné rodinné setkání. A jsme tu zhruba tři sekundy.

„Musím s Lukem projednat některé záležitosti,“ prohlašuje Elinor a bere si kabelku. „A to můžeme udělat v autě.“ Vstane a uhladí si imaginární záhyb na své sukni. „Velmi mě těšilo,“ loučí se s mámou.

„I mě!“ vykřikne máma a vyskočí v posledním pokusu o navázání přátelství. „Moc ráda jsem vás poznala, Elinor! Vezmu si od Becky vaše telefonní číslo a báječně si spikneme, co si vezmeme na sebe! Abychom k sobě dobře ladily, viďte!“

„Zajisté,“ praví Elinor s očima zarytýma do máminých bot. „Na shledanou, Rebecco. Na shledanou, Grahame,“ kývne Elinor směrem k tátovi.

„Sbohem, Elinor,“ loučí se táta navenek zdvořile, ale když se na něj podívám, vidím, že rozhodně neplane nadšením. „Tak zatím, Lukeu.“ Když vyjdou ze dveří, podívá se na hodinky. „Dvanáct minut.“

„Co to říkáš?“ diví se máma.

„Tolik nám věnovala času.“

„Grahame! Určitě to tak nemyslela…,“ dojde jí řeč, když si všimne, že na stole uprostřed balicího papíru leží modrý zápisník „Jeho matka“.

„Elinor tu nechala svůj svatební plánovací kalendář!“ vykřikne a vezme ho do ruky. „Bečky, běž za ní.“

„Mami…,“ zhluboka se nadechnu. „Abych pravdu řekla…, ani mě nenapadne. Mám vážné pochybnosti, že o něco takového vůbec stojí.“

„Na její pomoc bych příliš nespoléhal,“ přidá se ke mně táta. Vezme si šlehačku a navrší si jí kopec na koláček.

Jo ták,“ těká máma z mého obličeje na tátův – pak pomalu dosedá s knihou v ruce na židli. „Aha, už chápu.“

Zhluboka se napije čaje a vidím na ní, jak usilovně přemýšlí, co by hezkého řekla.

„No…, možná jenom nechce překážet!“ vymyslí nakonec. „To je naprosto pochopitelné.“

Ale ani ona nevypadá příliš přesvědčeně. Bože, jak já tu Elinor nesnáším!

„Mami, dopijeme čaj,“ navrhnu. „A pak si můžeme jít něco pěkného koupit.“

„Ano,“ souhlasí máma po chvilce. „To bude nejlepší. Když o tom teď mluvíš, vzpomněla jsem si, že bych potřebovala nové rukavice.“ Napije se čaje a vypadá hned trošku veseleji. „A možná i nějakou pěknou kabelku.“

„Uděláme si bezva den,“ stisknu jí paži. Jenom my dvě.“

Franto n, Binton a Ogleby

právní zástupci apartmá 503, 739 Third Avenue New York, NY 10017

Slečna Rebecca Bloomwoodová

byt B

251 W 11th Street

New York

NY 10014

11. února 2002

Drahá slečno Bloomwoodová,

doufáme, že jsme úplně první, kdo Vám gratuluje k Vašemu zasnoubení s panem Lukem Brandonem, o němž jsme četli v New York Times. Jistě teď prožíváte velmi šťastné chvíle a my vám to z celého srdce přejeme. Určitě budete v této době zaplavena množstvím nevítaných, případně nechutných nabídek. My Vám ovšem nabízíme unikátní osobní služby, kterým byste měla věnovat pozornost.

Jakožto rozvodoví právníci s třicetiletou praxí dobře víme, jak velké výhody pro Vás může dobrý právní zástupce znamenat. Doufejme, že se nikdy s panem Brandonem do takové bolestné situace nedostanete. V opačném případě jsme ovšem odborníci na následující oblasti:

napadení předmanželské smlouvy vyjednání alimentů obstarání soudního příkazu

získání informací (prostřednictvím našich kmenových soukromých detektivů)

Nemusíte se s námi spojit okamžitě. Prostě si tento dopis založte mezi ostatní památky na svatbu – a v případě potřeby budete vědět, kde nás hledat. Ještě jednou Vám přejeme hodně štěstí!

Ernest P. Franton

a partneři

Hřbitov Andělů věčného pokoje

Westchester Hills,

Westchester County,

New York

Slečna Rebecca Bloomwoodová byt B

251 W 11th Street New York NY 10014

13. února 2002

Drahá slečno Bloomwoodová,

doufáme, že jsme úplně první, kdo Vám gratuluje k Vašemu zasnoubení s panem Lukem Brandonem, o němž jsme četli v New York Times. Jistě teď prožíváte velmi šťastné chvíle a my Vám to z celého srdce přejeme.

Určitě budete v této době zaplavena celou řadou nevítaných, případně nechutných nabídek. My Vám ovšem nabízíme unikátní osobní služby, kterým byste měla věnovat pozornost.

Neobvyklý svatební dar

Mohou snad svatební hosté vyjádřit lépe své pochopení pro Vaši vzájemnou lásku než tím, že Vám věnují dvě sousedící hřbitovní místa? V míru a pokoji našich pečlivě ošetřovaných zahrad budete spočívat vedle manžela, s nímž jste prožila celý život, navěky. Dvě místa v proslulé Zahradě vykoupení jsou v současné době k mání za akční cenu 6 500 dolarů. Proč je nezařadit do svého seznamu svatebních darů – a umožnit Vašim blízkým poskytnout Vám dar, který Vás bude provázet navždy? * Ještě jednou Vám ze srdce gratulujeme a přejeme Vám do vašeho manželství mnoho štěstí.

Hank Hamburg

vedoucí prodeje

„V případě rozvodu lze jednotlivá místa přemístit na opačnou stranu hřbitova „ Pohřební služba rodiny Hamburgových Inc. si vyhrazuje právo na přesun hrobových míst po uplynutí 30 dnů od předchozího upozornění v případě přestavby na hřbitovním pozemku (viz přiložené podmínky)

Čtyři

Ať si ta zatracená Elinor dělá, co chce, nemám pravdu?

Budeme mít báječnou svatbu s ní i bez ní. Jak řekla máma, je to její škoda, a až ve svatební den přijde na to, že stojí stranou, ať se pak chytne za nos. Když jsme odešli z Claridges, pořádně jsme to s mámou roztočily. Zastavily jsme se v Selfridges na výprodeji a máma si tam koupila pěknou kabelku a já novou maskaru na zvětšování objemu řas a táta si mezitím zaskočil jako vždy na jedno pivo. A pak jsme si všichni zaskočili na večeři, a než jsme dorazili domů, měli jsme mnohem veselejší náladu a bylo nám spolu moc dobře.

Když k nám přišla druhý den dopoledne Janice na kafe, všechno jsme jí vyprávěli a ona byla kvůli nám velmi rozhořčená a řekla, že jestli si Elinor myslí, že jí udělá make-up zadarmo, tak to si teda počká! Pak se k nám přidal tatínek a docela zdařile imitoval, jak Elinor hleděla na šlehačku, jako by na ni ta šlehačka chtěla zaútočit, a všichni jsme se hystericky rozchechtali – dokud nesešel Luke dolů a nezeptal se, co je nám tak k smíchu, a my pak museli předstírat, že se smějeme nějakému vtipu v rádiu.

Pravda ovšem je, že nevím, co si s Lukem a jeho matkou počít. Na jednu stranu bych chtěla být otevřená. Ráda bych mu vysvětlila, jak nás jeho matka všechny vyvádí z míry a jak se maminky doopravdy dotkla. Problém je v tom, že když jsem se v minulosti pokoušela být k němu ohledně Elinor upřímná, vždycky to skončilo obrovskou hádkou. Jenomže já právě teď nestojím o žádné obrovské hádky, protože jsme se zrovna zasnoubili a jsme celí šťastní a je to nádhera.

Ono je totiž vyjma Elinor všechno naprosto úžasné. Jenom tak na zkoušku jsem si v letadle do New Yorku vyplnila kviz ve Svatba a domov pod názvem „Jste připraveni na manželství?“. A dostali jsme plný počet bodů! Řekli nám: „Blahopřejeme! Jste vzájemně oddaná a milující se dvojice schopná překonávat své problémy. Komunikační kanály mezi vámi jsou otevřené a na většinu problémů máte stejný názor.“

No tak dobře, malinko jsem možná podváděla. Jako u otázky: „Na kterou část svatby se nejvíce těšíte?“ Chtěla jsem si vybrat možnost (a) „Vybírání bot“, než jsem si všimla, že (c) „Pronesení vzájemných závazků na celý život“ je za deset bodů, zatímco (a) jenom za dva.

Ale stejně, jsem si jistá, že všichni ostatní alespoň po očku koukali i na odpovědi. Určitě je to také trochu ovlivnilo.

A alespoň jsem nezatrhla (d) „Zákusek“. (Nula bodů.)

„Bečky?“

„Ano?“

Před hodinou jsme dorazili do bytu a Luke se probírá poštou. „Neviděla jsi ten výpis ze společného účtu, že ne? Musím jim zatelefonovat.“

„Ale ten už přišel. Promiň, zapomněla jsem ti to říct.“

Utíkám do ložnice a s nepříjemným tušením rychle vytahuju výpis ze skrýše.

Když na to tak myslím, v tom kvizu byla také otázka na finanční záležitosti. Zatrhla jsem, myslím, (b): „Máme podobné názory na výdaje a o peníze se nikdy nehádáme.“

„Tady je,“ říkám nenucené a podávám mu list papíru.

„Nemůžu přijít na to, proč ho máme neustále přečerpaný,“ stěžuje si Luke. „Naše výdaje na domácnost nemůžou každý měsíc stoupat…“ Zadívá se na stránku posetou tlustými bílými skvrnami. „Becky…, proč je ten výpis samá kaňka od Tippexu?“

„Už vím!“ říkám omluvně. „Hrozně moc mě to mrzí. Stála tam ta lahvička a já jsem uklízela nějaké knihy a ona se… převrhla.“

‚Ale skoro tam není možné nic přečíst!“

„Vážně?“ říkám nevinně. „Ach Bože, to je škoda. Ale to nevadí. To se občas stává…,“ a už mu chci výpis vytáhnout z prstů, když se mu náhle zúží oči.

„Nepíše se tady…,“ zaškrábe nehtem na papíře a najednou se celá kaňka Tippexu odloupne.

Sakra. Měla jsem na to vzít kečup jako minulý měsíc.

„Miu Miu. To jsem si mohl myslet. Becky, co tu dělá Miu Miu? “ Škrábe dál a Tippex se začíná snášet z listu papíru jako sněhové vločky. Proboha! Prosím tě, nedívej se…

„Sephora… a Joseph… No to se nedivím, že jsme přečerpali účet!“ Podrážděně se na mě podívá. „Tenhle účet, Becky, má pokrýt výdaje na domácnost. Žádné sukně od Miu Miu!“

Teď máš na vybranou. Bojuj nebo vezmi nohy na ramena.

Vzdorovitě založím ruce v bok a zvednu bradu.

„Takže… sukně nepatří do výdajů na domácnost. To mi chceš říct?“

Luke se na mě zadívá.

„Přesně tohle chci!“

„Víš, možná je právě v tom ten problém. Možná si musíme trochu vyjasnit naši definici.“

„Ale jdi,“ řekne Luke po chvilce a ústy mu trochu zaškube. „Ty mi chceš tedy říct, že bys sukni Miu Miu zařadila do výdajů na domácnost.“

„Ano… coby ne! Je snad ‚v domácnosti‘, nebo není?“

Nejspíš se pohybuju na trochu tenkém ledě.

‚A i kdyby ne,“ pokračuju rychle. „I kdyby ne. Copak na tom záleží? Copak na takových věcech vůbec záleží? Jsme zdraví, máme jeden druhého, máme… krásný život. Na takových věcech záleží. Ne na penězích. Ne na bankovním účtu. Ne na takových nudných otravných detailech.“ Rozmáchnu se kolem sebe rukou v takovém gestu, jako bych pronášela děkovnou řeč při přebírání Oscara. „Jsme na této planetě jenom strašně krátce, Lukeu. Jenom strašně krátce. A na čem bude na konci života záležet víc? Na čísle na nějakém kusu papíru – nebo na lásce mezi dvěma lidmi? Na vědomí, že pár bezvýznamných cifer vytvořilo vyrovnaný účet, nebo na vědomí, že jsi byl člověkem, jakým sis přál být?“

Domluvím a zalykám se vlastní nedostižností. Trochu omámeně se zahledím na Lukea a napůl čekám, že mi téměř v slzách zašeptá:

„Otevřela jsi mi oči.“

„Ohromně dojemné,“ prohlásí Luke břitce. „Jen tak pro zajímavost, podle mých představ znamenají ‚výdaje na domácnost‘ náklady spojené s udržováním bytu a na živobytí nás dvou. Jídlo, palivo, čisticí prostředky a tak dál.“

„Prima!“ pokrčím rameny. „Pakliže trváš na této úzké… podle mého názoru velmi omezené definici, tak dobře.“

U dveří zazvoní zvonek, a když otevřu, na chodbě stojí Danny. „Danny, je sukně od Miu Miu výdaj na domácnost?“ ptám se. „Jistěže,“ odpoví Danny a vchází do bytu.

„Vidíš?“ vytáhnu obočí na Lukea. „Ale jak chceš, budeme se řídit podle tvé definice…“

„Už jste to slyšeli?“ ptá se Danny hrobovým hlasem.

„Co jsme měli slyšet?“

„Paní Wattsová to tady prodává.“

„Cože?“ vyvalím na něj oči. „Mluvíš vážně?“

„Hned jak nám skončí smlouva, jsme na ulici.“

„To nemůže udělat!“

„Je majitelka. Může si dělat, co chce.“

„Ale…,“ zírám vyděšeně na Dannyho a pak se obrátím na Lukea, který ukládá nějaké listiny do diplomatky.

„Slyšel jsi to, Lukeu? Paní Wattsová to tady prodává.“ Já vím.“

„Tys to věděl? Proč jsi mi to neřekl?“

„Promiň. Chtěl jsem ti to říct.“ Zdá se, že to Lukeovi vůbec nevadí. „Co si počneme?“

„Přestěhujeme se.“

„Ale já se nechci stěhovat. Mně se tady líbí!“

S bodnutím u srdce se rozhlédnu po místnosti. Na tomto místě jsme byli s Lukem minulý rok šťastni. Nechci odtud odejít.

„Chcete si poslechnout, jak jsem na tom já?“ dožaduje se Danny pozornosti. „Randall bude bydlet se svou přítelkyní.“ Znepokojeně se na něj podívám.

„Takže tě vyhazuje?“

„Prakticky ano. Říká, že musím začít přispívat, jinak se mám poohlédnout po něčem jiném. Jak to mám propánajána udělat?“ spíná Danny ruce. „Než dokončím svou kolekci, nemůžu mu přispět ničím. To mi stejně dobře může pořídit lepenkovou krabici.“

„Tak tedy… hmm… jak tvá kolekce pokračuje?“ ptám se opatrně.

„To víš, být návrhářem není tak snadné, jak se zdá,“ brání se Danny. „Nemůžeš být prostě kreativní na objednávku. Je to otázka inspirace.“

„Možná bys mohl chodit do práce,“ nadhodí Luke a obléká si kabát. „Do práce?“

„Já nevím, třeba takový Gap musí potřebovat nějaké návrháře.“

„Gap?“ vyvalí na něj Danny oči. „Ty jako myslíš, že bych měl strávit život navrhováním polokošilí? To jako dva rukávy přesně zde, tři knoflíky zase tam, trochu žebrového vzoru… Bez sebe nadšením.“

„Co budeme dělat?“ ptám se plačtivě Lukea.

„S Dannym?“

„S naším bytem!“

„Něco si už najdeme,“ konejší mě Luke. „Což mi něco připomíná. Má matka chce jít dneska s tebou na oběd.“

„Ona je už zpátky?“ vyděsím se. „Totiž… jasně že je zpátky!“

„Museli jí operaci odložit.“ Luke se tváří nějak divně. „Kliniku začaly vyšetřovat švýcarské zdravotnické úřady, a tak se veškeré procedury musely odložit. Takže… v jednu. La Goulue, ano?“

„No tak dobře,“ říkám naprosto bez nadšení.

Když se pak za Lukem zavřou dveře, mám špatný pocit. Možná že Elinor změnila názor. Možná chce zakopat válečnou sekeru a zapojit se do svatebních příprav. Stát se může všechno.

Rozhodla jsem se zachovat chladnou hlavu a prozradit, že jsem zasnoubená, jenom těm lidem, kteří se mě zeptají, jak jsem se měla na dovolené.

Ale když došlo na věc, přistihla jsem se, jak v Barneys pádím do oddělení osobních nákupů, kde pracuju, natahuju dopředu ruku a na celé kolo křičím: „Koukejte!“

Erin, která pracuje se mnou, se na mě vyjeveně podívá, koukne se na mé prsty a pak přitiskne ruku k ústům.

„Pane Bože, Pane Bože!“

„To je něco!“

„Jsi zasnoubená? S Lukem?“

„Jistěže s Lukem! V červnu se bereme!“

„Jaké budeš mít šaty?“ vyzvídá. „Já ti tak závidím! Ukaž mi ještě ten prstýnek! Odkud ho máš? Až já se zasnoubím, pofrčím přímo do Harry Winstons. A žádný měsíční plat mi na to stačit nebude, spíš tak za tři roky…“ Dojde jí řeč, když si prohlíží můj prstýnek. „No páni!“

„Je to rodinný klenot,“ vytahuju se. „Lukeovy babičky.“

„Jo ták. Takže… není nový?“ protáhne trochu obličej. „Aha…“

„Je to… starožitnost,“ říkám významně – a obličej se jí znovu rozzáří.

„Starožitnost! Starožitný prsten! To je ale senza nápad!“

„Gratuluju, Becky,“ s upřímným úsměvem mi blahopřeje Christina, má šéfová. „Určitě budete s Lukem velmi šťastni.“

„Můžu si ho vyzkoušet?“ ptá se Erin. „Ne! Promiň! Zapomeň na to. Já jenom… starožitný prsten!“

Nemůže z něj spustit oči ještě ve chvíli, kdy do mého oddělení přichází má první zákaznice Laurel Johnsonová. Laurel je prezidentkou společnosti, která pronajímá soukromá trysková letadla, a je jednou z mých oblíbených klientek, i když mi neustále říká, jak je podle jejího názoru v našem obchodě všechno drahé, a že nebýt její práce, kupovala by si veškeré oblečení v K-Martu.

„Co to nevidím?“ sundává si kabát a roztřepává si tmavé kudrny.

Jsem zasnoubená!“ usmívám se radostně.

„Zasnoubená!“ Přichází ke mně a tmavýma inteligentníma očima si zvědavě prohlíží prstýnek. „Doufám, že budete velmi šťastni. Určitě budete. Váš manžel bude mít jistě tolik rozumu, aby udržel toho svého famfulína v poklopci, i když k němu přijde na praxi nějaká bloncka a bude na něj valit oči a říkat mu, že ještě nikdy neviděla nikoho tak úžasného. Úžasného. Ptám se, jestli jste už někdy slyšela takovou hromadu…,“ zarazí se uprostřed věty a pleskne se přes pusu. „Sakra.“

„Nic se nestalo,“ uklidňuju ji. Já vás chápu.“

Laurel učinila novoroční předsevzetí, že nebude o svém exmanželovi a jeho slečně nikdy mluvit, protože její terapeut Hans tvrdí, že to není pro ni dobré. Ke své zlosti ovšem zjistila, že dodržet takové předsevzetí je pro ni trochu problém. Ne že bych jí to vyčítala. Její manžel musel být pěkný prasák.

„Víte, co mi Hans minulý týden řekl?“ ptá se, když otvírám dveře své zkušební kabinky. „Poradil mi, abych napsala na papír všechno, co mám o té náně na srdci – a pak to roztrhala. Prý se pak budu cítit svobodně.“

„Vida,“ říkám se zájmem. „A jak to dopadlo?“

„Sepsala jsem všechno do puntíku,“ prohlašuje hrdě Laurel. „A pak jsem jí to poslala.“

„Laurel!“ snažím se nevyprsknout smíchy.

„Já vím, já vím. Hans z toho moc velkou radost neměl. Ale kdyby věděl, co je to za mrchu.

„Tak půjdeme dovnitř!“ říkám rychle, než se ve vzpomínkách vrátí do chvíle, kdy svého manžela i s jeho blonďatou praktikantkou našla ve vlastní kuchyni v nadmíru láskyplném rozpoložení. „Mám dnes ráno trochu zpoždění…“

Než jsem se rozpomněla, co si Laurel na dnešek přála a pár kusů jí přinesla, měli jsme za sebou scénu v kuchyni i pěstní souboj na Madison Avenue.

„Nikdy jsem necítila takovou satisfakci!“ vypráví mi, když strká ruku do rukávu hedvábné halenky. „Ten šok, který jsem uviděla na té male kulaté tlamičce, když jsem ji praštila! Nikdy předtím jsem žádnou ženskou nepraštila! Bylo to báječné!“ Vrazí ruku do druhého rukávu a já sebou škubnu při zlověstném zvuku páraného švu.

„Všechno platím,“ prohodí Laurel, aniž vypadne z ráže. „Co tu máte dalšího?“

Někdy mám pocit, že si Laurel zkouší šaty hlavně proto, aby se s nimi poprala.

„Řekla jsem vám už vlastně, jak mu říká?“ dodává. „William. Myslí si, že to zní líp než Bill. Ale on se sakra jmenuje Bill, pro Kristovy drahé rány.“

„Tady máte sako…,“ snažím se upoutat její pozornost. „Co mu říkáte?“

Laurel si ho oblékne a prohlíží se v zrcadle.

„Vidíte?“ prohlásí nakonec. „Je perfektní. Nevím, proč vůbec chodím k někomu jinému. Beru ho. A ještě tuhle halenku. Bez díry.“ Šťastně si vydechne. „Vždycky se mi uleví, když se u vás, Becky, stavím. Bůhví proč.“

„Je to záhada,“ zasměju se a udělám si poznámku do účetní knihy.

Nejlepší na tom, když člověk pracuje jako osobní nákupčí, je, že se blíže seznámí se svými zákazníky. S Laurel jsem se poprvé setkala těsně po rozvodu s jejím manželem. Byla naštvaná na něj, naštvaná na sebe a měla přibližně nulové sebevědomí. Teď se nechci vychloubat, ale když jsem jí na to slavnostní baletní představení, kde měl být i on, našla ty perfektní šaty od Armaniho – když jsem ji viděla, jak se na tebe dívá do zrcadla, jak zvedá bradu a usmívá se a jak se znovu cítí jako atraktivní žena – vážně jsem cítila, že se mi v jejím životě podařilo něco změnit.

Laurel se převléká do svého všedního oblečení a já vycházím ze zkušebny s náručí plnou šatů.

„Tohle rozhodně nemůžu nosit,“ slyším matný hlas z Erininy kabinky. „Co kdybyste si to vyzkoušela…,“ naléhá Erin. „Víte přece, že takovou barvu vůbec nenosím!“ hlas stoupá a ledovatí. S britským přízvukem.

„Už tu nebudu marnit čas! Když mi nosíte věci, které si na sebe nemůžu vzít…“

Po zádech mi začínají běhat mrňaví pavoučci. Nevěřím svým uším. 7o nemůže být…

.Ale chtěla jste přece změnit styl!“ brání se zoufale Erin.

„Dejte mi vědět, až budete mít to, co jsem po vás chtěla.“

A než dokážu udělat krok, je tu, vychází z Erininy zkušební kabinky, vysoká, plavovlasá, bezvadně upravená jako vždy a rty se jí už stáčejí do opovržlivého úsměvu. Každý vlásek má na svém místě, modré oči jí září a vypadá to, že je v prvotřídní formě.

Alicia Billingtonová.

Alicia, Dlouhonohá bestie.

Setkám se s jejíma očima – a jako by mi celým tělem projel elektrický proud. Cítím, jak se mi v mých elegantních šedých kalhotách začínají klepat kolena. Alicii Billingtonovou jsem neviděla už přes rok a klidně bych se bez ní obešla až do smrti. Ale jako bychom se viděly včera. Vzpomínky na všechna naše setkání jsou intenzivní a bolavé

jako vždy. Co mi provedla. Co se snažila provést Lukeovi.

Dívá se na mě stejným povýšeným pohledem, který si osvojila při práci v oddělení PR, jako když jsem začínala jako zcela nezkušená novinářka. A ačkoli se snažím sama sebe přesvědčit, že jsem od té doby hodně vyspěla, že jsem teď silná žena s úspěšnou kariérou a jí že nemusím nic dokazovat… cítím, jak se uvnitř sama sebe scvrkávám. Že jsem zase zmatená malá holka, která nikdy nenajde tu pravou odpověď.

„Rebecco!“ hledí na mě, jako by se uvnitř svíjela smíchy. „Tebe bych tu tedy nečekala!“

„Ahoj, Alicie,“ přinutím se ke zdvořilému úsměvu. „Jak se máš?“

„Doneslo se mi sice, že teď děláš prodavačku, ale považovala jsem to za dobrý fór.“ Malounko se pousměje. „A vida… tak ty jsi tady. Takže nekecali.“

Já přece nejsem prodavačka, chce se mi jí zařvat do obličeje. Já jsem osobní nákupčí! To je kvalifikovaná práce! Já pomáhám lidem!

„A pořád s Lukem, nemám pravdu?“ Věnuje mi karikaturu účastného pohledu. „Už chytila jeho společnost druhý dech? Slyšela jsem, že měli hodně těžké časy.“

Nevěřím vlastním uším. Právě tahle ženská se pokusila Lukeovu společnost zničit. Právě ona založila konkurenční PR společnost, která zkrachovala. A právě ona utratila veškeré peníze svého přítele – a z kaše ji musel tahat její tatíček.

A teď se chová, jako by vyhrála.

Několikrát polknu a snažím se najít tu správnou odpověď. Vím, že mám mnohem vyšší cenu než Alicia. Měla bych umět vymyslet dokonalou, zdvořilou a vtipnou odpověď. Ale bůhvíproč mi to nejde.

„Bydlím teď v New Yorku,“ utrousí nenucené. „Takže se tu patrně budeme vídat častěji. Třeba mi prodáš nějaké boty.“ Přezíravě se na mě usměje, přehodí si tašku od Chanel přes rameno a odchází z oddělení.

Po jejím odchodu panuje všude kolem hluboké ticho.

„Kdo to byl?“ zeptá se nakonec Laurel, která, aniž jsem si toho všimla, vyšla polooblečená z kabinky.

„To byla… Dlouhonohá bestie Alicia,“ říkám ještě úplně zpitomělá.

„Prdelatá Alicia by se k ní hodilo mnohem víc,“ podotkne Laurel. „Vždycky si říkám, že anglickou mrchu nikdo nepřekoná.“ Chytne mě kolem ramen. „Nic si z toho nedělejte. Ať je, kdo je, hovoří z ní čirá závist.“

„Díky,“ říkám vděčně a promnu si čelo, abych si pročistila hlavu. Ale abych řekla pravdu, mám pocit, jako by vedle mě vybuchl granát. V životě by mě nenapadlo, že na Alicii znovu narazím.

„Promiň, Becky, je mi to moc líto!“ omlouvá se mi Erin cestou do zkušebny. „Netušila jsem, že se s Alicií znáš!“

„Já jsem zase nevěděla, že je tvou zákaznicí!“

„Moc často sem nechodí.“ Erin protáhne obličej. „Ještě nikdy jsem nepotkala někoho tak věčně nespokojeného. Tak copak vy dvě mezi sebou máte?“

Co bychom měly! chce se mi odpovědět. Jenom se mi pokusila zničit pověst, téměř se jí podařilo zničit Lukeovu kariéru a od první chvíle, co jsme se potkaly, se ke mně chová jako prvotřídní potvora. Nestojí to ani za řeč.

„Nějak jsme si nepadly do oka,“ vykoktám nakonec.

„Víš, že je taky zasnoubená? S Petrem Blakem. S takovým děsně prachatým starým paprikou.“

„Prosím tě,“ svraštím obočí. „Měla jsem pocit, že se vdávala loni. Za nějakého Brita. Eda… bůhvíjak dál.“

„Taky že vdávala! Jenomže nevdala! Copak ty jsi o tom neslyšela?“ Dvojice zákaznic bloumá oddělením osobních nákupů a Erin ztiší hlas. „Měli svatbu i svatební hostinu – na kterou přišel také Peter 31ake jako něčí doprovod. Alicia nevěděla, že má přijít, ale od první chvíle, kdy zjistila, co je zač, se zaměřila na něj. Slovo dalo slovo a najednou si padli jaksi do noty – myslím tím, že si hodně padli do noty – jenomže chudinka Alicia byla už jednou vdaná!“ Erinin obličej září neskrývanou škodolibostí. „A tak si došlápla na kněze, že chce anulaci.“

„Cože chtěla?“

.Anulaci manželství! Na vlastní svatební hostině! Prohlásila, že svazek nebyl naplněn, takže tedy neplatí.“ Erin se pobaveně rozesměje. „Věřila bys tomu?“

Nedokážu se ubránit neveselému úsměvu.

„U Alicie mě už nic nepřekvapí.“

„Prohlašuje o sobě, že vždycky dostane, co chce. A ta její svatba bude něco nevídaného. Ale coby nevěsta je jako zlý sen. Prakticky donutila jednoho z ceremoniářů nechat si udělat plastiku nosu a se všemi newyorskými květináři vyrazila dveře… svatební organizátoři z ní lezou po stropě. A kdo připravuje tvou svatbu?“

„Máma,“ odpovím a Erin málem vypadnou oči z důlků.

„Tvá máma je svatební organizátorka? To jsem nevěděla!“

„Ty jsi ale husa!“ rozhihňám se a trochu se mi zvedne nálada. „Máma se stará jenom o mou svatbu. Už se do toho pustila.“

„Jo ták,“ kývá Erin hlavou. „No – aspoň si nemusíš dělat žádné starosti. Udržíš si odstup.“

„Jasně. Bude to brnkačka. Drž mi palce!“ dodám a obě se zasmějeme.

Úderem jedné jsem v La Goulue, ale Elinor tam ještě není. Číšník mě uvede ke stolu a během čekání popíjím minerálku. V restauraci je poměrně dost lidí, tak jako ostatně v tuto dobu vždy, zejména je tu plno elegantních dam. Všude kypí čilý hovor, blýskají se drahé zuby i drahé kameny a já využívám příležitosti a bezostyšně naslouchám. U sousedního stolu dáma s výraznou linkou kolem očí a obrovskou broží právě rezolutně prohlašuje: „V dnešní době se prostě nedá byt zařídit pod sto tisíc dolarů.“

„A tak jsem Edgarovi řekla: Jsem také lidská bytost,‘“ vypráví rusovláska u stolu na opačné straně. Její kamarádka chroupá celerové tyčinky a sleduje ji veselýma nadšenýma očima.

„A co on na to?“

„Jedna místnost přijde na třicet tisíc.“

„Řekl: ‚Hilary…‘“

„Rebecco?“

Protože neuslyším, co na to Edgar řekl, zvednu trochu otráveně oči, a vidím, že k mému stolu přichází Elinor v krémovém saku s velkými černými knoflíky a v ruce svírá s ním ladící kabelku. K mému překvapení není sama. Je s ní žena s lesklým kaštanovým mikádem, v kostýmku v námořnické modři a s velkou sportovní taškou v ruce.

„Rebecco, dovol, abych ti představila Robyn de Bendern,“ prohlásí Elinor. „Patří k nejlepším newyorským svatebním organizátorkám.“

‚Aha,“ zakoktám zaskočeně. „Tak tedy… dobrý den!“

„Rebecco,“ Robyn mě bere za obě ruce a hledí mi upřeně do očí. „Tak isme se konečně setkaly. Jsem tolik ráda, že vás potkávám. Tolik ráda!“

„Nápodobně,“ snažím se přizpůsobit jejímu tónu a současně usilovně pátrám v paměti, zda se Elinor předtím nezmínila, že se tu mám setkat se svatební organizátorkou. Měla jsem to vědět?

„Tak hezounká tvářička!“ rozplývá se Robyn a svírá mi ruce jako v kleštích. Důkladně mě zkoumá a já se přistihnu, že se chovám stejně. Vypadá na čtyřicátnici, je pečlivě nalíčená, má bystré oříškově hnědé oči, výrazné lícní kosti a široký úsměv, který odhaluje řadu dokonalých zubů. Nadšení, které z ní vyzařuje, je nakažlivé, ale její oči mě ve chvíli, kdy ode mě poodstoupí a prohlíží si mě od hlavy k patě, analyticky hodnotí.

„Tak mladý a svěží vzhled. Má milá, vy budete nevěsta k zulíbání. Máte už představu, co si vezmete ve svatební den na sebe?“

„Hmmm… svatební šaty?“ nadhodím a Robyn propukne v perlivý vodopád smíchu.

„A vtipná!“ chválí. „I vy Britky! Měla jste naprostou pravdu,“ prohodí k Elinor, která jí milostivě přikývne na souhlas. Že měla Elinor pravdu? A v čem? Bavily se o mně?

„Díky!“ prohlásím a snažím se nenápadně couvat. „Nemohly bychom…,“ kývnu směrem ke stolu.

„Jistěže!“ prohlásí Robyn nadšeně, jako bych pronesla nejgeniálnější myšlenku, jakou kdy slyšela. „Posadíme se.“ Sedíme u stolu a já si všimnu její brože ze dvou propletených svatebních prstýnků posázených diamanty.

„Líbí se vám?“ ptá se Robyn. „Tu mám od Gilbrookových za přípravu svatby jejich dcery. To bylo ale drama! Chudince Betty Gilbrookové se na poslední chvíli ulomil nehet a my jsme museli letět pro její manikérku vrtulníkem…“ Na chvíli se odmlčí, jako by se zabrala do myšlenek, a pak. mě vybafne: „Vy máte ale štěstí!“ Vyšle ke mně zářivý úsměv a já se

neubráním tomu, abych jí neoplatila stejným úsměvem. „Máte neuvěřitelné štěstí. Povězte mi, vychutnáváte si každou chvilku?“

„Abych tak řekla…“

„Já vždycky říkám, že nejvzácnější doba je první týden po zasnoubení. Musíte si to užít.“

„Teď je to vlastně už několik týdnů…“

„Užijte si to,“ nařizuje mi Robyn se vztyčeným prstem. „Vytěžte z toho maximum. Já vždycky říkám, že tyhlety vzpomínky vám nikdo jiný nevěnuje.“

„No tak dobře!“ přikývnu s úsměvem. „Tak… z toho tedy vytěžím maximum.“

„Než se do toho pustíme,“ vloží se do rozhovoru Elinor, „musím ti něco dát.“ Sáhne do kabelky a na stůl položí pozvánku. Co to je?

PANÍ ELINOR SHERMANOVÁ MÁ TO POTĚŠENÍ VÁS POZVAT

NA…

Jejda! Elinor pořádá zásnubní večírek. Pro nás.

„No tohle!“ Zvedám oči. „Tak to… vám děkuju. Nevěděla jsem, že budeme mít oslavu!“

„Projednala jsem to s Lukem.“

„Vážně? Vůbec se mi o tom nezmínil.“

„Muselo mu to vypadnout z hlavy.“ Elinor mi věnuje studený milostivý úsměv. „Dám jich pár poslat do vašeho bytu, abyste si mohli také pozvat pár svých přátel. Řekněme… deset.“

„Tedy… vlastně… díky.“

„Nedáme si třeba trochu šampaňského na oslavu?“

„To je skvělý nápad!“ souhlasí Robyn. „Já vždycky říkám, když nechcete oslavit svatbu, co potom oslavovat?“ Rozzářeně se usmívá a já se na ni také usměju. Tahle ta paní se mi začíná líbit. Jenomže pořád nevím, co tu vlastně dělá.

„Ehmm… abych tak řekla, Robyn, nevím, co tu vlastně děláte,“ prohlašuju váhavě. „Jste tu takříkajíc… pracovně?“

„Ale ne. Ne, ne, kdepááák.“ Robyn vrtí hlavou. „Tohle není práce, to je povolání. Čas, který vkládám do svého povolání, se skládá z čiré lásky…“

„Dobře,“ mrknu nejisté na Elinor. „Vtip je totiž v tom, že vaši

moc asi vůbec nepotřebuju. Je to sice od vás velmi milé…“

„Že nepotřebujete?“ Robyn zvrátí hlavu dozadu a spustí svou zvonkohru smíchu. „Že nepotřebujete žádnou pomoc? Ty má dobroto! Víte, kolik dá organizace takové svatby práce?“

… No…

„Už jste to někdy dělala?“

„To sice ne, ale…“

„Tohle si myslí spousta děvčat,“ pokyvuje Robyn zkušeně hlavou. „Víte, jak tato děvčata končí?“

„Ehmm…“

„Tahle ta děvčata dopadnou tak, že brečí nad svatebním dortem, protože jsou příliš vynervovaná na to, aby si celou tu legraci vychutnala. Chcete snad dopadnout stejně?“

„To tedy ne!“ vyděsím se.

„Tak to má být! Jistěže nechcete!“ Opře se dozadu a vypadá jako učitelka, jejíž třídě konečně došlo, kolik je dvě a dvě. „Já vás tohoto vypětí zbavím, Rebecco. Bolení hlavy, všechnu tu honičku a absolutní stres kolem celé té záležitosti vezmu na sebe… Ó, nesou nám šampaňské!“

Možná to není tak úplně od věci, přemýšlím, zatímco číšník nalévá šampaňské do tří fléten. Možná to není tak špatný nápad, aby mi někdo trochu pomohl. Ovšem, do jaké míry se bude chtít domluvit > mou matkou…

„Stanu se vaší nejlepší přítelkyní, Becky,“ vrhá na mě Robyn oslnivý úsměv. „Než se vdáte, budu vás znát lépe než vaše nejlepší přítelkyně. Někteří tvrdí, že jsou mé metody neortodoxní. Ovšem když pak vidí ty výsledky…“

„Robyn nemá v tomto městě sobě rovna,“ přitaká Elinor, napije se šampaňského a Robyn se skromně usmívá.

„Začneme tedy úplně od začátku,“ zašvitoří a vytáhne velký zápisník v kožené vazbě. „Svatba je 22. června…“

„Ano.

„Rebecca a Luke…“

„Ano. “

„V hotelu Plaza…“

„Cože?“ vykulím na ni oči. „Ale to ne…“

„Já jsem předpokládala, že tam bude jak obřad, tak i hostina?“ podívá se tázavě na Elinor.

„Samosebou,“ kývne Elinor. „Je to tak nejjednodušší.“

„Promiňte…“

„Takže… obřad bude v Terasovém sále?“ Chvíli si cosi čmárá. „A následující hostina v tanečním sále. Úžasné. A kolik?“

„Počkejte chvíli!“ položím ruku na zápisník. „O čem to tu vlastně mluvíte?“

„O vaší svatbě,“ řekne Elinor. „S mým synem.“

„V hotelu Plaza,“ dodává Robyn rozzářeně. „Nemusím vám snad zdůrazňovat, jak neuvěřitelné štěstí jste měli, že jste získali datum, které jste chtěli! Naštěstí jeden můj klient vypověděl termín a já jsem po něm ihned skočila a zamluvila ho pro vás…“

„Já se ale nevdávám v hotelu Plaza!“

Robyn se ostře zadívá na Elinor a starostlivě svraští obočí.

„Já jsem myslela, že jste mluvila s Johnem Fergusonem?“

„Mluvila jsem s ním,“ odpoví břitce Elinor. „Mluvila jsem s ním včera.“

„Dobře! Protože víte, nemáme příliš mnoho času. Necelých pět měsíců na svatbu v Plaze! Někteří organizátoři by prostě řekli, že je to nemožné! Ovšem k těm já nepatřím. Jednou jsem připravila svatbu za tři dny. Za tři dny! Odehrávala se pochopitelně na pláži, takže bylo celkem jedno…“

„Co myslíte tím, že máme objednaný termín v Plaze?“ otočím se na židli. „Elinor, my se budeme brát v Oxshottu. Vy to dobře víte.“

„V Oxshottu?“ Robyn vraští obočí. „Tam to neznám. To je někde na severu?“

„Bezvýznamná provizorní dohoda,“ ohrne nad tím Elinor nos. „Bez problému lze zrušit.“

„To není žádná provizorní dohoda!“ rozzuřeně se na ni podívám. „A nic se rušit nebude.“

„Jejdanánku, cítím tu jakési napětí,“ zabrebentí Robyn vesele. Takže já si odskočím vyřídit pár telefonátů…,“ vytáhne mobil, zamíří ke stěně a u stolu zůstáváme s Elinor samy a probodáváme se pohledy. Zhluboka se nadechnu a snažím se zachovat chladnou hlavu.

„Elinor, já se nebudu vdávat v New Yorku. Já se budu vdávat doma. Maminka už zahájila přípravy. To vy dobře víte!“

„Nebudete se brát na bůhvíjakém anglickém dvorečku, kde dávají lišky dobrou noc,“ odsekne Elinor. „Víš, kdo je Luke? Víš, kdo jsem já?“

„Co to má s tím společného?“

„Pro každého, kdo nemá v hlavě prázdno, to svůj význam má.“ Elinor upije šampaňského. „Je to nejvýznamnější společenská událost, kterou kdy zažijeme. A musí se odehrát na patřičné úrovni. Okázale. Na svatby je Plaza nepřekonatelný. To ti jistě neuniklo.“

‚Ale máma už začala s přípravami!“

„Tak s nimi prostě skončí. Rebecco, tvá matka bude jenom vděčná, že si vaši svatbu vezme na starost někdo jiný. Je jasné, že celou událost financuju já. Však může přijít jako host.“

„Nestojí o to chodit někam jako host. Vždyť se jí vdává dcera! Sama chce být hostitelkou! Chce mi připravit svatbu!“

„Takže!“ přeruší nás radostný hlas. „Už jste si to vysvětlily?“ Robyn stojí u stolu a zastrkuje mobil.

„V hotelu jsem se domluvila, že tam po obědě nahlédneme do Terasového sálu,“ říká Elinor mrazivě. „Ocenila bych, kdybys v sobě našla tolik slušnosti a šla tam s námi.“

Dívám se na ni bez jediného slova a potlačuju touhu hodit jí ubrousek pod nohy a prohlásit, že v žádném případě. Nemůžu uvěřit tomu, že o tom Luke ví. Mám obrovskou chuť mu rovnou zatelefonovat a vysvětlit mu jasně svůj názor.

Ale vzpomenu si, že je na obědě správní rady… a také si vzpomenu, že mě žádal, abych dala jeho matce šanci. No tak dobře. Má tu svou šanci mít. Půjdu tam, prohlédnu si místnost, obejdu ji, zdvořile a beze slova pokývám hlavou. A večer jí stejně zdvořile sdělím, že se přesto budu vdávat v Oxshottu.

„Tak dobře,“ svolím nakonec.

„Výborně,“ Elinořiny rty se o několik milimetrů pohnou. „Neobjednáme si něco?“

Při obědě si Elinor s Robyn neustále povídají o newyorských svatbách, kterých se zúčastnily, a já mlčky jím a bráním se všem pokusům vtáhnout mě do konverzace. Navenek jsem klidná, ale uvnitř to ve mně vře. Jak si vůbec Elinor dovolila plést se mi do svatby? Jak ji vůbec napadlo najmout si jakousi svatební organizátorku a zcela ignorovat můj názor? Jak si může dovolit mluvit o zahradě mé matky jako o bůhvíjakém zapadlém dvorečku?

Je to prostě protivná bába, která se mi chce plést do života, a jestli si myslí, že se budu vdávat v nějakém naprosto anonymním newyorském hotelu místo doma mezi přáteli, tak to se pořádně mýlí.

Dojídáme oběd, dopíjíme kávu a odcházíme. Je chladný větrný den a po obloze se prohánějí mraky. Cestou k Plaze se na mě Robyn usměje.

„Chápu, že jste trochu nervózní. Příprava svatby v New Yorku může být velmi stresující. Některé z mých klientek jsou nesmírně… vynervované, jak říkáváme.“

Jenže já žádnou svatbu v New Yorku nechystám, chce se mi zařvat! Ale místo toho se mile usměju a prohlásím: „Tomu ráda věřím.“

„Zejména jedna z mých klientek je mimořádně náročná…,“ Robyn si prudce odfoukne. „Ale já vždycky říkám, je to nesmírně obtížná záležitost… Vida. Už jsme tady! Nevypadá impozantně?“

Podívám se na honosné průčelí hotelu Plaza a chtě nechtě musím připustit, že vypadá velmi dobře. Vypíná se na Plaza Square jako svatební dort a nad majestátním vchodem se sloupovím mu vlají vlajky.

„Byla jste tu už na nějaké svatbě?“ zajímá se Robyn.

„Ne. Uvnitř jsem ještě nebyla.“

„Vážně? Takže… jdeme dovnitř…,“ zavelí Robyn a vede mě s Elinor po schodech nahoru kolem livrejovaných vrátných, otáčivými dveřmi do ohromné vstupní haly s vysokým zdobeným stropem, mramorovou podlahou a mohutnými pozlacenými sloupy. Přímo před námi se otevírá prozářené prostranství s palmami a dřevěnými mřížkami na popínavé rostliny, kde se popíjí káva, vyhrává harfa a číšníci v šedých uniformách říhají sem a tam se stříbrnými konvicemi na kávu. Páni. Abych pravdu řekla, udělalo to na mě ohromný dojem.

„Tudy,“ Robyn mě bere za ruku a vede nás ke schodišti přehrazenému tlustou šňůrou. Pustí nás za ni a my stoupáme po majestátních dech a procházíme dalším rozlehlým mramorovým sálem. Všude, se podívám, jsou ozdobné dřevořezby, starožitnosti, draperie nejmohutnější svícny, jaké jsem kdy viděla…

„Toto je pan Ferguson, vedoucí cateringu.“

Zčistajasna se před námi objeví muž upravený jako ze škatulky.

e mi pravicí a přátelsky se na mě zubí. „Vítejte v hotelu Plaza, Rebecco! A smím-li podotknout, vybrala ste si velmi moudře. Svatbě v hotelu Plaza se nic na světě nevyrovná.“

.. Samozřejmě!“ odpovídám zdvořile. „Je to na první pohled velmi hezký hotel…“

.. Všechny vaše představy, všechno, o čem jste kdy snila, pokud to bude v našich silách, splníme. Nemám pravdu, Robyn?“

„Svatou pravdu!“ přitakává Robyn nadšeně. „Nemůžete být prostě lepších rukou.“

„Nepůjdeme si nejdříve prohlédnout Terasový sál?“ oči pána Fergusona se rozzáří. „Tam se totiž odehraje obřad. Myslím, že se vám bude líbit.“

Vracíme se známou mramorovou síní a pan Ferguson otevře dvoukřídlé dveře do velikánské místnosti obklopené terasou s bílým sloupovím. Na jednom konci stojí mramorová fontána a druhý konec se několika schůdky zvedá do vyvýšeného pódia. Všude, kam se podívám, se hemží lidé, aranžují květiny, řasí sifon a na koberec s bohatým vzorem staví do zkosených řad pozlacené židle. Jejda!

To je doopravdy… moc hezké. Sákryš! Je to nádherné.

„Máte velké štěstí!“ zubí se na mě pan Ferguson. „Tuto sobotu máme svatbu a tak si můžete prohlédnout sál ‚hozený do gala‘. Tak, jak to tu bude vypadat.“

„Hezké květiny,“ chválí Robyn zdvořile, ale pak se ke mně nakloní a špitne mi do ucha: „Ale my budeme mít něco onačejšího.“

Onačejšího? Jsou to největší a nejnádhernější květinové vazby, jaké jsem kdy viděla! Záplavy růží, tulipánů a lilií… a nejsou támhle orchideje?

„Takže vy tedy vejdete tamtěmi dvoukřídlými dveřmi,“ vysvětluje mi Robyn a provádí mě terasou, „pak zatroubí polnice… nebo trubky… jak si budete přát… na chvíli se zastavíte před tou jeskyní, upravíte si vlečku, zapózujete pro pár fotografií. Pak spustí smyčcový orchestr a vy půjdete uličkou mezi přítomnými k oddávajícímu…“

„Smyčcový orchestr?“ zajíknu se omámeně.

„Mluvila jsem s newyorskou filharmonií,“ vloží se Elinor. „Prý se podívají, jestli budou mít volno, takže držme si palce…“

S newyorskou filharmonií?

„Nevěsta, která bude mít svatbu v sobotu, má sedm harfenistek,“ podotýká pan Ferguson. „A sopranistku z Metropolitní.“ Robyn a Elinor na sebe pohlédnou.

„To je nápad,“ oceňuje Robyn a vytahuje zápisník. „Nechte to na mně.“

„Mohli bychom sejít teď podívat do Barokního sálu?“ navrhuje pan Ferguson a vede nás k velkému staromódnímu výtahu.

„Večer před svatbou budete patrně chtít strávit v horním apartmá a vychutnat vymoženosti našeho lázeňského zařízení,“ vypráví přívětivě cestou nahoru. ‚A v ten slavný den si sem můžete pozvat svou kadeřnici a vizážisty.“ Usmívá se. „Ale to všechno jste si už jistě promyslela.“

„No… ehm…“ Myšlenky mi horečnatě zatékají k Janice a k její Blažené jarní nevěstě. „Tak trochu…“

„Hosté budou přicházet touto chodbou, kde se jim budou nabízet koktejly,“ vysvětluje Robyn cestou z výtahu. „Tak tohle je Barokní sál; zde se bude servírovat předkrm, a potom přejdeme do Velkého tanečního sálu. Na předkrm jste si jistě zatím vůbec nevzpomněla!“

„Totiž… hm… víte…,“ málem vyhrknu, že všichni mají rádi mini-párečky.

„Tak byste mohla kupříkladu,“ pokračuje Robyn, „uvažovat o kaviárovém či ústřicovém baru, o středomořských předkrmech, třeba i o suši…“

„Vida,“ polknu nasucho. „Nezní to… špatně.“

„A pochopitelně si můžete zvolit ústřední námět celého prostoru.“ Opíše gestem sál. „Můžeme ho proměnit v Benátský karneval, japonskou zahradu, středověkou hodovní síň… podle toho, která představa vás chytne u srdce!“

„A pak se půjde na hlavní hostinu do Velkého tanečního sálu!“ vypráví pan Ferguson rozjařeně. Rozrazí obě křídla dveří a… No páni! Je to nejvelkolepější místnost ze všech místností, které jsem kdy viděla. Je celá zlatobílá, s vysokým stropem a divadelními lóžemi, a kolem naleštěného tanečního parketu jsou rozestaveny stoly.

„Tady si s Lukem zatančíte sólo,“ rozněžňuje se Robyn. „Já vždycky říkám, že tuto chvíli mám z celé svatby nejraději. První tanec.“

Dívám se na nablýskanou podlahu a najednou se v duchu vidím s Lukem vířit v tanci pod lustry a všichni kolem se na nás dívají.

I se sedmi harfenistkami.

A s kompletní newyorskou filharmonií.

A kaviár… a ústřice… a koktejly…

„Není vám něco, Rebecco?“ ptá se najednou pan Ferguson při pohledu na můj výraz.

„Jenom je toho na ni nejspíš trochu moc,“ usmívá se Robyn. „Člověku jde z toho trochu hlava kolem, viďte?“

„No… ano. Nejspíš to tak bude.“

Zhluboka se nadechnu a na chvíli odvrátím hlavu. Prostě tomu nesmím podlehnout. I když se tu všechno svítí a třpytí, mě tím nedostanou. Už jsem se rozhodla, že se vdám v Anglii – a tak to prostě bude. A bašta!

Ale když už jsem jednou tady… tak se podívám na všechno.

„Přisedněte si ke mně,“ klepne Robyn rukou vedle sebe na pozlacenou židli. „Je mi jasné, že vám to připadá až za strašně dlouho. Ale nemáme zdaleka tolik času. Tak bych si s vámi chtěla pohovořit o tom, jak byste si svatbu zhruba představovala. Jak jste si ji vysnila? Jak byste si kupříkladu představovala absolutní romantiku? Radě mých klientek vytane hned na mysli Scarlett a Rhett, nebo Fred a Ginger…,“ zadívá se na mě planoucíma očima a pero jí nedočkavě visí nad stránkou papíru.

Už to zašlo příliš daleko. Musím té ženské dát zřetelně najevo, že já se tady vdávat nehodlám. Musím jí říct, že tady žádný obřad rozhodně nebude. No tak, Becky. Vrať se zpátky na zem.

Já…“

„Ano?“

„Vždycky se mi strašně líbil konec Šípkové Růženky, jak tam spolu tancují,“ slyším se říkat.

„Ten balet,“ přikyvuje Elinor souhlasně.

„Vlastně jsem měla na mysli… ten film od Disneyho.“

Jemine!“ Robyn na okamžik vypadne z konceptu. „Budu se na to muset znovu podívat! No tak… určitě se tam také nějaká inspirace najde.

Píše si cosi do zápisníku a já se koušu do rtu.

Musím to celé nějak zarazit. No tak. Řekni už něco!

Ale má ústa zůstávají bůhvíproč němá. Prohlížím si všechno kolem sebe včetně zdobeného stropu. Včetně pozlacených předmětů. Včetně rozzářených lustrů. Robyn sleduje můj pohled a usměje se na mě.

„Teď už Becky jistě víte, jak ohromné štěstí vás potkalo!“ Láskyplně mi stiskne ruku. „Prožijeme spolu skvělé chvíle!“

SECOND UNION BANK

300 WALL STREET NEW YORK NY 10005

Slečna Rebecca Bloomwoodová

byt B

251 W 11th Street New York NY 10014

21. února 2002

Milá slečno Bloomwoodová,

děkuji vám za dopis z 20. února.

K záležitosti, zda patří sukně od Miu Miu do nákladů na domácnost, se nemohu bohužel vyjádřit.

Se srdečným pozdravem

Walt Pitman

vedoucí oddělení služeb pro zákazníky

SNĚMOVNA LORDŮ

NOMINAČNÍ KOMISE

NOMINAČNÍ FORMULÁŘ

Uveďte stručně důvody, pro něž by vás komise měla jmenovat nestranickým peerem Sněmovny lordů, a čím byste osobně mohl/a přispět k činnosti sněmovny. Připojte prosím životopis se zřetelně formulovanými hlavními úspěchy, kterých jste dosáhl, schopnostmi a zkušenostmi, kterých byste mohl v této činnosti využít.

ŽÁDOST 0 UDĚLENÍ DOŽIVOTNÍ FUNKCE CLENA SNĚMOVNY LORDŮ

Jméno: Rebecca Bloomwoodová

Adresa: byt B 251 W 11th Street New York NY 10014

Upřednostňovaný titul: Baronesa Rebecca Bloomwoodová z Harvey Nichols

Hlavní úspěchy:

Patriotismus

Velké Británii sloužím řadu let a podporuju její ekonomiku prostřednictvím maloobchodního prodeje.

Podpora obchodu

Od té doby, co žiju v New Yorku, podporuju mezinárodní obchod mezi Británií a Amerikou kupříkladu tím, že kupuju výhradně importovaný čaj Twinings a Marmite.

Veřejné proslovy

Účinkovala jsem v televizní moderované debatě o současných událostech (ve světě módy).

Kulturní znalosti

Jsem sběratelkou starožitností a užitného umění, zejména benátských váz a barových skříněk z třicátých let.

Osobní přínos v případě nominace

Jako nová členka Sněmovny lordů bych se osobně a s velkou chutí ujala role poradkyně v oblasti módy, která byla v této oblasti dosud zanedbávána – přesto má pro demokracii životní význam.

Pět

A teď už konec legrace. Ovšemže se nehodlám vdávat v New Yorku.

žádném případě. O tom nemůže být ani řeč. Budu se vdávat doma, jak jsem si to naplánovala, a hostinu budu mít v hezkém plátěném stanu na zahradě. Není absolutně žádný důvod měnit plány. Vůbec žádný.

Jenomže…

Achich ouvej! Možná, opravdu jenom možná, má Elinor pravdu.

Jakože, člověk se přece nevdává každý den, viďte? Není to jako narozeniny nebo Vánoce. Svatební den je jenom jeden. Naskytne-li se vám tedy šance uspořádat ho na nějakém opravdu senzačním místě, možná byste po ní měli skočit.

Bylo by to tak báječné! Kráčet k oltáři mezi stovkami lidí za zvuků smyčcového orchestru a uprostřed překrásné květinové výzdoby. A pak usednout k úžasně dobré hostině. Robyn mi ukázala několik příkladů jídelního lístku, a páni, to byla nabídka! Rozeta z mainských humrů… kuřecí vývar s bažantími knedlíčky… divoká rýže s borovými ořechy…

Totiž já vím, že oxshottští a ashteadští restauratéři nejsou žádní břídilové – ale vsadila bych se, že nemají ani ponětí, co to je borový ořech. Abych pravdu řekla, ani já to nevím. Ale o to tu teď nejde.)

A možná má Elinor pravdu, že by byla máma vděčná, kdyby z ní někdo toto břímě sňal. Možná jsou pro ni tyto přípravy mnohem větší zátěží, než je ochotná připustit. Možná už dokonce lituje, že se toho dobrovolně ujala. Zatímco kdybychom se brali v Plaze, nemusela by hnout ani prstem, přišla by rovnou k hotovému. Navíc by to mámu s tátou vůbec nic nestálo… Bylo by to tedy jenom pro jejich dobro!

A tak cestou zpátky do Barneys vytahuju mobil a vytáčím číslo svých rodičů. Když máma zvedne sluchátko, zaslechnu v pozadí závěrečnou hudbu z Crimewatch a najednou mě popadne stesk po domově. V duchu vidím rodiče, jak tam sedí za staženými závěsy a jak jim k tomu útulně plápolá plynový krb. „Ahoj, mami!“

„Bečky!“ vykřikne máma. „To jsem ráda, že voláš! Snažila jsem se ti odfaxovat několik jídelních lístků od jedné cateringové společnosti, ale ten krám nějak pořád protestuje. Táta se ptá, jestli jsi v poslední době kontrolovala, že máš ve faxu dost papíru?“

„Ehmm… to nevím. Poslyš, mami…“

„A ještě tohle musíš slyšet! Janiceina švagrová zná kohosi, kdo pracuje ve firmě, která potiskuje balónky! Když si prý objednáme víc než 200 balónků, dostaneme helium zdarma!“

„To je úžasné! Podívej se, právě jsem přemýšlela o té svatbě, a říkám si…“

Proč cítím najednou takovou nervozitu?

„Ano? Grahame, ztlum tu televizi.“

„A tak mi napadlo… je to jenom takový nápad…,“ rezavě se zasměju, „že bychom se s Lukem vzali v Americe!“

„V Americe?“ Nastane dlouhé ticho. „Jak to myslíš, v Americe?“

„To byl jenom takový nápad! Víš, když už tu s Lukem žijeme…“

„Žiješ tam jeden rok, Becky!“ říká máma ohromeně. „Svůj domov máš tady!“

„No ano… jenom mě tak napadlo…,“ koktám nesouvisle.

Bůhvíproč jsem si myslela, že máma vykřikne: „To je ale báječný nápad!“ a velmi mi to usnadní.

„Jak bychom ti mohli připravit svatbu v Americe?“

„Já nevím!“ polknu nasucho. „Mohli bychom ji možná mít v takovém… velkém hotelu.“

„Hotelu?“ opakuje máma, jako by mi přeskočilo.

„Možná by trochu pomohla Elinor…,“ nevzdávám se. „Určitě by přispěla… víš, kdyby to bylo moc drahé…“

Z druhého konce telefonu slyším tak hluboký nádech, až strnu. Do háje. Tak zrovna Elinor jsem zmiňovat neměla.

„Tak se podívej. Neprosíme se Elinor, aby nám přispívala, pěkně děkuju. Zvládneme to klidně sami. Ten hotel, to je Elinořin nápad? To si myslí, že nedokážeme připravit pořádnou svatbu?“

„Ne!“ říkám chvatně. „Je to jenom… to nic není! To jsem jenom…“

„Tatínek říká, jestli se jí tak líbí hotely, tak ať si v nějakém zůstane a k nám se na svatbu nemusí obtěžovat.“

Ach Bože. Jenom jsem to všechno zhoršila.

„Podívej… zapomeň na to. Byla to hloupost.“ Promnu si obličej. „Takže – jak jdou přípravy?“

Ještě pár minut si povídáme a já se dozvím spoustu věcí o jednom příjemném člověku ze společnosti, která pronajímá plátěné stany a má rozumné ceny, i o jeho synovi, který chodil do školy s bratrancem Alexem, no není ten svět malý? Na konci našeho rozhovoru vypadá máma naprosto klidná a všechny řeči o amerických hotelech jsou zapomenuty.

Rozloučím se s ní, vypnu telefon a zhluboka si odfouknu. Dobře. Takže tím je to vyřešené. Měla bych asi zavolat Elinor a říct jí to. Nemá cenu chodit okolo horké kaše.

Znovu zapnu mobil, vytočím dvě čísla a pak se zarazím.

Když se to tak vezme – nač dělat ukvapené závěry?

Jakože člověk nikdy neví. Co když si máma s tátou dnes večer promluví a změní názor. Možná si řeknou, že by se tam nejdřív měli podívat. A. kdyby hotel Plaza doopravdy viděli… kdyby viděli, jak kouzelné by to tam bylo… jak přepychové… jak oslnivé…

Můjtybože. Toho se vzdát prostě nedokážu. Ještě chvíli ne.

Když přijdu domů, sedí Luke u stolu a mračí se na jakési papíry. „Ty jsi už tak brzy doma?“ říkám potěšené.

„Musím si projít nějaké materiály,“ vysvětluje Luke. „Myslel jsem si, že tu bude větší klid a ticho.“

„Tak dobře.“

Když přijdu blíž, vidím, že všechny papíry mají hlavičku „Nadace Elinor Shermanové“. Otevřu pusu, abych něco řekla – ale pak ji zase zavřu.

„Takže,“ zvedne ke mně oči a pousměje se. „Co si myslíš o Plaze?“

„Tak ty jsi o tom věděl?“ zadívám se na něj upřeně.

„Ano. Jistěže jsem to věděl. Byl bych tam šel s vámi, kdyby mi byl do toho nepřišel ten pracovní oběd.“

„Ale, Lukeu…,“ zhluboka se nadechnu a snažím se okamžitě nevybouchnout. „Přece jsi věděl, že nám má matka chystá svatbu v Anglii.“

„Ale vždyť teprve sotva začala!“

„Neměl jsi mi domlouvat takovou schůzku!“

„Matka si myslela, že to bude pro tebe milé překvapení. A já nakonec také.“

„Chceš tím říct, že mě tím pěkně zaskočí?“ odseknu dopáleně a Luke se na mě zmateně podívá.

„Tobě se Plaza nelíbí? Já myslel, že budeš na vrcholu blaha!“

„Pochopitelně se mi líbí. O to tu nejde.“

„Věděl jsem, jak moc by sis přála obrovskou a velkolepou svatbu. Když mi matka navrhla, že uspořádá svatbu v Plaze, připadalo mi to jako dobrý nápad. Že tě tím překvapíme, jsem vlastně vymyslel já. Myslel jsem, že budeš u vytržení.“

Vypadá trochu zklamaně a mě okamžitě zaplaví pocit viny. Nenapadlo mě, že by za celou věcí mohl být Luke.

„Já jsem nadšená, Lukeu! Jenomže… máma určitě nebude štěstím bez sebe, že se bereme v Americe.“

„Nemohla bys ji nějak přemluvit?“

„To není tak snadné. Tvá matka se chovala velmi panovačně, však ji znáš…“

„Panovačně? Chce nám jenom uspořádat nádhernou svatbu.“

„Kdyby jí na srdci leželo opravdu jenom to, mohla by nám uspořádat báječnou svatbu v Anglii,“ namítnu. „Nebo by mohla pomoct mým rodičům a všichni dohromady by nám mohli uspořádat báječnou svatbu! Jenomže ona mluví o zahradě mých rodičů jako o ‚bůhvíjakém dvorečku, kde dávají lišky dobrou noc‘!“ Když si vzpomenu na Elinořin přezíravý hlas, znovu mě popadne zlost.

„Určitě tím nechtěla nic…“

„Jenom proto, že neleží uprostřed New Yorku! Vždyť o tom vůbec nic neví!“

„No tak dobře,“ řekne Luke stroze. „Už ses rozhodla. Takovou svatbu nechceš. Ale jestli tě zajímá můj názor, tak se má matka zachovala neuvěřitelně velkoryse. Chce nám zaplatit svatbu v hotelu Plaza a uspořádat pro nás velmi okázalý zásnubní večírek…“

„Kdo říká, že stojím o okázalý zásnubní večírek?“ vyletí mi z pusy ještě dřív, než se stačím ovládnout.

„To je trochu sprosté, nemyslíš?“

„Co když nemám zájem o veškerou tu pompu, okázalost a všechny ty… materiální věci! Co když je pro mě rodina mnohem důležitější! A tradice… a… respekt. Víš, Lukeu, jsme na této planetě jenom nakrátko…“

„Dej už s tím pokoj!“ vyhrkne Luke podrážděně. „Vyhrála jsi! Jestli ti to skutečně tak vadí, tak na to zapomeň! Nemusíš chodit na zásnubní večírek, pokud se ti nechce – a vezmeme se v Oxshottu. Spokojená?“

„Totiž.zarazím se a podrbu se na nose. Po jeho slovech cítím, že se začínám přiklánět na druhou stranu. Protože když se nad tím zamyslíte, je to vážně úžasná nabídka. A kdyby se mi nějak podařilo mámu s tátou přesvědčit, mohli bychom mít zážitek na celý život.

„Nemusí se to nezbytně týkat toho, jestli se vezmeme v Oxshottu nebo ne,“ říkám nakonec. „Jde o to, aby… aby… se člověk rozhodl správně. Podívej, právě ty jsi tvrdil, že nemusíme nic uspěchat…“

Luke vstane a výraz v obličeji mu zněžní.

„Já vím,“ povzdychne si. „Hele, Becky, promiň mi to.“

„Ty mně taky,“ zašeptám.

„Je to absurdní.“ Vezme mě do náručí a políbí na čelo. „Jenom jsem chtěl, abys měla svatbu, o jaké jsi vždycky snila. Ale jestli se doopravdy nechceš vdávat v Plaze, pak se tam pochopitelně vdávat nemusíš.“

‚A - co na to tvá matka?“

„Prostě jí vyložíme, co si o tom myslíš.“ Luke se na mě zadívá…Becky, mně je naprosto jedno, kde se budeme brát. Je mi fuk, jestli budeme mít růžové nebo modré kytičky. Záleží mi pouze na tom, abychom se vzali a aby se to celý svět dozvěděl.“

Mluví tak klidně a vyrovnaně, až se mi najednou sevře hrdlo.

„Mně na tom také záleží,“ těžce polknu. „To je pro mě to nejdůležitější.“

„Tak dobře. Tak se tedy dohodněme. Můžeš se rozhodnout podle svého. Hlavně mi nezapomeň říct, kam mám přijít – a já tam přijdu.“

„Prima,“ usměju se na něj. „Slibuju, že to budeš vědět nejméně osmačtyřicet hodin předem.“

„Čtyřiadvacet mi postačí.“ Opět mě políbí, pak ukáže na příborník. „Mimochodem, támhle to nám přišlo. Dárek k zásnubám.“

Vykulím na to oči. Je to krabice modrá jako drozdí vajíčko převázaná bílou stuhou. Dárek od Tiffanyho!

„Mám to otevřít?“

„Jen do toho.“

Nedočkavě rozvazuju stuhu a otevírám krabici, uvnitř níž leží v hedvábném papíru modrá skleněná mísa s vizitkou „Mnoho štěstí od Martyho a Alison Gerberových“.

„Júúú! To je hezké! Kdo jsou ti Gerberovi?“

„Bůhví. Přátelé mé matky.“

„A to nám… každý, kdo přijde na ten večírek, pošle nějaký dárek?“

„Patrně ano.“

„To je… paráda!“

A sakra. Dívám se zamyšleně na mísu a přejíždím po jejím třpytivém povrchu prstem.

Víte, třeba má Luke skutečně pravdu. Třeba by bylo opravdu hrubé odmítnout Elinořinu velkorysou nabídku.

Tak dobře, já se tedy neunáhlím a počkám až po zásnubním večírku. Pak se teprve rozhodnu.

Zásnubní večírek je příští pátek v šest. Chci tam přijít včas, ale ten den máme v práci šílený zmatek – tři mimořádné případy – a tak nedokážu přijít dřív než deset minut po šesté a cítím se strašně nervózní. Na druhé straně mám na sobě úplně báječné černé šaty bez ramínek, které mi senzačně padnou. (Vlastně jsem si je odložila pro Regan Hartmanovou, jednu z mých klientek. Ale prostě jí řeknu, že jsem nakonec po dlouhém zvažování usoudila, že se k ní nehodí.)

Elinořin dvoupodlažní byt je v majestátní budově na Park Avenue s obrovskou vstupní halou, mramorovou podlahou a výtahy obloženými ořechovým dřevem, v nichž se vždycky vznáší nějaká drahá vůně. V šestém patře mě vítá hluk, kterým proniká hra na klavír. U dveří stojí fronta lidí a já zdvořile čekám za postarší dvojicí v podobných kožiších. Vidím přes ně do bytu, který je tlumeně osvětlen, a jak se zdá, plný lidí.

Abych pravdu řekla, nikdy se mi Elinořin byt zvlášť nelíbil. Je celý v bleděmodré, s pohovkami potaženými hedvábím a nejnudnějšími obrazy na světě na stěnách. Podle mého se jí ani jeden nemůže líbit. Mastně bych se vsadila, že se na žádný nikdy nepodívala.

„Dobrý večer,“ nějaký hlas přeruší mé úvahy a já zjišťuju, že jsem postoupila do čela fronty. Žena v černém kalhotovém kostýmu s tvrdými deskami v ruce mi nabízí profesionální úsměv.

„Vaše jméno, prosím?“

„Rebecca Bloomwoodová,“ říkám skromně a očekávám, že přinejmenším zalapá po dechu, případně se rozzáří poznáním.

„Bloomwoodová… Bloomwoodová…,“ žena zkoumá seznam, obrátí stránku, přejíždí prstem až dolů a pak se na mě podívá. „Nikde vás tu nevidím.“

„Vážně?“ podivím se. „Někde tam musím být.“

„Podívám se ještě jednou…,“ žena přejíždí očima zdola nahoru a zpátky mnohem pomaleji. „Ne,“ prohlásí nakonec. „Obávám se, že ne. Promiňte.“ Obrací se k plavovlasé ženě, která právě dorazila…Dobrý večer! Vaše jméno, prosím!“

„Ale… ale… tento večírek je pro mě! Tedy nejen pro mě…“

„Vanessa Dillonová.“

„Ovšem,“ prohlašuje dveřnice a s úsměvem si odfajfkuje její jméno. Jděte, prosím, dovnitř. Serge se vám postará o kabát. Mohla byste ustoupit stranou, slečno?“ prohodí ke mně ledově. „Blokujete vchod do bytu.“

„Musíte mě pustit dovnitř! Jsem určitě na seznamu!“ nahlížím do dveří a doufám, že tam někde uvidím Lukea nebo dokonce Elinor –ale je tam spousta lidí, které vůbec neznám. „Prosím! Já tam opravdu mám být!“ Žena v černém si povzdychne.

.Máte s sebou pozvánku?“

„Ne! Nenapadlo mě, že ji budu potřebovat! Já jsem… snoubenka!“

„Cože jste?“ civí na mě tupě.

„Já jsem… ach Bože…,“ dívám se znovu na večírek a najednou zahlédnu Robyn oblečenou do stříbrného korálkového topu a nadýchané sukně.

„Robyn!“ zavolám co nejdiskrétněji. „Robyn! Nechtějí mě pustit dovnitř!“

„Bečky!“ odpoví Robyn vesele. „Tak už pojďte! Přicházíte o spoustu legrace!“ a rozjařeně na mě mává sklenicí šampaňského.

„Vidíte?“ říkám zoufale. „Znám ty lidi. Čestné slovo, že sem nejdu bez pozvání!“

Dveřnice na mě upře zpytavý pohled a pak pokrčí rameny. „No tak jo. Jděte tedy dovnitř. Serge se vám postará o kabát. Máte dárek?“

„Ehmm… ne.“

Žena obrátí oči v sloup, jako by říkala „jestli jsem si tohle nemyslela“ – a pak se věnuje dalšímu v řadě a já vklouznu dovnitř, aby si to ještě nerozmyslela.

„Nemůžu se zdržet příliš dlouho,“ prohlásí Robyn, když k ní dorazím. „Musím ještě zajít na tři generálky na slavnostní večeře. Ale musela jsem sem dneska večer zaskočit, protože mám úžasnou zprávu. Na vaší svatbě se bude podílet velmi talentovaný designér! Nikdo menší než sám Sheldon Lloyd!“

„Páni!“ prohlásím a snažím se, aby tón mého hlasu korespondoval s jejím, i když nemám sebemenší tušení, kdo by ten Sheldon Lloyd mohl být. „Sákryš!“

„Jste z toho celá pryč, viďte? Já vždycky říkám, jestli chcete něco provést, proveďte to hned! A tak jsem si promluvila s Sheldonem a nadhodila pár nápadů. Váš nápad o Šípkové Růžence považoval mimochodem za pohádkový. Skutečně originální.“ Rozhlédne se kolem a ztlumí hlas. „Napadlo ho…, že bychom mohli z Terasového sálu udělat začarovaný les.“

„Vážně?“

„Ano! Jsem tím tak nadšená, že vám to musím hned ukázat!“ Otevře kabelku a vytáhne nákres, na nějž zírám s mírnou nedůvěrou.

„Ze Švýcarska si necháme dovézt pár břízek a girlandy pohádkových světýlek. Půjdete alejí, nad vámi se budou pohupovat větvičky. Cestou vám bude překrásně vonět borové jehličí a květiny, kolem nichž budete procházet, se jako mávnutím kouzelného proutku rozevřou a nad hlavou vám zacvrlikají ptáčkové… Co byste říkala veverce na dálkové ovládání?“

„To možná raději…,“ protáhnu mírně obličej.

„Ne, ani já jsem si tím nebyla moc jista. Tak tedy… lesní zvířátka vyškrtneme.“ Vytáhne pero a úvodní část škrtne. „Ale jinak… to bude úplná pohádka. Nemyslíte?“

„Já… totiž…“

Neměla bych jí raději říct, že jsem se ještě definitivně nerozhodla, jestli se chci vdávat v New Yorku?

Ale to teď přece nemůžu. Na místě by přerušila veškeré přípravy, běžela by to vyzvonit Elinor a nastala by pořádná mela.

Vtip je v tom, že jsem přesvědčená, že se nakonec rozhodneme pro Plazu. Jen co přijdu na to, jak to podat mámě. Jakože, jenom blázen by se rozhodl jinak.

„Víte, Sheldon pracoval pro spoustu hollywoodských hvězd,“ oznamuje mi Robyn a ještě trochu ztlumí hlas. „Až se s ním setkáme, můžete se podívat na jeho portfolio. Ale rovnou vám řeknu, že je vážně eso!“

„Opravdu?“ cítím jiskřičku zájmu. „To zní fantasticky!“

„No tak dobře!“ Podívá se na hodinky. „Teď už musím běžet. Ale zůstaneme ve spojení.“ Stiskne mi ruku, odloží šampaňské a uhání ke dveřím – a já ji ještě mírně omámeně provázím pohledem.

Hollywoodské hvězdy! Kdyby máma tohle všechno věděla, jestlipak by si neudělala na celou věc úplně jiný názor? Jestlipak by jí nakonec nedošlo, jaká je to úžasná příležitost?

Problém je v tom, že nemám dost odvahy na to, abych před ní tento problém znovu nakousla. Vždyť jsem si jí ani netroufla povědět o tomto večírku. Určitě by dostala hroznou zlost, že podle Elinor zřejmě nedokážeme uspořádat ani pořádný zásnubní večírek nebo něco podobného. A já bych se cítila ještě mnohem provinileji, než se v tuto chvíli cítím. Ach Bože. Musím prostě najít způsob, jak jí o tom povědět, aby se hned necítila uražená. Možná kdybych si promluvila s Janice…, kdybych jí řekla o těch hollywoodských hvězdách…

Z myšlenek mě vytrhne nedaleký výbuch smíchu a já zjišťuju, že tu stojím úplně sama. Rozhlédnu se místností a hledám někoho, za kým bych mohla zajít. Je vážně trochu divné, že to má být zásnubní večírek pro mě a pro Lukea. Je tu minimálně sto Udí a já z nich neznám ani jednoho. Tu a tam je mi nějaký obličej povědomý, ale ne natolik, abych za ním mohla zajít a říct mu ahoj. Zkusím se usmát na jednu ženu, která kráčí mým směrem, ale ta si mě podezíravě změří a pokračuje ke skupině stojící u okna. Tedy povím vám, ten, kdo říkal, že jsou Američané přátelštější než Angličané, nemohl nikdy být v New Yorku.

Někde by tu mohl být Danny, říkám si, když sleduju shluk lidí. Pozvala jsem také Erin a Christinu – ale když jsem odcházela z Barneys, měly stále ještě plné ruce práce. Ty přijdou patrně mnohem později.

Pohni sebou. Musíš s někým prohodit pár slov. Někde tu musí být Elinor. Ne že bych bez ní nemohla vydržet, ale možná bude vědět, kde je Luke. Prorážím si cestu skupinou žen, které mají na sobě podobné černé šaty od Armaniho, když zaslechnu otázku: „Znáte nevěstu?“

Ztuhnu za sloupem a snažím se předstírat, že neposlouchám.

„Ne. Zná ji tu někdo?“

„A kde vlastně bydlí?“

„Někde ve West Village. Ale patrně se budou stěhovat do tohohle domu.“

Vytřeštím za sloupem oči. Co je zas tohle za pitomost?

„Vážně? Myslela jsem, že se sem nikdo nemá šanci dostat.“

„Ale pro příbuzné Elinor Shermanové to neplatí!“ Zeny se vesele zasmějí a já tupě zírám na klikatící se cestičku, kterou se pohybují davem.

To bude jistě nějaký omyl. Sem mě nedostanou ani párem koní. V žádném případě.

Několik minut se tu bezcílně toulám, dojdu si pro sklenici šampaňského a snažím se udržet si radostný úsměv. Ale přes sebevětší snahu cítím, jak mi z obličeje mizí. Takhle jsem si tedy oslavu svých zásnub nepředstavovala. Už jen ti lidé u dveří, kteří mě sem nechtěli pustit. Pak fakt, že tu nikoho neznám. A k jídlu tu mají jenom nízkotučné a vysokoproteinové rybí jednohubky, a když si je strčíte do pusy, obsluhujícímu personálu ještě k tomu málem vypadnou oči údivem.

Chtě nechte zavzpomínám lítostivě na zásnubní večírek Torna a Lucy. Nebyl pochopitelně tak velkolepý. Janice uvařila velkou mísu punče, grilovalo se tam maso a Martin u automatu na karaoke prozpěvoval „Are You Lonesome Tonight? “. Ale přesto to tam bylo fajn. Přinejmenším jsem lidi, kteří tam přišli, znala. Znala jsem jich tam mnohem víc než na této oslavě…

„Bečky? Kde se schováváš?“ Zvednu oči a cítím vlnu úlevy. Je to Luke. Kde pro všechno na světě po celou tu dobu byl?

„Lukeu! Konečně!“ Rozběhnu se k němu, ale pak v návalu radosti spatřím vedle něj známou postavu muže ve středních letech s prořídlými vlasy, který se na mě vesele usmívá. „Michaeli!“ Sevřu ho do náručí a pevně ho obejmu.

Michael Ellis patří k lidem, které mám na světě nejraději. Bydlí ve Washingtonu, kde řídí neuvěřitelně úspěšnou reklamní agenturu. Je také Lukeovým partnerem v americké pobočce Brandon Communications a byl také jeho poradcem. Když se to tak vezme, i mým. Nebýt Michaelovy rady, především bych se nikdy do New Yorku nepřestěhovala.

„Luke říkal, že asi přijdeš!“ potěšené se na něj usmívám.

„Snad si nemyslíš, že bych si něco takového dal ujít?“ usmívá se na mě Michael. „Blahopřeju!“ Pozvedne ke mně sklenku. „Vsadil bych se, Becky, že teď lomíš rukama, proč jsi nepřijala mou pracovní nabídku. Teď bys už dávno měla ve Washingtonu slibné postavení, zatímco tady máš…,“ vrtí hlavou. „Podívej, jak jsi tady dopadla. Máš skvělé místo, dostala jsi svého milého a budeš se vdávat v Plaze…“

„Kdo ti řekl o Plaze?“ podivím se.

„No snad každý, s kým jsem tu mluvil. Má to prý být něco extra.“

„No…,“ pokrčím nesměle rameny. „Co na to říká tvá máma?“

Já totiž… ehm…,“ napiju se šampaňského, abych nemusela odpovídat.

„Pochopil jsem dobře, že tu dnes večer není?“

„Není. Je to hrozně daleko!“ trochu nuceně se zasměju a dalším douškem vyprázdním sklenku.

„Dojdu ti pro další,“ nabízí se Luke. „A najdu matku. Už se mě vyptávala, kde jsi… Právě jsem požádal Michaela, aby nám šel za svědka,“ dodává na odchodu. „Naštěstí souhlasil.“

„Vážně?“ raduju se. „To je fantastické! Nikoho lepšího bych si nedovedla představit.“

„Je to pro mě velká čest,“ říká Michael galantně. „Pakliže nechcete, abych vás rovnou oddal. Jsem už trochu zapomnětlivý, ale snad bych si ještě ty správné formulky vybavil…“

„Prosím tě?“ podivím se. „Snad nejsi ke všemu také duchovní?“

„Nemusíš mít strach,“ pohodí hlavou a zasměje se. „Ale před pár lety mě do toho uvrtali dva mí přátelé. Zatahal jsem za pár nitek a nechal se zaregistrovat jako oddávající.“

„Podle mého by z tebe byl úžasný duchovní! Otec Michael. Lidé by se k tobě do kostela jenom hrnuli.“

„K duchovnímu, který nevěří v Boha?“ pozvedne Michael obočí. „No, nejspíš bych nebyl první.“ Napije se šampaňského. „Co tvá práce?“

„Jde to skvěle, děkuju.“

„Však jsem tě také každému, koho jsem potkal, doporučil. Jestli potřebujete něco na sebe, jděte k Becky Bloomwoodové do Barneys,‘ tvrdil jsem všem od pikolíků po podnikatele, i lidem, na které jsem náhodou narazil na ulici…“

„A já proč ke mně pořád chodí takové podivné existence,“ usměju se na něj.

„A teď vážně, chtěl bych tě požádat o službičku,“ ztiší Michael trochu hlas. „Byl bych ti vděčný, kdyby ses ujala mé dcery Debory. Právě se rozešla se svým mládencem a tak se mi zdá, že přišla o veškeré sebevědomí. Říkal jsem jí, že vím, kdo jí ho zase dokáže vrátit.“

„Spolehni se,“ slibuju dojatě. „Ráda jí pomůžu.“

„Ale nezruinuj ji. Má jenom právnický plat.“

„Dám si pozor,“ směju se. „A co ty?“

„Myslíš, že i já potřebuju pomoc?“

„Abych pravdu řekla, vypadáš ohromně dobře.“ Ukážu na jeho dokonalý tmavošedý oblek, který ho určitě nestál o moc méně než tři tisíce dolarů.

„Když jdu do tak úžasné společnosti, vždycky se hodím do gala,“ říká Michael. Rozhlédne se kolem s pobaveným úsměvem a já sleduju jeho pohled. Poblíž nás diskutuje skupina šesti dam ve středních letech tak vášnivě, že se jim téměř nedostává dechu. „To jsou tví přátelé?“

„Ani m°c ne/’ připouštím. „Ve skutečnosti tu příliš mnoho Udí neznám.“

„To jsem už také pochopil.“ Tázavě se na mě usměje a napije se šampaňského. „No a jak… vycházíš se svou budoucí tchyní?“ ptá se s tak nevinným výrazem, že málem vyprsknu.

„Dobře,“ odpovím. „To víš…“

„O čem se bavíte?“ zajímá se Luke, který se mi najednou vynoří za ramenem. Podává mi plnou sklenku šampaňského a já vyšlu k Michaelovi významný pohled.

„Právě jsem mluvil o vaší svatbě,“ prohodí Michael nenucené. „Už jste se rozhodli, kde strávíte líbánky?“

„K tomu jsme se ještě ani nedostali,“ podívám se na Lukea. „Ale pár nápadů bych měla. Líbilo by se mi někde, kde je doopravdy hezky a teplo. A kde je na co se dívat. A kde jsem ještě nebyla.“

„Víš, ani nevím, jestli mi na líbánky vůbec vyjde čas,“ zamračí se trochu Luke. „Právě jsme se ujali NorthWestu a to znamená, že bychom se mohli zase trochu rozrůst. Budeme si možná muset vystačit s dlouhým víkendem.“

„S dlouhým víkendem?“ zírám na něj vyjeveně. „A to mají být celé

líbánky?“

„Lukeu,“ praví Michael káravě. „Tohle by nešlo. Musíš svou ženu vyvézt na pořádné líbánky. Jako tvůj svědek na tom trvám. Kde jsi ještě nikdy nebyla, Becky? V Benátkách? Nebo v Římě? V Indii? Africe?“

„Z toho všeho vůbec nikde!“

‚A jemináčku,“ Michael nadzvedne obočí. „Tohle by mohlo přijít vážně draho.“

„Všichni už projeli celý svět vyjma mě. Nikdy jsem si neudělala rok prázdnin. Nikdy jsem nebyla v Austrálii ani v Thajsku…“

„To já také ne,“ pokrčí Luke rameny, „komu na tom záleží?“

„Mně ano! Ještě jsem nic nedokázala! Tak třeba nejlepší přítelkyně Suzeiny matky je bolivijská vesničanka,“ podívám se na Lukea nadšeně. „Na bolivijských pláních spolu mlely kukuřici!“

„Začíná to vypadat na Bolívii,“ prohodí Michael k Lukeovi.

„To bys chtěla dělat o svých líbánkách? Mlít kukuřici?“

„Jenom jsem myslela, že bychom si mohli kapánek rozšířit obzory. Jako… jít třeba na vandr.“

„Víš vůbec, Becky, co to znamená jít na vandr?“ ptá se Luke udiveně. „Všechny ty tvé krámy, které bys musela nacpat do jednoho ruksaku. A které by sis pak musela hodit na záda. Tam nefunguje žádná FedEx.“

„A proč ne!“ rozhořčím se. „Klidně! A potkávali bychom spousty zajímavých Udí…“

„Já už znám spousty zajímavých lidí.“

„Znáš jenom lidi z bank a PR! A bolivijské vesničany také? Znáš taky nějakého bezdomovce?“

„To asi ne,“ připustí Luke. „Ty snad ano?“

„No… neznám,“ přiznám po chvíli. „Ale o to teď přece nejde. Měli bychom je znát!“

„Tak dobře, Becky,“ zvedá Luke ruku na svou obranu. „Mám návrh. Vymysli si, kam pojedeme na líbánky. Se vším budu souhlasit, pokud to nebude delší než čtrnáct dnů.“

„Vážně?“ koukám na něj s otevřenou pusou. „Myslíš to vážně?“

„Myslím. Máš pravdu, nemůžeme se vzít a nejet pak na pořádné líbánky.“ Usměje se na mě. „Překvap mě.“

‚Ale ano, to nebude žádný problém!“

Napiju se šampaňského a rozčíleně vychutnávám všechny bublinky. To je ale senzace! Můžu si vybrat, kam pojedeme na líbánky! Mohli bychom jet třeba do nějakých skvělých thajských lázní. Nebo se vypravit na nějaké velkolepé safari…

„Když už mluvíme o bezdomovcích,“ prohodí Luke k Michaelovi, „i nás v září vystěhují na ulici.“

„Co neříkáš?“ podiví se Michael. „Copak se stalo?“

„Vyprší nám smlouva na pronájem – a majitelka prodává dům. Všichni se musíme vystěhovat.“

.Ano!“ vytrhnu se najednou z příjemných vidin sebe sama a Lukea na vrcholu pyramid. „To mi něco připomíná, Lukeu. Před chvílí jsem tu slyšela skutečně podivný rozhovor. Nějací lidé si tu vyprávěli, že se budeme stěhovat do tohoto domu. Jak na to mohli přijít?“

„No, jistá možnost tu je,“ připouští Luke.

„Cože?“ vykulím na něj oči. „Co tím myslíš, že je tu jistá možnost? Tobě snad muselo přeskočit?“

„A proč ne?“ Trochu ztiším hlas.

„To si vážně myslíš, že bych chtěla bydlet v tomhle zkostnatělém baráku, plném příšerných starých bab, které se na tebe dívají, jako bys smrděl?“

„Bečky…,“ vloží se Michael a významně trhá hlavou.

‚A je to pravda!“ obracím se k němu. „Nebydlí tu ani jeden milý člověk! Už jsem je viděla a jsou vážně absolutně…“

V půli věty přestanu, protože mi dojde, co mi chce Michael naznačit.

„Totiž… vyjma… Lukeovy matky,“ snažím se dodat co možná nejpřirozenějším hlasem. „Pochopitelně.“

„Dobrý večer, Rebecco,“ ozve se mi za zády studený hlas a já se s planoucími tvářemi otočím.

A tuji máme, stojí za mnou v až na zem dlouhých zřasených bílých šatech v řeckém stylu. Je tak tenká a bledá, že vypadá jako jeden ze svých vlastních sloupů.

„Dobrý den, Elinor,“ pozdravím zdvořile. „Vypadáte nádherně. Promiňte, že jsem se trochu opozdila.“

„Rebecco,“ řekne a nastaví mi tvář. „Doufám, že ses seznámila s řadou hostů! Snad tu nestojíš jenom s Lukem?“

„Ehm… já totiž…“

„Je to pro vás báječná příležitost, jak se seznámit s důležitými lidmi,“ konstatuje. „Kupříkladu s ředitelkou tohoto domu.“

„Jistě,“ přikývnu. „No, možná…“

Nejspíš to není ta pravá chvíle na prohlášení, že se do tohohle domu nepřestěhuju ani za milion let.

„Představím tě jí později. Ale teď bych chtěla pronést přípitek,“ prohlásí. „Pojďte se mnou oba na pódium.“

„Výborně!“ snažím se znít nadšeně a napiju se šampaňského.

„Matko, s Michaelem se znáš,“ upozorní ji Luke.

„Jistěže,“ podotkne Elinor s půvabným úsměvem. „Jak se máte?“

„Velmi dobře, děkuji,“ odpoví Michael zdvořile. „Chtěl jsem přijet na zahájení vaší Nadace, ale bohužel jsem to z Washingtonu nestihl. Slyšel jsem, že všechno proběhlo velmi dobře.“

„Určitě. Děkuji.“

„A teď další šťastná událost,“ Michael opíše kruh kolem místnosti. „Právě jsem říkal Lukeovi, jaké má štěstí, že se mu podařilo získat tak krásnou, nadanou a skvělou dívku, jako je Becky.“

„Ovšem,“ Elinor trochu ztuhne úsměv na tváři.

„Jistě to cítíte stejně.“

Nastane dlouhé mlčení.

„Samozřejmě,“ prohlásí Elinor nakonec. Natáhne ruku a po nepatrném zaváhání mi ji položí na rameno.

Proboha. Její prsty studí jako led. Jako by se vás dotkla Ledová královna. Podívám se na Lukea a ten přímo září radostí.

„Takže! Ten přípitek!“ prohlásím vesele. „Veďte nás.“

„Tak zatím, Michaeli,“ říká Luke.

„Mějte se,“ odpoví Michael a nepozorovaně na mě zamrká. „Lukeu,“ dodá potichu, když Elinor o kousek poodejde, „chtěl bych s tebou později prohodit pár slov na téma dobročinnosti tvé matky.“

„Dobře,“ souhlasí Luke po krátké pauze. „Prima.“

Zdá se mi to jenom, nebo vypadá trochu defenzivně?

„Ale nejdříve ten přípitek,“ připomene Michael mile. „Podnikání není v této chvíli naším hlavním tématem.“

Procházím místností s Lukem a Elinor a vidím, jak se lidé začínají otáčet a mezi sebou si šeptat. Na opačné straně salonku stojí pódium, a když na něj po několika schůdcích vystoupáme nahoru, poprvé se mě zmocní mírná nervozita. Celá místnost ztichne a všechny oči se upírají na nás.

Dvě stě očí mě přejede manhattanským rentgenovým pohledem. Abych nepropadla panice, hledám v davu obličeje, které znám, obličeje mých přátel. Ale kromě Michaela, který stojí až vzadu, tu není ani jeden.

Vytrvale se usmívám, ale uvnitř ve mně je malá dušička. Kde jsou mí přátelé? Christina s Erin jsou teprve asi na cestě, ale kde je Danny? Slíbil mi, že sem přijde.

„Dámy a pánové,“ začne Elinor blahosklonně, „vítejte. Mám mimořádné potěšení přivítat vás dnes večer u této šťastné příležitosti. Zejména Marcii Foxovou, ředitelku tohoto domu, a Guinevere von.

„Váš pitomý seznam mi může být ukradený!“ ozve se pronikavý hlas _ dveří a pár hlav se otočí dozadu.

„… von Landlenburg, společnici Nadace Elinor Shermanové…,“

:: ocedí Elinor skrze zuby.

„Pusť mě dovnitř, ty pitomá krávo!“

Ozývají se zvuky potyčky, někdo tam vyjekne a pak se celá místnost jako na povel otočí, aby si prohlédla dalšího návštěvníka.

„Opovaž se na mě sáhnout. Já jsem těhotná, víme? Jestli se mi něco tane, tak tě poženu před soud!“

„To se mi snad jenom zdá!“ zajásám radostí a seskočím z pódia..Suze!“

„Bex!“ ve dveřích se objeví Suze, opálená a kypící zdravím, s krůpějemi vody ve vlasech a pod šaty se jí rýsuje nepřehlédnutelné bříško..Překvapení!“

„Těhotná?“ za ní kráčí Tarquin ve starodávném smokingu navlečeném přes pletený rolák a vypadá absolutně ohromeně. „Suze, miláčku… co to říkáš?“

Šest

„Chtěli jsme tě překvapit!“ vysvětluje mi Suze poté, co utichl rozruch a zmatek a Elinor konečně pronesla přípitek – ve kterém se o mně a Lukeovi zmínila pouze jednou a o své Nadaci Elinor Shermanové šestkrát. „V rámci posledních několika dnů našich líbánek! A tak jsme jeli k vám do bytu.

„A já jsem jako vždy šel právě včas…,“ usměje se na mě Danny omluvně.

„A tak Danny navrhl, abychom zašli společně na oslavu a trochu tě vyděsili!“

„To tys trochu vyděsila Tarquina!“ zahihňám se. Nedokážu prostě zakrýt skutečnost, jak jsem šťastná. Suze a Tarquin a Danny, a všichni se tu objevili naráz.

„Já vím.“ Suze udělá lítostivý obličej. „Původně jsem mu to chtěla sdělit přece jen trochu šetrněji.“

„Ale nemůžu uvěřit, že na to nepřišel sám! Koukni na sebe!“

Ukážu na její bříško, obepnuté v červených elastických šatech, které je více než výmluvné.

„Jednou nebo dvakrát na to padla řeč, to máš pravdu,“ prohlásí Suze mlhavě. „Ale já mu řekla, že poznámky na téma mé váhy nesnáším, a tak s tím přestal. Ale teď už je v pořádku. Podívej se na něj!“

Ukáže na Tarquina obklopeného skupinou dychtivých newyorských dam.

„Bydlíte na hradě?“ slyším jednu z nich. „No… ehmm, ano. „Tedy, jaksi, bydlím.“

„Znáte prince Charlese?“ poulí na něj oči jiná, div jí nevypadnou. „Jednou či dvakrát jsme spolu hráli pólo…,“ rozhlíží se Tarquin kolem a zoufale hledá únikovou cestu.

„Vy se prostě musíte seznámit s mou dcerou,“ prohlašuje jedna z dam a sevře ho kolem ramen chvatem profesionálního boxera. ‚Jak ta Anglii miluje! Hampton Court navštívila rovnou šestkrát. “

„Páni, to je sekáč,“ špitá mi kdosi do ucha, a když otočím hlavu, spatřím Dannyho, který nemůže z Tarquina spustit oči. „Nesmírně atraktivní. Nepracuje snad v modelingu?“

„Cože?“

„Mám na mysli tu báchorku o tom, že je farmář,“ natáhne do sebe dým z cigarety. „To jsou kecy, že jo?“

„Máš pocit, že je Tarquin model?“ zvedá se ve mně vlna smíchu a nedokážu zabránit mírnému uchechtnutí.

„Proč by ne?“ stahuje se Danny do defenzivy. „Vypadá ohromně. Na takového mužského bych dokázal navrhnout celou kolekci. Přišel by tam princ Charles… Rupert Everett…“

‚Je ti jasné, Danny, že je normální? “

„Jasně že vím, že je normální! Co si o mně myslíš?“ Danny se zamyšleně odmlčí. „Ale do anglické internátní školy přece chodil, ne?“

„Danny!“ uštědřím mu štulec a obrátím oči v sloup. „Ahoj, Tarquine! Tak se ti nakonec podařilo uniknout?“

„Ahoj!“ odpoví Tarquin mírně uštvaně. „Suze, zlato, dala jsi Becky ty věci od její matky?“

„Nechala jsem to v hotelu,“ obrací se Suze ke mně. „Cestou na letiště jsme se, Bex, zastavili u tvých rodičů. Ti jsou úplně posedlí!“ zahuhňá se. „Nedokážou mluvit o ničem jiném než o svatbě.“

„Není divu,“ prohodí Danny. „Však to také bude něco úžasného. Catherine Zeta-Jones pukne závistí. “

„Jaká Catherine Zeta-Jones?“ zpozorní Suze. „Co to plácáš?“

Cítím, jak začínám tuhnout strachem. Do háje. Mysli.

„Danny,“ prohodím nenucené, „zdá se mi, že támhle vidím šéfredaktorku Women’s Wear Daily.“

„Vážně? Kde?“ otáčí Danny hlavou, div si neulomí krk. „Ve vteřině budu zpátky.“ Ponoří se do hloučku lidí a mně se podlomí nohy úlevou.

„Při naší návštěvě probíhala právě bitva o velikost plátěného stanu,“ uchechtne se opět Suze. „Museli jsme si sednout na trávník a předstírat, že jsme hosté.“

Tohle vůbec nechci slyšet. Loknu si pořádně šampaňského a snažím se myslet na něco úplně jiného.

„Už jsi řekla Betty, co se ti přihodilo?“ ptá se Tarquin s trochu pohřebním výrazem.

„Ehmm… ne, ještě ne,“ odpoví Suze provinile a Tarquin si zhluboka a zachmuřeně povzdychne.

„Suze se ti musí, Becky, s něčím svěřit.“

„To je pravda,“ Suze se kouše do rtů a vypadá zaraženě. „Zašli jsme k tvým rodičům do domu a já jsem tvou matku požádala, aby mi ukázala ty její svatební šaty. A když jsme je tak obdivovaly, já jsem měla v ruce šálek kávy…,“ svěsí hlavu. „A pak – ani nevím, jak se mi to mohlo stát, ale… nějak jsem ji na ty šaty vylila.“

Hledím na ni a nevěřím svým uším.

„Na ty šaty? To myslíš vážně?“

„Pochopitelně že jsme trvali na tom, že je necháme vyčistit,“ vloží se rychle Tarquin. „Ale upřímně řečeno pochybuju, že to bude mít nějakou cenu. Je nám to, Becky, hrozně líto. Nové šaty samozřejmě zaplatíme.“ Zahledí se na svou prázdnou sklenku. „Nedal by si někdo něco k pití?“

„Takže šaty jsou… zničené?“ ptám se pro jistotu.

„Definitivně a nebylo to vůbec snadné, to ti povím!“ přitaká Suze, jen co je Tarquin z doslechu. „Když jsem se o to pokusila poprvé, stačila je tvá matka na poslední chvíli odtáhnout. A pak silně znervózněla a chtěla je raději odnést pryč. Musela jsem prakticky to kafe na ty šaty hodit, když je odnášela, a i tak jsem trefila jenom vlečku. Tvá matka mi teď ovšem nemůže přijít na jméno,“ dodává ponuře. „A jak to vidím, určitě mě nepozve na svatbu.“

„Ale pozve, Suze, to se neboj. A strašně moc ti děkuju. Jsi úplná hvězda. Vážně jsem nedoufala, že se ti to povede.“

„Nemohla jsem přece připustit, abys vypadala jako nějaká jehněčí kotleta, co říkáš?“ zazubí se na mě Suze. „Vážně ale nedokážu pochopit, že to tvé matce na svatebních fotografiích docela sluší. Ale fakticky jsou…,“ protáhne obličej.

„To mi mluvíš z duše. Já jsem tak ráda, Suze, že jsi tady,“ impulzivně ji obejmu. „Myslela jsem si, že budete tak pohlceni… manželstvím. Jaké to je být vdaná?“

„Skoro stejné,“ konstatuje Suze po chvíli přemýšlení. „Akorát máme víc talířů…“

Kdosi mi poklepe na rameno, a když se otočím, spatřím rusovlasou ženu ve světlém hedvábném kalhotovém kostýmu.

„Laura Redburn Seymourová,“ podává mi ruku. „Musíme už s manželem jít, chtěla jsem vám jenom říct, že jsem se doslechla, kde budete mít svatbu. Přesně tam jsem se vdávala i já před patnácti lety. A můžu vám potvrdit, že se takové svatbě nemůže rovnat vůbec nic.“ Proplete si prsty na rukou a usměje se na manžela, který vypadá jako replika Clarka Kenta.

„Páni,“ prohlásím. „Totiž… moc vám děkuju!“

„Vy jste se tedy brali v Oxshottu?“ vloží se Suze vesele. „To je ale náhoda!“

Do háje.

„Prosím?“ vytřeští na ni Laura Redburn Seymourová oči.

„V Oxshottu!“ trvá na svém Suze. „No přece víte!“

„V Oxshottu? V jakém Oxshottu?“ podívá se Laura Redburn Seymourová zmateně na svého muže.

„Nám se střílení zvířat z hloubi duše příčí,“ prohodí Clark Kent o poznání ledovějším tónem. „Přejeme dobrý večer. A ještě jednou blahopřejeme,“ prohodí ke mně.

Po jejich odchodu se na mě Suze zmateně zahledí.

„Bex. Neharaší jim trochu ve věži?“

Já… ehm…,“ mnu si nos a hraju o čas.

Vážně si nedokážu vymyslet žádnou inteligentní reakci, ale o Plaze se s ní nechci začít bavit. Já vím, samozřejmě. Je mi jasné, proč. Protože přesně vím, co mi na to řekne.

„Totiž!“ vymáčknu ze sebe nakonec. „Ani moc ne.“

„Ale jasně že haraší! Vždyť se v žádném Oxshottu nevdávala. Co tu tedy mlela o tom, že se budeš vdávat na stejném místě jako ona?“

„Ale však víš… to jsou prostě Američani. Vždycky mluví trochu potrhle. Takže, ehm… nepůjdeme se podívat po nějakých svatebních šatech? Třeba zítra?“

„Júúú, jasně!“ souhlasí Suze a okamžitě se přestane mračit. „Kam půjdeme? Mají v Barneys také oddělení pro nevěsty?“

Díky Bohu, že má Suze tak milou a nepodezíravou povahu.

„Ano, mají,“ přikývnu. „Už jsem tam nakoukla, ale ještě jsem si nic nevyzkoušela. Jediný problém je, že jsem si tam nedomluvila schůzku a zítra je sobota.“ Zamyslím se. „Mohla bych se přeptat u Very Wang, ale bude mít asi plno…“

„Taky bych se přitom ráda podívala po něčem pro mrňata. Mám dlouhatánský seznam.“

„Už jsem ti pár věcí koupila,“ zadívám se jí láskyplně na bříško. Jenom pár drobností, víš.“

„A chtěla bych nějaký hezounký kočárek…“

„O to se nestarej, ten už taky mám. A pár nádherných oblečků.“

„Ale Bex! Tos neměla!“

„Měli výprodej dětského zboží,“ říkám na omluvu.

„Promiňte!“ přeruší nás čísi hlas a obě se otočíme k dámě v černém s perlami blížící se k nám. „Zaslechla jsem, o čem jste si právě povídaly. Jmenuju se Cynthia Harrisonova. Jsem dobrá přítelkyně Elinor a také Robyn, vaší svatební organizátorky. Jste skutečně ve velmi dobrých rukou!“

„O tom nepochybuju,“ odpovídám zdvořile. „To ráda slyším!“

„Pokud se zajímáte o svatební šaty, mohla bych vás obě pozvat do svého nového butiku svatebních šatů, který se jmenuje Šaty snů?“ Cynthia Harrisonova se na mě nadšeně usměje. „Prodávala jsem svatební šaty dvacet let a právě tento týden jsem si otevřela na Madison Avenue obchůdek. Máme široký výběr značkových toalet, bot a doplňků. Osobní obsluha a luxusní prostředí. Vše pro nevěsty u nás k máni, splníme sebemenší vaše přání.“

Náhle zmlkne, jako by dočetla text na vizitce.

„No… tak dobře. Zítra přijdeme.“

„Řekněme v jedenáct?“ nadhodí Cynthia a já se podívám na Suze, která přikývne.

„Tak tedy v jedenáct. Mnohokrát děkuju!“

Když se Cynthia odporoučí, nadšeně se na Suze usměju. Ale ta se dívá na druhou stranu místnosti. „Co to je s Lukem?“ ptá se.

„Co máš na mysli?“ otočím se a rozhlížím se. Luke stojí s Michaelem v rohu místnosti stranou od ostatních a jako by se hádali.

Teď zrovna zvedá Luke defenzivně hlas a já zaslechnu slova: „… velkorysejší představu, propánaboha!“

„O čem se to dohadují?“ zajímá se Suze.

„Nemám vůbec zdání!“

Napínám co nejvíc uši, ale zaslechnu pouze tenhle podivný útržek. „… prostě nepovažuju… za slušné…,“ říká právě Michael. „… krátkou dobu… nevidím nic neslušného…“ Páni, Luke vypadá opravdu vynervovaně.

„… špatný dojem… zneužíváš svého postavení…“

„… už toho mám tak právě dost!“

Překvapeně sleduju, jak Luke vyráží z místnosti. Zdá se, že Michaela Lukeova reakce úplně zaskočila. Chvíli za ním vytřeštěně hledí a pak se zhluboka napije whisky ze sklenky, kterou drží v ruce.

Nevěřím svým očím. Ještě jsem nezažila, že by se Luke s Michaelem pohádali. Luke má totiž Michaela hrozně rád. Prakticky v něm vidí svého druhého otce. Co se to propána děje?

„Hned se vrátím,“ špitnu k Suze a co možná nejdiskrétněji pospíchám za Michaelem, který dosud stojí šokované na místě.

„Co se stalo?“ vyzvídám, jen co k němu dorazím. „Proč jste se S Lukem hádali?“

Michael se na mě překvapeně podívá – a pak si rychle nasadí úsměv.

Jenom drobná profesionální neshoda,“ odpoví. „S tím si vůbec nemusíš lámat hlavu. Už ses tedy rozhodla, kam pojedete na líbánky?“

„Michaeli, vzpamatuj se. To jsem já! Řekni mi, co se děje.“ Trochu ztiším hlas. „Cos chtěl říct tím, že Luke zneužívá svého postavení? Co se stalo?“

Michael se na chvíli odmlčí a vidím, že zvažuje, zda mi to říct nebo ne.

„Věděla jsi o tom,“ ptá se nakonec, „ze minimálně jeden člen personálu Brandon Communications byl převeden na práci pro Nadaci Elinor Shermanové?“

„Cože?“ vyjevím se. „To myslíš vážně?“

„Právě jsem zjistil, že jedna nová asistentka byla přeřazena na práci pro Lukeovu matku. Brandon Communications jí sice stále platí, ale v podstatě se z ní stal Elinořin poskok na plný úvazek. Člověk se ani nediví, že z toho neskáká nadšením.“ Michael si povzdechne. „Chtěl jsem jenom na toto téma prohodit pár slov, ale s Lukem nebyla vůbec řeč.“

„O tom jsem vůbec nevěděla!“ říkám ohromeně. „Ani slovem se mi o tom nezmínil.“

„Nezmínil se o tom vůbec nikomu. Přišel jsem na to čirou náhodou, protože ta asistentka zná mou dceru, a tak si řekla, že by mi to měla zavolat.“ Michael ztiší hlas. „Skutečné nebezpečí spočívá v tom, že by si mohla stěžovat investorům. Pak by se Luke dostal opravdu do potíží.“

Nemůžu tomu uvěřit. Jak se může Luke chovat tak hloupě?

„Je to jeho matka,“ řeknu nakonec. „Vsak víš, jak s ním manipuluje. A on se může přetrhnout, aby na ni udělal dojem.“

„To je mi jasné,“ přikývne Michael. „A dokážu to pochopit. Každý máme něco.“ Podívá se na hodinky. „Už budu asi muset jít.“

„Nemůžeš odejít! Aniž by sis s ním promluvil!“

„Obávám se, že by to v tuto chvíli k ničemu nevedlo,“ shlédne na mě laskavě. „Nenech si tím, Becky, zkazit večírek. A ne abys hned utíkala dát Lukeovi co proto. Je to očividně nesmírně citlivé téma.“ Položí mi ruku na paži. „Určitě se to nějak vyřeší.“

„Tak dobře, poslechnu tě!“ přinutím se k veselému úsměvu. „A díky, žes přišel, Michaeli. Hodně to pro nás znamenalo. Pro oba dva.“

Vroucně ho obejmu a dívám se za ním, jak odchází. Když je pryč, vyběhnu z místnosti. Musím co nejrychleji mluvit s Lukem.

Michael má očividně pravdu. Je to velmi citlivý námět, nesmím na něj zprudka. Jenom ho několika taktickými otázkami oťuknu a jemně ho navedu do správného směru. Jako dokonalá budoucí ženuška. Nakonec ho najdu o patro výš v ložnici jeho matky sedět na židli a strnule zírat před sebe.

„Lukeu, právě jsem mluvila s Michaelem!“ vykřiknu. „Prý posíláš zaměstnance z Brandon Communications pracovat do nadace tvé matky! Nezbláznil ses náhodou?“

Ouvej! Tohle asi nebylo příliš šetrné.

Jednu asistentku,“ odpovídá Luke, aniž otočí hlavu. Jasné?“

„Měla by si, do háje, najmout svou vlastní!“

„Bylo to jenom na výpomoc. Becky, proboha…“

„Nemůžeš rozdávat na potkání personál! To je absurdní!“

„Neříkej!“ Lukeův hlas nabývá nebezpečného tónu. „Ty jsi snad odbornice na podnikání?“

„To sice nejsem, ale tolik zase vím, že je to chyba! Co kdyby na to přišli investoři, Lukeu? Nemůžeš využívat svou společnost na dobročinné aktivity své matky!“

„Nejsem padlý na hlavu, Becky. Celá ta záležitost s dobročinností bude mít pozitivní vliv i na firmu.“ Nakonec ke mně otočí hlavu a podívá se mi do očí. „Tohle to podnikání se celé točí kolem image. Když mě vyfotografují, jak předávám šek s mnoha nulami na dobročinnost, a všem bude jasné, o jak prospěšnou věc jde, přinese to nesmírně pozitivní efekt. Lidé mají dneska zájem o kontakt s firmami, které něco vracejí. Už pár týdnů uvažuju o tom, že se nechám vyfotografovat při nějaké dobročinné akci a dám o sobě napsat pár příhodných článků. Na náš profil to bude mít ohromný vliv!“

„Tak proč na to nemá Michael stejný názor?“

„Protože mě neposlouchá. Jenom pořád mele cosi o tom, že ‚dávám špatný příklad‘.“

„A co když má pravdu? Nenajímáš přece personál proto, abys ho posílal do jiných společností, ale aby pracoval u tebe…“

„Ale tohle byla přece výjimka,“ namítá Luke netrpělivě. „A podle mého názoru přínos, který to bude pro naši firmu mít, mnohonásobně převýší náklady.“

Jenomže ses nikoho nezeptal, nikomu jsi to neoznámil…“

Já přece nemusím nikoho žádat o svolení, než něco udělám,“ odpovídá Luke s kamenným obličejem. „Já jsem vrchní ředitel firmy. Já můžu klidně udělat všechno, co považuju za prospěšné.“

„Nechtěla jsem tím říct, že by ses měl někoho dovolovat,“ skočím mu rychle do řeči. Jenomže Michael je tvůj partner! Měl bys brát v úvahu, co ti říká. Měl bys mu věřit.“

„A ty bys měla věřit mně!“ začne se Luke už zlobit. „Žádné problémy s investory nebudou. Můžeš mi věřit, že až uvidí, jakou tomu dáme publicitu, budou v sedmém nebi. Kdyby se Michael nehandrkoval o malichernosti a snažil se to pochopit… Kde vlastně teďka je?“

„Už musel jít,“ říkám a – a vidím, jak Lukeovi tuhne překvapením obličej.

„Už šel? To je bezvadné. Skvělé.“

„Takhle to není. Už vážně musel jít.“ Přisednu k němu na postel a vezmu ho za ruku. „Lukeu, nehádej se s Michaelem. Je to tak dobrý přítel. Pomysli na to, co všechno pro tebe udělal. Vzpomínáš na přípitek, který pronesl na tvé narozeniny?“

Snažím se atmosféru trochu odlehčit, ale Luke na to očividně nereaguje. S napjatým obličejem a se svěšenými rameny vypadá, jako by byl zahnán do úzkých. Vůbec mě neposlouchá. Neslyšně si povzdechnu a zhluboka se napiju šampaňského. Musím zkrátka počkat na lepší chvíli.

Několik minut panuje hluboké ticho – a po chvíli se oba uvolníme. Jako bychom vyhlásili příměří.

„Už bych měla jít,“ prohlásím nakonec. „Suze tam dole nikoho nezná.“

„Jak dlouho je už v New Yorku?“ zvedne ke mně Luke oči. Jen pár dnů.“

Napiju se ještě šampaňského a rozhlédnu se mimoděk po místnosti. Ještě nikdy jsem v Elinořině ložnici nebyla. Se světlými stěnami a spoustou zakázkového nábytku je naprosto dokonalá, stejně jako zbytek bytu.

„Víš co,“ vzpomenu si najednou. „Zítra jdeme se Suze kupovat svatební šaty!“

Luke se na mě překvapeně podívá.

„Já myslel, že půjdeš ve svatebních šatech své matky.“

„To máš tak,“ zatvářím se lítostivě. „Ona se totiž stala taková příšerná nehoda…“

Jediné, co můžu říct, je díky Bohu. Díky Bohu za Suze a její dobře mířený šálek kávy.

Příští den ráno cestou k výkladní skříni obchodu Šaty snů na Madison Avenue si najednou uvědomím, kam mě ta má máma vlastně tlačila. Jak po mně mohla vůbec chtít, abych si vzala na sebe tu její na-čepýřenou katastrofu místo těchto nádherných a úžasných kreací, které by mohly klidně aspirovat na Nobelovu cenu? Otevřeme dveře a se zatajeným dechem se rozhlédneme po klidné místnosti s kobercem v barvě šampaňského, po klenutém stropě s namalovanými obláčky – a po dvou řadách třpytivých a lesknoucích se oslnivých svatebních kreací zavěšených na stojanech.

Cítím, jak mnou stoupá nadšení jako vodotrysk, který může každou chvílí vytrysknout výbuchem smíchu.

„Rebecco!“ Cynthia nás zahlédla a míří k nám. „Jsem tak ráda, že jste přišla.Vítejte v Šatech snů, jejichž mottem je…“

Júúú, vsadím se, že to vím!“ skočí jí do řeči Suze. „Není to třeba.Prožijte svůj sen v Šatech snu?“

„Ne, není,“ usměje se Cynthia.

„Nebo ‚V Šatech snů se vám vaše sny splní‘?“

„Ne.“ Cynthiin úsměv začíná malinko tuhnout. „Je to ‚Najdeme vám vaše šaty snu!“

„Báječné!“ kývne Suze zdvořile. „Ty mé byly mnohem lepší,“ zašeptá mi do ucha.

Cynthia nás zavede do tiché místnosti a posadí nás na pohovku smetanové barvy. „Za chviličku jsem zpátky,“ prohlásí mile. „Mezitím si můžete prohlédnout tyhle časopisy.“ Se Suze se na sebe nadšeně usmějeme – Suze sáhne po Moderní nevěstě a já po Svatbách Marthy Stewartové.

Páni, jak mně se Svatby Marthy Stewartové líbil V hloubi srdce si přeju, abych tím časopisem BYLA. Chtěla bych se vplížit mezi stránky a mezi všechny ty úžasné lidi, kteří se berou v Nantucketu a Jižní Karolíně, chtěla bych jet na koni do kostelíčka a vyrábět z ojíněných červenohnědých jablíček stojánky na jmenovky.

Zarazím se u fotografie zdravě vyhlížející dvojice stojící uprostřed rozkvetlého makového pole na pozadí nádherných hor. Kéž bychom se tak brali uprostřed rozkvetlých máků a já bych měla ve vlasech věnec z ječmene a Luke by nám mohl vlastnoručně vyrobit něco krásného na sezení, protože muži v jeho rodině se po šest generací zabývali truhlářstvím. Pak bychom jeli zpátky do domu na starém žebřiňáku…

„Co to je.francouzská obsluha v bílých rukavicích‘?“ ptá se Suze při čtení jakéhosi inzerátu s očima navrch hlavy.

„Pánbůhví,“ podívám se na ni lehce omámeně. „Hele, Suze, koukej na tohle. Co kdybych si udělala sama kytici?“

„Cože?“

„Hele!“ ukazuju na stránku. „Můžete si udělat jedinečnou kytici z krepového papíru podle vlastní fantazie!“

„Ty by sis chtěla dělat papírovou kytku?“

„A proč ne!“ odpovím trochu podrážděně. „Já jsem totiž velmi tvořivý člověk, abys věděla.“

„A co kdyby začalo pršet?“

„Jak by mohlo začít pršet…,“ málem se plácnu rukou přes pusu.

Skoro jsem řekla: „Jak by mohlo začít pršet v Plaze.“

„No prostě… já vím, že pršet nebude,“ řeknu místo toho a rychle otočím stránku. „Hele, koukej na ty boty!“

„Dámy! Jdeme na to,“ Cynthia se vrací se zápisníkem v ruce. Posadí se na malou pozlacenou stoličku a obě se na ni pozorně zadíváme.

„Nic ve vašem životě,“ spustí, „vás nemůže připravit na koupi vašich svatebních šatů. Možná si řeknete, kolikrát jste už nakupovaly šaty.“ Cynthia se pousměje a zavrtí hlavou. „Ale koupit si svatební šaty je něco zcela jiného. Jak v Šatech snů říkáváme, vy si své šaty nevybíráte…“

„Ale vaše šaty si vyberou vás?“ doplní ji Suze.

„Ne,“ prohlásí Cynthia se známkou rozmrzelosti. „Vy si své šaty nevybíráte,“ obrátí se výhradně ke mně, „vy své laty potkáte. Potkala jsem svého muže… teď nastal čas potkat své šaty. A mohu vás ujistit, že tu na vás jistě některé čekají. Možná už ty první, které si vyzkoušíte.“

Cynthia ukáže na úzké šaty s páskem kolem krku, které visí nedaleko. „Možná až dvacáté. Ale až oblečete ty pravé… udeří vás to sem.“ Bouchne se do prsní kosti. „Jako když se člověk zamiluje. V tom se nemůžete mýlit.“

„Vážně?“ rozhlížím se kolem a cítím, jak mnou stoupá vlna nadšení…Jak to poznám?“

„No prostě… to poznáte,“ usměje se na mě Cynthia moudře. „Udělala jste si už nějakou představu?“

„Pár věcí mě už napadlo…“

„Výborně! Vždycky je dobře, když můžeme pátrání trošku zúžit. Než tedy začneme, dovolte mi, abych vám položila několik základních otázek.“ Odšroubuje uzávěr z pera. „Chtěla byste něco jednoduchého?“

„Určitě,“ kývám hlavou. „Hodně jednoduchého a elegantního. Nebo možná trochu složitějšího,“ dodám při pohledu na báječné šaty se záplavou růžiček na zádech.

„Dobře. Takže… jednoduché nebo složitější…,“ zapisuje si Cynthia do zápisníku. „S korálky nebo vyšíváním?“

„Může být.“

„Dobře… Takže, s rukávy nebo bez rukávů?“

„Třeba bez rukávů,“ zamyslím se. „I když rukávy taky nemusí být spatné.“

„Chtěla byste vlečku?“ Jé, to ano!“

„Ale na druhé straně můžou být klidně i bez ní, viď?“ podotkne Suze, která si listuje Svatebními účesy. „Chci říct, že si vždycky můžeš vzít nějaký dlouhatánský závoj.“

„To je fakt, ale taková vlečka by se mi moc líbila…,“ zahledím se na ni a pak dostanu skvělý nápad. „Poslyš, Suze, kdybych se svatbou pár let počkala, až by tvé dítě chodilo, mohlo by mi nést vlečku!“

„Páni!“ Suze si přiloží ruku k ústům. „To by bylo sladké! No ale co kdyby upadlo? Nebo začalo řvát?“

„To by přece nevadilo! Oblékli bychom ho do krásných šatiček…“

„Co kdybychom se vrátily k tématu…,“ Cynthia vyšle k nám oběma úsměv a přelétne své záznamy. „Takže hledáme něco jednoduchého případně složitějšího, s rukávy nebo bez nich, s korálky a/nebo vyšíváním a s vlečkou nebo bez.“

„Přesně!“ objíždím očima celý obchod. „Ale chci upozornit, že se nebráním žádným nápadům.“

„Dobře.“ Cynthia se na chvíli mlčky zahledí do svých poznámek. „Dobře,“ zopakuje ještě jednou. „Dozvíme se to jedině tak, že si pár šatiček vyzkoušíte…, takže dejme se do toho!“

Proč jsem tohle ještě nikdy nedělala? Zkoušení svatebních šatů je ta největší zábava, jakou jsem za celý život zažila. Cynthia mě uvádí do velké zkušebny s velkým zrcadlem vytapetované zlatými a bílými andělíčky, oblékne mě do krajkového živůtku, obuje do saténových lodiček na vysokých podpatcích a její asistentka mi sem přináší náruče šatů. Zkouším úzké šaty z hedvábného sifonu s nízkými zády, šaty jako pro baletku s přiléhavým živůtkem a záplavou tylu, z těžkého saténu a krajky, úplně jednoduché šaty s dlouhatánskou vlečkou, šatičky prosté, samý lesk a třpyt…

„Až uvidíte ty pravé, však to poznáte,“ nedá si vymluvit Cynthia, když její asistentka navléká hromady šatů zpátky na ramínka. „Jenom… zkoušejte dál.“

„Žádný strach!“ ujišťuju ji blaženě, když vklouzávám do bezešvých šatů s korálkovou kraječkou a rozevlátou sukní. Vyjdu ven a natřásám se před Suze.

„Ty jsou báječné!“ rozplývá se Suze. „Snad ještě lepší než ty s drobnými proužky.“

„Jasně! Ale stále se mi ještě líbí ty s krajkovými rukávy trochu spadlými z ramen…,“ sebekriticky se na sebe podívám. „Kolik už jsem jich vyzkoušela?“

„Dohromady to dělá… třicet pět,“ dívá se Cynthia na seznam. „A kolik jsem jich označila jako možné?“

„Třicet dva.“

„Vážně?“ divím se. „Kterépak se mi nelíbily?“

„Ty dvoje růžové a ty propínací.“

„Ale to ne, ty propínací se mi docela líbily! Označte je jako možné.“ Ještě chvíli se otáčím před zrcadlem, pak se rozhlédnu po obchodě, jestli jsem některé nepřehlédla. Zastavím se před věšáky s šatičkami pro malé družičky s košíčky květů a povzdechnu si trochu víc zhluboka, než jsem původně zamýšlela. „Ach Bože, to je ale nespravedlivé, že jo? Myslím tím… jedny šaty. Jediné.“

„Mám takový pocit, že si Becky ještě nikdy nekoupila jenom jednu věc,“ prohodí Suze k Cynthii. „Je to tak trochu kulturní šok.“

„Nevidím důvodu, proč byste si nemohla vzít víc šatů. Je to přece nejšťastnější den vašeho života, ne? Proč nemít třeba patery?“

„To by byla bomba!“ říká Suze okouzleně. „Měla bys mít jedny sladce romantické na cestu k oltáři, pak nějaké elegantní na cestu od oltáře… další na přípitek…“

„Jedny prudce sexy na tanec… a jiné na.

„… to, aby tě z nich Luke svlékl,“ dokončuje Suze se zářícíma očima.

„Dámy,“ uchechtne se trochu Cynthia. „Já vím, Rebecco, že to není vůbec snadné…, ale jednou se budete muset rozhodnout! Na to, že se vdáváte v červnu, jste to nechala skutečně na poslední chvíli.“

Jak to, že jsem to nechala na poslední chvíli?“ divím se. „Vždyť jsem se nedávno zasnoubila!“

Cynthia vrtí hlavou.

„Na svatební šaty je to skutečně pozdě. Pokud nevěsty uvažují o krátkých zásnubách, pak jim doporučujeme, aby se po šatech začaly poohlížet ještě před zásnubami.“

„Ach Bože,“ vydechnu zhluboka. Jak jsem mohla tušit, že to může být tak těžké.“

„Vyzkoušej si tyhle poslední,“ navrhuje Suze. „Ty s sifonovými zvonovitými rukávky. Ty jsi ještě na sobě neměla, že ne?“

„Helemese,“ podívám se na ně překvapeně. „Tyhle jsem vážně ještě neměla.“

Odnáším si je do zkušební kabinky, svléknu rozevlátou sukni a vklouznu do nich.

Sevřou mě v pase, hladce mi sklouznou přes boky a drobnou nadýchanou vlečkou padnou na zem. Výstřih lichotí mému obličeji a jejich barva mé pleti. Cítím se v nich dobře. Vypadají dobře.

„Hele,“ zpozorní Suze, když vyjdu ven. „Tyhle vypadají vážně dobře.“

„Vypadají, viď?“ postavím se na stupátko.

Prohlížím se v zrcadle a cítím nával uspokojení. Jsou to jednoduché šaty – ale vypadám v nich fantasticky. Vypadám v nich velmi štíhle! A jdou mi skvěle k pleti a… Bože, možná jsou to ty pravé!

V obchodě nastane hrobové ticho.

„Cítíte to tady?“ ptá se Cynthia a plácá se rukou do žaludku.

„Já… nevím! Asi ano!“ směju se nadšeně. „Myslím, že to tak cítím.“

„To dobře znám. Vidíte? Když najdete ty pravé, cítíte to právě tady. To se nedá naplánovat, nedá se to vyřešit na papíře. Když je to to pravé, tak to prostě víte.“

„Našla jsem si svatební šaty!“ směju se radostně na Suze. „Našla jsem je!“

„Konečně!“ Cynthiin hlas zazní úlevou. „Připijme si na oslavu šampaňským!“

Po jejím odchodu se znovu obdivné prohlížím v zrcadle. To se musí vidět, to se nedá slovy vypovědět. Koho by kdy napadlo, že si vyberu zvonové rukávy?

Asistentka nese kolem další šaty, z nichž zahlédnu vyšívaný hedvábný korzetový živůtek zdobený stužkami.

„Hele, ty vypadají taky pěkně,“ zpozorním. „Co to je?“

„To je teď už jedno!“ vrací se Cynthia a podává mi sklenku šampaňského. „Vy jste už své šaty našla!“ Pozvedá číši, ale já nemohu spustit oči ze živůtku se stužkami.

„Možná bych si je mohla zkusit. Jenom na chvilinku.“

„Víš, co mě napadlo?“ zvedne Suze oči od Nevěst. „Možná by sis mohla pořídit šaty, které nevypadají jako svatební. Třeba barvou!“

„Júúú!“ vykulím oči na Suze a má představivost pracuje naplno. „Třeba červené nebo tak něco.“

„Nebo kalhotový kostým!“ nadhodí Suze a ukáže mi obrázek v časopisu. „Nevypadá to úžasně?“

„Ale vy jste už své šaty našla!“ naléhá Cynthia o poznání ostřejším hlasem. „Vy už se nemusíte po ničem jiném poohlížet. Tyhle jsou ty pravé!“

„Mmm…,“ zatvářím se trošičku skepticky. „Víte… tak úplně jistá si zase nejsem.“

Cynthia mě probodne pohledem a chvilinku se trochu obávám, že do mně to šampaňské hodí.

„Já jsem myslela, že tohle jsou šaty vašich snů!“

„Jsou to šaty jednoho z mých snů,“ vysvětluju. „A já mám snů spousty. Nemůžeme to zapsat jako jednu možnost?“

„Dobře,“ připustí Cynthia nakonec. „Tak jedna možnost. Napíšu to tam.

Po jejím odchodu se Suze opře o polštáře a rozzáří se: „Tedy, Bex, to bude tak romantické! Zašli jsme se s Tarqiem podívat do kostela, kde se budeš vdávat. Ten je nádherný!“

„Je moc hezký,“ souhlasím a automaticky v sobě dusím nápor špatného svědomí.

I když proč bych se vlastně měla cítit provinile? Ještě se nic nerozhodlo. Ještě jsem si Plazu definitivně nevybrala. Ještě pořád se můžeme vzít v Oxshottu.

Případně.

„Tvá máma chce nechat udělat nad kostelními vraty růžový oblouk, na každou lavici připevnit kytici růží… a každý svatebčan dostane jednu růžičku na šaty. Uvažuje o žlutých růžích, ale všechno závisí na ostatním vybarvení.

„No jo. Víš, já vlastně ještě doopravdy nevím…,“ a při pohledu na otevírající se dveře obchodu mi slova váznou na rtech.

Dovnitř vchází Robyn ve slézovém kostýmku a s neodmyslitelnou sportovní brašnou. V zrcadle zachytí můj pohled a několika prsty mi zamává.

Co tu vůbec dělá?

„A na stole budou nejspíš malinké kytičky…“

Robyn se žene k nám. Tohle se mi vůbec nelíbí.

„Hele, Suze!“ otočím se k ní s nejpřirozenějším úsměvem, na jaký se zmůžu. „Nechtěla by ses jít podívat na támhleten… hmmm… polštářek na prstýnky?“

„Cože?“ Suze na mě vykulí oči, jako bych přišla o rozum. „Snad nechceš mít prstýnky na polštářku? Prosím, neříkej mi, že ses úplně poameričtila.“

„No tak… na ty diadémy. Možná bych si mohla některý z nich vzít!“

„Co se děje, Bex?“

„Vůbec nic!“ nasadím radostný tón. „Jenom jsem myslela, že bys možná chtěla… nazdar, Robyn!“ zdravím přicházející Robyn a snažím se na obličeji vyloudit přátelský úsměv.

„Bečky!“ spíná ruce Robyn. „Nejsou ty šaty nádherné? Nevypadáte rozkošně? Myslíte, že to jsou ty pravé?“

„Ještě si tím nejsem jista,“ usmívám se tak úporně, až mě začínají tuhnout svaly. „Jak jste se, Robyn, propánajána dozvěděla, že tu budu? Vy musíte mít telepatické schopnosti!“

„Cynthia mi řekla, že sem přijdete. Je to má stará kamarádka.“ Robyn se otočí k Suze. „A tohle je vaše kamarádka z Anglie?“

„To… ano. Suze, Robyn. Robyn, Suze.“

„Suze? Hlavní družička osobně? To mám velkou radost, že vás poznávám, Suze! Budete vypadat prostě nádherně v.Najednou se zarazí a upře pohled na Suzeino bříško. „Drahoušku, vy jste v naději}“

„To už bude do té doby dávno na světě,“ uklidňuje ji Suze.

„Výborně!“ oddechne si Robyn s úlevou. „A jak říkám, fialová vám bude slušet báječně!“

„Fialová?“ vyjeví se trochu Suze. „A já myslela, že budu mít modrou.“

„Ne, stoprocentně fialovou!“

„Bex, tvá máma určitě říkala…“

„No, v každém případě,“ vložím se spěšně do rozhovoru. „Já tu mám, Robyn, spoustu práce…“

„Já vím a nechci vás moc dlouho zdržovat. Ale když už jsem zde, tak bych pár věcí přece jen… Dvě vteřiny, slibuju!“ Strčí ruku do tašky a vytáhne odtud zápisník. „Tak zaprvé, domluvili jsme se s kapelou a oni vám pošlou seznam skladeb ke schválení. Teď dál…,“ zahledí se pátravě do zápisníku.

„Výborně!“ kouknu se na Suze, která se na Robyn zmateně mračí. „Poslyšte, prostě mi někdy zavolejte a můžeme si o tom popovídat…“

„To bude jen chvilinka! Další věc byla… ochutnávání v Plaze v jídelně šéfkuchaře se bude konat dvacátého třetího. Vyřídila jsem jim váš názor na ďasa mořského a oni slíbili, že to promyslí…“ Robyn otáčí stránku. „Aha, a vážně potřebuju seznam vašich hostů.“ Zvedne ke mně oči a v žertovné výčitce mi hrozí prstem. „Nemůžeme přece rozeslat pozvánky, když je vůbec neznáme. Zejména hosty ze zámoří!“

„Dobře. Já se tedy… do toho pustím,“ zahuhňám nesrozumitelně.

Na Suze se neodvážím ani podívat.

„Výtečně! A v pondělí v deset se uvidíme u Antoina. Ty dorty… ty vás vážně dostanou. A teď už musím běžet.“ Zavře zápisník a usměje se na Suze. „Ráda jsem vás poznala, Suze. Na shledanou na svatbě!“

„Jistěže!“ zašveholí Suze přehnaně veselým hláskem. „Samozřejmě.“

Za Robyn zapadnou dveře, mě brní tváře a v krku mám knedlík.

„Měla bych se… asi jít převléknout.“

Vyhýbám se Suzeiným očím a mířím do kabinky. Za chvilinku je tam za mnou. „Kdo to byl?“ ptá se mírně, zatímco já rozepínám zip u šatů. „To byla… Robyn! Milá, že?“

„Co to tam blábolila?“

„Takové to… svatební tlachání… však víš… Pomohla bys mi z toho korzetu?“

„Proč si myslí, že se budeš vdávat v Plaze?“

„Já… hm… co já vím!“

„Ty to moc dobře víš! A ta ženská na tom večírku!“ Suze má najednou velmi nekompromisní hlas. „Co se to děje, Bex?“

„Coby! “

Suze mě chytne za rameno.

„Přestaň, Bex! Nehodláš se snad vdávat v Plaze, nebo ano?“ Podívám se na ni a cítím, jak mi čím dál víc rudnou tváře. Je to… taková možnost,“ vyhrknu nakonec.

„Co tím myslíš, že je to taková možnost?“ zavrtává se do mě Suze očima a pouští mi rameno. „Jak to může být taková možnost?“

Uhlazuju šaty na věšáku, hraju o čas a snažím se potlačit pocit viny, který mě zalévá. Když budu předstírat, že o nic zvláštního nejde, třeba to nakonec bude pravda.

„No prostě… jde o to, že nám Elinor nabídla, že pro mě a Lukea uspořádá skutečně velkolepou svatbu. A já se ještě nerozhodla, jestli to přijmu.“ Vidím, jak se Suze tváří. „Takže co?“

„Co myslíš tím svým ‚takže co‘?“ ptá se Suze. „Jako třeba takže co s tvou mámou, která už pro tebe chystá svatbu? Nebo třeba takže co s Elinor, která je naprostá kráva? Nebo takže co s někým, komu očividně přeskočilo? Proč se chceš propánaboha vdávat v Plaze?“

„Protože… protože…,“ na chvilku zavřu oči. „To bys prostě musela vidět, Suze. Budeme mít velký smyčcový orchestr a kaviár a ústřicový bufet a na stolech pro všechny rámečky od Tiffanyho… a šampaňské v broušeném skle… a všude kolem bude začarovaný les s opravdickými břízkami… a ptáčkové nám k tomu budou prozpěvovat…“

„S opravdickými břízkami?“ protáhne Suze komicky obličej. „A nač potřebuješ opravdické břízky?“

„Bude to jako ze Šípkové Růženky! A já budu jako ta Růženka a Luke bude jako ten…,“ ale při pohledu na vyčítavý výraz v Suzeiných očích mi dojde řeč.

„A co tvá máma?“

Dlouho mlčím a předstírám, že mám plno práce s rozepínáním dlouhého živůtku. Teď právě se mi na mámu vůbec nechce myslet. „Bex! A co tvá máma?“

„Musím ji prostě… přemluvit,“ dostanu nakonec ze sebe. „Přemluvit?“

„Copak sama neříkala, že bych se měla vdávat s co největší slávou!“ hájím se. „Kdyby se sem přijela podívat a uviděla, co všechno tam budou mít…“

„Ale ona už toho spoustu připravila! Když jsme se u ní stavili, nedokázala mluvit o ničem jiném. Ona a – jak se jmenuje ta vaše sousedka?“ Janice. “

„Správně. Říkají vaší kuchyni řídicí centrum. Visí jim tam asi tak šest nástěnek, spousta seznamů a všude leží hromady různých materiálů… Jsou tak nesmírně šťastné.“ Suze se na mě zadívá velmi naléhavě. „Bečky, nemůžeš je z toho prostě jen tak vyšachovat. To zkrátka nemůžeš.“

„Elinor jim sem zaplatí letenku,“ předstírám, že neslyším provinilý tón ve svém hlase. „Měly by se tu úžasně! I pro ně by to byl jedinečný zážitek! Mohly by bydlet v Plaze, protancovat celou noc, prohlédnout si New York… Udělaly by si pohádkový výlet!“

„Už jsi to řekla své matce?“

„Ne. Já… jsem to neřekla ještě nikomu. Zatím. Nemá cenu o tom mluvit, dokud si nebudu na sto procent jistá.“ Suze se na mě dívá zúženýma očima a chvíli mlčí.

„Ale hodně brzy s tím něco provedeš, že, Bex?“ řekne naléhavě. „Nehodláš, doufám, zastrčit hlavu do písku a předstírat, že se nic neděje?“

Jak tě to mohlo napadnout! To nikdy!“ volám rozhořčeně.

„Mě neoblafneš!“ okřikne mě Suze. „Já tě znám jako své boty, Bex. Vyhazuješ s oblibou své bankovní výpisy do kontejneru a doufáš, že je za tebe zaplatí někdo úplně neznámý.“

Tady to máte. Svěříte svým přátelům svá nejhlubší tajemství, a oni to pak použijí proti vám.

„Od té doby uplynulo už hodně vody,“ snažím se dopovědět co možná nejdůstojnějším hlasem. „Tohle vyřeším naprosto hravě. Jenom si to potřebuju… promyslet.“

Dlouho žádná z nás nic neříká. Slyším, jak venku Cynthia deklamuje: „Tady jsou Šaty snů, naše motto je, vy si své šaty nevybíráte…“

„Podívej, Bex,“ prohlásí Suze nakonec. „Já to nemůžu rozhodnout za tebe. To nemůže nikdo. Řeknu ti jenom jedno, jestli se nějak chceš vyvléknout ze svatby, kterou ti připravuje tvá matka, tak to udělej rychle.“

The Pines

43 Elton Road

Oxshott

Surrey

FAXOVÁ ZPRÁVA

BECKY BLOOMWOODOVÉ OD MÁMY

20. března 2002

Becky, holčičko moje! Báječná zpráva!

Už jsi možná slyšela, že Suzie vylila na svatební šaty kávu. Úplně ji to, chudinku, sebralo.

Ale já jsem odnesla šaty do čistírny… a tam udělali něco neuvěřitelného! Šaty jsou opět bílé jak padlý sníh, a tak si je můžeš na sebe bez obav vzít!

Tvá milující maminka, brzy se ozvi.

Sedm

Správně. Suze má pravdu. Už se nemůžu rozmýšlet. Musím se rozhodnout.

Hned druhý den poté, co odjela domů, sedím v polední přestávce ve své zkušebně s papírem a tužkou. Půjdu na to racionálně. Zaznamenám si všechna pro a proti, zvážím je a podle toho se logicky rozhodnu. Jasně. Jde se na to.

Pro Oxshott

1. Máma bude šťastná.

2. Táta bude šťastný.

3. Bude to báječná svatba.

Několik vteřin zírám na seznam a pak napíšu nové záhlaví. Pro New York

1. Budu mít nejúžasnější svatbu na světě.

Ach Bože. Sevřu si hlavu do dlaní. Na papíře to není o nic snazší.

Vlastně je to ještě těžší, protože se mi tak mé dilema, které jsem zastrčila do krabičky v nejzazším koutku své mysli, kde jsem ho mohla ignorovat, vyhouplo přímo před oči.

„Bečky?“

„Ano?“ zvednu oči a automaticky zakryju list papíru rukou. Ve dveřích mé zkušební kabinky stojí Elise, jedna z mých klientek. Je to pětatřicetiletá firemní právnická, kterou na rok posílají do Hongkongu. Bude se mi po ní hodně stýskat. Vždycky si s ní příjemně popovídám, i když nemá příliš smyslu pro humor. Myslím, že ji to trochu mrzí – ale vtipům prostě nerozumí.

„Nazdar, Elise!“ říkám překvapeně. „Měly jsme schůzku? Já myslela, že dneska odjíždíte.“

„Až zítra. Ale ještě před svým odjezdem jsem vám chtěla koupit svatební dar.“

„Jé! Ale to vůbec nemusíte!“ vykřiknu, ale ve skutečnosti mě to těší.

„Potřebuju jenom vědět, kde jste se zaregistrovali.“

„Zaregistrovali? Aha, vy myslíte, kde máme zaregistrovaný seznam svatebních darů? No vidíte, vlastně ještě nikde.“

„Nikde?“ Elise se zamračí. „A jak vám mám tedy koupit dárek?“

„Ale tak… hmm… prostě… něco kupte. Tak nějak.“

„Bez registrace?“ hledí na mě Elise nechápavě. „Ale co mám koupit?“

„Já nevím! Co vás napadne!“ uchechtnu se. „Co třeba… topinkovač?“

„Tak topinkovač. Dobře.“ Elise sáhne do své tašky pro kus papíru. „Jaký model?“

„Nemám zdání! To mi jen tak vyletělo z pusy! Podívejte se, Elise, prostě… já nevím, kupte mi třeba něco v Hongkongu.“

„Vy jste se tam zaregistrovali?“ zdá se, že se Elise trochu lekla. „A ve kterém obchodě?“

„Ale ne! Já jsem jenom myslela…,“ povzdechnu si. „Tak dobře, podívejte. Až se někde zaregistrujeme, dám vám vědět. Budete to nejspíš moct objednat elektronicky.“

„No… tak dobře.“ Elise zase schová papír a káravě se na mě podívá. ‚Ale vážně byste se měli někde zaregistrovat. Lidé vám budou chtít něco koupit.“

„Promiňte,“ omlouvám se. „Každopádně se mějte v Hongkongu báječně.“

„Díky,“ Elise zaváhá, ale pak ke mně trochu rozpačitě přistoupí a dá mi pusu na tvář. „Tak ahoj, Becky. Díky za vaši pomoc.“

Po jejím odchodu si opět sednu, zahledím se na svůj zápis a snažím se soustředit.

Ale nedokážu přestat myslet na to, co mi řekla Elise.

Co když má pravdu? Co když někde čekají zástupy lidí, kteří nám chtějí něco koupit a nemají kde?

Pocítím chladné bodnutí strachu. Co když toho pak frustrovaně nechají?

Zvednu sluchátko a spěšně vytáčím Lukeovo číslo.

Slyším vyzvánění a najednou si vzpomenu na svůj slib, že mu už nebudu do práce volat ohledně toho, co nazval „svatební prkotiny“. Nedávno jsem mu půl hodiny líčila tři různé jídelní servisy a on zřejmě zmeškal skutečně důležitý hovor z Japonska.

Ale tohle je přece něco úplně jiného!

„Poslyš!“ říkám naléhavě, jen co zvedne sluchátko. „Potřebujeme se registrovat! Rychle!“

„Bečky, já jsem teď na schůzi. Nemůže to počkat?“

„Ne! Tohle je důležité!“

Chvíli je ticho – a pak slyším, jak Luke říká: „Omluvili byste mě laskavě na chvilku…“

„Tak dobře,“ vrací se k telefonu. „Tak spusť. Oč se jedná?“

„Ale jde o to, že nám lidé chtějí kupovat dary! Potřebujeme co nejdříve seznam! Když nebudou vědět, co koupit, tak se na to třeba vykašlou!“

„No tak dobře, tak se zaregistrujeme.“

„Vždyť jsem chtěla! Jenomže jsem se nějak nedočkala tvého volného večera…“

„Měl jsem toho v poslední době hodně,“ prohlásí na svou obranu. „S tím se nedá nic dělat.“

Já vím, proč mluví tak defenzivně. Každý večer totiž pracoval na jakési pitomé reklamní kampani pro Elinořinu charitativní nadaci. A on dobře ví, co si o tom myslím.

„Takže se do toho už musíme dát,“ oznamuju. „Musíme se rozhodnout, co chceme.“

„A to musím být u toho?“

„Jistěže musíš být u toho! Copak je ti jedno, jaké budeme mít talíře?“

„Mám-li být upřímný, tak ano.“

‚Ano?“ Zhluboka se nadechnu a chystám se k proslovu typu: „Když se nezajímáš o to, jaké budeme mít talíře, pak se třeba také nezajímáš o náš vztah!“

Pak si na poslední chvíli uvědomím, že si takto budu moct vybrat přesně to, co budu sama chtít.

„Tak dobře,“ souhlasím. Já to udělám. Půjdu do Crate & Barrel, co říkáš?“

„Bezva. A domluvil jsem se s mou matkou, že se dnes večer k ní zastavíme na skleničku. O půl sedmé.“

„Aha,“ protáhnu obličej. „Dobře. Tak zatím. Mám ti ještě zavolat od Crate & Barrel, co jsem si u nich zaregistrovala?“

„Bečky,“ odpoví Luke ledově. Jestli mi ještě jednou zavoláš v úředních hodinách ohledně naší svatby, tak se může také stát, že žádná nebude.“

„Dobře!“ prohlásím. „Tak dobře! Pokud tě to nezajímá, tak to zařídím sama a setkáme se až u oltáře, jo? Bude ti to takhle vyhovovat?“

Chvíli je ticho a to si pište, že se Luke směje.

„Mám ti odpovědět upřímně nebo tak, jak se má odpovídat v testu časopisu Cosmo pod názvem.Skutečně vás váš muž miluje?‘, abych dostal plný počet bodů?“

„Odpověz mi jako na test s plným počtem bodů,“ rozhodnu se po chvilce přemýšlení.

„Chci se zajímat o každý sebemenší detail naší svatby,“ deklamuje Luke horoucím hlasem. „Chápu, že pokud v kterékoli fázi projevím sebemenší nedostatek zájmu, je to známka toho, že ti nejsem hluboce oddán jako ženě a že si tě, a myslím to naprosto upřímně, vůbec nezasluhuju.“

„Ne že by se mi to nelíbilo,“ odpovím trochu zdráhavě. ‚A– teď mi řekni, co si myslíš doopravdy.“

„Nazdar u oltáře.“

„Ha-ha-ha. V tom případě tě upozorňuju, že budeš litovat, až tě tam navléknu do růžového smokingu.“

„To je fakt,“ připouští Luke. „To mě bude vážně trochu mrzet. Ale teď už musím jít. Takže zatím.“

„Čao.“

Položím sluchátko, natáhnu se pro kabát a vezmu si kabelku. Když otvírám její zip, opět zahlédnu svůj seznam a znovu pocítím provinilé bodnutí. Možná bych tu měla zůstat, trochu přemýšlet a snažit se dospět k nějakému řešení.

Ale ať tak či onak…, ať se budeme brát v Anglii nebo v Americe, seznam svatebních darů potřebovat budeme, že ano? Z tohoto hlediska je tedy mnohem praktičtější jít se nejdříve zaregistrovat a teprve poté se rozhodnout, v které zemi se vezmeme.

Jasně!

Teprve cestou do Crate & Barrel si uvědomím, že o registrování seznamu svatebních darů vůbec nic nevím. Vlastně ani o tom, jak mají takové seznamy vypadat. Když se brali Lucy s Tomem, složila jsem se na dar s rodiči a všechno zařizovala maminka – a jediný další pár, který se bral a který znám, jsou Suze s Tarquinem, a ti si v žádném obchodním domě žádný seznam nezaregistrovali.

Bloudím bez cíle obchodem a přemýšlím, kde začít. Všechno tu vypadá prozářeně a radostně, tu a tam stojí barevné stoly prostřené jako k večeři, všude spousta lesknoucích se sklenic, sad nožů a nerezového kuchyňského náčiní.

Cestou k pyramidě vycíděných pánviček si všimnu děvčete s koňským ohonem, který jí poletuje kolem hlavy. Píše si poznámky o zboží do nějakého formuláře. Nenápadně se k ní přiblížím ve snaze zjistit, co vlastně dělá, a zahlédnu na formuláři slova „Crate & Barrel Registrace“. Ona se registruje! Prima, omrknu, jak se to dělá.

„Poslyšte,“ prohodí ke mně dívčina, „nevíte náhodou něco o nádobí? Na co by asi tak mohlo tohle být?“

V ruce drží pánev a já se nemůžu ubránit úsměvu. No vážně. Tihleti Manhattaňané jsou úplní jelimánci. Holka se patrně za celý život vůbec ke sporáku nepřiblížila!

„To je pánev na smažení,“ odpovím s převahou. „Na té se smaží.“

„Podívejme! A nač je tohle?“

V ruce drží další pánev s rýhovaným dnem a dvěma uchy ve tvaru smyčky. No nazdar! Nač to může propánakrále být?

„No… ehmm… tohle nejspíš bude… omeletník… nebo na rožnění… případně na smažení.“

„Aha,“ upírá na pánev nechápavé oči a já se koukám rychle ztratit z dohledu. Protáhnu se kolem misek na cereálie a ocitnu se před počítačovým terminálem s označením Registrace. Možná tam dostanu formuláře.

„Vítejte u Crate &c Barrel,“ bujaře hlásá nápis na obrazovce. „Vstupte prosím dle svého výběru.“

Vyplašeně několikrát ťuknu na obrazovku. Vzdáleně slyším, jak se dvojice za mnou dohaduje o talířích.

„Já prostě nechci být béžová miska na sušenky,“ prohlašuje děvče téměř v slzách.

„A co tedy chceš být?“ šlehne ji ironicky muž.

„To já nevím!“

„Chceš snad říct, že já jsem béžová miska na sušenky, Marie?“

Ach Bože, musím přestat poslouchat, co si lidé povídají. Podívám se opět na obrazovku a strnu úžasem. Dostala jsem se na místo, kde se dá nahlédnout do zaregistrovaných seznamů a koupit lidem dárek. Užuž se chci vrátit zpátky, ale vtom se zarazím.

Nebylo by docela prima jenom tak po očku nahlédnout do seznamů jiných lidí?

Prozíravě zvolím jméno „R. Smith“ a stisknu „Enter“.

K mému údivu se obrazovka začne zaplňovat spoustou dvojic.

Rachel Smithová a David Forsyth, Scottsdale, AZ.

Annie M. Wintersová a Rod Smith, Raleigh, NC.

Richard Smith a Fay Bullocková, Wheaton, IL.

Leroy Elms a Rachelle F. Smithová…

Páni, to je senzace! Prima, podívejme se tedy, co si vybrali Rachel s Davidem. Zmáčknu Enter a za chvilinku na mě začne mašinka chrlit listy papíru.

Skleněný servis na kaviár/garnáty 4

Mísa na koláče na nožičkách s poklopem 1

Mísa s lekníny 2

Klasická karafa 28 oz…

Júúú, to vypadá vážně dobře. Já také chci mísu s lekníny. A servis na garnáty.

Podívejme se teď, co si vybrali Annie s Rodem. Stisknu znovu Enter a přede mnou vyskočí další stránka.

Sákryš, takže Annie a Rod mají zájem o barmanské náčiní! To by mě vážně zajímalo, nač potřebují šest kyblíků na led.

Je to strašně návykové a nemůžu s tím přestat! Podívejme se, o co mají zájem Richard s Fay. A pak Leroy s Rachelle… nechám si vytisknout obě dvojice a právě přemýšlím, nemám-li se podívat na další jméno, kupříkladu Brown, když se za mnou ozve hlas: „Mohu vám pomoci, slečno?“

Zvednu prudce hlavu a vidím, že se na mě usmívá prodavač se jmenovkou „Bud“. „Nedaří se vám vytisknout seznam, který si přejete?“ Ošívám se v rozpacích. Nemůžu přece přiznat, že tu jenom slídím.

„Já… totiž… jsem ho právě našla.“ Sáhnu namátkou po seznamu Richarda a Fay. Jsou to mí přátelé. Richard a Fay.“ Odkašlu si. „Chci jim koupit svatební dar. Proto jsem zde. A také se chci sama zaregistrovat.“

„Tak dobře, nejdříve vyřídíme ten nákup. Co byste jim chtěla koupit?“

No to by tak hrálo! Přece nebudu kupovat dárek lidem, které jsem nikdy neviděla. Kápni božskou! Že strkáš nos, kam nemáš.

„Napadlo vás něco?“

„Co třeba čtyři salátové mísy?“ slyším se říkat. „Výtečná volba!“ Bud mě vede k nedaleké pokladně. „Napíšete jim tam něco?“

„Co jako?“

„No, přece něco svým přátelům.“ Bere do ruky pero a vyčkávavě na mě hledí.

„Dobře. No… hm… Richardovi a Fay.“ Polknu nasucho. „Doufám, že se vám svatební den vydaří. S pozdravem od Becky.“ ‚A– vaše příjmení? Jenom aby věděli, od koho to je.“

„Ehmm… Bloomwoodová.“

„S pozdravem od Becky Bloomwoodové,“ opakuje po mně Bud a pozorně píše.

Před očima mi vyskočí představa, jak Richard a Fay valí oči na můj pozdrav a pak zmateně jeden na druhého.

No co. Přijdou zadarmo ke čtyřem salátovým mísám.

„Takže k tomu vašemu seznamu!“ zašveholí Bud vesele a protáhne mi kreditku čtecím kódem. „Tady máte formulář, do kterého si budete dělat poznámky, až budete procházet naším oddělením…“

„No tak dobře. A jaký druh.

„Kuchyňské potřeby, příbory, nádobí, barmanské náčiní a potřeb}-, sklenky na nožce, skleněné zboží…,“ odmlčí se, aby se nadechl. „A různé jiné.“

„Dobře…“

„Možná vám bude rozhodování o tom, co si budete přát do své nové domácnosti, připadat nesmírně vyčerpávající.“ Usměje se na mě. „Navrhl bych vám tedy začít od základních věcí. Zamyslete se nad tím, co používáte každý den – a začněte od toho. Kdybyste mě potřebovala, stačí zavolat!“

„Bezva! Mockrát děkuju!“

Bud odejde a já se rozechvělá očekáváním rozhlížím po obchodě. Nebyla jsem tak vzrušená od doby, kdy jsem psávala dlouhé seznamy Ježíškovi. A i tehdy mi stávala za zády máma a trousila poznámky typu: „To tedy vážně nevím, jestli ti Ježíšek přinese pantoflíčky z opravdických rubínů. Nebylo by lepší napsat si o nějaké pěkné omalovánky?“

Tady mi už nikdo neradí, co si mám či nemám přát. Můžu tam napsat všechno, co budu chtít! Můžu si říct o támhlety talíře… o támhleten džbánek… i o támhletu židli… Kdybych chtěla, tak si vážně můžu říct o všechno! O celý ten krám sakumprásk!

Pochopitelně čistě teoreticky.

Ale já se strhnout nenechám. Přesně podle Budovy rady začnu každodenními potřebami. S příjemným pocitem dospělosti kráčím k policím s vystaveným kuchyňským náčiním a dám se do prohlížení.

Júůú. Kleště na humry! Ty by se mi hodily. A támhlety úžasné kleště na kukuřičné klasy. A támhlety roztomilé drobounké sedmikrásky z umělé hmoty. Pánbůhví nač můžou být, ale když jsou tak hezké! Soustředěně zapisuju čísla do seznamu. Prima. Tak co dál? Rozhlížím se kolem a mou pozornost upoutají chromové odlesky.

No páni! Přístroj na výrobu zmraženého jogurtu, ten prostě mít musíme. I strojek na vafle. A pec na chleba a odšťavňovač a ještě šéf-kuchařův luxusní opékač topinek. Připíšu všechna čísla a blaženě se rozhlížím kolem. Proč jsem se u všech všudy nezaregistrovala dřív? Vždyť je to taková legrace! Nakupovat bez utrácení!

Že já se nevdala už dávno!

„Promiňte!“ Děvče s koňským ohonem dospělo už do oddělení nožů. „Nevíte náhodou, nač jsou takové nůžky na drůbež?“ V ruce třímá nástroj, jaký jsem v životě neviděla.

„No asi… na stříhání drůbeže… alespoň si myslím…“

Chvíli na sebe tupě zíráme a pak děvče pokrčí rameny a prohlásí „ale tak jo“ a zapíše je na svůj seznam.

Možná i já dostanu nějaké nůžky na drůbež. A některý z těch bezvadných sekáčků na bylinky. A profesionální zapalovač na creme brulée.

Ne že bych někdy něco podobného dělala – ale znáte to.

Až se vdám, tak budu muset. Najednou se vidím v zástěře, jak jednou rukou nonšalantně zapaluju na dezertu sladký likér a druhou rukou ho za obdivných pohledů Lukea a zástupu vznešených hostů zdobím domácí ovocnou polevou.

‚A kde ještě se registrujete?“ zvedá děvče jednou rukou metlu na vajíčka a nechápavě na ni civí.

Překvapeně se na ni podívám.

„Co prosím? To můžete mít víc než jeden seznam?“

„Jistěže! Já mám tři. Tady, u Williams-Sonomy a v Bloomies. Tam je to vážně suprový, tam si všechno prohlížíte na obrazovce…“

„Tři seznamy!“ Nedaří se mi potlačit euforii v hlase.

A když už, tak proč se zastavovat u tří, že?

A tak jsem se do chvíle, než jsem onoho večera dorazila do Elinořina bytu, zaregistrovala u Tiffanyho, Bergdorfa, v Bloomingdales a Barneys, objednala jsem si katalog u Williams-Sonomy a založila seznam svatebních darů on-line.

Přemýšlet o tom, kde se vlastně budeme brát, už bylo nad mé síly – ale když se to tak vezme, tak všechno pěkně jedno po druhém, že?

Když Elinor otevře dveře, hraje hudba a byt příjemně voní květinami. Elinor má na sobě zavinovací šaty, vlasy trochu méně nalakované než obvykle – a když mě líbá, mírně mi stiskne ruku.

„Luke je už tady,“ oznamuje, když mě vede chodbou. „To jsou hezké boty. Nové?“

„Ehm, vlastně ano. Díky!“ Nedokážu zakrýt překvapení. Elinor mě ještě nikdy za nic nepochválila. Ani jednou.

„Připadá mi, jako bys trochu zhubla,“ dodá. „Sluší ti to.“

Jsem tak zkoprnělá, že se ještě ve dveřích zarazím – a pak ji musím doběhnout. Nesnaží se být nakonec Elinor Shermanová ke mně po celé té době trochu milá? Těžko tomu uvěřit.

Ale pak… mě napadá, že i na konec zásnubního večírku docela roztála. Prý to byla chyba, že jsem nebyla uvedena na seznamu u dveří, a že prý je jí to velmi líto.

Vlastně ne, neřekla rovnou, že je jí to líto – řekla, že dá organizátory večírku k soudu. Ale stejně. Naznačuje to zájem, ne?

Bože, možná jsem Elinor celou dobu nesprávně posuzovala. Možná my všichni. Možná že je pod tím ledovým krunýřem úplně jiná bytost. Ano! Je zranitelná a nejistá, takže si kolem sebe vybudovala ledovou ohradu. A já jsem jediná, kdo pod ni dokázal nahlédnout, a když se mi podaří tu pravou Elinor vylákat ven, celý New York strne úžasem a Luke mě bude milovat ještě víc a lidé mi budou říkat Dívka, která změnila Elinor Shermanovou a…

„Bečky?“ pronikne do mých úvah Lukeův hlas. „Není ti něco?“

„Ne,“ zarazím se a vidím, že jsem málem narazila do konferenčního stolku. „Ne, nic mi není!“

Sednu si vedle něj na sofa, Elinor mi podá sklenku ledově vychlazeného vína a já se z ní napiju a hledím z okna na světla Manhattanu, která se mihotají, kam až oko dohlédne. Elinor se s Lukem baví o Nadaci a já uštipuju slanou mandličku a na chvíli vypnu. Bůhvíjak se ocitám uprostřed snového světa, v němž Elinor prohlašuje k místnosti naplněné do posledního místečka, že „Bečky Bloomwoodová je nejenom snacha k pohledání, ale také neocenitelný přítel“, lidé mi začnou tleskat a já se skromně usmívám. Najednou cosi vedle mě lupne, já se náhle vzpamatuju a vyšplíchnu přitom trošku vína.

Elinor zavřela zápisník potažený krokodýlí kůží, do nějž si cosi zaznamenávala. Položí ho vedle sebe, trochu ztlumí hudbu a podívá se přímo na mě.

„Rebecco,“ prohlásí.

„Ano?“

„Chtěla jsem, abys dnes večer přišla, protože je tu něco, o čem bych s tebou chtěla mluvit.“ Dolije mi víno a já se na ni usměju. „O co jde?“

„Jistě víš, že je Luke velmi bohatý mladý muž.“

„No, ano,“ trochu znejistím. „Jistě, předpokládám, že je bohatý.“

„Mluvila jsem se svými právníky…as Lukeovými právníky… a všichni jsme dospěli ke shodě. Můžu ti tedy předat tohle…,“ vyšle ke mně zářivý úsměv a předá mi tlustou bílou obálku – a druhou podá Lukeovi.

Beru ji do rukou s rozechvělým očekáváním. Vidíte? Elinor už začíná roztávat. Jako v Dallasu. Aby mě přivítala do dynastie, udělala ze mě nejspíš společníka některé z rodinných firem nebo něčeho podobného. Ejchuchů! Budu muset chodit na zasedání správní rady a takové ty věci a jednoho dne společně převezmeme nějakou úžasnou firmu a mně se budou na uších houpat dlouhatánské náušnice…

Nadšeně otevírám obálku a vytahuju tlustý svazek hustě popsaných stránek. S každým dalším přečteným slovem mé nadšení klesá.

Zápis smlouvy mezi Lukem Jamesem Brandonem (dále ženichem) a Rebeccou Jane Bloomwoodovou (dále nevěstou) ohledně

Nechápu to. Zápis smlouvy? Je to… To jistě není…

Podívám se na Lukea, ale ten listuje stránkami a vypadá stejně zaraženě jako já.

„Matko, co to je?“ ptá se.

„Prostá prozíravost,“ vysvětluje Elinor s odměřeným úsměvem. „Jakási pojistka.“

Ach můj Bože. Je to ono. Je to předmanželská smlouva.

Trochu roztřeseně listuju smlouvou. Má přibližně deset stránek a hemží se takovými nadpisy jako „Majetkové vypořádání v případě rozvodu“.

„Pojistka proti čemu přesně?“ Lukeův hlas je nečitelný. „Nebudeme si předstírat, že žijeme v nějakém pohádkovém světě,“ pronese Elinor břitce. „Všichni víme, co se může stát.“ ‚A– co se může podle tebe stát?“

„Nebuď protivný, Lukeu. Všichni dobře chápeme, co mám na mysli. Když navíc vezmeme v úvahu Rebečinu… řekněme příslovečnou chuť utrácet?“ Významně se mi podívá na boty – a mě polije hanba a začíná mi docházet, proč se mě na ně ptala.

Nechtěla být milá. Shromažďovala munici na cílený útok.

Proboha, jak jsem mohla být X.2k pitomá} Elinor nemá žádné něžné a přívětivé nitro. Nic takového u ní prostě neexistuje.

„Mluvme na rovinu,“ říkám se staženým hrdlem. „Vy si prostě myslíte, že jedu po Lukeovi kvůli jeho penězům.“

„Ale, Becky, to si matka jistě nemyslí,“ vykřikne Luke.

„Ale myslí!“

„Předmanželská smlouva je pouze racionální opatření před uzavřením manželství.“

„Ale my podle mého názoru žádné takové opatření nepotřebujeme,“ pousměje se Luke.

„Dovoluju si nesouhlasit,“ odsekne Elinor. „Jenom se tě snažím chránit. Vás oba,“ dodá nepřesvědčivě.

„Vy si o mně myslíte, že se hodlám… s Lukem rozvést a připraví: ho o peníze?“

Jako jste to udělala se svými manžely vy, mám už najazyku, ale ještě včas to spolknu. „Podle vás si ho proto chci vzít?“

„Bečky…“

„Můžeš si pochopitelně smlouvu v klidu prostudovat…“

„Já si ji nepotřebuju prostudovat.“

„Takže ji tedy odmítáš podepsat?“ podívá se na mě Elinor s triumfálním úsměvem, jako bych tím potvrdila veškerá její podezření, která kdy vůči mně měla.

„Ne!“ odpovím třesoucím se hlasem. „Neodmítám ji podepsat! Já vám podepíšu všechno, co chcete. Nechci, abyste si myslela, že jdu po Lukeových penězích!“ Popadnu pero ležící na stole a zuřivě ryju podpis na první stránku, až protrhnu papír.

„Nedělej hlouposti, Becky!“ vykřikne Luke. „Matko…“

„Můžete být klidná! Podepíšu vám úplně každý… váš zatracený…“

V obličeji jenom hořím a před očima se mi dělají mžitky, jak podepisuju znovu a znovu text, na nějž se ani nepodívám. Rebecca Bloomwoodová. Rebecca Bloomwoodová.

Jenomže já to nepodepíšu,“ prohlásí Luke. „Nikdy jsem o žádnou předmanželskou smlouvu nestál! A rozhodně nepodepíšu něco, co jsem předtím nečetl.“

„Tak tady to máte,“ položím pero a zvednu kabelku. „Snad abych šla. Na shledanou, Elinor.“

„Bečky…,“ řekne Luke. „Co to, matko, pro všechno na světě provádíš?“

Odcházím z Elinořina bytu a v hlavě mi buší jakési kladivo. Několik vteřin čekám na výtah, ale když nepřijíždí, sbíhám po schodech. Třesu se zlostí a ponížením. Myslí si, že jdu jenom po Lukeových penězích. Myslí si, že jsem zlatokopka.

Nemyslí si to náhodou všichni?

„Bečky!“ Luke za mnou utíká po schodech. „Bečky, počkej. Je mi to vážně líto. Neměl jsem ani tušení…“ Když sejdeme do přízemí, vezme mě do náručí a já v něm stojím neschopná pohybu.

„Věř mi. Byl to pro mě stejný šok jako pro tebe.“

„No… víš… myslím si, že bys to měl podepsat,“ upřeně zírám do země. „Měl by ses chránit. Je to jenom rozumné.“

„To jsem já, Becky. To jsme my.“ Jemně mi zvedne bradu, až se nemůžu dívat nikam jinam než do jeho tmavých očí. „Já chápu, že se zlobíš. Ani se nedivím. Ale musíš to mé matce prominout. Žije v Americe už tak dlouho. Tady se předmanželské smlouvy uzavírají naprosto běžně. Nechtěla tím říct…“

„Ale chtěla,“ říkám zasažená čerstvou vlnou ponížení. „Přesně tohle chtěla. Myslí si, že tě hodlám… připravit o všechny peníze a nakoupí: si za ně boty!“

„A ty to snad nechceš?“ předstírá Luke úžas. „To mi chceš říct? Jestli chceš změnit základní pravidla, tak bychom možná tu předsvatební smlouvu sepsat měli“

Malinko se na něj usměju – ale uvnitř jsem celá bolavá.

„Já vím, že tady takovou smlouvu sepisuje spousta lidí,“ vysvětluj mu. „Já to vím. Ale neměla prostě… cosi připravovat, aniž by se s námi o tom poradila! Chápeš, jak se teď cítím?“

„Chápu,“ hladí mě Luke konejšivě po zádech. „Moc se na ni za t: zlobím.“

„Ale nezlobíš.“

„Jistěže zlobím.“

„Ale kdeže! Nikdy se na ni nezlobíš! V tom je ta potíž.“ Vykroutím se mu z objetí a snažím se zachovat chladnou hlavu.

„Bečky?“ Luke se na mě upřeně zadívá. „Nestalo se ještě něco?“

„Není to jenom tohle. Je to… všechno! Jak se ujala svatebních připrav. Jak pohrdavě a příšerně se chovala k mým rodičům…“

„Je ve své podstatě strašně formální osoba,“ brání ji Luke. „Ale to neznamená, že někým pohrdá. Kdyby ji tví rodiče doopravdy poznali.

„A to, jak tě využívá!“ Vím, že jsem na nebezpečné půdě, ale když jsem to jednou nakousla, nedokážu se zastavit. „Věnoval jsi jí spoustu hodin svého času. Poskytl jsi jí personál pro její nadaci. Dokonce ses kvůli ní pohádal s Michaelem. Tohle prostě nedokážu pochopit! Ty přece víš, že to s tebou Michael myslí dobře. Ty víš, že mu na srdci leží pouze tvé zájmy. Ty ale s ním kvůli matce nechceš ani mluvit.“

Lukeovi zaškube v obličeji a já vidím, že jsem se dotkla citlivého místa

„A teď chce, abychom se nastěhovali do tohoto domu. Copak to nechápeš? Jenom tě chce zcela ovládnout. Budeš jí dělat od rána do večera poskoka a jaktěživo nám nedá pokoj… Lukeu, už jsi jí toho obětoval dost!“

„A co je na tom špatného?“ Luke má stále napjatější obličej. „Je to má matka.“

„Ale to já vím! Jenomže se o tebe nikdy nestarala, dokud jsi tu neměl úspěch. Pamatuješ na naši první cestu do New Yorku? Chtěl jsi na ni strašně udělat dojem – a ona ani neměla zájem se s tebou setkat! Ale jakmile ses tady prosadil, jakmile jsi získal jméno, jakmile jsi získal kontakty v médiích a zbohatl – najednou chce shrábnout všechny tvé zásluhy a prostě tě využít…“

„To není pravda.“

„Je to pravda! Jenomže ty to nevidíš! Jsi jí zaslepený!“

„Pohleď, Becky, tobě se to snadno kritizuje,“ vybuchne Luke rozhořčeně. „Ty máš se svou matkou báječný vztah. Když jsem já vyrůstal, sotva jsem ji viděl…“

„No právě!“ vyletí mi z pusy, než se stačím ovládnout. „Copak to neříkám? Očividně se na tebe vykašlala!“

Do háje. Tohle jsem říkat neměla. Lukeovýma očima proletí záblesk bolesti a najednou vypadá jako desetiletý kluk.

„Ty dobře víš, že to není pravda,“ říká. „Má matka mě chtěla. To nebyla její chyba.“

Já vím. Promiň…,“ natáhnu se k němu, ale on ode mě odskočí.

„Zkus se vmyslit do jejího postavení, Becky. Představ si, čím musela projít. Musela opustit své dítě a navíc se přitom tvářit statečně. Byla tak dlouho zvyklá skrývat své pocity, že není divu, že se jí občas nedaří projevit svou vřelost. Není divu, že se chová trochu neobratně.“

Když ho poslouchám, chce se mi brečet. Má to všechno dokonale vymyšlené. Je pořád tím klukem, který si vymýšlí přesvědčivé výmluvy pro to, že ho jeho matka nepřijela navštívit.

„Ale teď máme příležitost vybudovat náš vztah znovu,“ vysvětluje Luke. „Možná je tu a tam trochu netaktní, ale dělá, co může.“

To si tedy piš, mám chuť vykřiknout. Zrovna teď mně dává pořádně do těla.

Ale místo toho jenom mírně pokrčím rameny a zamumlám: „Snad máš pravdu.“

Luke přijde ke mně a sevře mi hlavu pevně do rukou. „Vrať se nahoru. Dáme si něco k pití. A na to, co se stalo, zapomeneme.“

„V žádném případě,“ vyrazím ze sebe. „Nejspíš půjdu… domů. Jen si klidně jdi. Měj se.“

Cestou domů se dá do deště, velké cákající kapky buší do klenby stromů a pleskají do struh. Kanou mi na horké tváře, padají mi do vlasů a zanechávají skvrny na mých nových semišových lodičkách. Ale já je téměř nevnímám. Dosud jsem nepřekonala bolest dnešního večera. Z Elinořina sžíravého a ledového pohledu, z mého vlastního pokoření, z mé frustrace z Lukea.

Právě když vcházím do bytu, uhodí hrom. Rozsvítím všechna světla, zapnu televizi a seberu poštu. Je tam obálka od mámy a tu otevřu nejdříve. Vypadne z ní vzorek látky a dopis lehce navoněný její vůní.

Becky, má malá,

doufám, že je ve Velkém jablku všechno, jak má být!

O téhle barvě uvažujeme pro stolní prostírání. Janice je pro růžovou, ale mně se ohromně libí tahle světlá švestková zejména vzhledem k barvám, které zamýšlíme pro květinovou výzdobu. Ale dej mi vědět, co si myslíš ty, ty jsi, děťátko, nevěsta!

Včera se u nás stavil fotograf, kterého doporučil Dennis, a na všechny udělal ohromný dojem. Podle tatínka se o něm v golfovém klubu mluví v dobrém, což je vždycky příznivé znamení. Fotografuje jak v barvě, tak i černobíle, a v ceně je i fotografické album, což je od něj velmi slušná nabídka. Umí taky z fotografie, která se ti bude líbit nejvíce, vyrobit 100 miniskládanek, které pak můžeš rozeslat hostům jako malé poděkování!

Ze všeho nejdůležitější je, však jsem mu to taky hned řekla, že máme spoustu tvých fotografií pod rozkvetlou třešní. Zasadili jsme ji při tvém narození a já jsem odjakživa tajně snila, že naše holčička Rebecca jednou vyroste a bude pod ní stát jako nevěsta. Máme, moje malá, jenom tebe a ten den je pro nás tolik významný.

Tvá milující máma…

Ještě před koncem dopisu se rozplývám v slzách. Bůhví, jak mě vůbec napadlo vdávat se v New Yorku. Nechápu, jak jsem mohla Elinor dovolit, aby mě přitáhla do toho svého přiblblého hotelu. Já se přece chci vdávat doma. S mámou a tátou a s třešní a s mými přáteli a se vším, co má pro mě největší cenu.

A je to, už jsem se rozhodla. A zítra to každému povím.

„Bečky?“

Vyděšeně nadskočím a udělám čelem vzad. Ve dveřích stojí Luke, na kost promočený a lapá po dechu. Vlasy má připláclé k hlavě a po tvářích mu stékají kapky deště. „Becky…,“ říká prosebně. „Promiň. Promiň mi to. Neměl jsem tě nechat tak odejít. Viděl jsem, jak prší… Bůhví, co mě to napadlo…,“ všimne si mého ubrečeného obličeje a zarazí se. „Stalo se něco?“

„Nic,“ otírám si oči. „A Lukeu… ty mi taky promiň.“

Luke na mě dlouze hledí, obličej se mu chvěje a oči mu přímo hoří.

„Bečky Bloomwoodová,“ prohlásí nakonec. „Jsi tak velkorysá… odvážná… štědrá a milující osoba… jakou si vůbec nezasloužím…“

Zarazí se, přistoupí ke mně a v obličeji má divokou touhu. Líbá mě a dešťové kapky z jeho vlasů mi padají do úst a mísí se s jeho teplou slanou chutí. Zavírám oči a dovolím svému tělu, aby se postupně uvolňovalo a pomalu se nechalo zaplavovat rozkoší. Cítím, jak mi tvrdě a rozhodně svírá boky a jak mi chce právě teď, právě v tuto minutu, říct, jak je mu to líto, jak mě miluje a že není na světě nic, co by pro mě neudělal…

Teda to vám řeknu, není nad spontánní pomilování.

Osm

Příští ráno se probouzím do růžová, spokojená sama se sebou a plná odhodlání. Ležím v posteli schoulená do klubíčka vedle Lukea a jsem plná nezvratných vnitřních předsevzetí. Přehodnotila jsem své priority. Teď už mé rozhodnutí nic nezmění.

„Lukeu?“ prohlásím, když začíná vstávat z postele.

„Mmm?“ otočí se, políbí mě a je tak teploučký a nádherný a k pomilování.

Ještě nechoď. Zůstaň tady. Celý den.“

„Celý den?“

„Řekneme všem, že jsme nemocní.“ Rozkošnicky se rozvalím na polštářích. „Vážně, opravdu mi není moc dobře.“

„Skutečně? Co tě bolí?“

„Trochu… břicho.“

„Mně se zdá v pořádku,“ nakukuje pod pokrývku. „Ani trochu nafouklé… Promiň. Dobrý pokus.“

„Protivo.“

Dívám se, jak vstává z postele, obléká si župan a míří do koupelny.

„Lukeu!“ řeknu, když se blíží ke dveřím.

„Co?“

Otevřu pusu, abych mu řekla, že jsem včera večer dospěla k závažnému rozhodnutí. Že se budu vdávat v Oxshottu, jak jsme si původně naplánovali. A že Plazu hodlám zrušit. A že jestli kvůli tomu poleze Elinor po stropě, tak ať si poslouží.

Ale pak zase pusu sklapnu.

„Co je?“ ptá se Luke.

„Jenom… mi nevypotřebuj všechen šampon,“ vyhrknu nakonec. Nedokážu teď začít o problémech kolem svatby. Když je právě mezi námi všechno tak prima a fajn. A navíc Lukeovi přece nezáleží na tom, kde se budeme brát. Sám mi to řekl.

Vzala jsem si dopoledne volno z práce, protože máme jít s Robyn ochutnávat dorty, ale sraz máme spolu až v deset. Po Lukeově odchodu do práce tedy bezcílně bloumám bytem, něco sezobnu ke snídani a přemýšlím o tom, co řeknu Elinor.

Hlavně musím mluvit otevřeně. Rázně, otevřeně, nicméně zdvořile. Dospěle a profesionálně jako podnikatel, který musí dát padáka jinému podnikateli. Musím zachovat klid a používat takové fráze, jako „zvolila jsem si alternativní cestu“.

„Dobrý den, Elinor,“ říkám svému odrazu ve skle. „Musím vám něco říct. Zvolila jsem si alternativní cestu.“

Počkat. Myslela by si, že jsem se rozhodla stát lesbičkou.

„Dobrý den, Elinor,“ zkouším to znovu. „Zvažovala jsem váš návrh, že nám tu uspořádáte svatbu. A i když má mnoho kladů…“

Tak do toho. Udělej to.

Nevšímám si staženého žaludku, zvednu sluchátko a vytáčím Elinořino číslo.

„Elinor Shermanová nemůže teď na vaše volání odpovědět… „ Není tam.

Můžu jí prostě nechat zprávu, že se svatbou nesouhlasím. Můžu?

Šlo by to?

Nešlo.

Rychle položím sluchátko, než se ozve pípnutí záznamníku. Tak to by bylo. A co teď?

No coby. Teď zavolám Robyn. Důležité je, abych to vůbec někomu zavolala, aby se nepokračovalo v přípravách.

Na chvilku se zamyslím a pak vytočím Robynino číslo.

Nazdárek! Neslyším v dálce vyzvánění zvonů? Doufám, že ano, protože já jsem Robyn de Bendern, která mávnutím kouzelného proutku vyčaruje všechna vaše přání. Teď‘ bohužel nejsem přítomna, ale váš telefonát má pro mě takový význam, že…

Robyn už patrně bude na cestě za mnou do cukrářského studia. Mohla bych jí tam zavolat. Nebo jí tam nechat zprávu.

Ale když si v duchu představím její veselé švitoření, pocítím najednou provinilé bodnutí v hrudi. Robyn už do toho vložila tolik energie. A já jsem si ji nakonec docela oblíbila. Nemůžu jí prostě říct, že je po všem, jen tak po telefonu. S nečekaným přílivem sebevědomí pokládám sluchátko a beru si kabelku.

Zachovám se jako dospělá, půjdu k tomu cukráři a řeknu jí to z očí do očí.

A s Elinor si to vyřídím později.

Řeknu vám, že pro mě by svatební dorty vůbec nemusely být. Sice si vždycky kousek vezmu, to ano, protože v opačném případě bych prý měla milion let smůlu nebo něco podobného, ale v podstatě se mi z toho všeho ovoce, marcipánu a polevy, která vypadá jako kusy křídy, vždycky trochu nadzvedne žaludek. A vzhledem k tomu, jak jsem nervózní při představě, že budu muset Robyn oznámit, že je všemu konec, si vůbec nedokážu představit, že bych do sebe cokoli dostala.

Přesto se mi při příchodu do přípravny dortů začnou tvořit v puse sliny. Přípravna je velmi prostorná místnost, velkými okny proudí dovnitř spousta světla a vzduch je provoněný slaďounkou, lahodnou cukrově máslovou vůní. V řadách průhledných vitrín jsou vystaveny poschoďové dorty a květinové dekorace a lidé u mramorových stolů vytvářejí z polevy růžičky a malují žilky na cukrový břečťan.

Zatímco přešlapuju u vchodu, vstoupí se svou matkou vychrtlá dívčina v džínách a v botách na vysokých podpatcích a před jednou řadou vitrín se zastaví.

„Vždyť to jenom ochutnáš,“ hučí matka rozzuřeně do svého dítka. „Kolik kalorií to proboha může být?“

„To je mi fuk,“ odpovídá dívka téměř v slzách. „Já půjdu na svůj svatební den ve velikosti 2, i kdyby trakaře padaly.“

Velikost 21

Ach jo, jsem tu v Americe už nějakou dobu, ale stále ještě mě jejich číslování vyvede trochu z míry. Jaká je to vlastně velikost? Číslo šest.

To mi spadl kámen ze srdce!

„Bečky!“ Zlou předtuchou se mi sevře žaludek.

„Poslyšte. Musím si s vámi promluvit. Snažila jsem se zavolat Elinor, ale byla… Každopádně. Je tu něco, co… vám musím říct.“

Jistěže,“ odpoví Robyn roztržitě. „Budeme tu s Antoinem vcukuletu, ale právě teď lítám v takovém menším maléru.“ Ztiší trochu hlas. „S jedním z dortů se stala drobná nehoda. Velmi politováníhodná.“

„Slečna Bloomwoodová?“ otočím se a spatřím šedovlasého muže s jiskrnýma očima v uniformě šéfkuchaře. „Já jsem Antoine Montignac. Král všech cukrářů. Možná jste mě viděla v mé televizní šou?“

‚Antoine, mám takový pocit, že jsme zcela nevyřešili ten problém s… druhým klientem…,“ vloží se Robyn úzkostlivě.

„Momentíček, prosím,“ uklidňuje ji gestem ruky. „Slečno Bloomwoodová. Posaďte se.“

Já si vlastně nejsem jistá, že skutečně chci…,“ spustím. Ale než se naděju, už sedím v čalouněném křesílku u vyleštěného stolku a Antoine přede mnou rozkládá svou nabídku vytištěnou na křídovém papíře.

„Upeču vám dort, o jakém se vám ani nesnilo,“ prohlašuje skromně. „Žádná vaše představa mě nemůže vyvést z míry.“

„Skutečně?“ Hledím na fotografii velkolepého šestipatrového dortu s cukrovými tulipány, otočím na další stranu na dort ve tvaru pěti různých motýlů. Jsou to největší dorty, jaké jsem kdy viděla. A ty ozdoby!

„To jsou všechno ovocné dorty?“

„Ovocné dorty? Non, non, non!1’ směje se Antoine. Já vím, že si Angličané neumějí svatbu bez ovocného dortu představit. Ale tyhle dorty jsou něco extra speciál…“ Ukáže na dort ve tvaru motýla. „Tenhle je z piškotu lehounkého jako andělská křídla se třemi různými náplněmi: z oranžovohnědého karamelu, granadilly a manga a ze suflé z lískových oříšků.“

Jemine!

Jestli máte ráda čokoládu, uděláme vám dort čistě z různých druhů čokolád.“ Obrátí na druhou stránku. „Tohle je tmavý čokoládový piškot politý čokoládovým fondánem s krémem z bílé čokolády a s lanýžovou náplní s příchutí Grand Marnier.“

To jsem vážně netušila, že by svatební dorty mohly vypadat i takhle. S očima navrch hlavy listuju rychle katalogem a vidím jeden nádhernější dort než druhý

„Pokud nechcete tradiční patrový dort, dokážu vám ho vyrobit ve tvaru, jaký si vyberete. Vašeho oblíbeného obrazu… nebo sochy…“ Mrkne na mě jedním okem. „Třeba ve tvaru těla Louise Vuittona.

Svatební koláč ve tvaru těla Louise Vuittona! Júúú, to by byla senzace!

„Antoine? Mohl byste na okamžik?“ Robyn vystrkuje hlavu napravo odtud z malého salonku, a i když se snaží udržet radostný úsměv, slova zní velmi utrápeně.

„Promiňte, slečno Bloomwoodová,“ omlouvá se Antoine. „Davino. Přineste slečně Bloomwoodové kousek dortu na ochutnání.“

Usměvavá asistentka zmizí za dvojitými dveřmi – a hned nato se vrací se sklenkou šampaňského, dvěma plátky dortu a cukrovou lilií na porcelánovém talířku. Podává mi vidličku a vysvětluje: „Tohle je granadillový, mangový a jahodový s mandarínkovou polevou a tenhle je s karamelovým krémem s pistáciemi a moka lanýži. Dobrou chuť!“

Propánakrále! Oba kousky jsou z nadýchaného piškotu s třemi různě vybarvenými náplněmi. Nevím, u kterého začít!

Tak dobře… zkusím ten s moka lanýži.

Strčím kousek do úst a málem padám do mdlob. Tak takhle by měl svatební dort chutnat. Proč nemáme v Anglii něco podobného?

Upiju trošku šampaňského a uždibnu z výtečné cukrové lilie s citrónovou příchutí – pak sáhnu po druhém kousku, blaženě ho žvýkám a pozoruju jakousi dívčinu, která horlivě tvoří trs konvalinek.

Mohla bych tu Suze koupit prima dort na krtiny jejího děťátka. Koupím jí pochopitelně také nějaký dárek – ale dortík můžu vždycky přibrat navíc.

„Kolikpak asi tyhle dorty stojí?“ ptám se děvčete, když spořádám i další kousek.

„To máte tak, jejich cena se dost liší,“ podívá se na mě. „Ale pohybují se v řádu tisíců dolarů.“

Málem se svým šampaňským zadusím. Tisíců dolarů? A v řádu? Za dort? Za kolik jsem toho už prokristapána snědla? Měla jsem toho na talíři minimálně za padesát babek!

„Dáte si ještě kousek?“ nahlíží dívka do salonku. „Vypadá to, že se Antoine hned tak nedostaví.“

„No tak… proč vlastně ne? A mohla bych dostat kousek cukrového tulipánu? Ze studijních důvodů, abych tak řekla.“

„Jistěže,“ odpoví dívka zdvořile. „Cokoli chcete.“

Donese mi tulipán a trs drobných bílých květů a já se jimi šťastně cpu a zapíjím je šampaňským.

Pak se malátně rozhlížím kolem a všimnu si velké komplikované žlutobílé květiny s drobnými kapičkami rosy. Júúú. Ta je k sežrání! Natáhnu se pro ni přes vystavená cukrová srdíčka, vytáhnu ji ven, a už ji mám téměř v puse, když zaslechnu srdceryvný křik.

„Nééé!“ Z druhého konce studia ke mně pádí mládenec v bílém. „Nejezte mi žonkylu!“

‚Ajta!“ leknu se a zarazím se právě včas. „Promiňte, neuvědomila jsem si to. Je to něco zvláštního?“

„Dělal jsem na tom tři hodiny,“ bere mi ji něžně z ruky. „Ale nic se jí nestalo.“ Usměje se na mě, ale vidím, že mu na čele vyrazily kapky potu.

Hmmm. Teď už bych se asi měla držet jenom šampaňského. Ještě trochu se napiju a poohlížím se po láhvi, když se z postranní místnosti, kam si šli promluvit Robyn s Antoinem, začnou ozývat zvýšené hlasy.

„Neudělal jsem to schválně! Slečno, nevedu proti vám opravdu žádnou vendetu!“

„To není pravda! Vy mě musíte k smrti nenávidět!“ ozve se tlumený hlas.

Slyším Robynina konejšivá a nesrozumitelná slova. „Je to pořád něco!“ dívčin hlas zesílí a ruka se sklenkou mi strne na půl cesty k ústům. Nevěřím svému sluchu. To snad není pravda.

„Na tu zatracenou svatbu se mi lepí smůla od samého začátku!“ vykřikuje dívka. „Od první chvíle jde všechno nalevačku.“ Dveře se rozletí a teď ji slyším dokonale. Je to ona. Je to Alicia. Cítím, jak mi celé tělo tuhne.

„Nejprve pro nás neměli v Plaze termín! Teď to fiasko s dortem A víte, co jsem se právě doslechla? Má hlavní družička si nechala obarvit vlasy na červeno! Bude se to strašně tlouct s ostatními! Ze všech těch zatracených, bezohledných, sobeckých…“

Dveře se rozletí, zvnitřku se vyřítí Alicia a její boty na vysokém podpatku rachotí na dřevěné podlaze jako dělostřelba. Při pohledu na mě ztuhne a já s rozbušeným srdcem čelím jejímu pohledu.

„Nazdárek, Alicie,“ pokusím se o nenucený tón. „To s tvým dortem mě strašně mrzí. Mimochodem, tohle bylo výtečné, Antoine.“

„Cože?“ Alicia se na mě tupě zadívá. Oči jí těkají od mého zásnubního prstenu k mému obličeji, zpátky k mému prstenu, k mým botám a k mé kabelce – a cestou mi přejedou přes sukni. Je to jako jeden manhattanský rentgenový pohled v zrcadlovém sále.

„Ty se budeš vdávat?“ vypadne z ní nakonec. „Za Lukea?“

„Ano.“ Nenucené mrknu okem na diamant na levé ruce a pak se na ni nevinně usměju.

Pomalu se uvolňuju. A začíná mě to bavit.

(Kromě toho jsem také Alicii sjela manhattanským rentgenovým pohledem. A mám o malinko větší prstýnek než ona. Tedy, ne že bych je srovnávala.)

„Proč ses o tom nezmínila?“

Vždyť ses neptala, chce se mi odseknout, ale místo toho jenom mírně pokrčím rameny.

„A kde se budeš vdávat?“ Alicii se vrací do obličeje její starý pohrdavý výraz a přímo na ní vidím, jak se chystá skočit po příležitosti.

„No… čirou náhodou…,“ odkašlu si.

Výborně, nadešla pravá chvíle. Teď nastal čas k významnému prohlášení. Povědět Robyn, že jsem změnila názor. Že se budu vdávat v Oxshottu.

„No vlastně…“

Zhluboka se nadechnu. No tak. Je to jako leukoplast. Čím rychleji to uděláš, tím dřív to budeš mít za sebou. No tak se už vymáčkni. A vážně to mám téměř na jazyku – fatální chybou ovšem je, že zvednu oči. Alicia se na mě dívá stejně samolibě a nadutě jako vždycky. Léta, kdy jsem se proti ní cítila jako chudinka, se ve mně vzedmula jako vulkán – a prostě jsem si nemohla pomoct. Slyším se říkat: „Popravdě řečeno, budeme se brát v Plaze.“

Aliciin obličej se šokované zkrabatí jako elastické obinadlo.

„V Plaze? Opravdu?“

„Bude to tam opravdu moc hezké,“ prohodím nenucené. „Plaza je nádherné místo. Ty se tam taky vdáváš?“

„Ne,“ odpoví Alicia s napjatými svaly kolem úst. „V tak krátké době pro nás neměli termín. Kdy ses objednávala ty?“

„No… asi tak před týdnem či čtrnácti dny,“ pokrčím neurčitě rameny.

Ano! Ano! Její výraz!

„A bude to něco úžasného,“ vloží se do toho nadšeně Robyn. „Mimochodem, dneska ráno jsem mluvila s designérem. Objednal už dvě stě břízek a pošlou nám ještě pár vzorků borového jehličí…“

„Tak to jste vy s tím začarovaným lesem,“ vyrazí ze sebe nakonec.Alicia. „Už se mi to doneslo. Prý to bude stát celé jmění. A z Vídeňského symfonického orchestru sem mají přiletět houslisté. Je to pravda?“

„Newyorská filharmonie je na turné,“ zatváří se Robyn zkormouceně. „Ale ti Vídeňáci jsou prý velmi dobří.

„Bude to jistě senzace,“ usměju se na Robyn, která mě obdaří tak zářivým úsměvem, jako bychom se znaly odjakživa.

„Slečno Bloomwoodová,“ znenadání je tu Antoine a tiskne mou ruku ke svým rtům. „Už jsem naprosto a pouze váš. Omlouvám se za to zdržení. Jedna z těch nepříjemných maličkostí…“

Alicii tuhne obličej.

„Takže,“ řekne, „abych šla.“

‚Au revoir,“ loučí se s ní Antoine a ani se k ní neotočí. „Nazdárek, Alicie,“ prohodím nevinně. „Přeju ti pěknou svatbu.“ Po jejím odchodu se usadím zpátky do křesílka a srdce mi dosud skáče radostí. Byla to jedna z nejúžasnějších chvil v mém životě. Konečně jsem to Alicii, té Dlouhonohé mrše, pořádně natřela. Konečně! Chci tím říct, jak často se ke mně chovala hnusně? Odpověď zní: přibližně tisíckrát. A jak často jsem ji dokázala náležitě zpražit? Odpověď zní: nikdy. Až dnes!

Vidím, jak se Robyn s Antoinem na sebe významně podívají, a umírám touhou zeptat se jich, co si o Alicii myslí. Jenomže… to by se na nastávající nevěstu nehodilo.

Navíc, pokud pomlouvají Alicii, můžou si stejně dobře smlsnout i na mně.

„Tak tedy,“ prohlásí Robyn. „Teď k něčemu příjemnějšímu. Viděl jste, Antoine, podrobnosti Beckyiny svatby.“

„Ovšemže,“ přikývne Antoine a věnuje mi zářivý úsměv. „Jídlo bude nadmíru lahodné.“

„Já vím,“ slyším svůj přešťastný hlásek. „Už se nemůžu dočkat.“

„Tak tedy… probereme dort… musím vám přinést ještě pár fotografů… mimochodem, nedala byste si třeba ještě trochu šampaňského?“

„Ráda, děkuju,“ nastavuju skleničku. „To bude nádhera!“

Do skleničky stéká světlounké a lahodné šampaňské. Antoine zase někam zmizí a já se trochu napiju a nasadím si permanentní úsměv, kterým zakrývám skutečnost, že se začínám cítit trochu znepokojeně.

Alicia je už dávno pryč a já už nemám žádný důvod k předstírání. Stačilo by pouze položit sklenku, vzít si Robyn stranou, omluvit se jí za to, že jsem marnila její čas – a dát jí na vědomí, že se budu vdávat v Oxshottu. Bez okolků a na rovinu.

To bych měla udělat.

Jenomže… od dnešního rána došlo k takové divné věci. Ani to nedokážu pořádně vysvětlit – ale když tu tak sedím, popíjím šampaňské a baštím tisícidolarový dortík, najednou cítím, že se mi nechce vdávat na zahradě v Oxshottu.

Abych pravdu řekla, ruku na srdce – naopak jasně cítím, že chci mít obrovskou a luxusní svatbu v Plaze.

A víc než to, toužím být tím děvčetem, které bude mít obrovskou a luxusní svatbu v Plaze. Toužím být děvčetem, které se prochází po superdrahých cukrárnách, děvčetem, kolem nějž se točí spousta lidí a k němuž se chovají jako k princezně. Když tuhle svatbu odvolám, tak to všechno skončí. Už mě nebude nikdo obskakovat. Pro nikoho už nebudu tou zvláštní a zajímavou celebritou.

Ach Bože, co se to se mnou stalo? Dnes ráno jsem byla tak rozhodnutá!

Odhodlaně zavřu oči a nutím se k myšlenkám na mámu a její rozkvetlou třešeň. Ale vůbec to nezabírá. Možná je to tím šampaňským – ale místo toho, abych se dala strhnout city a řekla si „musím se vdávat doma“, vtírá se mi do mozku myšlenka, jestli by se ta rozkvetlá třešeň nedala nějak začlenit do začarovaného lesa.

„Není vám něco, Becky?“ vysílá ke mně Robyn zářivý úsměv. „Nač myslíte?“

„Na nic zvláštního,“ trhnu sebou provinile. „Jenom jsem si tak říkala… že, hmmm… ta svatba bude úžasná.“ Co to vlastně dělám? Dokážu vůbec něco říct? Copak se na žádné prohlášení nezmůžu} No tak, Becky, rozhodni se.

„Chcete se tedy podívat, co mám v tašce?“ ptá se Robyn vesele. „Ehmm… prosím.“

„Ta-dá!“ Vytáhne tlustou kartičku popsanou zdobným reliéfním písmem a podá mi ji.

Paní Elinor Shermanová má tu čest vás pozvat

na svatbu Rebeccy Bloomwoodová a svého syna Lukea Brandona…

S rozbušeným srdcem zírám na pozvánku.

Tohle je skutečnost. Tohle je tvrdá realita. Tady to je černé na bílém.

Případně bronzové na bežovém.

Vezmu tuhou pozvánku z jejích prstů a obracím ji v ruce ze všech stran.

„Co na to říkáte?“ září Robyn jako sluníčko. „Nádherné, viďte? Papír s osmdesátiprocentním obsahem lnu.“

„Je to… krásné,“ polykám nasucho. „Ty pozvánky se asi budou posílat velmi brzo.“

„Ještě je nerozesíláme. Ale já jsem vždycky ráda, když je mám kdispozici s velkým časovým předstihem. Já vždycky říkám, že čím víc oči ji uvidí, tím víc chyb vychytáme. Nechceme třeba nutit hosty, aby si na svatbu vzali ‚opolečenské‘ oblečení, jako jedna nevěsta, kterou bych mohla jmenovat…“ Zvonivě se rozesměje.

„To víte, že ne.“ Civím znovu na napsaná slova.

V sobotu 22. června v sedm hodin v hotelu

Plaza New York City

Tohle je vážné. Chci-li vůbec kdy něco říct, pak musím teď. Jestli chci tuhle svatbu zrušit, musím to udělat v této chvíli. V této minutě. Ale má ústa zůstávají zavřená.

Tak to tedy vážně znamená, že jsem dala nakonec přednost Plaze? Že jsem se zaprodala? Ze mě zmámilo pozlátko? Že se přikloním k Elinor místo k mámě a tátovi?

„Myslela jsem si, že byste ji třeba chtěla poslat své matce!“ navrhne mi Robyn.

Prudce sebou trhnu – ale Robynin obličej je zcela nevinný. „To je škoda, že tu není a nemůže se účastnit příprav. Ale jistě se jí to bude líbit, viďte?“

„Jistě,“ vypravím ze sebe po dlouhé odmlce. „Bude se jí to… moc Ubit.“

Vložím pozvánku do kabelky a s pocitem mírné nevolnosti zaklapnu uzávěr.

A je to. Bude to v New Yorku.

Máma to pochopí. Když jí to správně vysvětlím, změní názor. Bude muset. Antoinův nový dort s mandarínkami a liči je jako sen. Ale bůhvíproč se v něm jenom nimrám a veškerý můj apetit je tentam.

Když se po ochutnání řady dalších variant pořád nemůžu rozhodnout, vymění si Antoine s Robyn pohled a navrhnou, že mi nechají čas na rozmyšlenou. A tak s poslední cukrovou růží na rozloučenou zamířím do Barneys, kde jednám se všemi svými klientkami dokonale zdvořile, jako by mi vůbec neležel těžký kámen na srdci.

Ale celou dobu přemýšlím o tom, že v nejbližší době budu muset telefonovat. O tom, jak tuhle novinku předložím mámě. A o tom, jak to mámě vůbec vysvětlím.

Nesmím začít s ničím tak jednoznačným, jako že jsem se nezvratně rozhodla vdát v Plaze. Rozhodně ne hned na začátku. Prostě jí vysvětlím, že je tu jistá možnost. Pokud nám oběma bude vyhovovat. Tohle musí být klíčová fráze. Pokud nám oběma bude vyhovovat.

Vlastně jsem jí to zatím neuměla pořádně vyložit. Když jí to patřičně podám, jistě po té příležitosti skočí. Jak jí povím o začarovaném lese, smyčcovém orchestru, taneční kapele a dortu za tisíce dolarů. Taková báječná a přepychová svatba a úplně zadarmo! Kdo by po takové příležitosti neskočil!

Ale když stoupám po schodech k našemu bytu, začínají se mi nervozitou třást kolena. Je mi jasné, že si lžu do vlastní kapsy. Je mi jasné, co máma doopravdy chce.

Je mi také jasné, že když na ni pořádně zatlačím, udělá to, co budu chtít já.

Zavřu za sebou dveře a zhluboka se nadechnu. O dvě vteřiny později zadrnčí u našich dveří zvonek a já s úlekem vyskočím. Bože, mám v té chvíli nervy napjaté k prasknutí.

„Ahoj,“ říkám, když otevřu dveře. „To jsi ty, Danny? Poslyš, musím teď vyřídit velmi důležitý telefonát. Takže kdyby ti to nevadilo…“

„Hele, chci tě požádat o laskavost,“ vchází Danny do bytu a vůbec si nevšímá toho, co jsem řekla.

„Co to má být?“

„Randall na mě hrozně tlačí. Jakože, kde přesně prodáváš ty svéšaty? A kdo jsou konkrétně tví zákazníci? Máš nějaký podnikatelsky plán? A já mu na to, jistěže mám podnikatelský plán, Randalle. Hodlám koupit příštím rokem Coca-Colu, co sis myslel?“

„Danny…“

„A on na mě, že jestli nemám žádnou skutečnou klientelu, měl bych se na to vykašlat, že do mě nebude donekonečna strkat peníze. To řekl, strkat peníze! Věřila bys tomu?“

„No,“ říkám roztržitě, „vždyť ti platí nájem. A koupil ti ty role růžového semiše, které jsi potřeboval…“

„Jasně,“ připustí Danny po chvíli ticha. „Jasně. Růžový semiš byla možná chyba. Ale prokristapána! Copak to nemůže nechat být? Říkal jsem mu o tvých šatech, ale on na mě pořád, Danieli, nemůžeš založit své podnikání na jediné zákaznici, která bydlí o patro níž.“ Danny si nervózně kouše palec. „Tak jsem mu řekl, že mám obrovskou objednávku od jednoho obchodního domu.“

„Vážně? A od jakého?“

„Od Barneys.“

Podívám se na něj a náhle zpozorním.

„Od Barneys} Danny, proč jsi říkal, že od Barneys?“

„No abys mě mohla krýt! Když se tě zeptá, tak mě vedeš v evidenci, jasný? A všechny tvé klientky se o mé věci přímo perou, za celou dobu existence vašeho obchodního domu jsi o ničem podobném ještě neslyšela.“

„Ty jsi cvok. Na to ti nikdy neskočí. A co mu řekneš, až bude po tobě chtít peníze?“

„Do té doby je budu mít!“

„A co když si to bude chtít zkontrolovat? Co když se zajde do Barneys podívat?“

„Na takové věci on není,“ ohrne Danny nos. „Na mě si udělá čas přibližně jednou za měsíc a to ještě na pár slov, takže si nedělám starosti, že by se hnedka běžel podívat do Barneys. Ale jestli tě náhodou potká na schodech, tak mě neshoď. Nic jiného po tobě nechci.“

„No… tak dobře,“ přistoupím na to nakonec.

Tedy já vám povím, jako bych neměla už tak dost starostí.

„Danny, ale já si vážně musím zatelefonovat…,“ říkám bezmocně. „A našli jste si už nějaký nový bejvák?“ ptá se a žuchne sebou do křesla.

„Ještě jsme na to neměli čas.“

„A máte už alespoň nějakou představu?“

„Elinor chce, abychom se přestěhovali do jejího domu, ale já jsem řekla, že ne. A dál jsme se nedostali.“

„Fakt?“ Danny se na mě podívá. „Vy nechcete zůstat ve Village?“

„Já tedy určitě chci! Do toho baráku mě nedostanou ani párem koní.“

„Co tedy budete dělat?“

„No… to já nevím! V tuhle chvíli mám starostí nad hlavu. Což mě vede zase k…“

„Předsvatební stres,“ prohodí Danny znalecky. „Na to zabírá jedině dvojité martini.“ Otevře náš bar a na podlahu z něj vypadne hromádka registrací svatebních darů.

„No tohle!“ ozve se vyčítavě, když je sbírá ze země. „Ty ses zaregistrovala beze mě? Ani se mi tomu nechce věřit! Já jsem si odjakživa přál, abych se mohl zaregistrovat! Uvedla jsi tam kávovar na kapucino?“

„Ehmmm… ano. Alespoň myslím…“

„Ale to je velká chyba. Nikdy nejsou tak kvalitní jako originál. Poslyš, kdybys někdy potřebovala, abych ti převzal nějaký dárek, víš, že jsem o patro výš…“

„No jasně,“ loupnu po něm očima. Jako o Vánocích.“

Na Vánoce vzpomínám ještě teď velmi nerada. Chtěla jsem na to jít opravdu rafinovaně a objednala jsem hromadu dárků po Internetu. Jenomže nepřišly včas, a tak jsem ještě na Štědrý den večer běhala po obchodech a sháněla na poslední chvíli nějaké náhražky. Na Boží hod dopoledne jsme si zašli připít s Dannym a Randallem – a Danny se tam rozvaloval v hedvábném županu, který jsem objednala pro Elinor, a cpal se čokoládou, kterou jsem chtěla dát Samantě z práce.

„No a co jsem si měl podle tebe myslet?“ brání se. „Byly Vánoce a dorazily dárky, a tak jsem si řekl, koukej, Danieli, přijel za tebou Santa Claus…“ Vezme láhev s martini a trochu z ní ulije do šejkru. „Silné? Extra silné?“

„Danny, já si doopravdy musím zatelefonovat. Budu tu za okamžik.“

Vytáhnu telefon ze zdířky a odnáším ho do ložnice, pak za sebou zavřu dveře a snažím se opět soustředit.

Tak fajn. To bude dobré. Jsem klidná a soustředěná. Vytočím telefonní číslo domů a mírně rozechvěle naslouchám vyzváněcímu tónu.

„Haló?“ ozve se kovový hlásek.

„Haló?“ odpovím zmateně. I na tu velkou dálku jasně slyším, že to není mámin hlas.

„Bečky! Tady Janice! Jak se máš, holčičko?“

To je divné. Copak jsem omylem vytočila sousedčino číslo?

„No tak… dobře.“

„To je prima! A hele, když už tě mám na drátě, co máš radši, Evian nebo Vittel?“

„Vittel,“ odpovím automaticky. Janice…“

„Prima. A co perlivé minerálky? Jde o to, že se dneska spousta lidí vrací domů autem, a tak pijí jenom vodu. Co bys řekla na Perrier?“

„Já… nevím, Janice…,“ zhluboka se nadechnu: Je tam někde máma?“

„Ty to nevíš, holčičko? Tví rodiče odjeli! Do Lake District. “

Zmocňuje se mě frustrace. Jak jsem mohla zapomenout na jejich výlet do Lake District?

Já jsem tu jenom na skok, abych žahla kytky. Je-li to něco důležitého, nechali mi tu číslo, můžu se po něm podívat…“

„Ne, to je… dobré.“

Pocit frustrace se vytrácí a místo toho v hloubi duše cítím mírnou úlevu. Jsem tím pádem z toho pro tuto chvíli tak trochu venku. Tím myslím, že to není přece má vina, že jsou pryč, že jo?

„Určitě?“ ujišťuje se Janice. Jestli to důležité je, kouknu se po tom čísle…“

„Určitě ne, to je v pořádku! Nic zvláštního,“ slyším se říkat. „No tak, ráda jsem si s tebou promluvila… tak na shledanou!“ Když pokládám sluchátko, ještě se trochu chvěju.

Jde jenom o pár dnů. To nemůže mít nijak zvláštní význam.

Vracím se zpátky do obýváku, kde Danny rozvalený na gauči surfuje po televizních kanálech.

„Je to v pořádku?“ otočí hlavu.

„Je,“ odpovím. „Nenapijeme se něčeho?“

„Je to v šejkru,“ kývá hlavou k baru právě ve chvíli, kdy se otevírají dveře.

„Ahoj!“ vykřiknu. „To jsi ty, Lukeu? Právě včas na…“

Zarazím se v půli slova a zděšeně zírám na Lukea vcházejícího do místnosti. Je bledý a v očích temnějších než obvykle má prázdný výraz. Takového jsem ho ještě nikdy neviděla.

Podíváme se s Dannym na sebe a já cítím, jak se mi srdce svírá neblahou předtuchou.

„Lukeu,“ zachraptím. „Není ti něco?“

„Hodinu jsem se ti snažil dovolat,“ řekne mi. „V práci jsi nebyla a tady bylo obsazeno…“

„Asi jsem byla na cestě domů. A pak jsem měla nějaké vyřizování.“ Zneklidněně k němu udělám krok. „Co se stalo, Lukeu. Něco v práci?“

„Jde o Michaela,“ říká Luke. „Právě jsem se to dozvěděl. Dostal infarkt.“

Devět

Michael leží v pokoji na čtvrtém patře velké washingtonské nemocnice. Mlčky a s očima upřenýma před sebe kráčíme chodbami. Dnešní noci jsme se příliš nevyspali – vlastně mám pocit, že Luke nezamhouřil ani oka. Moc toho nenamluvil, ale já vím, že se cítí nesmírně provinile.

„Málem umřel,“ prohlásil včera večer, když jsme ve tmě leželi vedle sebe s očima otevřenýma.

„Ale nestalo se to,“ odpověděla jsem a vzala jsem ho za ruku.

„Ale mohlo se to stát.“

S tím je těžké polemizovat. Umřít mohl. Pokaždé, když mě to napadne, sevře se mi žaludek hrůzou. Zatím nikdo z mých blízkých neměl žádné zdravotní potíže. Vlastně má prateta Muriel měla cosi s ledvinami – ale tu jsem viděla jenom dvakrát. A všichni mí prarodiče jsou dosud naživu vyjma dědečka Bloomwooda, který umřel, když mi byly dva roky, takže si na něj vůbec nepamatuju.

Až dosud jsem se v podstatě do nemocnice příliš často nedostala, nepočítáme-li pohotovost a ošetření pár drobných úrazů. Procházíme kolem takových strašidelných nápisů jako „onkologie“ a „nefrologie“ a začíná mi docházet, v jakém skleníku jsem dosud žila.

Dojdeme k pokoji číslo 465 a Luke se zastaví.

„Tady to je,“ řekne. „Připravená?“ Jemně zaklepe a po chvilce otevírá dveře.

Michael leží na velké kovové posteli a vedle na stole má přibližně šest obrovských kytic a spoustu dalších po celém pokoji. Je napojený na kapačku a z hrudníku mu vede jakási hadička do přístroje, na němž blikají světýlka. Má bledý a vyčerpaný obličej a vypadá… zranitelně.

Tohle se mi vůbec nelíbí. Vždycky jsem vídala Michaela jenom v drahém obleku a s drahým nápojem v ruce. Velkého, sebejistého a nezranitelného. Nic, co by naznačovalo nemocniční lůžko či erární pyžamo.

Mrknu okem na Lukea a ten bledý jako stěna nespouští oči z Michaela. Vypadá to, že má na krajíčku.

Propánakrále. Teď mám na krajíčku zase já.

Pak Michael otevře oči a já cítím příval úlevy. Alespoň oči se mu nezměnily. Jsou stejně hřejivé. Se stejnou jiskrou veselí.

„To jste se nemuseli za mnou vléct takovou dálku,“ říká mnohem vyprahlejším a chraplavějším hlasem než jindy.

„Michaeli,“ Luke popojde o nedočkavý krůček dopředu. „Jak ti je?“

„Lip. Lip, než mi bylo předtím.“ Michael přejede udivenýma očima Lukea. „A jak se máš ty? Vypadáš děsně.“

„Taky se děsně cítím,“ přisvědčí Luke. „Cítím se naprosto…,“ zarazí se v půli věty a polkne nasucho.

„Vážně?“ ptá se Michael. „To by sis měl zajít na pár testů. Rozhodně tě to uklidní. Já teď kupříkladu vím, že mám angínu pectoris. Na druhé straně mám ovšem v pořádku lymfatický systém a nejsem alergický na buráky. To člověka potěší.“ Očima spočine na košíku s ovocem v Lukeově ruce. „To je pro mě?“

„Ano,“ přisvědčí Luke, který se začíná vzpamatovávat. „Jenom pár… Můžu to sem položit?“

Odsune kytice exotických květů a já zahlédnu, že k jedné z nich je připevněná vizitka s hlavičkou Bílého domu. No páni!

„Ovoce,“ přikývne souhlasně Michael. „Velmi moudré. Jistě jste mluvili s mým doktorem. Tady jsou hrozně přísní. Toho, kdo přinese nějaké bonbony, zaženou do jedné takové místnůstky, kde musí deset minut běhat kolem dokola.“

„Michaeli…,“ Luke se zhluboka nadechne a já vidím, jak mu bělají kotníky na rukou, kterými drží ouško košíku. „Michaeli, chci ti jenom říct… že je mi to líto. Jak jsme se onehdy pohádali.“

„O tom už dávno nevím. Doopravdy.“

„Ale já ano, já o tom vím.“

„Lukeu,“ podívá se na něj Michael vlídně. „Vždyť to nic nebylo.“

„Jenomže já mám pocit…“

„Prostě jsme se neshodli, to je vše. Nechal jsem si to potom projít hlavou. A něco na tom bylo. Pokud budou Brandon Communications spojovány s nějakou ušlechtilou záležitostí, pak to firmě opravdu může prospět.“

„Neměl jsem se do toho pouštět bez tvého vědomí,“ kaje se Luke.

„No, jak jsi řekl, jde o tvou společnost. Ty jsi za ni zodpovědný. Já to respektuju.“

„Já si tvých rad vážím,“ vyhrkne Luke. „A vždycky budu.“

„Tak dobře. Takže se dohodneme na tom, že zakopeme válečnou sekyru?“ a Michael mu podává ruku, kterou má samou modřinu od zaváděných jehel – a po chvilce mu ji Luke jemně stiskne.

Téměř se dusím pláčem.

„Dojdu si pro trochu… vody,“ zamumlám, lapám po dechu a odcházím z místnosti.

Nemůžu přece před Michaelem brečet. Ještě by si myslel, že jsem hysterka.

Také by ho mohlo napadnout, že brečím kvůli něčemu, o čem ještě neví. Že jsme si třeba přečetli jeho chorobopis a že to vůbec není jenom angina pectoris. Že má třeba sraženinu na mozku, kterou odtud nedostane nikdo na světě, vyjma zázračného lékaře z Chicaga, který ale Michaelův případ odmítl pro staré nepřátelství mezi jejich nemocnicemi…

Poslyš, uklidni se. Tohle není žádná resuscitace.

Kráčím k recepci, zhluboka dýchám a snažím se uklidnit. Přisedám k ženě středního věku v obnošeném modrém kardiganu.

„Stalo se vám něco, drahoušku?“ otočím se k ní a vidím, že mi podává papírový kapesník. „Člověku se to dostane pod kůži, viďte,“ říká přívětivě, když do něj smrkám. „Leží tu vaši příbuzní?“

„Jenom kamarád. A vy tu máte nějaké příbuzné?“

„Manžela, Kena,“ říká žena. „Právě mu na chirurgii operují bypass.“

„Ježíši. To je mi… vážně líto.“

Snažím se představit si, jaké by to bylo, kdyby tu v nemocnici ležel Luke, a zamrazí mě v zádech.

„Mohl by se uzdravit, pokud se bude trochu šetřit. Tihleti mužští. Ničeho si vůbec neváží.“ Vrtí hlavou. „Ale když se sem člověk dostane… tak vás to naučí, co je důležité, že?“

„To máte svatou pravdu,“ říkám z hloubi srdce.

Chvíli sedíme mlčky a já myslím s úzkostí na Lukea. Možná bych ho měla donutit, aby chodil trochu častěji do tělocvičny. A aby jedl nízkotučnou stravu, která snižuje cholesterol. Jen tak pro jistotu.

Po chvilce se na mě paní usměje a odejde, ale já tu zůstávám. Chci dát Lukeovi a Michaelovi ještě trochu času. Pár pacientů na kolečkových křeslech se zavedenými kapačkami tlachá u okna a stařenka lehounká jako pápeří se vítá patrně se svými vnoučaty. Při pohledu na ně se celá rozzáří a najednou vypadá o deset let mladší – a já ke své hrůze zjišťuju, že už zase natahuju moldánky.

Opodál sedí dvě děvčata v džínách a jedna se na mě s porozuměním usměje.

„Moc hezký pohled,“ prohodí.

„Kdyby tu pacienti měli své rodiny u sebe,“ říkám vášnivě, „jistě by se uzdravili miliónkrát rychleji. V nemocnicích by měli mít na každém poschodí pokoje pro hosty. A lidi by se tu uzdravili za polovinu času!“

„To je velmi pronikavý postřeh,“ prohlásí příjemný hlas za mnou. Překvapeně se otočím k tmavovlasé lékařce, která se na mě usmívá. „Nedávná studie provedená v Chicagu prokázala přesně stejnou věc.“

„Vážně?“ nadmu se trochu pýchou. „To vám… děkuju! Říkám jenom to, co vidím…“

„A přesně tento postoj potřebujeme dnes my lékaři jako sůl,“ říká. „Ochotu nahlédnout trochu dál za své diagramy. Ochotu nevidět pouze pacienta – ale osobnost. Nikdo se nestane lékařem jenom proto, že projde u zkoušek a umí zpaměti všechny kosti v těle. Musí také zjistit, z čeho všeho se člověk skládá – nejenom z tělesné stránky, nýbrž i z duševní a duchovní.“

Páni. Musím říct, že mi vyrazila dech. V britské nemocnici jsem nikdy neslyšela pronášet lékaře takové plamenné projevy o lékařské profesi. Normálně jenom kolem vás proletí s vyčerpaným výrazem v obličeji a ani se nezastaví.

„To jste chtěla být odjakživa lékařkou?“ dodá a zase se na mě usměje.

„Ehmm… totiž… celkem ani ne…,“ dodávám opatrně.

Zdá se mi trochu nezdvořilé rovnou jí vyklopit, že mě taková možnost ani ve snu nenapadla. Člověk k tomu, myslím, potřebuje mru jedniček.

Ale když teď o tom… není to zas tak špatný nápad, co říkáte? Vlastně ve mně najednou tahle myšlenka probouzí zvláštní nadšení. Napadá mě, že jsem v podstatě za celý život neudělala ještě nic užitečného. Proč bych se vlastně nemohla stát lékařkou? Copak lidé nemění uprostřed života profesi? A když teď o tom tak přemýšlím, od mala jsem měla jakousi instinktivní touhu hojit rány. Musím být nadaná nějakým nevšedním talentem, který ta doktorka okamžitě vycítila. Proč by jinak za mnou chodila a vybízela mě ke studiu medicíny?

MUDr. Rebecca Bloomwoodová

Baronka MUDr. Rebecca Bloomwoodová MBE

Pane jo, to by na mě byla máma pyšná.

Lékařka ještě cosi dodává, ale já už neposlouchám. Jsem zcela zaujatá představou, jak v bílém plášti svižně a rázně vpadnu do nemocničního pokoje a hlásím, že „TK je 40 na 25“, nebo kolik to vlastně má být, a provázená obdivnými pohledy všech přítomných vyběhnu rychle zase ven.

Chirurg Rebecca Bloomwoodová prosazující průkopnické metody by nikdy nestudovala medicínu, nebýt náhodného setkání na chodbě jedné nemocnice. Proslulá odbornice pracovala tehdy v oboru módy…

„Ale já jsem chtěla být lékařkou od té chvíle, co si pamatuju,“ vloží se jedna z dívek v džínách dychtivě a já se na ni trochu dopáleně podívám.

To je jim podobné, takhle se opičit. Ze mě snad bude lékařka, ne z ní.

„Já jsem zase jako malá chtěla být zubařkou,“ dodá druhá dívčina. „Ale brzy jsem z toho vyrostla.“ Kolem to zašumí smíchem a já se udiveně rozhlédnu a vidím, že se kolem nás shromáždila poměrně početná skupina lidí.

Co se tu děje? To se všichni chtějí míchat do naší soukromé debaty? Přezíravě se podívám na letáček, který drží nejbližší mládenec v ruce, a čtu na něm Váš průvodce postgraduální medicínou. Jejdanánku! No tak dobře.

A co má být? Třeba také půjdu na postgraduální studium! O medicíně vím patrně stejně tolik jako ti lidé kolem, a navíc jsem pronesla pronikavý postřeh.

„Má ještě někdo v této fázi nějaké dotazy?“ ptá se hezká lékařka za rozpačitého ticha.

„No tak!“ pobízí nás. „Nic se nebojte. Jistě něco chcete vědět. I když si třeba myslíte, že je to triviální nebo zřejmá záležitost… stejně se zeptejte!“

Nastane další ticho a já obrátím oči v sloup. To vám teda povím, ti jsou vážně patetičtí! Já bych uměla položit bez přemýšlení třeba deset skutečně zajímavých otázek.

„Já mám otázku!“ řeknu vteřinu poté, co jeden chlapec v brýličkách zvedne ruku.

„Prima!“ prohlásí lékařka. „To ráda vidím! Nejdřív tedy vy,“ kývne na hocha.

„Já se zajímám o obor cerebrovaskulární chirurgie,“ prohlašuje. „Rád bych věděl, jakou technologii používáte při léčbě intrakraniálního aneurysmatu?“

„Aha, jistě! Takže v tomto oboru došlo v poslední době k neuvěřitelnému pokroku.“ Lékařka se na všechny radostně usmívá. „Někteří z vás možná už slyšeli o Guglielmově spirálovité embolizaci aneurysmatu?“

Pár lidí přikývne a ostatní, jak vidím, si dělají poznámky do sešitů.

„Nedávno provedli kolegové v Kalifornii pokusy…“

Už je mi jasné, že se na nic ptát nebudu. Asi bych se měla nenápadně vytratit, dokud ještě mluví.

Ale už je pozdě, lékařka právě domluvila a zahleděla se rovnou na mě.

„A váš dotaz?“ usměje se na mě hřejivě.

„No vlastně,“ vyhrknu, „má otázka není nijak zvlášť důležitá.“

„Ale ne, nic se nebojte. Zeptejte se na cokoli, co byste ráda věděla.“

Všichni se obracejí ke mně a nespouštějí ze mě oči.

„No tak,“ říkám s rozpálenými tvářemi, „jenom jsem se chtěla zeptat… jestli si smíte obarvit bílé pláště také na nějakou jinou barvu?“

No tak dobře, tak ze mě asi ta doktorka nakonec nebude. I když vážně nevím, proč se všichni museli tak strašně smát. Vsadila bych se, že by někteří z nich chtěli stejně ve skrytu duše odpověď na mou otázku znát, pár holek vypadalo skutečně zaujatě. Roztřesená z trapné situace se vracím do Michaelova pokoje.

„Tak tady jsi!“ usmívá se na mě Luke. Sedí na židli u Michaelovy postele a atmosféra je mnohem uvolněnější.

„Právě jsem říkal Lukeovi,“ prohlásí Michael, když dosedám na židli, „že na mě dcera naléhá, abych s prací praštil. Nebo alespoň zvolnil tempo. A přestěhoval se do New Yorku.“

„Vážně? Júúú, to ano! To by bylo bezvadné!“

„To je dobrý nápad,“ souhlasí se mnou Luke. „Když uvážíme, že ve skutečnosti pracuješ na přibližně šest plných úvazků.“

„Vaše dcera je mi strašně sympatická,“ říkám nadšeně. „Užily jsme si spolu u nás v Barneys spoustu legrace. Jak se jí daří v nové práci?“

Michaelova dcera je právnická, která se specializuje na patentové právo, a její inteligence z ní přímo vyzařuje. Na druhé straně se ale. dokud jsem ji na to neupozornila, oblékala do barev, které jí vůbec neslušely.

„Moc dobře, díky za optání. Právě přešla k Finermanovi Wallsteinovi,“ říká Michael Lukeovi. „Hrozně nóbl podnik.“

„Já je znám,“ prohodí Luke. „Byl jsem u nich z osobních důvodů. Vlastně před několika týdny. Kvůli své poslední vůli. Příště si nechám zavolat přímo ji.“

„Určitě,“ souhlasí Michael. „Bude mít radost.“

„Ty jsi udělal poslední vůli, Lukeu?“ ptám se udiveně.

„Jistěže jsem udělal poslední vůli,“ podívá se na mě. „Ty snad ne?“

„Ne,“ říkám bez zájmu – pak se podívám z Lukea na Michaela. ‚A– proč? Proč jsi ji udělal?“

„Každý by měl mít poslední vůli,“ říká Michael pohřebním hlasem.

„Vůbec by mě nenapadlo, že ji nemáš,“ kroutí Luke hlavou.

„Mně zase nikdy nenapadlo ji napsat,“ divím se. „Vždyť je mi propána dvacet sedm let!“

„Zavolám svému právníkovi,“ navrhne Luke. „Tohle musíme dát do pořádku.“

„No tak dobře. Ale vážně…,“ pokrčím lehce rameny. Pak mě cosi napadne. „Hele, komus všechno odkázal?“

„No tobě,“ odpoví Luke. „Kromě jednoho speciálního odkazu.“

„Mně?“ vykulím na něj oči. „Vážně? Mně?“

„To se prostě tak dělá, že manželé odkazují svůj majetek svým ženám,“ pousměje se. „Nebo máš snad něco proti?“

„Ne! Jistěže ne! Jenom jsem to… tak nějak… nečekala.“

Cítím, jak mě zaplavuje vnitřní radost. Luke odkázal všechno mně!

Nevím, proč jsem vlastně tak překvapená. Vždyť přece žijeme spolu. A budeme se brát. To je jasné. Nicméně mě to uvnitř hřeje.

„Mám to brát tak, že ty mi nechceš odkázat vůbec nic?“ zajímá se Luke.

„Jistěže!“ vykřiknu. „Totiž – jistěže ano!“

„Ne aby sis myslela, že tě k tomu nutím,“ zazubí se Luke na Michaela.

„Ale já ráda!“ Jsem stále popletenější. „Jenom mě to prostě ještě nenapadlo!“

Abych skryla svůj zmatek, vezmu si hrušku a začnu ji okusovat. Když se to tak vezme, proč jsem vlastně tu poslední vůli ještě nesepsala?

Nejspíš proto, že mě ještě nikdy nenapadlo, že bych měla umřít. Ale to bych klidně mohla, že? Náš vlak by třeba cestou do New Yorku mohl do něčeho narazit. Nebo by nám do bytu mohl vpadnout nějaký vrahoun se sekyrkou… nebo… nebo by si mě mohl nějaký podvratný zahraniční gang splést s nějakým vládním činitelem a unést mě…

A kdo by ty mé věci potom vlastně dostal?

Proboha, Luke má pravdu. To se nedá odkládat.

„Bečky? Není ti něco?“ Zvednu oči k Lukeovi, ale ten si už obléká kabát. „Musíme jít.“

„Díky, že jste přišli,“ Michael mi tiskne ruku, když se k němu skláním, abych ho políbila. „Skutečně si toho vážím.“

‚A já tě budu informovat o přípravách na svatbu,“ usmívá se Luke na Michaela. „Aby ses mi jako hlavní družba neflákal.“

„To nemám rozhodně v úmyslu!“ brání se Michael. „Ale to mi připomíná, že jsem na vašem zásnubním večírku mluvil s různými lidmi a měl jsem v hlavě trochu galimatyáš z toho, kde se vy dva vlastně budete brát. V New Yorku nebo v Anglii?“

„V New Yorku,“ trochu nechápavě se Luke zamračí. „O tom se už definitivně rozhodlo, viď, Becky? Ani jsem se tě vlastně nezeptal, jak to vzala tvá matka.“

„Já… ehmm…,“ omotávám si šátek kolem krku a hraju o čas.

Nemůžu mu přece vyklopit pravdu. Nemůžu mu přece říct, že má matka stále ještě o Plaze nic neví.

Ne tady. Ne teď.

Co kdyby z toho Michael dostal další infarkt? „Ano,“ přisvědčím a tváře mi přímo hoří. „A nevadilo jí to. Bude to New York!“ nasadím radostný úsměv a shýbnu se pro kabelku.

Navíc to není tak úplná lež. Jen co se máma vrátí, všechno jí povím.

Ve vlaku vypadá Luke bledý a vyčerpaný. Zřejmě ho pohled na takto bezmocného Michaela rozrušil víc, než si je ochoten připustit. Zírá ven z okna, za nímž se snáší tma, a já se snažím vymyslet, čím bych ho rozptýlila.

„Podívej!“ napadne mě nakonec. Vytáhnu z kabelky knížku Vás životní slib, kterou jsem si onehdy koupila. „Musíme si promluvit o tom, jak budou vypadat naše svatební sliby.“

„Jak by měly vypadat?“ zamračí se Luke. „Ony nejsou pořád stejné?“

„Ne! To ví každé malé dítě. Dneska si je každý vymýšlí sám. Poslouchej: ‚Vaše svatební sliby jsou příležitostí, jak ukázat světu, co jeden pro druhého znamenáte. Spolu s prohlášením duchovního o uzavření vašeho manželství je to zlatý hřeb celého obřadu. Na své svatbě byste měli pronášet krásná a dojímavá slova.‘“

Podívám se vyčkávavě na Lukea, ale ten už zase civí z okna.

„Tady se říká, že musíme zjistit, jaký typ dvojice vlastně jsme,“ nenechám se odradit. „Jsme Zamilovaná housata nebo Souputníci podzimem života?“

Luke mě vůbec neslyší. Tak dobře, třeba pomůže pár výrazných příkladů. Oči mi padnou na stránku s nadpisem Svatby v létě, což by se mohlo docela hodit.

Jak kvetou růže v letním čase, tak kvete má láska k tobě. Jak stoupají bílé mráčky vzhůru, tak stoupá i má láska k tobě,“ předčítám.

Protáhnu obličej. To asi nebude to pravé. Listuju dalšími stránkami a namátkou tam čtu.

Podpíral jsi mě v bolesti rehab…

I když jsi ve vězení pro vraždu, naše láska bude zářit jako maják…

„Hele,“ řeknu najednou. „Tohle je pro zamilované středoškoláky. Naše oči se setkaly při hodině matematiky. Jak jsme mohli vědět, že nás trigonometrie zavede do manželství?“

„Naše oči se setkaly v nacpaném sále, kde probíhala tisková konference,“ podotkne Luke. „Jak jsme mohli vědět, že se do sebe zamilujeme, když jsem vyhlásil úžasnou novou nabídku investičních fondů investujících do průhledných růstových evropských podniků se stálými náklady a se zvýšeným ziskem během prvního účetního období?“

„Lukeu…“

No tak dobře. Dnes asi nebude nejvhodnější doba na vymýšlení slibů. Zavřu knížku a podívám se úzkostně na Lukea. „Jak se cítíš?“

„Dobře.“

„Děláš si starosti o Michaela?“ vezmu ho za ruku. „Já jsem totiž hluboce přesvědčená, že se uzdraví. Slyšel jsi, co říkal. Byla to jen taková výstraha osudu.“

Chvíli je ticho – pak ke mně Luke otočí hlavu.

„Když sis odskočila na záchod,“ říká pomalu, „potkal jsem se s rodiči chlapce, který leží na pokoji vedle Michaela. Měl infarkt minulý týden. Hádej, kolik mu je?“

„No tak kolik?“ říkám s obavou.

„Třiatřicet.“

„Proboha, opravdu? Ale to je hrozné!“ Luke je jenom o rok mladší.

„Obchoduje, myslím, s obligacemi. A velmi se mu daří.“ Pomalu vydechne. „To začne člověku trochu vrtat hlavou, ne? Donutí tě to zamyslet se nad svým životem. A nestačíš se divit.“

„No… ano,“ přitakám s pocitem, že tancuju mezi vejci. „To jistě ano.“

Takhle Luke nikdy předtím nemluvil. Obvykle, když stočím konverzaci o životě a jeho smyslu tímto směrem – což tedy zase tak často není – buďto mě nějak odbude, nebo všechno obrátí v žert. Nikdy se mi nesvěřil, že by měl pochybnosti o tom, co dělá se svým životem. Chci mu vážně dodat odvahy, ale mám obavy, že nenajdu to správné slovo a že ho odradím.

Už zase hledí mlčky z okna.

„Cos tím přesně myslel?“ naléhám jemně.

„Ani nevím,“ říká Luke po odmlce. „Člověk prostě asi na chvíli vidí svět trochu jinak.“

Podívá se na mě – a na okamžik mám pocit, že můžu nahlédnout hluboko do jeho duše, do části, do níž se mi to podaří jenom vzácně. Do části mírnější a tišší a plné pochybností, jako u všech ostatních.

Pak mrkne – a jako by nasadil závěrku na fotoaparát. A vypadá zas jako dřív. Jako podnikatel. Velmi sebejistý.

„Ale i tak jsem rád, že jsme se s Michaelem smířili,“ napije se z láhve s vodou, kterou nosí s sebou.

„I já“

„Nakonec pochopil mé hledisko. Publicita, kterou nám přinese nadace, společnosti mimořádně prospěje. Skutečnost, že je to charitativní činnost mé matky, je v podstatě irelevantní.“

„Ano,“ říkám nepřesvědčené. „Asi to tak bude.“

Vážně se mi právě teď nechce mluvit o Lukeově matce, a tak zase otevřu knihu o slibech.

„Hele, tady mají jeden pro Bleskové zamilování. Setkali jsme se před pouhou hodinou, ale už teď víme, že se budeme milovat navěky…“

Nádraží Grand Central se při našem příjezdu hemží lidmi. Luke si odběhne na záchod a já si jdu pro nějakou sladkost. Procházím kolem novinového stánku – a v tu chvíli se zarazím. Počkat! Co to bylo? Vrátím se o několik kroků zpět a zadívám se na New York Times. Přímo na první straně nahoře trůní obrázek s Elinor, což znamená, že uvnitř o ní najdeme článek.

Popadnu noviny a rychle obracím stránky.

A tu je titulek JAK BOJOVAT PROTI ÚNAVĚ Z DOBROČINNOSTI. Následuje fotografie Elinor, která stojí s ledovým úsměvem před jakousi velkou budovou a předává šek člověku v obleku. Překvapeně čtu titulek pod fotografií. Elinor Shermanová bojuje proti obecné nechuti vydávat peníze na věc, v niž člověk věří.

Neměl snad původně na té fotografii předávat šek Luke?

Přeletím rychle očima článek a hledám nějakou zmínku o Brandon Communications. Vůbec jakoukoli zmínku o Lukeovi. Dočítám na konec stránky – a jeho jméno tu není ani jednou. Jako by vůbec neexistoval.

Zírám nevěřícně na noviny. Jak se může k němu tak chovat?

„Co to je?“

Při zvuku Lukeova hlasu polekaně nadskočím. Napadne mě schovat noviny pod kabát. Ale to by nemělo žádnou cenu, že? Stejně to dřív nebo později uvidí.

„Lukeu…,“ váhám a pak natočím stránku tak, aby se mohl podívat.

„To je má matka?“ diví se Luke. „Nezmínila se, že něco chystá. Počkej, já se na to podívám.“

„Lukeu…,“ zhluboka se nadechnu. „O tobě ani o firmě se nezmínila ani jednou.“

Vidím, jak očima přelétá stránku a jak se mu na obličeji rozlévá výraz čiré nevíry, a bolí mě to. Ani tak to nebyl lehký den, a to se ještě musí dozvědět, že ho jeho matka jednoduše napálila.

„Zmínila se ti vůbec o tomto rozhovoru?“

Luke neodpovídá. Vytáhne mobil, mačká čísla a chvilku čeká. Pak se zatváří frustrovaně.

„Já jsem zapomněl. Odjela zase do Švýcarska.“

Také mi to vypadlo z hlavy. Prý na „návštěvu přátel“, právě včas, aby stihla svatbu. Tentokrát tam stráví celé dva měsíce, což znamená, že to její vylepšování provedou z gruntu. Rozhovor musela poskytnout těsně před svým odjezdem.

Snažím se vzít Lukea za ruku, ale on nereaguje. Bůhví, co si myslí. „Lukeu… jistě existuje nějaké vysvětlení…“

„Nebudeme o tom mluvit.“

„Ale…“

„Prostě o tom nebudeme mluvit.“ Hlas má tak rezavý, až téměř odskočím. „Byl to dlouhý a náročný den. Jdeme domů.“

POSLEDNÍ VŮLE A ZÁVĚŤ REBECCY BLOOMWOODOVÉ

JÁ, REBECCA JANE BLOOMWOODOVÁ, tímto oznamuji svou poslední vůli a závěť.

1. Tímto odvolávám všechny své předchozí poslední vůle i příslušné dodatky.

2. a) Tímto odkazuji SUSAN CLEATH-STUARTOVÉ svou sbírku bot, všechny své džíny, hnědý kožený kabát, všechna líčidla vyjma rtěnky od Chanel, koženou krychli na podlahu, červenou kabelku od Kate Spadeové,+ stříbrný prstýnek s měsíčním kamenem a kresbu dvou slonů.

b) Mé matce JANE BLOOMWOODOVÉ tímto odkazuji všechny své ostatní kabelky a kabely, rtěnku od Chanel, veškeré své šperky, bílou bavlněnou prošívanou deku s polštářkem od Barneys, piké župan, semišové polštáře, benátskou skleněnou vázu, soupravu lžiček na džem a hodinky od Tiffanyho.*

c) svému otci GRAHAMU BLOOMWOODOVI odkazuji svou šachovnici i s figurkami, CD s klasickou hudbou, které mi věnoval na Vánoce, víkendovou tašku od Billa Amberga, titanovou stolní lampu, nedokončený rukopis svépomocné knihy Hospodaření s penězi podle Becky Bloomwoodové i se všemi příslušnými právy.

d) Svému příteli DANNYMU KOVITZOVI tímto odkazuji všechny staré sešity britského Vogue,++ lávové lampy, upravené denimové sáčko a odšťavňovač.

e) dávám a odkazuji své kamarádce ERIN GAYLEROVÉ kašmírový svetr, večerní toaletu od Donny Karan, všechny šaty od Betsy Johnsonové a bambulky do vlasů od Louise Vuittona.

3. Všechno ostatní, veškerý zůstatek svého majetku bez ohledu na druh, typ

a místo, kde se nalézá, vyjma šatů uložených v kufrech na dně skříně**, odkazuju LUKEOVI JAMESI BRANDONOVM.

+ pokud se jí nebude víc líbit nová taška DKNY s dlouhým řemínkem.

* také klíčenku od Tiffanyho, kterou jsem ztratila, ale která musí někde v bytě

být.

++ a také další časopisy, které jsem dodatečně koupila ** kterých je třeba se diskrétně zbavit

(cont’d…)

Deset

Nemáme se zrovna nejlíp.

Vlastně se máme hrozně. Od chvíle, kdy Luke uviděl ten novinový článek, stáhl se do sebe. Nechce o tom mluvit, atmosféra v bytě zřetelně houstne a já vůbec nevím, jak to vylepšit. Pár dnů jsem nosila domů pro uklidnění atmosféry navoněné svíčky, ale ty voněly jenom rozteklým voskem. Včera jsem se snažila přestavět nábytek podle zásad feng šui a harmonie. Jenomže Luke přišel do obývacího pokoje právě ve chvíli, kdy jsem postavila nohu pohovky na přehrávač DVD, a nezdálo se, že by to mělo na něj pozitivní vliv.

Ach jo, chtěla bych, aby se mi otevřel, jak to co chvíli provádějí hlavní postavy v Dawson’s Creek. Jenomže když řeknu: „Nechtěl by sis promluvit?“ a plácnu rukou povzbudivě na pohovku, on mi neřekne: „Ano, Becky, prahnu po tom svěřit se ti s několika problémy,“ nýbrž mě buďto ignoruje, nebo na mě zavrčí, že nám došlo kafe.

Vím, že se pokoušel volat své matce, ale pacienti na té přiblblé švýcarské klinice nesmí mít mobil, a tak si s ní nemohl promluvit. Také vím, že několikrát telefonoval Michaelovi. A že asistentka, která byla přidělena Nadaci Elinor Shermanové, už zase pracuje v Brandon Communications. Když jsem se o tom zmínila, neřekl na to ani slovo a odmítal na toto téma pokračovat. Jako by si prostě nedokázal přiznat, co se stalo.

Jediné, co v této chvíli aspoň trochu funguje, jsou přípravy na svatbu. Několikrát jsme se s Robyn setkaly se svatebním designérem, jehož návrhy na výzdobu místnosti jsou absolutně úžasné. Onehdy jsme v hotelu Plaza ochutnávaly dezerty a já jsem málem padla do mdlob ze všech těch báječných pudinků, z nichž jsem si měla vybrat. Úslužní číšníci mi neustále dolévali šampaňské a já jsem se cítila jako opravdická princezna…

Ale abych pravdu řekla, ani to neprobíhalo v tak spokojené a báječné atmosféře, jak bych očekávala. Ani ve chvíli, kdy jsem tam seděla nad lehounce povařenými bílými broskvemi s pistáciovou pěnou a anýzovými sušenkami servírovanými na pozlaceném talíři, nemohla jsem se ubránit provinilým bodnutím, která pronikala radostí jako špendlíčky pokrývkou.

Myslím, že budu mnohem šťastnější, až to všechno povím mámě.

Totiž, ve skutečnosti nemám žádný důvod cítit se špatně. Copak snad můžu za to, že si jeli do Lake District? Nemohla jsem jim přece zkazit jejich vytouženou dovolenou. Ale zítra ráno budou už doma. Takže já prostě s naprostým klidem zatelefonuju mámě a vyložím jí, že si skutečně ohromně vážím toho, co už udělala, a ať si nemyslí, že jsem nevděčnice, ale že jsem se rozhodla…

Ne. Že jsme se s Lukem rozhodli…

Ne. Že nám Elinor velmi laskavě nabídla… Což jsme se rozhodli přijmout…

Ach Bože. Už jenom při tom pomyšlení se mi začne žaludek kroutit…

Tak na to prostě teď nebudu myslet. Nechci na mámu vyrukovat s nějakým afektovaným a nesnesitelným projevem. Mnohem lepší bude, když počkám na pravou chvíli a pak budu spontánní.

Po příchodu do Barneys vidím, jak Christina prohlíží regál s večerními saky.

„Ahoj!“ zdraví mě při příchodu. „Podepsalas mi ty dopisy?“

„Cože?“ ptám se roztržitě. „Promiňte, zapomněla jsem. Udělám to dnes.“

„Bečky?“ Christina se na mě pozorně dívá. „Jsi v pořádku?“

„Jsem! Jenom trochu… To víte, ta svatba…“

„Včera večer jsem potkala Indii z ateliéru se svatebními šaty. Prý sis objednala šaty od Richarda Tylera?“

„Ano, to má pravdu.“

„Ale já bych přísahala, že jsem tě onehdy slyšela mluvit s Erin o šatech od Very Wang.“

Odvrátím pohled a pohrávám si se zipem u kabelky. „No ano. Abych řekla pravdu, rezervovala jsem si totiž víc než jedny šaty.

„Kolikerý?“

„Čtvery,“ připouštím po malé odmlce. O šatech od Kleinfelda nemusí nic vědět.

Christina se zakloní a vyprskne smíchy.

„Nemůžeš mít na sobě víc než jedny šaty, Becky! Budeš si muset některé konečně vybrat!“

„Já vím,“ zakoktám a zmizím ve zkušební kabince, dřív než ji napadne ještě něco dalšího.

Mou první klientkou je Laurel, která dostala pozvání na společenský víkend, oblečení „neformální“, ovšem její představa neformálnosti znamená sportovní kalhoty a trička od Hanese.

„Vypadáte jako Boží umučení,“ prohlásí hned při příchodu. „Co se děje?“

„Nic,“ nasadím radostný úsměv. „Jsem jenom kapánek přepracovaná.“

„Pohádala jste se s matkou?“ Trhnu sebou.

„Ne,“ odpovím ostražitě. „Někdo vám snad něco říkal?“

„To se tak samo nabízí,“ prohlašuje Laurel a sundává si kabát. „Všechny nevěsty se hádají se svou matkou. Když to není kvůli obřadu, tak je to kvůli květinám. Já jsem na svou hodila cedítko na čaj, protože mi ze seznamu mých hostů vyškrtla tři, aniž se mě na to zeptala.“

„Vážně? Ale pak jste se udobřily, ne?“

„Nemluvily jsme potom spolu pět let.“

„Pět let?“ zírám na ni v děsu. „Jenom kvůli svatbě?“

„Bečky, svatba není žádné jenom“ prohodí Laurel. Vezme do ruky kašmírový svetr. „Ten je pěkný.“

„Hmmm,“ přikývnu roztržitě. Ach Bože, tím mě teda vážně neuklidnila.

Co když se skutečně s mámou rozhádám? Co když se bude doopravdy cítit uražená a prohlásí, že mě už nechce do smrti vidět? A co když pak budeme mít s Lukem děti a ty nikdy nepoznají své prarodiče? A každé Vánoce budou kupovat dárečky pro babičku a dědečka Bloomwoodovy, jenom tak pro každý případ, ale dárečky rok co rok zůstanou pod stromečkem nerozbalené a my je budeme tiše odkládat a jedny Vánoce se nás naše holčička zeptá: „Mami, proč nás babička Bloomwoodová nemá vůbec ráda?“ a já budu muset spolknout slzy a budu jí muset vysvětlit: „Holčičko moje zlatá, to není tak, že by vás neměla vůbec ráda. Ona jenom prostě…“

„Bečky? Není vám něco?“

Vrátím se do současnosti a vidím, jak na mě Laurel upírá starostlivé oči. „Tedy poslyšte, vy vážně nevypadáte ve své kůži. Možná byste měla na chvíli vysadit.“

„Ale mně nic není. Skutečně.“ Nasadím profesionální úsměv. „Takže tady jsou ty sukně, které jsem měla na mysli. Zkuste si třeba tuhle bezovou s tou špinavě bílou košilí…“

Laurel si zkouší různé kusy oděvu a já sedím na stoličce a přikyvuju a pronáším podivně roztržité komentáře, zatímco v duchu se urputně obírám tou věcí s mámou. Tak se mi zdá, že jsem do té kaše zabředla už tak hluboko, že jsem přestala rozlišovat, co je důležité a co ne. Bude mít radost, když jí řeknu o Plaze? Nebo ne? Vlastně vůbec nevím.

O Vánocích jsem měla strašný strach z toho, jak bude máma zničená, když jí řeknu, že s Lukem nepřijedeme domů, a neuvěřitelně dlouho jsem k tomu sbírala odvahu. Ale k mému překvapení to vzala docela statečně a řekla mi, že to mám klidně pustit z hlavy, že stráví večer s Janice a s Martinem. Možná to bude teď to samé. Když jí to všechno patřičně podám, možná mi řekne, holčičko moje, nebuď hloupá, jistěže se musíš vdát tam, kde chceš ty.

Nebo se naopak možná rozbrečí, vyčte mi, jak jsem ji mohla takto zradit, a prohlásí, že do Plazy za nic na světě nepojede.

„Tak jsem dostala obsílku od soudu. Ta mrňavá mrcha na mě podala žalobu! Věřila byste tomu? Ona se chce se mnou soudit!“

Laurelin hlas se mi provrtává do hlavy, v níž se mi rozcinkají varovné zvonečky. Laurel si právě obléká lehounké šaty, které jsem jí vybrala na večer.

„Tvrdí, že jsem jí způsobila emotivní a fyzickou újmu! Ta holka má ale nervy, co?“

„Laurel,“ nadhodím nervózně. „Co kdybychom ty šaty vyzkoušely později?“ Rozhlížím se beznadějně kolem sebe po něčem pevném, co by se nedalo roztrhnout a co bych jí nabídla místo nich. Kupříkladu tvídový kabát nebo lyžařskou kombinézu. Ale Laurel mě neposlouchá.

„Podle jejích právníků jsem ohrozila její nezadatelné lidské právo věnovat se lásce k člověku, kterého si vybrala. Uvádí neodůvodněnou agresivitu z mé strany. Věřila byste tomu? Neodůvodněnou agresivitu!“ Vrazí nohu do šatů takovým stylem, jako by chtěla kopnout dotyčnou blonďatou praktikantku do hlavy. „Jasně že jsem agresivní! Vždyť mi štípla manžela! Vždyť mi štípla šperky! Tak co asi čekala?“ Škubne rukávem přes rameno a já při trhavém zvuku jenom zamžikám. „Všechno platím,“ prohodí, aniž přeruší svou řeč.

„Ona vám ukradla šperky?“ žasnu. „Vážně?“

„Copak jsem vám to nevyprávěla? Ne? Prostě se mi začaly ztrácet věci v době, kdy ji Bili tahal k nám do bytu. Smaragdový přívěsek, který mi dala babička. Pár náramků. Neměla jsem pochopitelně ani ponětí, o co kráčí, a tak jsem si myslela, že jsem je prostě někde založila. Ale když to všechno prasklo, tak mi došlo, že to musela být ona.“

„A mohla jste něco dělat?“ říkám konsternované.

„No, mohla. Zavolala jsem policii.“ Laurel napíná svaly kolem brady a zapíná si šaty na knoflíčky. „Přišli, položili mi pár otázek a pak jí prohledali byt. A nic nenašli. Jak by taky mohli!“ Podivně se na mě usměje. ‚A– pak na to přišel Bili. Vyváděl jako pominutý. Běžel na policii a řekl jim… no, nevím přesně, co jim řekl, ale téhož odpoledne mi policie zavolala, že končí vyšetřování toho případu. Bylo jasné, že si myslí, že jsem jenom pomstychtivá zavržená manželka. Což jsem pochopitelně byla.“

Zadívá se na sebe do zrcadla a z obličeje jí pozvolna prchá všechen život. „Víte, pořád jsem si myslela, že přijde k rozumu,“ zašeptá. „Myslela jsem, že to vydrží měsíc. Možná dva. Že se pak připlazí po kolenou, já ho vyhodím, on se připlazí zpátky, a budeme se takhle přetlačovat, ale nakonec…“ Pomaloučku vydechne. „Ale nestalo se. Nevrací se.“

Setká se s mýma očima v zrcadle a já cítím náhlý příval vzteku. „Tyhle šaty se mi líbí,“ dodá mnohem veseleji. „Bez té díry pochopitelně.“

„Přinesu vám jiné,“ nabídnu se. „Máme je tady na patře.“

Opustím oddělení osobních nákupů a zamířím ke stojanům se šaty. Pro řadové zákazníky je dosud brzy a celé patro je téměř prázdné. Ale když hledám pro Laurel jiné šaty v její velikosti, najednou koutkem oka zachytím známou postavu. Vyjeveně se otočím, ale už je to pryč.

To je divné. Najdu šaty a přiberu dlouhou šálu s třásněmi, která se k nim hodí. Otočím se – a je tam zase. Je to Danny. Co pro všechno na světě dělá v Barneys? Jdu za ním a čím víc se k němu blížím, tím jsem překvapenější. Oči má podlité krví, vlasy rozježené a vypadá velmi nervózně a podrážděně.

„Danny!“ zavolám a on viditelně nadskočí. „Co tu děláš?“

„Totiž!“ vyhrkne. „Nic! Jenom se tu tak… rozhlížím.“

„Není ti něco?“

„Nic mi není. Všechno je v pořádku.“ Mrkne na hodinky. „No tak… ty máš asi právě něco rozdělaného?“

„To mám,“ řeknu omluvně. „Čeká na mě zákaznice. Jinak bychom si mohli někam skočit na kafe.“

„Ne. To nic,“ odpoví. „Jdi za ní. Tak zatím.“

„Dobrá,“ odpovím a trochu vyvedená z míry se vracím do své zkušební kabinky.

Laurel se rozhodne, že si vezme tři z věcí, které jsem jí připravila, a když ode mě odchází, pevně mě obejme. „Nenechte se tou svatbou zničit,“ radí mi. „Na mě nesmíte dát. Já mám trochu pokřivený názor. Vím, že budete s Lukem šťastni.“

„Laurel,“ přitisknu ji k sobě. „Vy jste senzační.“

Laurel patří k lidem, které mám na světě nejraději. Páni, kdybych tak někdy potkala toho jejího stupidního manžílka, já bych mu dala!

Po jejím odchodu nahlédnu do svého programu pro zbytek dne. Před další klientkou mi zbývá ještě hodina, a tak se rozhodnu, že se zajdu podívat do oddělení svatebních šatů ještě jednou na své šaty. Už se definitivně rozhoduju mezi těmito a šaty od Very Wang. Ještě možná od Tracy Connop.

Každopádně to budou jedny z těchto tří.

Když znovu procházím obchodním oddělením, překvapeně se zarazím. U stojanů s topy stojí Danny a nenucené se jimi probírá. Co tu pro všechno na světě pořád dělá? Už na něj málem zavolám, jestli by se se mnou nechtěl zajít podívat na mé šaty a pak si zaskočit na rychlé kapucino, ale on se k mému velkému překvapení ostražitě rozhlédne kolem, nenápadně se skloní k plátěné tašce a něco z ní vytáhne. Je to tričko s třpytivými rukávky na ramínku. Pověsí ho na stojan a shýbá se pro další.

Zkoprněle na něj zírám. Co to propána provádí?

Opět se rozhlédne – pak zašátrá v tašce a vytáhne malý laminátový štítek, který připevní na konec stojanu.

Co to má ksakru znamenat?

„Danny!“ zamířím k němu.

„Co je?“ vyděšeně nadskočí, pak se otočí a vidí, že jsem to já. „Šššš! Prokristapána, Becky!“

„Co to provádíš s těmi tričky?“ syčím na něj.

„Doplňuju své výrobky!“

„Co tím myslíš, že doplňuješ své výrobky?“

Pohodí hlavou směrem k laminátovému štítku a já čtu a nevěřím svým očím.

KOLEKCE DANNYHO KOVITZE. SENZAČNÍ NOVÝ TALENT U BARNEYS

„Nejsou sice na stejných věšácích, jaké máte tady u Barneys,“ říká Danny a rve dvě další trička na stojan. „Ale říkám si, že na tom nesejde.“

„Danny… tohle nemůžeš dělat! Nemůžeš prostě… pověsit své věci na stojan!“

„Co by ne.“

„Jenomže…“

„Nemám na výběr, jasné?“ obrátí ke mně Danny hlavu. „Právě sem míří Randall a čeká, že u Barneys spatří modely Dannyho Kovitze.“Zděšeně na něj zírám.

„Vždyť jsi mě přesvědčoval, že ho to nikdy ani nenapadne!“

„Však by taky ne,“ navléká Danny další tričko na stojan. „To ta jeho pitomá přítelkyně do všeho musí strkat nos. Jaktěživo se o mě předtím nezajímala, jenomže jakmile zaslechla slovíčko Barneys, to je celá ona, začala do něj hučet, hele, Randalle, musíš podpořit brášku! Skoč zítra dopoledne k Barneys a kup některý z těch jeho výtvorů! Já na ně, to vážně nemusíte. Jenomže jakmile se tahle myšlenka uhnízdila Randallovi v hlavě, tak jak ho znám, je docela klidně možně, že sem vážně skočí a bude mě tu hledat. Takže jsem celou zasranou noc makal jako šílený…“

„To jsi tohle všechno ušil za včerejší noc?“ ptám se nedůvěřivě a vytáhnu jedno z jeho triček. Na podlahu z něj odpadne kožený copánek.

„Má to ještě nějaké mouchy, není to můj obvyklý standard,“ říká Danny na svou obranu. „Chovej se k tomu s citem, jo?“ Začíná počítat věšáčky. „Dva… čtyři… šest… osm… deset. To by snad mohlo stačit.“

„Danny…,“ ostražitě se rozhlížím po obchodním oddělení a vidím, že si nás Carla, jedna z asistentek, nějak divně prohlíží. „Ahoj,“ volám vesele. „Jenom tu… pomáhám jednomu ze svých klientů… pro jeho přítelkyni…“ Carla nás obdaří dalším podezíravým pohledem a pak odplachtí. „To ti nemůže vyjít!“ Šeptám mu, jen co je Carla z dohledu. „Budeš si to muset odnést. I kdyby tě tu vystavovali, stejně by to nebylo na tomto poschodí!“

„Potřebuju dvě minuty,“ drmolí. „Nic víc. Dvě minuty na to, aby sem přišel, podíval se na štítek a pak vypadl. No tak, Becky. Vždyť ti nikdo ani…“ Najednou se otřese, jako by na něj sáhla smrt. „Už je tady.“

Sleduju jeho pohled a vidím, jak k nám z opačné strany poschodí kráčí Dannyho bratr Randall.

Po milionté žasnu, jak můžou vůbec mít Randall s Dannym stejné rodiče. Zatímco je Danny šlachovitý a rtuťovitý človíček, Randall vyplňuje prostor v dvouřadém obleku do posledního místečka a stále kouká trochu nasupeně.

„Nazdar, Danieli,“ pozdraví bratra a kývne na mě. „Ahoj, Becky.“

‚A-hoj, Randalle, “ pravím a vykouzlím podle svého mínění naprosto přirozený úsměv. „Jak se vede?“

„Tak tady jsou!“ vyhrkne Danny vítězně, poodstoupí od stojan, a ukazuje na trička. „Má kolekce. V Barneys. Jak jsem řekl.“

Nastane chvíle napjatého ticha, během níž čekám, že se Randall každou chvíli na nás podívá a zeptá se, nač si tu proboha hrajeme? Ale on mlčí – a já si s mírným úlekem uvědomím, že to spolkl i s navijákem.

A co je na tom koneckonců tak zvláštního? Dannyho trička visící na stojanu vůbec ničím nevybočují.

„No tak, to ti blahopřeju,“ řekne Randall nakonec. „To je vážné úspěch.“ Poplácá Dannyho neobratně po rameni a pak se otočí ke mně: „Jdou na odbyt?“

„Ehmmm… ano!“ prohlásím. „Ohromně se líbí.“

„No, a za kolik se to prodává v maloobchodě?“ Sáhne po jednom tričku a oba s Dannym bezděky zatajíme dech. Strnule zíráme na to, jak pátrá po cenovce, a pak se na nás nasupeně podívá. „Vždyť to nemá žádnou cenovku.“

„To jenom proto… že nám zrovna došly,“ vymýším si narychlo „Ale myslím, že stojí kolem… takových… osmdesáti devíti dolarů.“

„Vida,“ kroutí Randall hlavou. „Musím říct, že jsem nikdy nehoroval pro špičkovou módu…“

„To mi povídej,“ špitne mi Danny do ucha.

„Ale jestli jdou na odbyt, pak na nich něco musí být. Danieli, smekám před tebou.“ Sáhne na další tričko s nýtky kolem krku a pohlíží na ně s úzkostlivým obdivem. „No tak které si mám koupit?“

„Ani jedno!“ vyhrkne Danny. „Já ti… jedno dám. Jako dárek pre tebe.“

„V žádném případě,“ namítá Randall. „Copak nemůžu podpořit vlastního bratra…?“

„Prosím, Randalle,“ Dannyho hlas překypuje upřímností. „Dovol mi, abych ti dal dárek. Alespoň to můžu pro tebe udělat za všechnu tu laskavost, kterou jsi mi celá léta prokazoval. Opravdu.“

„No, když na tom tak trváš,“ pokrčí nakonec Randall rameny. Podívá se na hodinky. „Musím jít. Rád jsem tě viděl, Becky.“

„Doprovodím tě k výtahu,“ nabídne mu Danny a vrhne na mě vítězoslavný pohled.

Po jejich odchodu se zajíkám smíchem i úlevou. Páni, to bylo o fous. Nemůžu uvěřit tomu, že jsme z toho vyklouzli tak hladce.

„Hele!“ ozve se za mnou najednou. „No to se na to podívejme! Tyhle jsou nové, že jo?“ Pěstěná ruka mi projede nad ramenem, a než ji stačím zastavit, stáhne jeden z Dannyho výrobků z ramínka. Trhnu hlavou dozadu a zalije mě vlna úzkosti. Je to Lisa Farleyová, Erinina zákaznice, fajn holka, ale naprosto potrhlá. Je jí přibližně dvaadvacet let, bůhví, jestli něco vůbec dělá, kdykoli pleskne, co jí slina na jazyk přinese, a nedělá si rozhodně žádné starosti, jestli to někoho neurazí. (Jednou se naprosto bezelstně zeptala Erin: „Nevadí vám, že máte tak divně tvarovaná ústa?“)

Teď si drží tričko u těla a zkoumavě si ho prohlíží.

Do háje! Měla jsem je okamžitě sundat ze stojanu.

„Nazdárek, Becky!“ štěbetá vesele. „Poslyšte, to je hezoučké! Nic takového jsem tu ještě neviděla.“

„Ono to vlastně,“ koktám, „není zatím na prodej. Vlastně to ještě musím odnést… do… ehm… skladu.“ Pokouším se jí to tričko sebrat, ale ona přede mnou uskočí.

„Jenom se na sebe podívám do zrcadla. Hej, Tracy! Co ty na to?“

Přichází k nám další dívčina s potištěnou kabelkou od Diora.

„Na co?“

„Na tahle nová trika! Ta jsou bezva, viď?“ Vezme další a podá ho Tracy.

„Nemohly byste mi je vrátit…,“ špitám bezmocně. „Tohle je parádní!“

Rychlými prstíky projíždějí mezi ramínky a ubohá trička pod takovým náporem povolují. Lemy se párají, flitry a ozdoby odpadávají a trousí se všude po zemi.

„Jejda, ono se to nějak rozpadá,“ koukne se na mě Lisa vyplašeně. „Bečky, tohle upadlo samo. To jsem já neutrhla.“

„Ale to nic,“ uklidňuju ji mdle.

„To se všechno bude takhle rozpadat? Hej, Christino!“ zavolá najednou Lisa. „Tahleta nová linie je skvělá!“ Christino?

Rozhlédnu se a zděšeně sebou trhnu. U vchodu do oddělení osobního nakupování se Christina právě baví s personální vedoucí. „Jaká nová linie?“ diví se. „Nazdar, Becky.“ Do háje. Musím tuhle debatu nějak zarazit.

„Liso…,“ pravím v naprostém zoufalství. „Pojďte se podívat na nové kabáty od Marka Jacobse, které jsme dostali!“ Lisa mě naprosto ignoruje.

„Tohle nové… jak se to jmenuje…,“ zašilhá na jmenovku. „Danny Kovitz! Nechápu, proč mě Erin na to neupozornila! Vyjedná protivo!“ Zahrozí jí prstem v předstírané výčitce.

Se zděšením sleduju, že na nás Christina hledí s jistým znepokojením. Nic ji nemůže tak rozčílit jako představa, že její oddělení nepracuje naprosto dokonale.

„Omluvte mě na minutku,“ prohodí k personální vedoucí a zamíří z opačné strany oddělení přímo k nám.

„O čem vám Erin neřekla?“ zajímá se s milým úsměvem.

„O tom novém návrháři!“ stěžuje si Lisa. „Ani nevím, že ho tu máte!“

„Ouvej!“ vykřikne najednou Tracy a ucukne rukou od trička. „To byl špendlík!“

„Špendlík?“ užasne Christina. „Dejte mi to.“

Vezme si tričko na ramínku a zmateně na ně zírá. Pak si všimne Dannyho laminátové visačky.

Přečte si ji a její výraz se změní. Setkáme se očima a já cítím, jak mě celé tělo začíná svrbět strachy. Ještě nikdy jsem se nedostala s Christinou do sporu. Ale slyšela jsem ji debatovat s lidmi po telefonu, a vím, že dokáže být pořádně tvrdá.

„Víte o tom něco, Becky?“ ptá se zdvořile.

„Já…,“ odkašlu si. „Ono totiž…“

„Aha. Obávám se, Liso, že došlo k malému nedorozumění.“ Věnuje Lise profesionální úsměv. „Tyto kusy nejsou na prodej. Becky – přijďte ke mně na slovíčko do kanceláře. “

„Christino, je mi to… líto,“ říkám a cítím, jak mi tváře planou barvou červené řepy. „Já jsem skutečně…“

„O co jde?“ ptá se Tracy. „Proč to není na prodej?“

„Bečky se dostala do průšvihu?“ lekne se Lisa. „Vy ji chcete vyhodit? Nevyhazujte ji! Myji máme radši než Erin… jejda,“ pleskne se rukou přes pusu. „Promiňte, Erin. Neviděla jsem, že tu jste.“

„To nic,“ odpoví Erin s poněkud nuceným úsměvem.

Páni, je to pořád horší a horší.

„Christino, můžu se vám jedině omluvit,“ říkám pokorně. „Rozhodně jsem vám nechtěla způsobit nějaké potíže. Neměla jsem v úmyslu oklamat zákazníky.

„Do mé kanceláře,“ Christina zvedá ruku, aby mě umlčela. „Máte-li mi co povědět, Becky, můžete mi to říct v…“

„Stát!“ ozve se melodramatický hlas za námi. Všichni se otočíme a vidíme, jak k nám uhání Danny s ještě vytřeštěnějšíma očima než obvykle. „Přestaňte! Becky za nic nemůže! “ vykřikuje a staví se přede mě. „Nemá s tím nic společného. Jestli už chcete někoho vyhodit, pak vyhoďte mě!“

„Nemůže tě vyhodit, Danny,“ zamumlám. „Když nejsi v Barneys zaměstnaný.“

„A yy račte být?“ zajímá se Christina.

„Danny Kovitz,“

„Danny Kovitz. A ták!“ Christine začíná svítat. „Takže to vy jste… ušil toto oblečení. A pověsil ho na naše stojany.“

„Cože? To není opravdový designer?“ vyděsí se Tracy. „Jestli jsem to nevěděla! Mě nezmátl.“ Vrazí ramínko, které drží, zpátky na stojan, jako by bylo infikované.

„Není to nezákonné?“ ptá se Lisa s vytřeštěnýma očima.

„Možná ano,“ odpoví Danny nejisté. „Pak vám ale musím vysvětlit, co mě k takovému trestnému jednání dohnalo. Víte vy vůbec, jak je těžké proniknout do takzvaného světa módy?“ Rozhlédne se kolem, aby se ujistil, že ho jeho publikum poslouchá. „Jediné, co chci, je přinést své nápady lidem, kterým se budou jistě líbit. Všechny své životní síly vkládám do své práce. Pláču, kvílím bolestí, vymačkávám se do poslední kapky krve. Ale svět módy nemá o nové talenty vůbec zájem! Nestará se o výchovu nových talentů, kteří se odváží být trochu jiní!“ Hlas mu vášnivě stoupá. „Můžete mi snad vyčítat, že jsem se uchýlil k tak zoufalému kroku? Když mě píchnete, nepoteče mi krev?“

„Jejda,“ vydechne Lisa. „Neměla jsem ani zdání, že je to tam tak tvrdé.“

„Ale vy jste mě píchl doopravdy,“ vloží se Tracy, kterou Dannyho projev zdaleka tak neoslnil. „Tím vaším pitomým špendlíkem.“

„Musíte mu dát příležitost, Christino!“ vykřikne Lisa. „Podívejte! Vždyť je tak nadšený!“

„Jenom chci přinášet své nápady lidem, kterým se budou líbit,“ spouští Danny znovu svůj refrén. „Mým jediným přáním je, aby někdo a někdy nosil mé oblečení a aby se v něm cítil jako úplně nový člověk. Ale i když k nim lezu po kolenou, práskají mi dveřmi před nosem…“

„Tak to by stačilo!“ prohlásí Christina napůl naštvaně a napůl pobaveně. „Chcete dostat velkou šanci? Tak se teda na ty vaše trička podívám.“

Náhle se všichni naprosto ztiší. Po očku mrknu na Dannyho. Možná je to jeho velká chvíle! Christina objeví jeho génia a Barneys koupí celou jeho kolekci a on bude slavný! Pak si vezme Gwyneth Paltrow jeho tričko do Lena, lidi se o ně budou rvát, přes noc se proslaví a koupí si vlastní butik!

Christina vytáhne tričko pocákané na přední straně barvou a posázené imitacemi drahokamů a důkladně si je prohlíží. Napětím tajím dech. Lisa a Tracy povytáhnou obočí a kouknou se po sobě, a i když se Danny ani nepohne, vidím, jak se mu do napjatého obličeje vkrádá naděje. V naprostém tichu ho Christina odkládá – a když si bere druhé tričko, všichni zatajíme dech, jako by ruka ruského rozhodčího váhala nad volbou udělovaných bodů. S kriticky svraštělým obličejem tričko napne, aby si ho pořádně prohlédla… a vtom jí zůstane jeden rukáv v ruce a na tričku po sobě zanechá otrhaný šev.

Nikdo neřekne ani slovo.

„To je takový styl,“ dodá Danny na vysvětlenou trochu příliš pozdě. „To je… dekonstruktivní přístup k návrhu…“

Christina zavrtí hlavou a vrátí tričko na stojan.

„Mladý muži, něco ve vás určitě je. Máte možná i talent. Ale bohužel jenom to nestačí. Pokud nedokážete své nápady dokonale vypracovat, moc daleko se nedostanete.“

„Já své návrhy obvykle vypracovávám dokonale!“ brání se okamžitě Danny. „Jenom tahle kolekce byla malinko uspěchaná…“

„Navrhuju vám, abyste začal od začátku, vypracoval velmi pečlivě několik kousků.

„Chcete říct, že jsem nedbalý?“

„Chci tím říct, že se musíte naučit vydržet u svého nápadu až do konce,“ usmívá se na něj vlídně Christina. „Pak se uvidí.“

„Dokážu dotáhnout nápad do konce!“ namítá Danny rozhořčeně. „To je jedna z mých hlavních předností! Je to jedna z mých… Mohl bych jinak šít Becky svatební šaty?“ Přitáhne mě k sobě tak blízko, jako bychom zpívali dvojhlas. „Nejvýznamnější šaty celého jejího života? Ona mi věří, i když nikdo jiný ne. Až půjde Becky Bloomwoodová k obřadu v hotelu Plaza v kreaci Dannyho Kovitze, pak mě nikdo nebude moct nařknout z nedbalosti. A až začnou vyzvánět telefony…“

„Cože?“ ptám se zmateně. „Danny…“

„Vy šijete Becky svatební šaty?“ otáčí se Christina na mě. „Já myslela, že budeš mít šaty od Richarda Tylera?“

„Od Richarda Tylera?“ opakuje po ní Danny tupě.

„Já myslela, že od Very Wang,“ diví se Erin, která se k nám přidala před dvěma minutami a od té chvíle nevychází z údivu.

„Já jsem slyšela, že budete mít matčiny šaty,“ popíchne mě Lisa.

‚Já ti přece šiju šaty! “ třeští na mě zděšeně oči Danny. „Nebo ne? Slíbilas mi to, Becky! Vždyť jsme se na tom dohodli!“

‚Já bych byla pro šaty od Very Wang,“ vloží se Erin. „V jiných nechoď.“

„Já bych hlasovala pro Richarda Tylera,“ dodává Tracy.

‚A co šaty, ve kterých se vdávala vaše matka? “ zajímá se Lisa. „To by bylo přece tak romantické!“

„Vera Wang by byla božská,“ nedá se přesvědčit Erin.

„Ale copak se můžete vykašlat na svatební šaty své matky?“ naléhá Lisa. „Rodinná tradice se nedá jenom tak odhodit, to musíte, Becky, uznat.“

„Hlavně musí přece vypadat dobře!“ trvá na svém Erin. „Hlavní je romantika!“ odsekává Lisa.

„No a co mé šatičky!“ vloží se Danny plačtivým hlasem. „Co loajalita k nejlepšímu příteli? Co ty na to, Becky?“

Jejich hlasy mi bzučí v hlavě jako včely, všichni na mě dychtivě hledí a čekají, co jim odpovím.

… a já bezděky ztratím nervy.

„Já zatím nevím, jasné?“ zařvu zoufale. „Já prostě… nevím, co mám dělat!“

Najednou mi je do pláče – což je trochu komické. Totiž, rozhodně se nezdá, že bych měla o šaty nouzi.

„Měly bychom si spolu promluvit, Becky,“ řekne Christina a pronikavě se na mě zadívá. „Erin, dej to tady do pořádku a omluv mě u Carly, ano? Becky, pojď se mnou. “

Jdeme do Christininy elegantní kanceláře v bezovém semiši a Christina za námi zavře dveře. Otočí se ke mně – a jednu strašnou chvilku mám pocit, že na mě začne řvát. Ale místo toho mi ukáže, abych se posadila, a dlouze a pronikavě se na mě zadívá.

„Jak se vede, Becky?“

„Dobře!“

„To vidím, že dobře,“ kývne Christina skepticky hlavou. „Nějaké změny v osobním životě?“

„Nic zvláštního,“ nasadím radostný tón. „Však víte! Všechno prakticky při starém…“

„Přípravy na svatbu probíhají dobře?“

„Ano,“ odpovím bez rozmýšlení. „Ano! Absolutně bez problémů.“

„Aha,“ podotkne Christina, na chvilku se odmlčí a ťuká si perem do zubů. „Nedávno jsi jela za přítelem do nemocnice. Kdo to byl?“

„No ano. To byl… vlastně Lukeův přítel. Michael. Dostal infarkt.“

„To musel být pro vás otřes.“ Chvíli nic neříkám.

„No… ano, asi byl,“ přisvědčím nakonec a prstem přejíždím po opěradle křesla, na němž sedím. „Zejména pro Lukea. Ti dva si byli vždycky velmi blízcí, ale pak se pohádali a Luke se cítil velmi provinile. Pak mu zatelefonovali, co se Michaelovi stalo – chci říct, kdyby umřel, Luke by nikdy nedokázal…,“ zarazím se a promnu si obličej, protože cítím, že se mě začínají zmocňovat emoce. „A pak je tu pochopitelně to současné napětí mezi Lukem a jeho matkou, což také člověku nepřidá. Bezostyšně ho zneužívá. Luke má pocit, že ho naprosto zradila. Ale nechce se mnou o tom mluvit.“ Hlas se mi začíná třást. „Právě teď se mnou nechce mluvit o ničem. Ani o svatbě, ani o líbánkách… Dokonce ani o tom, kde pak budeme bydlet! Vyhazují nás z bytu a my jsme si ještě nenašli nic dalšího a vůbec nevím, kdy s tím něco uděláme…“

K mému překvapení se mi začínají kolem nosu koulet slzy. Odkud se tam vzaly?

„Ale až na to jsi v pořádku,“ říká Christina.

„No jistě!“ otřu si obličej. „Až na to je všechno super!“

„Bečky!“ Christina zavrtí hlavou. „Takhle to dál nejde. Chci, aby sis vzala pár dnů volna. Stejně ti jich ještě pár zbývá.“

Já nepotřebuju žádné volno!“

„Všimla jsem si, žes byla poslední dobu nervózní, ale netušila jsem, že je to tak špatné. To až Laurel mi dneska dopoledne otevřela oči…“

„Laurel?“ říkám zaskočeně.

„Taky si o tebe dělá starost. Prý má pocit, že jsi ztratila svou jiskru. Všimla si toho dokonce i Erin. Prý ti včera vykládala o vzorkovém prodeji u Kate Spade a tys ji téměř nezaregistrovala. Tohle není ta Becky, kterou jsem přijímala.“

„Vy mě vyhazujete?“ ptám se zkormouceně.

„Ale já tě nevyhazuju! Já mám o tebe starost, Becky. Všechny ty události, o nichž jsi mi právě vyprávěla. Váš přítel… a Luke… a váš byt. Vezme láhev s minerálkou, nalije do dvou sklenic a jednu podá mně. ‚A– to ještě není všechno, nemám pravdu, Becky?“

„Co tím myslíte? “ říkám znepokojeně.

„Mám na mysli, že tu bude ještě nějaká svízel, o níž jsi mi neřekla. Která má něco společného s tvou svatbou.“ Podívá se mi do očí. „Nemám pravdu?“

Můj ty Bože!

Jak na to přišla? Takový pozor jsem si dávala! Tak jsem si…

„Nemám pravdu?“ opakuje Christina jemně.

Několik vteřin se nedokážu ani pohnout. Pak velmi pomalu přikývnu. Představa, že to nakonec prasklo, je pro mě téměř úlevou. „Jak jste na to přišla?“ ptám se a schoulím se do křesla. „Řekla mi to Laurel.“

„Laurel?“ Projede mnou další úlek. „Ale já jsem vůbec…“

„Podle ní to bylo jasné jako facka. Kromě toho ti pár věcí uklouzlo… Víš, udržet tajemství není zas tak jednoduché, jak si možná myslíš.“

„Prostě… tomu nemůžu uvěřit, že o tom víte. Nikdy bych se to neodvážila nikomu svěřit!“ Shrnu si vlasy z rozpáleného obličeje. „Bůh ví, co si o mně teď pomyslíte!“

„Nikdo si o tobě nic špatného nemyslí,“ ujišťuje mě Christina. „Opravdu.“

„Nikdy jsem nechtěla, aby to zašlo tak daleko.“

„To je mi jasné! Nevyčítej si to.“

„Ale když za to všechno můžu já!“

„Ale kdepak. To se stává.“

„To se fakt stává?“

„Jistěže! Všechny nevěsty se před svatbou pohádají se svou matkou. Nejsi jediná, Becky!“

Zmateně na ni zírám. Co to říkala?

„Dokážu pochopit, pod jakým tlakem ses ocitla.“ Christina se na mě dívá s pochopením. „Zejména pokud jste si s matkou v minulosti dobře rozuměly.“

Christina si myslí…

Náhle si uvědomím, že čeká na mou odpověď. „Ehmm… ano!“ polknu. „Bylo to… dost těžké.“ Christina kývá, jako bych potvrdila její temné obavy. „Bečky, příliš často ti neradím, viď?“

„No… ne.“

„Ale tentokrát mě poslechni. Chci, aby sis uvědomila, že je to tvoje svatba. Ne svatba tvé matky. Je tvoje a Lukeova a vdáváš se jen jednou. Tak to udělej tak, jak chceš ty. Věř mi, jinak toho budeš litovat.“

„Hmmm. Ono totiž…,“ polknu. „Není to tak jednoduché…“

„Ale je. Je to naprosto jednoduché, Becky. Je to tvá svatba. Je to tvá

svatba!1

Mluví jasným a rozhodným hlasem a já na ni koukám se sklenicí uvízlou na půl cesty k ústům a mám pocit, jako by temným mrakem pronikal světelný šíp.

Je to má svatba. Takhle jsem na to ještě nikdy nemyslela.

Není to mámina svatba. Není to Elinořina svatba. Je moje.

„Když člověk chce tak strašně vyhovět přáním své matky, může se snadno dostat do neřešitelné situace,“ říká mi Christina. „Je to přirozené, člověk jí chce vyjít vstříc. Jenomže někdy musíš dát na první místo sebe. Když jsem se vdávala já…“

„Vy jste byla vdaná?“ ptám se překvapeně. „To jsem nevěděla.“

„To je už dávno. Nefungovalo to. Možná to nefungovalo právě proto, že jsem nenáviděla každý moment celé svatby. Od hudby, když jsem šla k oltáři, po sliby, které jsem na matčino přání musela vypracovat písemně.“ Klouby na ruce, kterou drží umělohmotné míchátko, jí zbělají. „Od hnusných modrých koktejlů po příšerně, příšerně nevkusné šaty…“

„Vážně? To je strašné!“

„Už se prostě stalo.“ Míchátko praskne a ona se trochu rezavě zasměje. „Hlavně si pamatuj, je to tvůj den. Tvůj a Lukeův. Udělej si to po svém a nevyčítej si to. A Becky?“

„Ano?“

„Pamatuj si, že jak ty, tak i tvá matka jste teď dospělé osoby. Tak se také jako dospělé domluvte.“ Zvedne obočí. „Možná se budeš divit, jak to bude najednou jiné.“

Christina má pravdu. Má vážně pravdu!

Cestou domů vidím najednou všechno jasně. Celý můj postoj ke svatbě se najednou změnil. Cítím se plná čerstvého a jasného odhodlání. Je to má svatba. Je to můj den. A jestli se budu chtít vdávat v New Yorku, pak se tam také vdám. Jestli se rozhodnu pro šaty od Very Wang, pak si je také obléknu. Je k smíchu cítit se kvůli tomu provinile.

Už jsem rozhovor s mámou odkládala příliš dlouho. Čeho se prokrindapána tolik bojím? Že se rozbulí jako malá holka? Vždyť jsme obě dospělé. Rozumně a dospěle si promluvíme jako dvě vyzrálé osoby, já jí svůj názor rozvážně vyložím a celá věc se vyřeší jednou a provždy. Bože, cítím se volná jako pták! Hned jí zavolám.

Utíkám do ložnice, hodím tašku na postel a vytočím číslo.

„Ahoj, tati,“ vysypu ze sebe, když táta zvedne telefon. „Je tam maminka? Potřebovala bych s ní o něčem mluvit. Je to docela důležité.“

Mrknu na sebe do zrcadla a cítím se jako hlasatel NBC, břitký, chladný a profesionální.

„Bečky?“ odpoví táta zmateně. „Není ti něco?“

„Co by mi bylo,“ říkám. Jenom si potřebuju promluvit… o něčem s mámou.“

Když táta odběhne od telefonu, zhluboka se nadechnu, sčísnu si vlasy z čela a najednou se cítím velmi dospěle. Tak je to tady, teď si promluvím s matkou jako dospělý s dospělým, absolutně na rovinu, patrně poprvé v životě.

Víte, možná to je počátek naprosto nového vztahu mezi mnou a mými rodiči. Nového vzájemného respektu. Životního porozumění.

„Haló, holčičko?“

„Nazdar, mami.“ Zhluboka se nadechnu. Do toho. Rozvážně a vyzrále. „Mami…“

„Bečky, už jsem ti chtěla sama volat. Že neuhodneš, koho jsme viděli v Lake District?“

„Koho?“

„Tetičku Zannie! Pamatuješ si, jak jsi jako malá nosila všechny její náhrdelníky? I její boty. Moc jsme se ti tehdy nasmály, vypadala jsi tak legračně a tak ses potácela na těch podpatcích…“

„Mami, musím s tebou probrat něco důležitého.“

„Pořád mají ve vesnici stejného zelináře. Toho, který ti prodával jahody. Pamatuješ si, jak ses jich jednou přejedla a jak ti pak z nich bylo špatně? Tolik jsme se tomu nasmály!“

„Mami…“

„A Tivertonovi bydlí dosud ve stejném domě… ale…“

„Co?“

„Obávám se, holčičko,… že Carrot, ten osel, už…,“ máma ztlumí hlas. „Odešel do oslího ráje. Ale byl už hrozně starý, děvenko, a tam mu bude moc dobře…“

Nedokážu to. Necítím se jako dospělá. Spíš jako šestiletá holčička.

„Všichni tě moc a moc pozdravují,“ uzavírá máma své vzpomínání, „a pochopitelně všichni ti přijedou na svatbu! Jo, táta říkal, že prý se mnou chceš o něčem mluvit?“

Já…,“ odkašlu si a najednou si uvědomím to ticho, které se rozléhá na Unce, uvědomím si, jak daleko jsme od sebe. „No, chtěla jsem jenom… ehm…“

Ach Bože. Rty se mi třesou a můj hlasatelský projev se scvrkl na nervózní kňourání.

„Co se děje, Becky?“ zvyšuje se mámin hlas v obavách. „Snad se něco nestalo?“

„Ne! Jenom že… že…“

Není to dobré.

Vím, že to, co mi říkala Christina, je správné. Vím, že se vůbec nemusím cítit provinile. Je to má svatba a já jsem dospělá a svatba by měla vypadat podle mých představ. Nechci přece, aby to máma s tátou platili. Nemusí se vůbec k ničemu nutit.

Ale stejně.

Nedokážu mámě říct, že se chci vdávat v Plaze, jen tak po telefonu. To je prostě nad mé síly.

„Asi přijedu domů na návštěvu,“ slyším se rychle drmolit. „Jenom to jsem ti chtěla říct. Jedu domů.“

Finerman Wallstein

právní zástupci firmy Finerman 1398 Avenue of the Americas New York, NY 10105

Slečna Rebecca Bloomwoodová byt B

251 W 11th Street New York NY 10014

Drahá slečno Bloomwoodová,

díky za Váš dopis z 16. dubna ohledně vašeho testamentu. Potvrzuji, že jsem v druhém odstavci bod e) doplnila podle Vašeho přání „a také nové denimové kotníkové boty na vysokém podpatku“.

S pozdravem

Jane Cardozová

Jedenáct

Jen co spatřím mámu, jsem pouhý uzlíček nervů. Máma stojí vedle tatínka u terminálu 4, upírá oči na východ od příletů, a když mě uvidí, celý obličej se jí rozzáří radostí a obavami. Velmi ji znepokojilo, když jsem jí řekla, že přijedu bez Lukea – a musela jsem ji několikrát ujišťovat, že je mezi námi všechno v pořádku.

Hned poté jsem ji musela ujistit, že mě nevyhodili z práce.

A dále odpřisáhnout, že mě nepronásleduje mezinárodní finanční mafie za nesplacené půjčky.

Víte, když se tak zamyslím nad několika posledními roky, mám občas trochu špatný pocit pro to, čím museli rodiče kvůli mně projít.

„Bečky! Grahame, už je tady!“ Rozběhne se kupředu a prodírá se rodinou s turbany na hlavě. „Bečky, holčičko! Jak se máš? Jak se má Luke? Je všechno v pořádku?“

„Ahoj, mami,“ tisknu ji silně k sobě. „Mám se dobře. Luke vzkazuje, že vás moc pozdravuje. Všechno je v pořádku.“

Vyjma jedné takové maličkosti – že si za tvými zády chystám ohromnou svatbu v New Yorku.

Přestaň, přikazuju svému mozku přísně ve chvíli, kdy mi můj otec dává pusu a bere si ode mě vozík. Teď o tom nemá cenu mluvit. Teď na to ani nemá cenu myslet. O tomhle tématu začnu později, až dojedeme domů a až na to přirozeně přijde řeč.

A řeč na to přirozeně přijde, na to vemte jed.

„Tak jak, Becky, ještě pořád uvažuješ o tom, že se budeš vdávat Americe?“

„Teda, mami, je fakt zvláštní, že se na to ptáš… „

Jasně. Počkám na nějakou podobnou příležitost.

Ale i když se snažím chovat co možná nejuvolněněji, nedokážu myslet na nic jiného. Po celou dobu, kdy se máma s tátou pokoušejí najít auto, kdy se dohadují, na kterou stranu je východ, a debatují na téma, zda jsou požadované 3 libry a 60 pencí přiměřenou částkou za hodinu parkování, se mi svírá žaludek čím dál silněji, kdykoli se byt jen letmo zmíní o svatbě, Lukeovi, New Yorku či Americe obecně.

Připomíná mi to dobu, kdy jsem svým rodičům řekla, že budu maturovat z matematiky. Sousedův Tom z matematiky maturoval a Janice se kvůli tomu strašně nafukovala, tak jsem mámě a tátovi řekla, že já z ní budu maturovat taky. Pak začaly zkoušky a já jsem musela předstírat, že jdu na písemku (ale místo ní jsem strávila tři hodiny v obchodě s halenkami). A pak přišly výsledky a rodiče se mě pořád vyptávali: „Tak kde je ta tvá matematika?“

Tak jsem si musela vymyslet, že examinátorům trvalo známkování matematiky déle než ostatní předměty, protože to bylo delší. A vážně jsem si myslela, že by mi to spolkli, jenomže Janice přiběhla k nám domů s tím, že „Tom dostal z matematiky A a co Becky?“.

Zatracený Tom.

„Vůbec ses mě nezeptala na svatbu,“ poznamená máma, když svištíme po A3 k Oxshottu.

„Aha! Ne, nezeptala, že?“ Snažím se nasadit radostný tón. „Takže –ehm… jak jdou přípravy?“

„Abych pravdu řekl, moc jsme toho zatím neudělali,“ říká otec ve chvíli, když se blížíme k výjezdu na Oxshott.

„Ještě máme plno času,“ prohlašuje máma nedbale.

„Vždyť je to jenom svatba,“ dodá otec. „Podle mého názoru s tím dneska lidi strašně nadělají. Klidně se to zvládne i na poslední chvíli.“

„Určitě!“ oddechnu si. „Mluvíte mi z duše!“

Chvála Bohu. Opřu se pohodlně o sedadlo a přímo cítím, jak ze mě odplouvá úzkost. Tím se všechno ohromně zjednodušuje. Pokud toho příliš moc nezařídili, pak nedá žádnou práci to odvolat. Vlastně se mi tak trochu zdá, jako by se o to ani příliš nezajímali. Jupí, to bude naprostá hračka. Trápila jsem se úplně zbytečně!

„Mimochodem, volala Suzie,“ oznámí mi máma, když se blížíme k domovu. „Prý jestli by ses s ní nechtěla ještě dneska sejít? Říkala jsem, že zcela určitě… Jo, a musím tě tak trochu varovat,“ otočí se máma na sedadle. „Tom a Lucy.“

„Opravdu?“ budu si muset chtě nechte vyslechnout podrobnosti o jejich nové kuchyni nebo o tom, jak Lucy povýšili v práci.

„Rozešli se.“ Máma tlumí hlas, i když jsme v autě jenom my tři.

„Rozešli se?“ ohromeně na ni zírám. „To myslíš vážně? Vždyť nebyli spolu ani…“

„Ani dva roky. Janice to naprosto zničilo, to si dovedeš představit.“

„Ale co se stalo?“ Matka špulí rty a já na ni jen tupě civím. „Lucy utekla s bubeníkem.“

„S bubeníkem?“

„Ze skupiny. Prý měl piercing na…,“ nesouhlasně se odmlčí a mně hlavou proletí i ty nejdivočejší možnosti, o nichž máma stoprocentně nikdy neslyšela. (Abych pravdu řekla, než jsem se nastěhovala do West Village, ani já ne.) „Na bradavce,“ vyhrkne nakonec k mé obrovské úlevě.

„Takže jestli tomu dobře rozumím, Lucy utekla… s bubeníkem… s piercingem na bradavce.“

„Bydlí v karavanu,“ dodal otec a signalizuje odbočení doleva.

„Po vší té práci, kterou si Tom dal s tím jejich nádherným skleníkem,“ potřásá máma hlavou. „Některé holky si ničeho neváží.“

Nejde mi to na rozum. Lucy pracuje u Wetherby’s Investment Bank. S Tomem bydlí v Reigate. Záclony jim ladí s barvou pohovky. Jak u všech všudy přišla k bubeníkovi s piercingem na bradavce?

Náhle se mi vybaví rozhovor, který jsem onehdy zaslechla na zahradě. Lucy mi tehdy nepřipadala bůhvíjak šťastná. Ale na druhou stranu zase nemluvila jako někdo, kdo hodlá každou chvíli balit kufry.

„A co na to Tom?“

„Dělá, co se dá,“ konstatuje otec. „Teď právě je, chudák, doma s Janice a Martinem.“

„Podle mého názoru měl chlapec velkou kliku,“ řekne máma rázně.

„Mně je líto hlavně Janice. Po tom, jak nádhernou svatbu jim vypravili. Ta holka je všechny vodila za nos.“

Vystoupíme před domem a k mému překvapení parkují na příjezdové cestě dvě bílé dodávky. „Co se to děje?“ ptám se. „Co by,“ zamlouvá to máma. „Instalatéři,“ tvrdí táta.

Ale oba se přitom chovají moc podezřele. Mámě hrají v očích veselá světýlka a cestou k předním dveřím se na sebe s tátou několikrát významně podívají.

„Takže, můžeme?“ ptá se táta jakoby nic. Strčí klíč do zámku a rozrazí dveře.

„Překvapení!“ křičí máma s tátou současně a mně padá brada až k zemi.

Staré tapety z chodby jsou tytam. Zmizel i starý koberec. Celý prostor je ve světlých, živých barvách, na podlaze leží sisalový koberec a všude je nové osvětlení. Když zvednu své nevěřící oči nahoru, spatřím nenápadného človíčka v montérkách natírat zábradlí. Na odpočívadle jsou na schůdkách další dva a připevňují mnohoramenný svícen. Všude to voní barvou a novotou. To muselo stát peněz!

„Dáváte si do pořádku dům,“ zakoktám.

„Na svatbu přece!“ usmívá se na mě máma jako sluníčko.

„Vždyť jste říkali…,“ polykám nasucho. „Říkali jste, že jste dohromady nic nedělali.“

„Ale to jsme tě chtěli překvapit!“

„Tak co ty na to, Becky?“ máchne táta rukou kolem dokola. „Líbí se ti to? Schválíš nám to?“

Říká to v žertu. Ale jasně na něm vidím, že mu na mém souhlasu skutečně záleží. Jim oběma. Všechno to dělají opravdu pro mě.

„Je to… fantastické,“ odpovídám chraptivě. „Vážně moc hezké.“

„Tak a teď se pojď podívat na zahradu!“ naléhá máma a já za ní beze slova procházím francouzskými dveřmi a vidím, jak se armáda uniformovaných zahradníků činí na květinových záhonech.

„Vysázejí tam ‚Luke a Becky‘ v maceškách!“ vysvětluje máma. „Právě včas na červen. A hned u vchodu do plátěného stanu budeme mít nové jezírko. Viděla jsem to v jednom dílu Ground Force.“

„To zní… úžasně.“

„A v noci to bude svítit, takže až se ten ohňostroj…“

„Jaký ohňostroj?“ vykulím na ni oči a máma se na mě překvapeně zadívá.

„Přece jsem ti posílala fax o ohňostroji, Becky! Neříkej, žes na to zapomněla.“

„To ne! Jistěže ne!“

V duchu zaletím k hromadě máminých faxů, které jsem s pocitem viny, některé jen zběžně přečtené, některé ani to, strkala pod postel.

Jak jsem mohla něco takového udělat? Jak jsem mohla tak ignorovat to, co se děje?

„Bečky, holčičko, nevypadáš dvakrát dobře,“ říká máma. „Musíš být unavená po letu. Dáme si šálek kávy.“

Jdeme do kuchyně a já cítím, jak se mi vnitřnosti svírají v návalu dalšího děsu.

„Vy jste koupili i novou kuchyni?“

„To ne!“ vysvětluje máma vesele. „Jenom jsme nechali skříňky znovu natřít. Vypadají hezky, viď? Tak. Vem si croissant. Jsou z nové pekárny a jsou moc dobré.“

Podává mi košíček pečiva – ale já nedokážu pozřít ani sousto. Cítím se jako nemocná. Neměla jsem ani zdání, co všechno se tu děje.

„Bečky?“ dívá se na mě zkoumavě máma. „Stalo se snad něco?“

„Ne!“ vyhrknu rychle. „Nic se nestalo. Všechno je… v naprostém pořádku.“

Co to probůh dělám?

„Hele… půjdu si raději vybalit,“ usměju se na ni chabě. „A dát se trochu dohromady.“

S úsměvem dosud přilepeným na obličeji za sebou zavírám dveře od svého bývalého pokojíčku, ale srdce mi bouchá jako zvon. Tohle nebylo přece v plánu.

O ničem takovém přece nemluvili. Nové tapety? Nový bazének? Ohňostroj? Jak to, že jsem o tom vůbec nic nevěděla? Měla jsem to uhodnout. Je to všechno má vina. Ach Bože, ach Bože…

Jak mám jenom rodičům říct, že tohle všechno bylo zbytečné? Jak bych jim to mohla udělat? To vážně nemůžu. Jenomže musím.

Ale vážně nemůžu, to prostě nemůžu.

Je to moje svatba, připomínám si odhodlaně a snažím se znovu získat svou newyorskou asertivitu. A uspořádám si ji tam, kde chci já.

Ale slova mi v hlavě znějí tak falešně, že až zamrkám. Možná tohle všechno byla pravda na počátku. Než se začaly konat přípravy, než se do nich vložila taková spousta práce. Ale teď… už to vůbec není má svatba. Je to dárek, který mi připravují táta s mámou. Je to největší dárek, jaký mi kdy v životě dali, a vložili do toho maximální lásku a péči.

A já se ho chystám odmítnout. Hodlám jim říct, děkuji, ale nechci.

Co mě to vůbec napadlo?

Srdce mi tluče jako zvon a já sahám do kapsy pro zápisník, kam jsem si napsala pár bodů, a pokouším si vybavit všechny své nezvratné důvody.

Důvody, proč by se naše svatba měla odehrát v Plaze

1. Není skvělé vyrazit si do New Yorku na cizí náklady?

2. Plaza je úžasný hotel.

3. Nebudete se muset o nic starat.

4. Plátěný stan bude v zahradě překážet.

5. Nebudete muset pozvat tetu Sylvii.

6. Dostanete zadarmo rámečky od Tiffanyho…

Když jsem to psala, zdálo se mi všechno tak přesvědčivé. Teď mi to připadá jako špatný vtip. Máma s tátou vůbec nevědí, že nějaká Plaza existuje. Proč by měli jezdit do jakéhosi arogantního hotelu, který v životě neviděli? Proč by se měli vzdát přípravy svatby, na kterou se celý život těšili? Jsem jejich jediná dcera. Jejich jediné dítě.

Takže… co si mám počít?

Sedím a civím na stránku, zhluboka dýchám a snažím se něco vymyslet. Zoufale pátrám po nějakém řešení, po nějaké skulince, kterou bych se protáhla, a nechce se mi vzdávat, dokud neprozkoumám veškeré možnosti. Zas a znovu na staré známé půdě. Dokolečka dokola, jako ten králíček bubnující na buben. „Bečky?“

Vchází máma a já sebou provinile škubnu a zmuchlám list papíru v dlani.

„Nazdárek!“ švitořím radostně. „Júúú. Káva. To je prima.“

„Je bez kofeinu,“ oznamuje máma a podává mně puclák s nápisem Nedělejte si starosti s přípravami své svatby, to přenechte své matce. „Napadlo mě, že možná teď piješ kávu bez kofeinu.“

„Ne,“ podivím se. „Ale to je fuk.“

‚A jak se cítíš?“ přisedá máma ke mně a já potají přehodím zmuchlaný kousek papíru z jedné dlaně do druhé. „Nejsi trochu unavená? Není ti třeba špatně od žaludku?“

„Ani moc ne,“ říkám s trochu hlubším povzdechem, než jsem měla původně v úmyslu. „I když to jídlo v letadle vážně za moc nestálo.“

„Teď musíš sebrat všechny své síly!“ chytí mě máma pevně za ruku. „Teď. Něco jsem ti přinesla, kočičko!“ Podává mi jakýsi papír. „Co na to říkáš?“

Rozložím papír a překvapeně na něj zírám. Je to plán domu. Konkrétně čtyřpokojového domu v Oxshottu.

„Pěkný, co říkáš?“ řekne máma nadšeně. „Podívej se, jak je uspořádán!“

„Vy se snad chcete stěhovat?“

„My ne, hlupáčku! Bydleli byste jenom kousek od nás! Podívej, mají tu zabudovaný gril barbecue, dvě koupelny…“

„Mami, my bydlíme v New Yorku.“

„Teď tam bydlíte. Ale nechcete tam přece zůstat navěky, že ne? Ne nadlouho.“

V jejím hlase slyším najednou obavu; i když se směje, vidím v jejích očích napětí. Otevřu pusu k odpovědi…, ale pak si k vlastnímu překvapení uvědomím, že jsme s Lukem ještě o svých dlouhodobých plánech vůbec nehovořili.

Nejspíš oba počítáme s tím, že se jednou do Británie vrátíme. Ale kdy?

„Nehodláte tam zůstat nadobro, že ne?“ dodá a malinko se usměje.

„Já vážně nevím,“ říkám zmateně. „Vůbec nevím, co budeme dělat.“

„V tom malinkatém bytečku bys neměla mít dítě! Měla bys přijet domů. Měla by sis pořídit pěkný dům se zahradou! Zejména ve tvém stavu.“

„V jakém stavu?“

„No když jsi teď…,“ máma opíše kruh kolem břicha. „Cože jsem?“

„Ale, Becky,“ vzdychá máma. „Já chápu, že se ti o tom… nechce mluvit. Ale teď se to už tak nebere. Dneska to nikomu nevadí. Už to není žádná hanba!“

„Hanba? Co to tu…“

„Musíme se jedině domluvit na tom…,“ odmlčí se taktně, „jak moc máme povolit šaty v pase. Na ten den.“ Povolovat šaty? Co to… No moment!

„Mami! Snad si nemyslíš, že jsem… že jsem…,“ opíšu rukou stejný eufemistický oblouk jako ona.

„Nejsi?“ mámin obličej se protáhne zklamáním.

„Ne! To se ví, že ne! Jak tě něco takového mohlo propána napadnout!“

„Říkala jsi, že nám musíš oznámit něco důležitého!“ a máma se uchýlí k šálku kávy, z něhož upíjí. „Není to o Lukeovi, není to o tvé práci a nestíhá tě tvůj bankovní manažer. A Suzie čeká dítě a vy dvě jste vždycky dělaly všechno společně, takže nás napadlo…“

„Prostě těhotná nejsem, jasné? A ještě než se zeptáš, ani nejsem závislá na drogách.“

„Tak proč jsi s námi chtěla tak naléhavě hovořit?“ Položí kávu na stoleček a úzkostlivě se na mě zadívá. „Co je tak významného, žes kvůli tomu musela přijet domů?“

V pokojíčku se rozhostí hrobové ticho. Pevně sevřu prsty kolem pucláčku s kávou. Nadešla chvíle mého výstupu. Teď mám příležitost ke všemu se přiznat. Říct mámě o Plaze. Mám-li jí to vůbec kdy říct, pak teď je ta pravá chvíle. Než to zajde ještě dál. Než do toho investují ještě víc peněz.

„No, prostě…,“ odkašlu si. „No prostě…“

Zarazím se, napiju se kávy. V krku mám obrovský knedlík a dělá se mi trochu špatně od žaludku. Jak mám mámě říct, že se chci vdávat někde úplně jinde? Jak bych jí to mohla udělat?

Zavřu oči a přivolám si v duchu celý ten známý třpyt a lesk hotelu, snažím se znovu si vybavit jeho kouzlo a půvab. Pozlacené místnosti, kolkolem měkounký plyš. Vidinu mě samé, jak kráčím po rozlehlém nablýskaném tanečním parketu před davem, který ze mě nemůže spustit oči.

Ale k mému překvapení to tak nějak… ztratilo svou předchozí neodolatelnou moc. Už mi to nepřipadá tak přesvědčivé. Ach Bože. Co si jen teď počnu? Co s tím udělám? „Já jsem to věděla!“

Podívám se na mámu, která na mě hledí s děsem v očích. „Já to věděla! Vy jste se s Lukem rozešli, že jo?“

„Mami…“

„Já to prostě věděla! Řekla jsem to tvému otci miliónkrát. Já to cítím v kostech, že Becky jede domů, aby tu svatbu odvolala.‘ A on na to, že je to pitomost, ale já jsem to tak nějak tady cítila“ a máma se poplácá na hrudníku. „Máma takové věci pozná. A nemýlila jsem se, že ne?“

Hledím na ni a nemám slov. Ona už ví, že jsem domů přijela pro to, abych zrušila svatbu. Jak na to mohla přijít?

„Bečky? Není ti něco?“ máma mě objímá kolem ramen. „Poslouchej, dítě. My ti nebudeme dělat potíže. My s tatínkem chceme pro tebe pouze to nejlepší. A jestli to znamená, že se má odvolat svatba, pak se bez debaty odvolá. Holčičko, nemůžeš do toho jít, pokud nejsi na sto procent přesvědčená. Na sto deset procent!“

„Ale… vy jste toho už tolik udělali…,“ koktám. „Tolik peněz jste utratili…“

„Na tom vůbec nezáleží. Peníze nejsou to hlavní!“ Pevně mě k sobě přitiskne. „Bečky, jestli máš sebemenší pochybnosti, tak to tady na místě zrušíme. My jenom chceme, abys byla šťastná. O nic jiného nám nejde.“

Máma mluví tak soucitně a chápavě, že nejsem chvilku vůbec schopná slova. Bez otázek, bez výčitek. Jenom s bezbřehou chápavou láskou.

A když se dívám na její milý, přátelský a důvěrně známý obličej, je mi jasné, že to nikdy nedokážu.

„Vůbec nic se nestalo,“ vykoktám ze sebe nakonec. „Nerozešli jsme se s Lukem, mami. Ta svatba… ještě pořád platí.“ Promnu si obličej. „Hele, půjdu na chvilku ven a… nadýchám se trochu čerstvého vzduchu.“

Vyjdu na zahradu a několik najatých zahradníků se po mně ohlédne a zavolá „Dobrý den“ a já se na ně na oplátku chabě a mdle usměju. Cítím se tak paranoidně, jako by mé tajemství bylo tak velké, že na mně musí být prostě nějak vidět. Jako by ze mě na všechny strany nějak trčelo nebo se mi nad hlavou vznášelo v bublinách napsané tiskacím písmem.

Pňpravuju si jinou svatbu.

Na stejný den jako tuhle.

A zatajila jsem to před rodiči.

Ano, vím, že jsem v kaši. Ano, vím, že jsem husa.

Vypadnete, pitomci, a dejte mi pokoj, Copak NEVIDÍTE, jak jsem z toho zničená?

„Ahoj, Becky.“

Překvapením sebou trhnu a otočím se. Přes plot sousední zahrady na mě zasmušile hledí Tom.

„Nazdárek, Tome!“ zašvitořím a snažím se nedat na sobě znát úlek nad tím, jak vypadá.

Proboha… vypadá příšerně. Je celý bledý a zničený a má na sobě úplně hrozné šaty. Ne že by si zrovna Tom nějak zvlášť na módu potrpěl – ale když byl s Lucy, tak na sebe aspoň trochu dbal. Časem se propracoval k docela hezkému účesu. Ale teď už má zase mastné vlasy a kaštanově hnědý svetr, který mu Janice dala před pěti lety na Vánoce.

„Už jsem o tom slyšela, je mi to moc líto…,“ rozpačitě se odmlčím.

„To nic.“

Svěsí nešťastně ramena a zahledí se na zahradníky, kteří se za mými zády činí na zahradě. „Tak jak pokračují přípravy na svatbu?“

„Celkem… dobře,“ spustím zvesela. „Znáš to, v této fázi jsou to samé seznamy. Co se má udělat, co se má zkontrolovat, drobnosti…, které se mají… vyřešit…“

Jako na kterém kontinentu se mám vdát. Ach Bože. Ach Bože.

„No… ehm, jak se mají tví rodiče?“

„Pamatuju si na to, jak jsme chystali mou svatbu.“ Tom zavrtí hlavou. „Jako by to bylo před milionem let. Jako by to byl někdo jiný.“

„Ach, Tome.“ Kousnu se do rtu. „Moc mě to mrzí. Co kdybychom obrátili…“

„Víš, co je na tom nejhorší?“ pokračuje Tom bez ohledu na mou snahu změnit téma.

„Ehmm…,“ tvé vlasy, plácnu téměř bez rozmýšlení.

Téměř.

„Nejhorší na tom je, že jsem si myslel, že Lucy chápu. Že si navzájem rozumíme. Ale celou tu dobu…,“ zarazí se, vytáhne z kapsy kapesník a hlasitě se vysmrká. „Když se člověk ohlédne zpátky, tak tam určité známky byly.“

„Vážně?“

„Asi jo,“ říká Tom. „Akorát jsem si jich nevšímal.“

„Jako třeba…,“ snažím se nedat příliš najevo svou zvědavost. „No,“ na chvíli se zamyslí. „Jako třeba že v jednom kuse říkala, že jestli stráví v Reigate ještě jedinou minutu, tak se zastřelí.“

„Aha,“ vyděsím se trochu.

„Pak ten hysterický záchvat ve Furniture Village…“

„Hysterický záchvat?“

„Začala tam na celé kolo ječet: Je mi dvacet sedm let! Je mi dvacet sedm let! Co tu propánaboha dělám?‘ Nakonec ji musela přijít uklidnit ochranka.“

„Tomu vůbec nerozumím. Myslela jsem, že se jí v Reigate velmi líbí! Oba jste vypadali tak…“

„Samolibě“ je slovo, které mi vytane na mysli. „Tak… šťastní!“

„Šťastná byla do chvíle, než vybalila poslední svatební dar,“ zamyslí se Tom. „Ale pak… jako by se najednou rozhlédla kolem sebe a konečněji došlo… že tohle bude od této chvíle její život. A to, co spatřila, se jí příliš nezamlouvalo. Patrně včetně mě samého.“

„Ach, Tome.“

„Začala mluvit o tom, že má všech předměstí až po krk a že si chce užít trochu života, dokud je mladá. Ale já si myslel, že když jsme právě nechali vymalovat dům a udělali tolik práce na novém skleníku, že teď není pravá chvíle na stěhování…“ Podívá se na mě očima plnýma zoufalství. „Měl jsem ji poslouchat, viď? Měl jsem se možná nechat tetovat.“

„Ona chtěla, aby ses dal tetovat}“

„Abychom si byli podobní.“

Lucy Websterová a tetování! Málem jsem vyprskla smíchy. Ale když jsem se pak podívala na Tomův zubožený obličej, pocítila jsem nával hněvu. Je fakt, že jsme si často v posledních letech nerozuměli. Ale tohle si nezasloužil. Je prostě takový, jaký je. A pokud se to Lucy nezamlouvalo, tak proč si ho vůbec brala?

„Tome, nemůžeš si dávat vinu,“ prohlásím rozhodně. „Mně se spíš zdá, že Lucy měla své vlastní problémy.“

„Myslíš?“

„Určitě. Měla olíznout všech deset, že tě měla. Její chyba, jestli to nedokázala ocenit.“ Impulzivně se nakloním přes plot a obejmu ho. Když se od něj odtáhnu, zírá na mě velkýma psíma očima.

„Ty jsi mi vždycky rozuměla, Becky.“

„To víš, vždyť se taky známe hrůzu let.“

„Nikdo jiný mě tak nezná jako ty.“

Stále mě objímá kolem ramen a nezdá se, že by mě chtěl pustit, takže ustoupím o krok pod záminkou, že na mě někdo mává z domu, kde jakýsi člověk v montérkách natírá okenní rám.

„Všiml sis, kolik tu máma s tátou udělali práce? To je neuvěřitelné.“

„No jistě. Vážně se praštili přes kapsu. Slyšel jsem, že budete mít ohňostroj. To se jistě strašně těšíš.“

„Vážně se na to moc těším,“ odpovím automaticky. Tohle říkám mechanicky každému, kdo se přede mnou zmíní o svatbě. Ale teď, když sleduju, jak se můj starý a důvěrně známý domov dává do pucu jako postarší dáma v salonu krásy, začínám mít podivný pocit a trochu mě píchá u srdce.

Náhle se mi stáhne hrdlo a já si uvědomím, že se na to skutečně^ začínám těšit.

Těším se na naši zahradu vyzdobenou balónky. Na to, jak budou zářit mí svátečně oblečení rodiče. Jak se budu v pokojíčku u svého starého toaletního stolku líčit. Jak se náležitě rozloučím se svým starým životem. V žádném neosobním hotelovém apartmá… ale tady. Doma, tady, kde jsem vyrostla.

V New Yorku jsem si svatbu doma nedokázala vůbec představit. Ve srovnání s oslnivou Plazou mi připadala ubohá a nudná. Ale teď, když jsem tady, mi připadá neskutečná zase Plaza. Je to Plaza, která mi začíná mizet z paměti jako dávno odbytá exotická dovolená, na niž už zapomínám. Nebylo to špatné hrát si na newyorskou princeznu, která se bude vdávat, která ochutnává drahá jídla, debatuje o archivním šampaňském a o květinové výzdobě za miliony dolarů. Ale v tom je právě jádro věci. Jenom jsem si na ni hrála.

Pravda je, že patřím sem. Přesně sem, do této anglické zahrady, kterou znám celý svůj život.

Co si teď propána počnu?

Už to tak vypadá, že…

Ani si netroufám to domyslet.

Uvažuju skutečně o tom, že zruším tu luxusní velesvatbu?

Už při pouhém pomyšlení na to se mi svírají vnitřnosti.

„Bečky?“ pronikne mými myšlenkami mámin hlas, trochu omámeně se podívám jejím směrem a vidím, že s ubrusem v rukou stojí v zadních dveřích. „Bečky! Máš tu telefon.“

„Aha. Dobře. Kdo volá?“

„Prý Robin,“ oznamuje máma. „Ahoj, Tome, chlapečku!“

„Robin?“ cestou do domu překvapeně vraštím čelo. „Jaký Robin?“

Podle mého žádné Robiny neznám. Vyjma Robina Andersona, který kdysi pracoval pro Investment Monthly, ale toho jsem znala jenom letmo, takže vážně…

„Příjmení jsem nejspíš přeslechla,“ omlouvá se máma. „Ale je strašně milá. Prý volá z New Yorku…“ Robyn?

Najednou téměř zkamením. Stojím jako přibitá na schodech u dveří.

Robyn mi volá… sem?

Tohle je nějaký omyl. Robyn do tohoto světa nepatří, Robyn patří do New Yorku. Jako když se lidé vracejí v čase a působí zmatek v druhé světové válce.

„To je kamarádka?“ ptá se máma bezelstně. „Právě jsme si chvíli hezky povídaly o tvé svatbě…“

Zem se mi rozhoupá pod nohama. „Co… co ti říkala?“ vypravím ze sebe.

„Nic zvláštního!“ hledí na mě máma překvapeně. Jenom se mě ptala, v jaké barvě půjdu… a pořád mlela jakési hlouposti o nějakých houslistech. Nechceš přece mít houslisty na svatbě, že ne, holčičko?“

„Jistěže ne!“ vyjeknu ostře. „Nač by mi byli houslisté?“

„Bečky, miláčku, není ti něco?“ hledí na mě máma upřeně. Já jí řeknu, že zavoláš za chvíli, ano?“

„Ne! Už s ní nemluv! Totiž… nic mi není. Já si to vezmu.“

S bušícím srdcem vběhnu do domu. Co jí mám vlastně říct? Že jsem si to rozmyslela?

Zvedám sluchátko a všimnu si, že máma jde za mnou. Ach Bože. Jak to mám provést?

„Robyn, ahoj!“ pokouším se nasadit přirozený tón. Jak se máte?“

Co naplat! Budu se ji snažit vyřídit co možná nejrychleji.

„Nazdar, Becky! Mám takovou radost, že se mi poštěstilo prohodit pár slov s vaší matkou!“ štěbetá mi do telefonu Robyn. Je to tak milá dáma. Moc se těším, až se s ní setkám!“

„I já,“ říkám s maximální srdečností, na kterou se v této chvíli zmůžu. „Nemůžu se dočkat, až… se vy dvě setkáte.“

„I když mě tak trochu zaskočilo, že neví nic o našem Vídeňském smyčcovém orchestru. I vy jedna! Skutečně byste měla svou matku průběžně informovat!“

Já vím,“ přisvědčím po chvilce. „Měla jsem teď dost práce…“

„To já chápu,“ prohlásí Robyn soucitně. „Co kdybych jí poslala stručné shrnutí? FedEx to tam doručí vcukuletu. Měla by tam všechno jako na dlani! Kdybyste mi dala adresu…“

„Ne!“ zařvu bezděky. „Totiž… nedělejte si s tím starosti. Já to všechno napravím. Skutečně. Nic… neposílejte. Absolutně nic.“

„Ani pár jídelních lístků? Určitě by se na ně ráda podívala!“

„Ne! Nic!“

Rukou svírám sluchátko, že ho div nerozdrtím, a na obličeji mi začínají vyrážet kapky potu. Na mámu se neodvážím podívat.

„No tak dobře!“ svolí Robyn po chvilce. „Vy jste šéf! Tak abychom přešly k věci, mluvila jsem s Sheldonem Lloydem o prostírání…“

Během jejího brebentění mrknu jedním okem na mámu, která stojí necelý metr ode mě. Nezachytila něco z toho, co se říkalo v telefonu? Nezachytila slovo „Plaza“? Nebo slova „svatba“ a „taneční sál“?

„Dobře,“ přitakám, aniž tuším, co vlastně Robyn říkala. „Všechno mi vyhovuje.“ Obtáčím si šňůru kolem prstů. „Ale… ale poslyšte, Robyn. Vtip je v tom, že jsem odjela domů, abych na chvíli z toho všeho vypadla. Tak mi, prosím vás, už nevolejte!“

„Vy nechcete být o všem informována?“ žasne Robyn.

„Ne. Prostě se… o to postarejte a já to dohoním, až se příští týden vrátím.“

„Žádný problém. Já vás chápu. Potřebujete na chvíli vypnout! Slibuju vám, Becky, že pokud to nebude životně důležité, dám vám pokoj. Tak si hezky odpočiňte!“

„Díky, budu se snažit. Nashle, Robyn.“

Položím sluchátko a kolena se mi rozklepou úlevou. Díky Bohu už je pryč.

Ale teď se tu nemůžu cítit v bezpečí. Robyn má sem číslo. A může sem kdykoli zavolat. Co asi tak může při plánování svatby považovat za životně důležité? Možná nic. Možná každý špatně položený růžový plátek. A pak třeba něco vybreptá mámě a obě si uvědomí, co se děje. Mámě okamžitě dojde, proč jsem vlastně přijela; co jsem jí chtěla původně říct.

Ach, Bože, určitě se jí to strašně dotkne. To přece nemůžu připustit.

Tak dobře, mám dvě možnosti. První: nějak přimět mámu s tátou, aby se z tohoto domu odstěhovali. Druhá…

„Poslyš, mami,“ otáčím se k mámě. „Ta Robyn. Ona je trochu…“

„Ano?“

„Ona je trochu… vyšinutá.“

„Vyšinutá?“ Máma na mě vykulí oči. „Co tím myslíš, holčičko?“

„Je… zamilovaná do Lukea!“

„Prokristapána!“

„No a má takovou zmatenou představu, že si ho bude brát.“

„Brát?“ Máma na mě kouká s otevřenou pusou.

„Ano! V hotelu Plaza! Dokonce si to tam už pokoušela… ehm… zamluvit! Pod mým jménem!“

Proplétám si komplikovaně prsty na rukou. Vážně mi muselo přeskočit. Máma mi nikdy na nic takového nenaletí. Nikdy. Ani za milion…

„A víš, že mě to ani nepřekvapuje!“ prohlásí máma. „Hned jsem si říkala, že je na ní něco trochu divného. Už jen ty hlouposti o houslích! A jak byla úplně posedlá barvou šatů, které si vezmu na sebe…“

„Nojo, ta je posedlá úplně vším. Takže… jestli sem ještě někdy zavolá, tak se nějak vymluv a polož jí sluchátko. I kdyby to třeba znělo docela hodnověrně, nevěř jí ani slovo. Slib mi to!“

„Jistě, kočičko,“ přikyvuje máma. „Když myslíš.“

Cestou do kuchyně si pro sebe brouká: „Chudinka malá. Takové lidi musí člověk vážně litovat. Už jsi to slyšel, Grahame? Ta ženská z Ameriky, která právě volala Becky. Ta je zamilovaná do Lukea!“

Přerůstá mi to přes hlavu. Musím mluvit se Suze.

Dvanáct

Domluvila jsem se s ní, že si zajdeme na šálek čaj na Sloane Square. Ale při mém příchodu se tam právě motá tolik turistů, že ji hned nevidím. Pak turisté někam zmizí a už ji mám, sedí u vodotrysku, plavé vlasy jí září ve slunci a má největší břicho, jaké jsem kdy viděla.

Při pohledu na ni mám chuť rozběhnout se k ní s křikem: „Bože, Suze, já jsem v takové kaši!“ a všechno jí na rovinu vyklopit.

Ale pak se zarazím. Sedí tam a vypadá jako anděl. Těhotný anděl.

Trochu jako Panna Maria. Tak vyrovnaná, krásná a dokonalá.

A najednou se cítím ve srovnání s ní jako naprostá husa. Hodlala jsem jí veškeré své potíže hodit na hlavu, tak jak to dělám odjakživa, a počkat, až vymyslí, jak se z té kaše vylízat. Ale teď… prostě nemůžu. Vypadá tak klidně a šťastně. Připadala bych si, jako kdybych sypala toxický odpad do krásného čistého moře.

„Bex! Ahoj!“ Když mě uvidí, vstane, a já se znovu leknu toho, jak… velké má břicho.

„Suze!“ Utíkám k ní a vřele ji obejmu. „Vypadáš nádherně!“

„A taky se nádherně cítím!“ pochvaluje si Suze. „A co ty? Jak pokračuje svatba?“

„No… cítím se dobře!“ odpovím po chvilce zaváhání. „Cítím se skvěle. Tak pojďme na ten čaj.“

Nemám chuť se jí s tím svěřovat. Tak je to. Poprvé v životě si chci své problémy vyřešit sama.

Jdeme do Orielu a sedneme si ke stolu u okna. Přijde číšník a já si objednám horkou čokoládu, ale Suze vytáhne vlastní sáček čaje a vloží ho do vody.

„Čaj z malinového listí,“ vysvětluje. „Posiluje dělohu. Na porod.“

„Správně,“ přikyvuju. „Na porod. Jistěže!“

Cítím, jak mě dole na páteři zamrazilo, a abych to zakryla, rychle se usměju.

Mezi námi, v hloubi duše všem těm kecům o porodu nemůžu uvěřit. Koukněte jenom na Suzeino velké břicho. Uvědomte si, jak je velké donošené dítě. A teď mi vysvětlete, jak může proboha prolézt…

Totiž, jasně že teorii znám. Ale prostě… abych pravdu řekla, nedovedu si ji představit v praxi.

„Kdy k tomu má dojít?“ dívám se na Suzeino břicho.

„Ode dneška za čtyři týdny!“

„Takže… ono se ti to ještě zvětší?“

„No jistě!“ pohladí si Suze láskyplně bříško. „Podle mě ještě trochu jo.“

„Vida,“ zakoktám, když přede mě staví číšník šálek s horkou čokoládou. „Výborně. Takže… jak se má Tarquin?“

„Prima!“ odpoví Suze. „Odjel na čas na Craie. Však víš, ten jeho skotský ostrov. Právě se jim tam líhnou jehňata, a tak si myslel, že by jim tam měl na chvíli pomoct. Než se narodí dítě.“

„Aha, a tys s ním nejela?“

„Mohlo by to být trochu riskantní.“ Suze míchá zamyšleně malinový čaj. „Kromě toho, nejsem tak posedlá ovcemi jako on. Ne že by nebyly docela zajímavé,“ dodá loajálně. „Ale víš, když jich člověk vidí tisíce…“

„Ale vrátí se včas, že?“

„No jistě. Je tím skutečně nadšený! Chodil se mnou na celý kurz a na všechno!“

Bože, nemůžu uvěřit tomu, že Suze bude mít za několik týdnů dítě. A já při tom nebudu.

„Můžu si sáhnout?“ Položím bázlivě ruku na Suzeino břicho. „Nic necítím.“

„To nevadí,“ říká Suze, „asi spí.“

„Víš, jestli to bude chlapeček nebo holčička?“

„Nepřišla jsem na to,“ nakloní se ke mně Suze bezelstně. „Ale tak trochu si myslím, že to bude holčička, protože se mi v obchodech strašně líbí holčičí šatičky. Strašně mě to k nim táhne. A v knihách tvrdí, že tvé tělo si řekne o to, co potřebuje. Tak si říkám, že je to možná znamení.“

„A jak jí budete říkat?“

„Ještě jsme se nerozhodli. Je to tak těžké! Víš, koupíš si spoustu knih a všechna ta jména jsou pro kočku…“ Napije se trochu čaje. „Jaké jméno bys dala ty?“

„Júúú! Já nevím! Možná Lauren po Ralph Lauren.“ Chvíli přemýšlím. „Nebo Dolce.“

„Dolce Cleath-Stuart,“ přemýšlí Suze. „To se mi docela líbí! Říkali bychom jí Dolly.“

„Nebo Vera. Po Vera Wang.“

„Vera?“podívá se na mě Suze nesouhlasně. „Nebudu svému dítěti říkat Vero!“

„Ale my přece nemluvíme o tvém dítěti!“ odseknu. „Mluvíme o mém. Vera Lauren Comme des Brandon. Myslím, že to zní opravdu dobře.“

„Vera Brandonová zní jako postava z Coronation Street. Ale Dolce se mi líbí. A kdyby to byl kluk?“

„Harvey. Nebo Barney,“ navrhuju po krátkém přemýšlení. „Záleží na tom, jestli by se narodil v Londýně nebo v New Yorku.“

Napiju se horké čokolády, a když zvednu oči, vidím, že si mě Suze zamyšleně prohlíží.

„Nechtěla bys mít přece dítě v Americe, že ne, Bex?“

„Já… já nevím. Co ti mám na to říct? My si pravděpodobně ještě pár let dítě pořizovat nebudeme!“

„Víš, všem se nám po tobě dost stýská.“

„Ještě i ty, Suze?“ zasměju se křečovitě. „Před chvílí na mě vyrazila máma s tím, abych se prý odstěhovala do Oxshottu.“

„Ale t° má pravdu! Onehdy i Tarkie říkal, že Londýn bez tebe není to, co býval.“

„Vážně?“ podívám se na ni a cítím se nesmyslně dojatá.

„A tvá máma se mě neustále vyptává, jestli snad nehodláš zůstat v New Yorku navěky… a to ty ne, viď?“

„Já vážně nevím,“ říkám bezmocně. „Všechno záleží na Lukeovi… a jeho práci…“

„Ale on není přece tvůj šéf,“ podotýká Suze. „Ty máš do toho taky co mluvit. A ty bys tam chtěla zůstat?“

„Já nevím.“ Svraštím obličej ve snaze vysvětlit, co mám na mysli. „Někdy si říkám, že jo. Když jsem v New Yorku, připadá mi jako nejvýznamnější místo na světě. Mám fantastickou práci a jsou tam fantastičtí lidé a všechno je tam nádherné. Ale když přijedu domů, najednou si říkám, tohle je, do háje, můj domov. Sem přece patřím.“ Sáhnu po sáčku s cukrem a začnu ho cupovat. „Jenom ještě nevím, jestli se mi už chce vrátit.“

„Vrať se do Anglie a pořiď si taky mimino!“ pokouší se mě přemluvit Suze. „Budeme dvě maminy.“

„Teda vážně, Suze!“ Napiju se ještě čokolády a obrátím oči v sloup. „Copak já jsem zralá na děcko?“ A než ji napadne nějaká odpověď, uteču raději na toalety.

Na druhé straně ovšem… Něco na tom, co říká, je. Proč bych vlastně nemohla mít dítě? Můžou jiní, proč ne já? Třeba by se to těhotenství dalo nějak trochu ošidit. Třeba by mi mohli provést nějakou tu operaci, kdy člověk usne a vůbec nic necítí, a pak se najednou probudí a má dítě!

Najednou mi před očima vyskočí sympatický obrázek, jak se Suze kráčíme po ulici a tlačíme před sebou kočárky. To by mohla být vážně docela švanda. Dneska jsou totiž k dostání spousty senzačních věciček na mrňata, viďte? Takové roztomilé malé kloboučky a denimové bundičky jako na panenky… A – ano – nemají náhodou u Gucciho takové ty senzační miminkovské kšandičky?

Daly bychom si spolu kapucino a šly bychom se podívat do obchodů a… to asi tak všechny mámy normálně dělají, ne? Páni, když na to teď myslím, to by bylo něco pro mě!

Musím si určitě promluvit s Lukem.

Až při odchodu z Orielu se mě Suze zeptá: „No, Bex, ještě jsi mi neřekla nic o své svatbě!“

Žaludek se mi prudce zhoupne a já odvrátím hlavu pod záminkou, že si oblékám kabát.

Nějak se mi podařilo na celou tu polízanici se svatbou zapomenout.

„No ano,“ prohlásím nakonec.,Abych tak řekla, je to… ehm… prima!“ Nebudu zatahovat Suze do svých problémů. Nebudu.

„Souhlasil Luke s tím, že se budeš vdávat v Anglii?“ zadívá se na mě úzkostlivě. „Myslím jako, jestli jste se kvůli tomu nechytli nebo něco podobného?“

„Ne,“ odpovím po chvilce. „To jsme se rozhodně nechytli.“

Otevřu dveře a vyjdeme na Sloane Square. Po chodníku se vah skupina školáků v manšestrových pumpkách a my ustoupíme stranou, než přejdou kolem.

„Víš, rozhodla ses správně,“ stiskne mi Suze paži. „Měla jsem velký strach, že se rozhodneš pro New York. Co tě nakonec přesvědčilo?“

„No… pár věcí. Znáš to. Takže… ehm… už jsi četla o těch nových návrzích na privatizaci vodáren?“

Ale Suze mě neposlouchá. Copak se vůbec nezajímá o současné dění?

‚A– co říkala Elinor, když jsi zrušila tu Plazu?“

„Řekla… ehm… no, že ji to nijak netěší, pochopitelně. Že prý je velmi zklamaná a… ehm…“

„‚Velmi zklamaná‘?“ nadzvedne Suze obočí. „Nic víc? Já jsem si myslela, že bude řádit jako fúrie!“

„Taky že řádila jako fúrie!“ opravím se rychle. „Byla tak vzteklá, že… jí praskla cévka!“

„Praskla jí cévka?“ vykulí na mě Suze oči. „Kde?“

„Na… kdesi… na bradě.“

Chvíli je ticho. Suze stojí tiše na ulici a její výraz se pomalu mění. „Bex…“

„Co kdybychom se zašly podívat na miminkovské šatičky!“ navrhuju rychle. „Vím tady poblíž o jednom skutečně báječném obchodě…“

„Co se děje, Bex?“

„Coby!“

„Ale jo! Já do tebe vidím. Něco přede mnou skrýváš!“

„Ale vůbec ne!“

„Odvolala jsi přece tu americkou svatbu, viď?“

„Já…“

„Bex?“ říká tak přísným hlasem, jaký jsem od ní dosud neslyšela. „Řekni mi pravdu.“

Ach Bože. Už nemůžu lhát.

„Já… to určitě udělám,“ blábolím mátožně.

„Takže ty to uděláš?“ Suzein hlas stoupá zděšením. „Tak ty to uděláš?“

„Suze…“

„Měla jsem to vědět! Měla jsem to uhodnout! Ale já jsem prostě předpokládala, že jsi ji stoprocentně odvolala, když tvá matka dál připravuje svatbu v Oxshottu a nikdo se o New Yorku ani nezmínil, a já si říkala, že Bex se nakonec jistě rozhodla pro svatbu doma…“

„Suze, prosím. Hlavně se tím netrap,“ říkám rychle. „Uklidni se… dýchej zhluboka…“

„Jak se tím nemám trápit?“ křičí Suze. „Jak si nemám dělat starosti? Bex, ty jsi mi slíbila před kolika týdny, že si z nich vybereš! Tys mi to slíbila!“

Já vím! A já to určitě udělám. Jenomže je to tak… těžké. Rozhodnout se mezi nimi. Obě vypadají tak dokonalé, každá svým způsobem…“

„Bex, svatba není kabelka!“ říká Suze nevěřícně. „Tady si nemůžeš říct, že si necháš obě dvě!“

Já vím! Já vím! Hele, já se určitě rozhodnu…“

„Proč jsi mi to neřekla dřív?“

„Protože vypadáš tak krásně a pokojně a šťastně!“ zakvílím. „A já jsem ti to nechtěla zkazit svými stupidními problémy.“

„Ach, Bex.“ Suze na mě tiše hledí – a pak mě obejme. „A co s tím hodláš dělat?“

Zhluboka se nadechnu.

„Hodlám říct Elinor, že newyorskou svatbu ruším. A že se budu vdávat tady v Anglii.“

„Skutečně? Jsi si tím naprosto jistá?“

„Ano, jsem si jistá. Když jsem viděla mámu a tátu… a máma je tak strašně hodná… a nemá ani ponětí, co jsem plánovala za jejími zády…,“ těžce polknu. „A když jsem teď odcházela, táta si mě vzal stranou a pošeptal mi, že když jsem jenom nadhodila, že bych se mohla vdávat ve Státech, že to mámu strašně ranilo. Ona tou svatbou přímo žije. Ach Bože, Suze, cítím se tak hloupě. Nevím, co mě to napadlo. Nechci se vdávat v Plaze. Nechci se vdávat jinde než doma.“

„A nerozmyslíš si to zas?“

„Ne. Teď už ne. Čestně, Suze, je to pravda.“

„A co Luke?“

„Tomu je to jedno. Pořád opakuje, že to záleží na mně.“ Suze chvíli mlčí. Pak sáhne do kabelky pro mobil a podá mi ho. „Tak dobře. Jestli to chceš udělat, udělej to teď. Vytoč to číslo.“

„Nemůžu. Elinor je ve Švýcarsku na klinice. Hodlám jí napsat dopis…“

„Ne,“ zavrtí Suze rozhodně hlavou. „Udělej to teď. Musí existovat někdo, komu můžeš zavolat. Tak zavolej té organizátorce, té Robyn, a řekni jí, že je konec. Bex, ty si už nemůžeš dovolit to odkládat.“

„Tak dobře,“ svolím a nevšímám si návalu neblahých předtuch, který se ve mně zvedá. „Tak dobře, udělám to. Já… jí zavolám. Její číslo znám.“

Zvednu telefon – a pak ho zase položím. Učinit rozhodnutí ve vlastní hlavě je jedna věc. A říct to do telefonu zase druhá. A chci doopravdy zrušit celou newyorskou svatbu?

Co asi tak na to Robyn řekne? Co na to řeknou ostatní? Bože, mít tak chvilku na to, abych si mohla promyslet, co jim povím…

„No tak,“ naléhá Suze. „Udělej to!“

„Tak dobře!“

Třesoucíma se rukama zvedám telefon a vytáčím 001 do Ameriky –ale displej zůstává prázdný.

„Jejda… propána!“ vykřiknu a snažím se, aby to znělo rozčíleně. „Nemůžu dostat signál! No jo, tak to musím zavolat někdy jindy…“

„Ne, v žádném případě! Půjdeme tak dlouho, dokud signál nechytíš. Jde se!“ Suze vyrazí směrem ke King’s Road a já nervózně cupitám vedle ní.

„Zkus to znovu,“ zavelí při dalším přechodu přes ulici.

„Nic,“ chvěju se rozčílením. Bože, Suze vypadá neuvěřitelně, jako lodní příď. Obličej má zardělý odhodláním a plavé vlasy za ní vlají. Kde se v ní bere tolik energie? Vždycky jsem si myslela, že těhotné ženy nikam nespěchají a z ničeho si nic nedělají.

„Zkus to znovu!“ velí každých tři sta metrů. „Zkus to znovu! Nezastavím se, dokud nezavoláš!“

„Žádný signál!“

„Opravdu?“

„Ano!“ Horečně mačkám knoflíky a nedostávám spojení. „Podívej!“

„Budeme to zkoušet dál! Jdeme!“

„Jistě! Jistě!“

„Proboha!“ Suze najednou vyjekne a já úlekem nadskočím. „Já se snažím! Vážně, Suze, snažím se, jak to jen jde…“

„Ne! Podívej!“

Zastavím se a otočím. Stojí tiše na chodníku, deset metrů za mnou v loužičce.

„Suze… nic si z toho nedělej,“ rozpačitě ji uklidňuju. „Já to nikomu nepovím.“

„Ale ne! Ty to nechápeš! To není…,“ rozčíleně se na mě podívá. „Nejspíš mi praskla plodová voda!“

„Tvá co?“ Cítím vlnu čirého děsu. „Ach Bože! To znamená, že… že budeš…“

To snad nemůže být pravda!

„Já nevím.“ Vidím, jak se Suze do obličeje vkrádá panika. „Asi to možné je, ale… Je to o čtyři týdny dříve! Je to moc brzy! A Tarkie tu není a nic nemám připravené… ach Bože…“

Ještě nikdy jsem neviděla Suze tak vyděšenou. Zalévá mě ledová hrůza a bojuju s pokušením sednout si na bobek a dát se do pláče. Co mám teď dělat? Ještě ke všemu jsem způsobila kamarádce předčasný porod.

„Promiň mi to, Suze,“ polykám slzy.

„Ty za to nemůžeš, nebuď pitomá!“

„Ale můžu! Tys byla tak šťastná a pokojná, než jsme se setkaly. Měla bych se prostě držet od těhotných Udí dál…“

„Budu muset do nemocnice,“ Suze má obličej bílý jako křída. „Všichni Cleath-Stuartsové rodí hodně rychle. Máma mě měla za půl hodiny.“

„Za půl hodiny?“ telefon mi málem vypadne z rukou. „No tak jdeme! Pospěš si!“

„Ale já nemám s sebou tašku ani nic. Potřebuju s sebou spoustu věcí…,“ kouše se znepokojeně do rtů. „Neměla bych nejdřív zaskočit domů?“

„Na to není čas!“ říkám v panice. „Co potřebuješ?“

„Šedesát plínek… a takové ty věci.“

„No a kam máš…,“ rozhlížím se bezmocně kolem, pak s náhlou úlevou spatřím logo Petera Jonese. „Dobře,“ popadnu ji za ruku. Jdeme.“

U Petera Jonese se rozhlížím po prodavačce. A díky Bohu tu jedna je, příjemná paní ve středních letech s červenou rtěnkou a zlatými brýlemi na řetízku.

„Kamarádka potřebuje sanitku,“ vydechnu.

„Postačí taxi,“ řekne Suze. „Jenom mi praskla plodová voda. Tak bych se měla rychle dostat do nemocnice.“

jemináčku!“ vykřikne paní. „Pojďte si sem sednout, drahoušku, zavolám vám taxíka…“

Posadíme Suze na židli u pokladny a mladší prodavačka jí přinese sklenici vody.

„Tak dobře,“ prohlásím. „Řekni mi, co potřebuješ.“

Já si teď přesně nevzpomenu,“ znervózní Suze. „Dostaly jsme takový seznam… Asi to budou vědět v dětském oddělení.“

„Nestane se ti nic, když tě tu nechám?“

„Nic se mi nestane.“

„Doopravdy?“ hledím jí nervózně na břicho. „Jen klidně jdi, Bex!“

To mi tedy řekněte, proč do háje dávají v obchodních domech dětská oddělení tak daleko od hlavního vchodu? K čemu jsou všechna ta pitomá podlaží plná šatů, líčidel a kabelek, o něž nikdo nestojí? Když jsem vyběhla šest eskalátorů nahoru a dolů, nakonec jsem to našla a na chvíli jsem se zastavila, abych se trochu vydýchala.

Parádní přikrývku?

Dudlík proti kolice?

Do háje. Prostě koupím od všeho něco. Rychle zamířím k nejbližšímu regálu a beru všechno, co tam mají, bez výběru. Plínky, malinkaté ponožtičky, klobouček… medvídka, přikrývku do postýlky… co ještě? Mojžíšův košík… malé prstové loutky, pro případ, že by se děťátko nudilo… vážně roztomilou bundičku od Diora… sákryš, jestlipak mají stejnou pro dospělé…

Všechno vysypu u pokladny a vytáhnu Visa kartu.

„Je to pro mou kamarádku,“ říkám bez dechu. „Bude každou chvíli rodit. Je to všechno, co potřebuje?“

„To já vám, drahoušku, nepovím,“ odpoví prodavačka a skenuje teploměr do koupele.

„Dostala jsem takový seznam,“ říká jedna žena, která stojí nedaleko v mateřských kalhotách s laclem. „Dostali jsme to v poradně.“

„Díky.“

Dává mi do ruky list papíru a já se stoupajícím děsem pročítám nekonečný soupis položek. Myslela jsem si, jak dobře jsem se s tím vyrovnala, ale nemám ani polovinu věcí, o nichž se tu mluví. A co když vynechám něco, co bude životně důležité, a Suze tím pokazím celý porod, to bych si nikdy neodpustila.

Volné tričko… voňavé svíčky… sprej na rostliny…

Je to ten pravý seznam?

„Sprej na rostliny?“ ptám se zmateně.

„Na osvěžení obličeje rodičky,“ vysvětluje žena v kalhotách. „V nemocničních pokojích je velmi horko.“

„Pro tohle budete muset do potřeb pro domácnosti,“ informuje mě prodavačka.

„Aha. Díky.“

Magnetofon… pásky s uklidňující hudbou… nafukovací míč… „Nafukovací míč? Nebude to robátko na hraní s míčem trochu moc malé?“

„To je pro matku, aby si na něj mohla lehnout,“ vysvětluje mi žena ochotně. „Aby ulevila vlnám bolesti. Nebo může použít velký kulatý polštář na sezení naplněný polystyrénovými kuličkami.“

Vlnám bolesti? Ach Bože. Při pomyšlení na to, že by Suze mohla trpět, se vnitřně úplně roztřesu.

„Vezmu si balon i ten polštář,“ říkám chvatně. „A možná pár aspirinů. Extra silných.“

Rudá v obličeji a lapajíc po dechu konečně doklopýtám do přízemí. Jenom doufám, že jsem vybrala ty správné věci. V celém tom pitomém obchodě jsem nenašla ani jeden nafukovací balon – a tak jsem nakonec popadla místo toho nafukovací kánoi a donutila jsem prodavače, aby mi ji na místě nafoukl. Popadla jsem ji do jedné ruky, druhou jsem popadla Mojžíšův košík a na zápěstí mi visí šest nákupních tašek.

Mrknu na hodinky – a ke svému absolutnímu zděšení zjišťuju, že jsem pryč už pětadvacet minut. Napůl čekám, že najdu Suze sedět v křesle s miminem v náručí.

Ale ona tam stále sedí na židli a trochu se kroutí.

„Bex. Chválabohu že jsi tady! Myslím, že mi už začaly kontrakce.“

„Promiň, že jsem byla pryč tak dlouho,“ lapám po dechu. „Jenom jsem chtěla pobrat všechno, co bys mohla potřebovat.“ Na podlahu mi vypadne krabice se scrabble a já se shýbnu, abych ji zvedla. „To se ti bude hodit, až ti dají epidural,“ vysvětluju.

„Už je tady taxi,“ přeruší nás dáma se zlatými brýlemi. „Nepotřebujete s tím nějak pomoct?“

Cestou k taxíku s předoucím motorem vyvalí Suze vyjeveně oči na můj nákup.

„Bex… nač jsi kupovala nafukovací kánoi?“

„Aby sis na ni mohla lehnout. Nebo něco takového.“

‚A– nač konvičku na vodu?“

„Nemohla jsem najít sprej na kytky.“ Udýchaně se snažím nastrkat veškerý nákup do taxíku.

„A nač budu potřebovat sprej na kytky?“

„Hele, já jsem si to nevymyslela, jasný?“ bráním se. „Pohni sebou, ať můžeme jet.“

Nějak se nám podaří nastrkat všechno do taxíku. Při zavírání dveří nám vypadne pádlo od kánoe, ale to mi vrásky nedělá a ani se ho nesnažím dostat dovnitř. Na řece Suze s nejvyšší pravděpodobností nebude chtít rodit.

„Tarkieho manažer se mu snaží dovolat,“ oznamuje Suze, když se řítíme po King’s Road. „Ale i kdyby okamžitě nasedl do letadla, stejně to nemůže stihnout.“

„Třeba jo!“ snažím se ji povzbudit. „Člověk nikdy neví!“

„Určitě to nestihne.“ Ke svému zděšení slyším, že se jí hlas začíná trochu chvět. „Zmešká narození svého prvního dítěte. Po tak dlouhém čekání. A chození do poradny a všem možném. Povrchní dýchání zvládal úplně skvěle. Lektor ho všem ostatním předváděl jako vzor, tak dobře mu to šlo.“

„Ach, Suze,“ polykám slzy. „Třeba ti to bude trvat několik hodin a on to ještě stihne.“

„Ty se mnou zůstaneš, viď?“ otáčí se ke mně najednou na sedadle. „Ze mě tam nenecháš samotnou?“

„To víš, že ne!“ téměř se pohorším. „Zůstanu s tebou celou dobu, Suze.“ Pevně jí stisknu ruce. „Společně to zvládneme.“

„Víš něco o porodu?“

„Ehm… ano,“ lžu, jak když tiskne. „Spoustu věcí!“

„Třeba?“

„Třeba že je k němu zapotřebí spousty horkých ručníků… a…,“ najednou si všimnu krabice s dětským sušeným mlékem, která mi čouhá z jedné z tašek, „… a mnoho dětí potřebuje po porodu injekci vitamínu K.“

Suze na mě ohromeně zírá.

„Júúú. Kde ses to naučila?“

„Takových věcí já znám spoustu,“ vytahuju se a snažím se nohou odstrčit krabici z jejího dohledu. „Neříkala jsem ti to? Se mnou se nemusíš bát!“

Jasně že to zvládnu. Dokážu Suze pomoct. Musím jenom zachovat klid, soustředit se a nesmím začít jančit.

Chci tím říct, že miliony lidí rodí každý den, že? Bude to určitě jedna z těch věcí, které teoreticky vypadají hrůzostrašně, ale v praxi proběhnou naprosto hladce. Jako zkouška na řidičák.

„Ach Bože,“ Suze náhle zkřiví obličej. „Už je to zase tady.“

„Dobře! Nic se neboj!“ V návalu zděšení se přehrabuju v jedné z igelitových tašek. „Tady to mám!“ Suze vyvalí ohromeně oči na elegantní krabičku v celofánu.

„Bex – na co mi dáváš voňavku?“

„Prý ti může od bolestí ulevit jasmín,“ vysvětluju udýchaně. „Ale já jsem tam žádný nemohla najít, a tak jsem vzala Romanci od Ralph Lauren. Ta trochu jako jasmín voní.“ Roztrhnu obal a s nadějí ji postříkám. „Pomáhá to?“

„No moc ne,“ říká Suze. „Ale voní to fakt hezky.“

„Že jo, vždyť jsem to říkala,“ raduju se. „No a protože jsem utratila přes třicet liber, dostala jsem k tomu zdarma nádhernou tašku a masážní rukavici s exfoliačním účinkem na celé tělo a…“

„Nemocnice Svatého Kryštofa,“ zavolá řidič a zaparkuje před velkou budovou z červených cihel. Obě vyděšeně ztuhneme a podíváme se na sebe.

„Tak dobře,“ prohlásím. „Nic se neboj, Suze. Jen žádnou paniku. Jenom… počkej tady.“

Otevřu dveře taxíku, vyrazím tryskem ke vchodu označenému Rodičky a ocitnu se v recepci s modře čalouněnými křesílky. Dvě ženy v županech ke mně zvednou oči od jakýchsi časopisů, ale jinak tu není ani noha.

Proboha! Kde všichni jsou?

„Kamarádka mi rodí!“ zaječím. „Rychle, kde jste kdo! Potřebuju nosítka! Potřebuju porodní asistentku!“

„Stalo se vám něco?“ zeptá se žena v bílé uniformě, která se tu zničehonic objevila. „Já jsem porodní asistentka. Co se děje?“

„Má kamarádka rodí! Potřebuje okamžitě pomoc!“

‚A– kde je?“

„Tady,“ říká Suze, která se se třemi taškami v podpaždí prodírá dveřmi.

„Suze!“ vyděsím se. „Nehýbej se. Měla bys ležet! Potřebuje léky,“ říkám porodní asistentce. „Potřebuje epidural, celkovou anestézii a trochu rajského plynu a… v podstatě všechno, co tu máte…“

„Mně nic není,“ brání se Suze, „vážně.“

„Dobře,“ řekne asistentka. „Teď vás zavedu do pokoje. Pak vás vyšetříme a podrobněji si…“

„Já doběhnu pro zbytek těch krámů,“ mířím ke dveřím. „Nedělej si starosti, Suze.

Vcukuletu jsem zpátky. Jdi se sestrou a já jsem u tebe za chviličku…“

„Počkej,“ řekne Suze naléhavě a zničehonic se otočí ke mně. „Počkej, Bex!“

„Co je?“

„Ještě jsi tam nezavolala. Ještě jsi nezrušila tu newyorskou svatbu.“

„To chvíli počká,“ bráním se. „Tak už jdi. Jdi se sestrou.“

„Zavolej tam teď.“

„7W?“ vykulím na ni oči.

„Jestli tam nezavoláš teď, tak tam nezavoláš nikdy! Já tě dobře znám, Bex.“

„Nebuď hloupá, Suze! Narodí se ti mimino! Uspořádáme si priority, ano?

„Mně se narodí mimino, až ty vyřídíš ten telefonát!“ zarputí se Suze. „Au!“ Obličej se jí najednou zkroutí. „Už je to zase tady.“

„Tak dobře,“ radí jí klidně asistentka. „Teď dýchejte… zkuste se uvolnit…“

„Copak se můžu uvolnit! Neuvolním se, dokud nezruší tu svatbu! Ona je schopná odkládat to donekonečna! Já ji dobře znám!“

„To rozhodně ne!“

„Ale jo, Bex! Vždyť se nemůžeš rozhodnout už řadu měsíců!“

„Je to darebák?“ vloží se sestra do debaty. „Měla byste poslechnout svou kamarádku,“ dodává ke mně. „Zdá se, že ví, o čem mluví.“

„Kamarádky mají na parchanty čuch,“ vmísí se žena v růžovém županu.

„On není žádný parchant!“ bráním se rozhorleně. „Suze, prosím! Uklidni se! Jdi se sestrou! Dají ti něco proti bolesti!“

„Nejdřív zavolej,“ říká se staženým obličejem. „Pak půjdu.“ Upře na mě oči. „No tak! Volej!“

„Jestli nechcete, aby se tomu děcku něco stalo,“ obrátí se ke mně asistentka, „tak honem telefonujte.“

„No tak volejte, drahoušku!“ pobízí mě žena v růžovém županu.

„Tak jo! Tak jo!“ sahám po mobilu a mačkám čísla. „Už tam volám. Tak už jdi, Suze!“

„Já si počkám, až to uslyším!“

„Musíte se bolestí prodýchávat…“

„Haló,“ zacvrliká mi do ucha Robynin hlas. „Slyším snad svatební zvony?“

„Nikdo tam není,“ podívám se na Suze. „Zhluboka se nadechněte, teď…“

„Váš hovor je pro mě tak důležitý…“

„No tak, Bex!“

„Dobře, už to bude!“ Po pípnutí se zhluboka nadechnu. „Robyn, tady je Becky Bloomwoodová… ruším tu svatbu. Opakuju, ruším svou svatbu. Velice se omlouvám za nepříjemnosti, které vám tím působím. Já vím, kolik práce jste už do toho vložila, a dovedu si představit, jak se bude Elinor vztekat…,“ polknu. „Ale rozhodla jsem se definitivně. Budu se vdávat doma v Anglii. Jestli mi budete chtít na toto téma něco říct, nechejte mi doma vzkaz a já se vám ozvu. Jinak se patrně už neuvidíme. A… děkuju vám. Docela mě to s vámi bavilo.“

Vypnu telefon, držím tu tichou krabičku v dlani a nemůžu od ní na chvíli odtrhnout oči.

Takže jsem to udělala.

„Dobrá práce,“ chválí sestra Suze. „Tohle byl opravdu silný stah.“

„Dobrá práce, Bex,“ opakuje Suze, zarůžovělá v obličeji. Stiskne mi ruku a trošičku se usměje. „Provedla jsi to správně.“ Podívá se na sestru. „Tak dobře. Můžeme jít.“

„Dojdu pro ten… zbytek nákupu,“ říkám a ploužím se pomalu k dvojitým dveřím vedoucím z nemocnice.

Když vykročím na čerstvý vzduch, neubráním se zachvění. Tak to by tedy bylo. Žádná svatba v Plaze. Žádný začarovaný les. Žádný báječný dort. Žádná pohádková fantazie.

Nemůžu uvěřit tomu, že je to pryč.

Ale na druhou stranu… mám-li být opravdu upřímná, tak to celé byla pouhá fantazie a nic jiného, že? Nikdy jsem to necítila jako skutečnost. Tady je skutečnost, na tomhle místě.

Na několik vteřin se trochu zatoulám v myšlenkách, než mě vrátí do skutečnosti houkačka sanitky. Spěšně vyložím taxi, zaplatím řidiči, podívám se na hromadu tašek a přemýšlím, jak se mi je podařilo všechny nacpat dovnitř. A jestli jsem opravdu musela kupovat tu skládací dětskou ohrádku.

„Nejste náhodou Becky Bloomwoodová?“ pronikne něčí hlas do mých úvah a já vidím ve dveřích mladou sestřičku.

„Ano!“ Trochu se leknu. „Snad se Suze něco nestalo?“

„Je v pořádku, ale kontrakce teď zesilují a ještě k nám nedorazilo anestetikum…, a tak se ptá, jestli by nemohla zkusit tu…,“ podívá se na mě zmateně, „je to snad… kánoe?“

Pane Bože. Pane Bože.

Nemůžu vám ani… ani…

Je devět večer a já jsem naprosto vyčerpaná. Nikdy v životě jsem nic takového neviděla. Neměla jsem ani tušení, že by to mohlo být tak… Že by Suze mohla být tak…

Trvalo to dohromady šest hodin, což je očividně rychlý porod. K tomu můžu jedině dodat, že bych nechtěla zažít ten pomalý.

Nemůžu uvěřit, že má Suze chlapečka. Mrňavého, růžovoučkého, kňourajícího chlapečka. Hodinu starého.

Zvážili ho, změřili a zavinuli do nádherné modrobílé zavinovačky, zakryli bílou přikrývkou a teď leží s pomačkaným obličejíčkem a chomáčky černých vlásků u oušek Suze v náručí. Dítě, které vyrobili Suze s Tarquinem. Kdybych neměla tak velkou radost, brečela bych. Je to strašně divný pocit.

Suze se na mě podívá a nadšeně se na mě zazubí. Usmívá se od chvíle, kdy se chlapeček narodil, a já potají přemýšlím, jestli jí nedali nadýchat příliš mnoho rajského plynu.

„Není úplně dokonalý?“

„Je dokonalý.“ Dotknu se jeho nehtíčku. Když si člověk pomyslí, že celou dobu rostl uvnitř Suze.

„Nedala byste si šálek čaje?“ ptá se sestra. „Musíte být naprosto vyčerpaná.“

„Mnohokrát děkuju,“ říkám vděčně a natahuju ruku.

„Myslela jsem maminku,“ podívá se na mě sestra káravě.

„Aha,“ omlouvám se zmateně, „ano, jistě. Promiňte.“

„To nic,“ ozve se Suze. „Jen ho dejte Bex. Zaslouží si ho.“ Rozpačitě se na mě usměje. „Promiň, že jsem se na tebe zlobila.“

„To nevadí.“ Kousnu se do rtu. „A ty promiň, že jsem se tě pořád ptala, jestli to skutečně tak bolí.“

„Ale jdi, byla jsi úžasná. Vážně, Bex. Nevím, co bych si bez tebe počala.“

„Přišly vám květiny,“ dovnitř vchází asistentka. „A máme pro vás vzkaz od manžela. V této chvíli nemůže pro špatné počasí odletět z ostrova, ale přiletí, jakmile to bude možné.“

„Díky,“ pokouší se Suze o úsměv. „To je skvělé.“

Ale po sestřině odchodu se jí roztřesou rty.

„Co si počnu, Bex, jestli se Tarkie nedostane domů. Máma je v Ulánbátaru a táta nerozezná jeden konec dítěte od druhého… Zůstanu tu na všechno úplně sama…“

„To rozhodně ne!“ rychle ji obejmu. „Já se o tebe postarám!“

„Copak se nemusíš vrátit do Ameriky?“

„Nikam se nemusím vracet. Poletím jindy a vezmu si dovolenou.“ Pevněji obejmu. „Zůstanu tu s tebou, Suze, tak dlouho, jak dlouho mě budeš potřebovat, a hotovo.“

‚A– co svatba?“

„O svatbě už nechci slyšet. Zůstávám prostě s tebou a bašta.“

„Opravdu?“ ptá se Suze s roztřesenou bradou. „Díky, Bex.“ Opatrně si posune dítě v náručí a chlapeček trochu zakňourá. „Víš něco… o miminkách?“

„O dětech toho moc vědět nemusíš!“ říkám sebevědomě. „Ta se musí jenom krmit, oblékat do hezkých šatiček a vozit na procházku kolem obchoďáku.“

„Tím si zrovna nejsem tak jistá…“

„Kromě toho podívej se na malého Armaniho.“ Sáhnu opatrně do bílého balíčku zamotaného do přikrývky a dotknu se láskyplně chlapečkova líčka.

„Nebude se jmenovat Armani! Neříkej mu tak!“

„No dobře, jak chceš. Je to andílek! Jistě je to takzvané.klidné‘ dítě.“

„Je hodný, že?“ říká Suze potěšené. „Ještě ani jednou nezaplakal!“

„Vážně, Suze, nedělej si starosti.“ Napiju se čaje a usměju se na ni. „Bude to brnkačka!“

Finerman Wallstein

právní zástupci firmy Finerman 1398 Avenue of the Americas New York, NY 10105

Slečna Rebecca Bloomwoodová byt B

251 W 11th Street New York NY 10014

6. května 2002

Drahá slečno Bloomwoodová,

díky za Váš dopis z 30. dubna a potvrzuji, že jsem k druhému odstavci dodala písmeno „f) odkazuji tímto svému úžasnému kmotřenci Ernestovi sumu 1 000 dolarů“.

Dovoluji si Vás upozornit na skutečnost, že je to sedmá oprava Vašeho testamentu, který jste sepsala před měsícem.

S pozdravem

Jane Cardozová

Třináct

Vyklopýtám po schodech do našeho domu. Trochu zavrávorám při hledání klíče – a po třech pokusech se mi ho podaří zastrčit do zámku.

Opět doma.

Opět klid.

„Bečky? Jsi to ty?“ slyším Dannyho hlas, který přehlušuje kroky na schodišti.

Neschopná se soustředit jenom tupě zírám. Cítím se jako po maratónu. Kdepak, spíš jako po šesti maratónech. Posledních čtrnáct dnů mi dny a noci splývaly v jediný šílený blázinec. Jenom já a Suze a malinký Ernest. A jeho pláč.

Nesmíte mě chápat špatně, já Ernieho zbožňuju. Tím myslím, že hodlám být jeho kmotrou se vším, co k tomu patří.

Jenomže… Bože! Ten má ale plíce!

Neměla jsem ani tušení, čeho je takové mimino schopné. Myslela jsem, že to bude švanda.

Netušila jsem, že ho Suze bude muset krmit každou hodinu. Netušila jsem, že to dítě nebude chtít spát. Že bude nenávidět svou kolébku. Vždyť jsme ji koupili u Conrana! Z parádního bukového dřeva s překrásnými bílými dečkami. Člověk by řekl, že z toho bude úplně paf. Jenomže když jsme ho tam položily, mlátil kolem sebe jako divý a řval jako tur.

Pak jsem ho zkusila vzít na nákupy – zpočátku to ještě celkem šlo. Lidé se usmívali do kočárku, usmívali se na mě a já jsem byla docela pyšná. Ale pak jsme se stavili u Karen Millen, a když jsem si právě zkoušela kožené kalhoty, tak se do toho dal. Žádné roztomilé vrnění. Žádné žalostné kvílení. Nýbrž hurónský řev typu „Ta ženská mě unesla, zavolejte ihned policajty“. Neměla jsem s sebou žádnou láhev ani plínky ani nic jiného, a tak jsem pádila po Fulham Road, a než jsem doběhla domů, byla jsem v obličeji rudá jako rak, lapala jsem po dechu, Suze plakala a Ernest se na mě díval jako na masového vraha nebo někoho podobně příjemného.

A i když jsme ho nakrmily, stejně se dal do řevu a prorval celý večer…

„Kristepane!“ zděsí se Danny, který mezitím seběhl po schodech do haly. „Co se ti stalo?“

Podívám se do zrcadla a trochu se leknu. Jsem bílá vyčerpáním, mám zplihlé vlasy a kruhy pod očima. Moc mi nepomohlo ani to, že když jsem konečně nastoupila do letadla domů, seděla jsem vedle ženy s půlročními dvojčaty.

„Mé kamarádce Suze se narodilo dítě,“ říkám mátožně. „Její manžel uvízl na ostrově, a tak jsem jí trochu pomáhala…“

„Luke říkal, že sis udělala prázdniny,“ dívá se na mě Danny zděšeně. „Že prý sis jela odpočinout!“

„Luke… nemá vůbec zdání, co se tam dělo.“

Pokaždé, když Luke telefonoval, jsem buď vyměňovala plínky, nebo jsem konejšila malého Ernieho, nebo jsem uklidňovala brečící Suze – nebo jsem vyčerpáním spala jako špalek. Měli jsme jeden nesouvislý telefonát, ale nakonec mi sám navrhl, abych si šla lehnout, protože jsem mluvila úplně z cesty.

Jinak jsem s nikým nemluvila. Máma mi volala, že prý mi Robyn u nich nechala vzkaz, abych jí neprodleně zatelefonovala. A já jsem jí skutečně zavolat chtěla, jenomže když mi zbylo pár volných minut… nedokázala jsem se s tím nikdy vyrovnat. Takže vůbec nevím, jak to teď vypadá; kdo se s kým pohádal a kdo s kým nemluví. Je mi jasné, že Elinor musí zuřit. Je mi jasné, že královna všech rambajzů a bengálů prahne po mé krvi.

Ale… mně je to fuk. Mě zajímá jenom to, kdy se dostanu do postele.

„Hele, přišly ti nějaké balíky od QVC,“ dívá se na mě Danny zvědavě. „Objednala sis sadu panenek od Marie Osmond?“

„Bůhví,“ prohlásím otupěle. „Je to klidně možné, objednávala jsem od ní prakticky všechno, co má na skladě.“

Vytane mi matná vzpomínka na to, jak ve tři ráno houpu Ernesta na klíně, aby se mohla Suze aspoň trochu prospat, a vyčerpaně civím na počítačovou obrazovku.

„Máš vůbec ponětí, jak strašné věci vysílají v Británii ve tři ráno v televizi?“ mnu si vysušené tváře. „A na filmy se nemá cenu dívat, protože ve chvíli, kdy se tam k něčemu zásadnímu schyluje, spustí dítě řev jako indián na válečné stezce a člověk musí vstát, pobíhat s ním po místnosti a zpívat mu bez jakéhokoli zjevného efektu.Starej Macdonald měl domeček, jipí jipí jou…‘. Takže zkusíš ‚Och, jak překrásné rááááno…‘, a když i to se mine účinkem…“

„No dobře,“ vzdává se Danny. „Já ti… věřím, Becky. Myslím, že by sis měla dát šlofíka.“

„Ano, určitě. Tak zatím.“

Vklopýtám do bytu, hodím veškerou poštu na pohovku a mířím do ložnice, na kterou myslím tak úporně jako feťák na příští šleh. Spát. Potřebuju spát…

Na záznamníku bliká světýlko oznamující zanechaný vzkaz a při ulehání do postele stisknu automaticky knoflík.

„Nazdar, Becky! Tady je Robyn. Chci jenom oznámit, že schůzka se Sheldonem Lloydem ohledně výzdoby stolů se odkládá na příští úterý, což je jednadvacátého, na půl třetí. Nashle!“

Než mi hlava klesne do polštářů a než upadnu do hlubokého bezesného spánku, stačím si jenom pomyslet „To je ale divné“.

Po osmi hodinách se probudím a prudce si sednu. Co to bylo?

Zmáčknu ještě jednou knoflík na záznamníku s nápisem Repeat. Robynin hlas odštěbetá přesně stejnou zprávu a displej mě informuje, že ji nechala včera.

Ale… to je přece absurdní. Newyorská svatba se nekoná. Dezorientované se rozhlédnu po zšeřelém bytě. Mám tak popletené tělesné hodinky, že ani nevím, jestli je noc či den. Odpotácím se dokuchyně pro sklenici vody a bezmyšlenkovitě civím z okna na nástěnnou malbu tanečníků na protější budově.

Svatbu jsem přece zrušila. Jsou na to svědci. Proč tedy Robyn organizuje schůzku ohledně výzdoby stolů? Totiž, přece jsem se vyjádřila zcela jasněl

Co se stalo?

Vypiju vodu, natočím si další sklenici a vracím se do obývacího pokoje. Podle hodin na videu jsou čtyři odpoledne, takže jí pořád můžu zatelefonovat. Zjistit, co se děje.

„Dobrý den. Tady jsou Wedding Events Inc.,“ praví hlas dívky, kterou neznám. „Co pro vás mohu udělat?“

„Dobrý den! Promiňte, tady je Becky Bloomwoodová. Vy jste… vy jste pracovala na přípravě mé svatby?“

„Nazdar, Becky! Já jsem Kirsten, Robynina asistentka. Můžu vám říct, že váš nápad se Šípkovou Růženkou je naprosto ohromný? Vyprávěla jsem to svým kamarádkám a všechny okamžitě na to: ‚Mně se taky líbí Šípková Růženka! Já bych se taky chtěla takhle vdávat!‘“

„Aha. Ehm… díky. Poslyšte, Kirsten, možná to bude znít trochu divně, ale…“

Jak to mám krucinál formulovat? Nemůžu se přece zeptat, jestli ještě pokračují přípravy na mou svatbu.

„Přípravy na mou svatbu… stále pokračují?“

„No to bych řekla!“ zasměje se Kirsten. „Pokud jste se s Lukem ne –

rozhádali!“ Její hlas se najednou změní. „Snad jste se spolu opravdu ne –

rozhádali? Protože v kladném případě na to máme standardní postup…“

„Ne! Nerozhádali jsme se! Jenom jsem se… nedostali jste mou zprávu?“

„Jakou zprávu máte na mysli?“ ptá se Kirsten vesele. „Tu, kterou jsem vám posílala před dvěma týdny!“

„To se vám moc omlouvám. Ale při té povodni…“

„Povodni?“ civím zmateně na telefon. „Tady byla povodeň}“

„Ale to vám určitě Robyn do Anglie telefonovala. Už je to v pořádku, nikdo se neutopil. Jenom jsme museli na pár dnů evakuovat kancelář a přišli jsme tak o několik telefonátů… a také bohužel o jeden starožitný polštářek na prstýnky, který patřil jednomu našemu zákazníkovi…“

„Takže vy jste můj vzkaz nedostali?“

„Myslíte ten ohledně předkrmů?“ snaží se Kirsten horlivě.

Několikrát polknu a celý svět se se mnou roztočí.

„Bečky, právě přišla Robyn,“ oznamuje Kirsten. „Takže jestli jste s ní chtěla mluvit…“

To tak! Telefonům už nevěřím.

„Řekla byste jí,“ snažím se, aby se mi netřásl hlas, „že za ní jdu do kanceláře? Řekněte jí, ať na mě počká. Že tam budu co nejrychleji.“

„Je to naléhavé?“

„Ano. Velmi naléhavé.“

Robyn má kancelář v luxusní budově na rohu Devadesáté šesté ulice. Klepu na dveře, slyším její zurčící smích, a když otevřu opatrně dveře, spatřím ji za stolem s telefonem v jedné ruce, se sklenicí šampaňského v druhé a s otevřenou bonboniérou před sebou. V rohu ťuká do počítače jakási dívčina s bambulkami ve vlasech, což musí být Kirsten.

„Bečky!“ zavolá Robyn. „Pojďte dál! Budu za chviličku hotová! Jennifer, takže bych řekla, že se dohodneme na tom hedvábném atlasu. Ano? Tak dobře. Tak zatím,“ položí sluchátko a věnuje mi zářivý úsměv. „Bečky, zlatíčko. Jak se máte? Jak je v Anglii?“

„Dobře, díky. Robyn…“

„Právě jsem byla na báječném obědě v Carltonu, na který mě z vděčnosti pozvala paní Herman Winklerová. Víte, byla to báječná svatba. Ženich dal nevěstě před oltářem štěně hrubosrstého knírače! Úplně k zulíbání…“

Svraští obočí. „Co jsem to vlastně chtěla říct? Ano, už vím. Její dcera a nový zeť právě odjeli do Anglie na líbánky, tak jsem jim řekla, že tam možná narazí na Becky Bloomwoodovou!“

„Robyn, musím s vámi mluvit.“

„Jistěže. Ale pokud se jedná o ty příbory na dezert, tak ty už jsem v Plaze projednala…“

„Ale tady nejde o žádné příbory!“ začíná mi přeskakovat hlas.

„Robyn, poslouchejte mě přece! Když jsem byla v Anglii, zrušila jsem svatbu. Nechala jsem vám o tom na záznamníku vzkaz! Který jste očividně nedostala.“

V luxusní místnosti je najednou hrobové ticho. Potom Robyn začne řvát smíchy.

„Hahaha! Becky, vy jste k nezaplacení! Není k nezaplacení, Kirsten?“

„Robyn, já mluvím vážně. Chci celou tu věc zrušit. Chci se vdávat v Anglii. Máma mi tam už připravuje svatbu, už na ní dlouho pracuje…“

„Umíte si představit následky?“ uchechtne se Robyn. „Jistěže ne. Ona totiž existuje předsvatební smlouva. Pokud to v této chvíli zrušíte, bude vás to stát hromadu peněz!“ vesele se zasměje. „Nedala byste si trochu šampaňského?“

Zaraženě na ni zírám.

„Co myslíte tou předsvatební smlouvou?“

„Podepsala jste přece smlouvu, srdíčko.“ Podává mně sklenku šampaňského a já ji automaticky sevřu v prstech.

„Jenomže…, ale Luke ji nepodepsal. Říkal, že když to nepodepsal, tak to neplatí…“

„Nejde o smlouvu mezi vámi a Lukem! Ale mezi vámi a mnou! Nebo spíš Wedding Events Inc.“

„Cože?“ polykám nasucho. „Co to říkáte, Robyn? Já jsem nic takového nepodepisovala.“

„Ale to víte, že jste podepsala! Všechny mé nevěsty to podepíšou! Dala jsem to Elinor, aby vám to dala k podpisu, a ona mi to také s vaším podpisem přinesla… mám tu někde kopii!“ Napije se šampaňského, otočí se na židli a listuje v elegantní dřevěné kartotéce.

„Tak tady to máme!“ Podá mi fotokopii dokumentu. „Originál leží pochopitelně u mého právníka…“

S bušícím srdcem civím na list papíru. Stránka je nadepsaná SMLUVNÍ PODMÍNKY. Zrak mi slétne na tečkovanou linku u dolního okraje – a tam je můj podpis.

V mysli zaletím zpátky do podmračeného deštivého večera. Kdy jsem seděla u Elinor v bytě. Kdy jsem rozhořčeně podepisovala všechno, co mi přistrčila k podpisu. Kdy jsem se neobtěžovala přečíst ani slovo z toho, co jsem podepisovala.

Ach Bože. Co jsem to provedla?

A co jsem to vlastně podepsala?

Horečnatě přeskakuj u z řádku na řádek.

Organizátor provede veškerou přípravu… časový rámec na základě vzájemné dohody… Klient bude přizván k poradě o jednotlivých záležitostech… udržovat spojení s poskytovateli služeb… rozpočet musí být odsouhlasen… konečné rozhodnutí provede klient… jakékoli nedodržení nebo zrušení z jakéhokoli důvodu… náhrada škod… do třiceti dnů… zaplatí v plném rozsahu… navíc…“

Čtu další slova a mráz mi běhá po zádech.

„Pokud v případě odstoupení od smlouvy uzavře klient v průběhu dalšího roku sňatek, zaplatí pokutu sto tisíc dolarů na konto firmy Wedding Events Inc.“

Stotisícovou pokutu. A to jsem podepsala.

„Stotisícovou pokutu?“ vyhrknu. „To je… snad trochu moc.“

„To je jen takový bič na nanynky, které předstírají, že svatbu ruší, a pak si mýrnixdýrnix bůhvíkde vesele odskotačí pod čepec,“ cvrliká Robyn vesele.

„Ale proč vlastně…“

„Když, Becky, chystám svatbu, pak chci, aby se stala. Měla jsem pár holek, které mi ucukly.“ Najednou jí hlas slyšitelně zhrubne. „Holky, které se rozhodly udělat si to po svém. Holky, které chtěly využít mých nápadů, mých kontaktů. Holky, které si myslely, že mohou zneužít mých zkušeností a vzít s nimi roha.“ Nakloní se ke mně s planoucíma očima a já vyděšeně ucuknu. „Nechcete se snad mezi takové holky zařadit, co, Becky?“

Ona je šílená. Organizátorka mé svatby je cvok.

„To je d-dobrý nápad,“ vykoktám spěšně. „Chránit samu sebe.“

„Elinor to pochopitelně mohla podepsat sama – ale domluvily jsme se na této verzi, protože i ona má zájem chránit své investice!“ vycení na mě v úsměvu všechny své zuby. „Je to opravdu dobře promyšlená smlouva.“

„To opravdu je!“ zasměju se rezavě a napiju se šampaňského.

Co si jen počnu? Určitě musí být nějaká možnost, jak se z toho vy-kroutit. Musí být. Přece nemůžete někoho nutit ke svatbě. Není to etické.

„Hlavu vzhůru, Becky!“ Robyn přejde do exaltovaně veselé nálady. „Všechno je pod kontrolou. Zatímco jste byla v Británii, o všechno jsme se postarali. Napsali jsme podle dohody pozvánky…“

„Pozvánky?“ srdce mi znovu poklesne. „Ale to nejde. Ještě nemáme seznam hostů.“

„Ale máme, i vyjeden hlupáčku? Copak je tohle?“

Zmáčkne pár kláves na počítači a objeví se seznam jmen. S pusou dokořán na něj zírám. Známá jména a adresy projíždějí obrazovkou, jedno za druhým. Jména mých sestřenic a bratranců. Jména mých bývalých spolužáků. Náhle mezi nimi spatřím „Janice a Martin Websterovi, The Oaks, 41 Elton Road, Oxshott“.

To je snad zlý sen! Jak se Robyn dozvěděla o Janice a Martinovi? Jako by mě do svých spárů dostala zlá víla. Za chviličku uvidím na obrazovce mámu s tátou přivázané k židlím s roubíkem v ústech.

Jak jste… jak jste se dostala k těm jménům?“ snažím se o nenucený tón.

„Ta nám dal Luke! Mírně jsem na něj musela, pravda, zatlačit, a tak prohledal trochu váš byt. Prý jste to měla schované někde pod postelí nebo na podobném místě. A já na to, že je to pravděpodobně nejbezpečnější místo, kam jste to mohla dát!“

Vytáhne list papíru a já na něm spočinu nevěřícíma očima.

Mámin rukopis.

Seznam hostů, který nám odfaxovala před několika týdny. Jména a adresy všech rodinných přátel a příbuzných, které chce pozvat na svatbu. Na svatbu u nás doma.

Robyn posílá pozvánky týmž lidem jako máma. „Už ty pozvánky… odešly?“ ptám se hlasem, který ani sama nepoznávám.

„Ještě asi ne.“ Robyn mi pohrozí prstem. „Elinor své pozvánky odeslala minulý týden. Ale váš seznam hostů jsme dostali velmi pozdě, takže se obávám, že jsou dosud u kaligrafky! Ale ta je odešle ihned poté, co je dopíše…“

„Zastavte ji,“ vykřiknu zoufale. „Musíte ji zastavit!“

„Cože?“ Robyn zvyšuje překvapením hlas a všimnu si, že Kirsten zvedá se zájmem hlavu. „Proč, dušinko?“

„Já… musím rozeslat pozvánky osobně,“ vymýšlím si. „Je to… stará rodinná tradice. Nevěsta musí ehm… posílat své pozvánky vlastnoručně,“ promnu si rozpálený obličej a snažím se zachovat chladnou hlavu. Vidím, jak se na mě z druhého konce místnosti se zájmem dívá Kirsten. Ach Bože, určitě si obě myslí, že jsem praštěná. Ale mně je to jedno. Ty pozvánky nesmí odtud odejít.

„Vrcholně neobvyklé!“ zatrylkuje Robyn. „O takovém zvyku jsem dosud neslyšela!“

„Chcete tím snad naznačit, že si vymýšlím?“

„Ne! To rozhodně ne! Oznámím to Judith,“ zvedá Robyn sluchátko, letmo mrkne na své rolodexky a mně se trochu zklidní dech.

Točí se mi hlava. Příliš mnoho věcí se odehrálo. Zatímco jsem se starala o Suze a Ernieho, dostaly události rychlý spád a mně se, aniž jsem to tušila, celá situace zcela vymkla z rukou. Jako by svatba byla bílý koník, který až dosud poslušně klusal vedle mě, ale najednou se splašil a vyrazil sám o své vůli do dálky.

Ale Robyn by se se mnou přece doopravdy nesoudila. Že ne?

„Nazdar, Judith! Ano, tady je Robyn. Máš už… takže máš? No ty jsi ale rychlík!“ Robyn se podívá na mě. „Nebudete tomu věřit, ale ona už to má!“

„Cože?“ zavrtám se do ní zděšeně očima.

„A právě stojí u poštovní schránky! To je ale…“

„No tak ji zastavte!“ zaječím. „Zastavte ji!“

Judith,“ říká Robyn naléhavě. Judith, zastavte to. Tato nevěsta je velmi zvláštní. Chce svá pozvání rozesílat sama. Prý jakási rodinná tradice,“ špitne do sluchátka. „Ano, britská. No jistě. Ani já ji skutečně neznám.“

Podívá se na mě se starostlivým úsměvem jako na rozmarného tříletého prcka.

„Bečky, pár už jich hodila do schránky. Ale všechno, co zůstalo, komplet dostanete a můžete si to odeslat sama!“

„Pár?“ ptám se znepokojeně. „Kolik to je?“

„Kolik jich bylo, Judith?“ ptá se Robyn a pak se otočí ke mně. „Prý asi tak tři.“

„Tři. No… a nedosáhla by na ně a nevytáhla by je ven?“

„To těžko.“

„Nemohla by najít nějaký klacík… nebo tak něco…?“

Robyn na mě chvíli mlčky zírá a pak se vrátí k telefonu.

Judith, povězte mi, kde je ta schránka.“ Něco si píše na papír a pak se obrátí ke mně. „Víte co, Becky. Nejlíp prostě bude, když si tam zajedete a uděláte to… co prostě udělat musíte…“

„Tak dobře. Díky.“

Oblékám si kabát a vidím, jak se na sebe Robyn s Kirsten významně dívají.

„Víte, Becky, měla byste se uklidnit,“ radí mi Robyn. „Všechno je pod kontrolou. Není čeho se bát!“ Přátelsky se ke mně nakloní. „Když mé nevěsty začínají trochu vysilovat, tak jim vždycky říkávám… je to jenom svatba!“

Vážně nevím, co na tohle odpovědět.

Schránka je na rohu Devadesáté třetí a Lexingtonské. V tmavé větrovce se žena, která musí být Judith, opírá o zeď jakéhosi domu. Pospíchám k ní a vidím, jak se dívá na hodinky, krčí netrpělivě rameny a s balíčkem obálek v ruce míří ke schránce.

„Stát!“ ječím a přidám na kroku. „Neodesílat!“

Dorazím k ní tak udýchaná, že téměř nejsem schopná slova.

„Dejte mi ty pozvánky,“ vyrazím ze sebe s posledními zbytky dechu. Já jsem ta nevěsta. Becky Bloomwoodová.“

„Tak to jste vy,“ konstatuje Judith. „Pár už jsem jich tam skutečně hodila. Nikdo se mi nezmínil, že se nemají odesílat,“ dodává omluvně. „Já vím. Promiňte.“

„Kdyby Robyn nezavolala…, tak by byly pryč už všechny.“

„Já si toho… vážím.“

Listuju rychle tlustými bezovými obálkami a vidím všechna jména z mámina seznamu vyvedená nádherným gotickým písmem. „Tak je tedy odešlete?“

„Jistěže.“ Náhle si uvědomím, že Judith čeká, až to udělám. „Ale nesmí mě u toho nikdo vidět,“ dodám rychle. „Je to velmi soukromá záležitost. Musím k tomu… říkat takovou básničku a každý z nich políbit…“

„Dobře,“ obrátí Judith oči v sloup. „Jak si přejete.“

Odchází ke křižovatce a já stojím jako zkamenělá, dokud mi nezmizí z dohledu. Pak přitisknu hromadu obálek k hrudi, utíkám na křižovatku a se zvednutou rukou chytám taxi, aby mě odvezlo domů.

Luke ještě doma není a byt je stejně zšeřelý a tichý, jako když jsem odjížděla. Na podlaze dosud leží otevřený kufr, z něhož vykukuje hromádka pozvánek na svatbu v Oxshottu, které máma posílá Elinor.

Zvednu druhou hromádku pozvánek a očima těkám z jedné na druhou. Hromádka bílých obálek a hromádka béžových. Dvě svatby. V tentýž den. Za necelých šest týdnů.

Jestli půjdu na jednu, máma se mnou do smrti nepromluví.

Když půjdu na druhou, budou se se mnou soudit o sto tisíc dolarů.

Dobře, takže… se uklidni a přemýšlej logicky. Musí být nějaké řešení. Prostě musí. Pokud neztratím hlavu a neudělám…

Najednou zaslechnu, jak se otvírají vstupní dveře. „Bečky?“ ozve se Lukeův hlas. „Jsi to ty?“

Do háje!

V záchvatu smrtelné paniky otevřu barovou skříňku, nacpu oba druhy pozvánek dovnitř, zabouchnu za nimi dvířka a bez dechu se otočím právě ve chvíli, kdy vchází Luke do dveří.

„Miláčku!“ s rozzářeným obličejem pouští aktovku na zem. „Ty jsi zpátky! Tolik se mi po tobě stýskalo.“ Obejme mě – pak mě pustí a znepokojeně se na mě podívá. „Bečky? Není ti něco?“

„Nic mi není!“ nasadím radostný výraz. „Vážně, všechno je v pořádku. Jenom jsem unavená.“

„Vypadáš vyčerpaně. Uvařím ti čaj a ty mi budeš vykládat o Suze.“

Odejde z místnosti a já se zhroutím na pohovku.

Co si sakra teď počnu?

The Pines

43 Elton Road

Oxshott

Surrey

FAXOVÁ ZPRÁVA

BECKY BLOOMWOODOVÉ OD MÁMY

20. května 2002

Becky, holčičko, nechci ti přidělávat starosti. Ale zdá se, že ta praštěná osoba, o níž jsi nám vyprávěla, šla ještě o krok dál a nechala si skutečně vytisknout pozvánky! Dneska mi volala teta Irene, že prý dostala poštou podivnou pozvánku do hotelu Plaza, přesně jak jsi říkala. Prý to bylo samý bronz a béžová barva, strašně zvláštní a vůbec se to nepodobalo pořádnému pozvání na svatbu!

Nejlepší prý je takových lidí si nevšímat, tak jsem jí řekla, ať to klidně hodí do popelnice a neláme si s tím hlavu. A tobě bych radila totéž, holčičko. Jenom jsem si myslela, že bys to měla vědět.

Brzy se ozvi, s láskou tvá máma

Finerman Wallstein

právní zástupci

firmy Finerman

1398 Avenue of the Americas

New York, NY 10105

Slečna Rebecca Bloomwoodová

byt B

251 W 11th Street

New York

NY 10014

FAKTURA C. 10956

3.

dubna

Obdržení instrukcí pro změny ve vašem

testamentu

150 dol

6.

dubna

Další instrukce pro změny ve vašem

testamentu

150 dol

11.

dubna

Obdržení instrukcí pro další změny

ve vašem testamentu

150 dol

17.

dubna

Obdržení instrukcí pro další změny

ve vašem testamentu

150 dol

19.

dubna

Obdržení instrukcí pro další změny

ve vašem testamentu

150 dol

24.

dubna

Obdržení instrukcí pro další změny

ve vašem testamentu

150 dol

30.

dubna

Obdržení instrukcí pro další změny

ve vašem testamentu

150 dol

Celkově:

1050 dol

Tisíceré díky

Čtrnáct

Tak tedy. Opravdu důležité je zachovat si schopnost zůstat nad věcí. Chci tím říct, že tomu prostě musím čelit, každá svatba má přece své mouchy, viďte? Nelze čekat, že by naprosto všechno proběhlo úplně hladce. Zrovna jsem si koupila novou knihu pod názvem Racionálně uvažující nevěsta, v níž nalézám v této chvíli velkou úlevu. Je tu rozsáhlá kapitola o předsvatebních zádrhelech, v níž se říká: „I když se vám některé problémy mohou zdát naprosto nepřekonatelné, vždycky se najde nějaké řešení! Nepropadejte tedy panice!“

Jenomže oni tu uvádějí příklad nevěsty, která cestou na svatební hostinu ztratí saténový střevíček. O nevěstě, která si sjednala dvě různé svatby na dvou různých kontinentech na týž den, která schovává polovinu pozvánek v barové skříňce a která zjistila, že organizátorka její svatby se náramně ráda soudí, tu bohužel není ani zmínka.

Ale jak bych to řekla. Jsem si jistá, že princip je v podstatě stejný.

Druhá věc, která mě udržuje při zdravém rozumu, je neocenitelná rada, kterou bych doporučila všem budoucím nevěstám. Vlastně mě trochu překvapuje, že se to neuvádí ve všech časopisech pro nevěsty. Nevěsta má prý nosit v kabelce placatku vodky, a kdykoli se někdo zmíní o svatbě, zhluboka si loknout.

V New Yorku jsem už týden a za tu dobu jsem navštívila ohledně Robyniny smlouvy sedmnáct různých právníků. Všichni si smlouvu důkladně prohlédli, vyjádřili obavu, že je naprosto neprůstřelná, a do budoucna mi doporučili, abych si vždycky pořádně přečetla, co podepisuju.

Není to vlastně tak úplná pravda. Jeden právník mi řekl: „Promiňte, slečno, ale v tom případě pro vás nemůžeme nic udělat,“ ihned poté, co jsem vyslovila jméno Robyn de Bendern. Jiný řekl: „Holka, tak to jste teda v pěkné kaši,“ a položil mi telefon.

Ale já nevěřím, že se z toho nedá nějak vyklouznout. Nakonec jsem v zoufalství poslala smlouvu Garsonu Lowovi, což je nejdražší právník na Manhattanu. Četla jsem o něm v časopisu People, že prý je to nejbystřejší mozek v celém právním světě. Prý dokáže najít mezeru i v betonovém bloku a všichni na něj pějí samou slávu. Takže upínám všechny své naděje k němu – a mezitím se s maximálním vypětím sil snažím chovat normálně a nezbláznit se z toho.

„Dnes jdu na oběd s Michaelem,“ oznamuje mi Luke, který vchází do kuchyně se dvěma krabicemi v náručí. „Zdá se, že se v novém bytě docela dobře zabydlel.“

Michael se konečně rozhoupal a přestěhoval se do New Yorku, což je pro nás fantastická zpráva. Pracuje na částečný úvazek jako poradce u Brandon Communications a zbytek času se podle vlastních slov „vrací do života“. Začal malovat, s nějakými lidmi se v Central Parku věnuje intenzivní chůzi a během našeho posledního rozhovoru se zmínil, že se chce zapsat na kurzy italské kuchyně.

„Ale to je báječné!“ raduju se.

„Prý k němu musíme brzy přijít na návštěvu…,“ Luke se na mě pozorně zadívá. „Bečky, není ti něco?“

Náhle si uvědomím, že ťukám tužkou tak silně, že zanechávám škrábance na kuchyňském stole.

„Vůbec nic mi není,“ nasadím radostný úsměv. „Co by mi mělo být?“

V Racionálně uvažující nevěstě se tvrdí, že nejjistější způsob, jak svého snoubence naprosto otrávit, je neustále ho zahlcovat všemi svatebními detaily s tím, že tohle prostě musí vědět.

Po důkladné úvaze jsem usoudila, že Luke zatím nemusí vědět nic.

„Další dva svatební dary!“ hlásí. Položí krabice na polici a zašklebí se na mě. „Už začíná přihořívat, co?“

„Ano! Jistě!“ pokouším se vyloudit úsměv, ale moc se mi to nedaří.

„Další opékač topinek… tentokrát od Bloomingdales.“ Zamračí se. „Bečky, ruku na srdce, kolik těch seznamů svatebních darů vlastně máme?“

„Co já vím! Pár jich bude!“

„Měl jsem takovou představu, že seznamy svatebních darů se dělají právě proto, abychom nedostali sedm opékačů topinek.“

„Copak máme sedm opékačů topinek?“ ukazuju na krabici. „Tohle je opékač housek.“

„Také jsme dostali… kabelku od Gucciho.“ Tázavě nadzvedne obočí. „Kabelka od Gucciho jako svatební dar?“

„To patří do kolonky jeho a její zavazadlo!“ bráním se. „Pro tebe jsem tam zatrhla diplomatku…“

„Jenomže tu mi nikdo nekoupil…“

„Ale za to já přece nemůžu! Já jim neříkám, co mají koupit!“ Luke vrtí nevěřícně hlavou.

„Nenapsalas tam doufám taky jeho a její propriety od Jimmyho Choose!“

„Copak někdo dostal propriety od Jimmyho Choose?“ štěbetám radostně – ale když spatřím jeho obličej, zarazím se. „To byl… jenom vtip.“ Odkašlu si. „Hele. Pojď se podívat na Suzeino dítě.“

Nechala jsem právě vyvolat tři filmy, na většině je Suze s Erniem.

„Tady je Ernie, jak se koupe…,“ podávám mu fotografii. „A tady Ernie spinká… a tady spí Suze… a tady Suze… momentíček…“ Chvatně vyřazuju fotografie kojící Suze oblečené pouze v kalhotkách. Původně si koupila zvláštní top na kojení z jakéhosi katalogu, kde slibovali „diskrétnost a pohodu jak doma, tak i na veřejnosti“, jenomže skrytý zip ji tak otravoval, že jednoho dne top prostě letěl do koše. „Podívej! Tady je první den po příchodu z porodnice!“

Luke sedí u stolu, probírá se fotografiemi a na obličeji se mu usazuje podivný výraz.

„Vypadá… přímo blaženě,“ prohodí.

„Však taky je,“ souhlasím. „Je do něj celá blázen. Dokonce i když řve.“

„Už teď je mezi nimi silné pouto,“ dívá se na fotku smějící se Suze, kterou drží Ernie za vlasy.

„Určitě. Ještě než jsem odjela, se rozplakal, kdykoli jsem si ho od ní chtěla vzít.“

S dojetím hledím na Lukea. Nemůže se od těch fotografií odpoutat. Což mě docela překvapuje. Neměla jsem tušení, že se tak zajímá o malé děti. Tím chci říct, kdybyste nabídli většině mužských balíček fotografií s miminem…

„Nemám ani jednu svou fotku jako mimino,“ podotkne, když si prohlíží fotografii, na níž Ernie spokojeně podřimuje v Suzeině náruči. „Vážně? Vida…“

„Matka si je všechny odvezla.“

Má nečitelný výraz a v hlavě mi začínají vyzvánět zvonečky na poplach.

„Skutečně?“ prohodím nedbale. „No v každém případě…“

„Asi je chtěla mít u sebe.“

„Určitě,“ říkám s hlubokými pochybnostmi. „To jistě chtěla.“

Ach Bože. Také mě mohlo ťuknout, že nad podobnými fotkami bude Luke zase hloubat o své matce.

Není mi moc jasné, co se mezi nimi odehrálo v době, kdy jsem byla pryč. Vím jenom, že se Lukeovi nakonec podařilo na kliniku dovolat. A Elinor se zřejmě vytasila s nějakým –výkladem, proč se o něm v tamtom novinovém článku ani jednou nezmínila. Něco v tom smyslu, že to ten novinář nechtěl slyšet.

Nemám zdání, jestli jí na to Luke naletěl. Ani nevím, jestli jí odpustil. Abych pravdu řekla, velmi pochybuju, že to ví on sám. Ale velmi často se stahuje do sebe, nemluví, a já si myslím, že mu to vrtá hlavou.

Jedna má část mu chce říct: „Hele, Lukeu, zapomeň na ni! Je to prostě kráva, nemá tě ráda a bez ní ti bude líp.“

Ale pak si vzpomenu na něco, co mi řekla jeho nevlastní matka Annabel při rozhovoru před několika měsíci. Při loučení mi řekla: „Věř nebo nevěř, ale Luke Elinor potřebuje.“

„Nepotřebuje ji!“ prohlásila jsem rozhořčeně. „Má tebe, svého otce, má mě…“

Ale Annabel jenom vrtěla hlavou.

„Nechápeš mě. Po Elinor toužil už jako děcko. Proto se tak snažil, proto jel do Ameriky. Stalo se to prostě jeho součástí. Je to jako vinná réva, která ovíjí jabloň.“ Pak se na mě pronikavě zadívala a dala mi tuto radu: „Buď opatrná, Becky. Nesnaž se ji odseknout z jeho života. Protože bys mu tím ublížila.“

Jak to, že do mě takhle viděla? Jak mohla tušit, že přesně tenhle obrázek mi vyskočil před očima, mě, Elinor a sekyrky…

Dívám se na Lukea, který nemůže odtrhnout oči od fotky, na níž Suze dává pusinku Erniemu na bříško.

„Ale přesto,“ říkám s radostným výrazem a strkám fotky do obálek, „stejně pevné pouto má k Erniemu i Tarquin. Podle mého názoru je otcovská láska stejně důležitá jako mateřská. Zejména v této době. Vlastně mě často napadá, že se mateřská láska přeceňuje…“

Ach jo, je to v háji. Luke mě vůbec neposlouchá.

Telefon vyzvání a Luke se ani nehne, a tak ho jdu zvednout do obýváku já.

„Prosím?“

„Dobrý den. Je to Rebecca Bloomwoodová?“ říká jakýsi neznámý mužský hlas.

„Ano, to jsem já,“ řeknu a zároveň si povšimnu na stole nového katalogu Keramických výrobků. Možná jsem se i tam zaregistrovala. „Kdo volá?“

„Tady je Garson Low z Low a partneři.“

Zůstanu sedět jako přimražená. Garson Low osobně? A volá mi domů?

„Omlouvám se, že volám tak časně ráno,“ říká právě.

„Ale to vůbec nevadí!“ odpovím, když se trochu vzpamatuju, a rychle kopnutím zavírám dveře, aby mě Luke neslyšel. „Díky za zavolání!“

Díky Bohu. Určitě si myslí, že mám nějakou šanci. Ten mi jistotně pomůže ukázat Robyn, zač je toho loket. Vneseme do právních dějin zcela nový pohled na věc, budeme stát před soudní síní v blescích fotoaparátů a bude to jako v Erin Brokovich!

„Včera jsem obdržel váš dopis,“ konstatuje právě Garson Low. „Vaše obtížná situace mě zaujala. Dostala jste se do pořádné kaše.“

„To já dobře vím,“ říkám. „Právě proto jsem se obrátila na vás.“

„Ví váš snoubenec o vaší situaci?“

„Ještě ne.“ Trochu ztlumím hlas. „Doufám, že nejdřív najdu nějaké řešení – a teprve pak mu to povím. Chápete, že, pane Lowe.“

„Ano, jistěže chápu.“ Senzace. Začínáme si už dobře rozumět.

„V tom případě,“ prohlásí Garson Low, „se vrátíme k případu.“

„Jistě!“ říkám s pocitem úlevy. Vidíte, takhle to vypadá, když se obrátíte o radu na nejdražšího právníka na Manhattanu. Máte okamžité výsledky.

„Nejdřív musím konstatovat, že ta smlouva byla sepsána velmi chytře,“ říká Garson Low. „To máte pravdu,“ souhlasím.

„Je tam několik nadmíru důmyslných odstavců, které pokrývají veškeré eventuality.“

„Správně.“

„Pozorně jsem ji prostudoval. A vidím to tak, že neexistuje žádná možnost, jak se vzít v Británii, aniž byste museli platit pokutu.“

„Dobře,“ přikyvuju vyčkávavě. Nastane krátké ticho.

„Takže… kde je ta skulina?“ zeptám se nakonec. „Žádná není. Tak to prostě je.“

„Cože?“ zmateně civím na telefon. „Ale… vždyť proto jste mi snad volal, ne? Abyste mi řekl, kde jste našel tu skulinu. Abyste mi řekl, že můžeme vyhrát!“

„Ne, slečno Bloomwoodová. Já jsem vám zavolal proto, abych vám řekl, že být vámi, tak se snažím svou svatbu v Británii rychle zrušit.“ Jsem úplně v šoku.

„Ale… to já nemůžu. V tom je ten problém. Máma nechala renovovat celý dům a tak. To by ji zabilo.“

„V tom případě se obávám, že budete muset zaplatit Wedding Events Inc. pokutu v plné výši.“

„Ale…,“ hrdlo se mi svírá strachem. „Ani to nemůžu. Já těch sto tisíc prostě nemám! Musí to nějak jít!“

„Obávám se…“

„Musí existovat nějaké brilantní řešení!“ Odhrnu si vlasy dozadu a snažím se nepropadnout panice. „No tak! Prý jste nejchytřejší člověk v Americe a tak! Vy přece dokážete přijít na to, jak z toho ven!“

„Slečno Bloomwoodová, dovolte, abych vás ujistil, že jsem smlouvu prozkoumal ze všech úhlů a že žádné brilantní řešení neexistuje.

Z téhle kaše není úniku!“ Garson Low si povzdychne. „Smím vám dát tři malé rady?“

„Jaké?“ ptám se s jiskřičkou naděje.

„První je, nikdy nepodepisujte žádný dokument, aniž jste si ho předtím přečetla.“

„To já vím!“ nedokážu zastavit příval slz. „Jak mi může teď pomoct, když mi to všichni říkají?“

„Druhá je – a tu bych vám velmi doporučoval – řekněte to svému snoubenci.“

„A ta třetí?“

„Doufejte, že to přece jen dobře dopadne.“

Nic víc mi právník, který bere miliony dolarů, nedokáže poradit? Řekněte to svému snoubenci a doufejte, že to dobře dopadne? Zatracený vydřidušský… osel… šizuňk jeden…

Dobře, zůstanu klidná. Jsem chytřejší než on. Něco už vymyslím. Vím, že to dokážu. Prostě to vím…

Nesmím se vzdát.

Přišourám se nenucené do kuchyně, kde Luke stále sklíčeně civí do prázdna.

„Nazdárek,“ rukou přejíždím po opěradle jeho židle. „Poslyš, Lukeu, ty máš fůru peněz, že jo?“

„Nemám.“

„Jak to, že ne?“ říkám trochu zaraženě. „Určitě máš!“

„Mám akcie,“ vysvětluje mi Luke. „Mám společnost. To nemusí nutně znamenat, že mám peníze.“

„No stejně,“ mávnu netrpělivě rukou. „A brzy se vezmeme. Víš, ty ‚veškeré pozemské statky a tak dál. Jsou tedy svým způsobem.opatrně se odmlčím, „taky moje, že?“

„Nóóó, to ano. Směřuješ snad k něčemu určitému?“

„No… kdybych tě požádala, abys mi dal nějaké peníze, dal bys mi je?“

„Asi jo. Kolik?“

„Ehmm… sto táců,“ snažím se říct s maximální nenuceností. Luke zvedne prudce hlavu.

„Sto tisíc dolarů?“

„Ano! Přece to není zas tak moc…“ Luke si povzdechne.

„Bečky! Co jsi kde zase zahlédla? Jestli je to zase nějaký kožený kabát od luxusní firmy…“

„To není žádný kabát! Je to… překvapení.“

„Překvapení za sto táců?“

„Ano,“ přikývnu po chvíli mlčení, ale už to nezní zdaleka tak přesvědčeně.

Asi to nebude tak skvělé řešení, jak jsem si namlouvala. „Bečky, sto tisíc dolarů je moc. Je to ohromná spousta peněz!“

„Ale no jo,“ řeknu. „No jo. Hele… tak dobře… ono na tom zas tak nezáleží.“ A rychle se vytratím, ještě než se mě začne podrobněji vyptávat.

Dobře. Kašlu na právníky. Kašlu na peníze. Musí existovat nějaké jiné řešení. Musím na to jenom jít jinak.

Můžeme odtud třeba utéct. Vzít se někde na pláži a už nikdy své rodiny nespatřit.

Ne, uděláme to takhle. Pojedu na svatbu do Oxshottu. A Luke půjde na newyorskou svatbu. A prostě tam řekneme, že jsme se rozešli… a pak se někde potají sejdeme…

NE! Už to mám! Najmeme si dvojníky! To je geniální!

Když mě to napadne, jedu právě na eskalátoru do práce – a tahle myšlenka mě tak upoutá, že téměř zapomenu seskočit. To je ono! Najmeme si dvojníky a ti nás zastoupí na svatbě v Plaze a nikdo si toho nevšimne. Myslím tím ty hosty, kteří patří k Elinořiným přátelům. Ti Lukea ani mě téměř vůbec neznají. Mohli bychom nevěstu, která by se mi podobala, zakrýt hodně hustým závojem… a Lukeův dvojník by mohl říct, že se pořezal při holení, ovázat si si skoro celý obličej obvazem… a my bychom mezitím uletěli do Anglie…

„Pozor, Becky!“ upozorní mě Christina s úsměvem a já se s úlekem proberu. Páni, málem jsem vrazila do figuríny.

„Zahloubaná do úvah o svatbě?“ dodává Christina, když kráčím směrem k oddělení osobních nákupů.

„Přesně tak,“ nasadím radostný úsměv.

„Víš, vypadáš teď mnohem odpočinutěji,“ poznamená Christina se souhlasným výrazem v obličeji. „Ta dovolená ti skutečně ohromně prospěla. Člověk si popovídá s mámou… podívá se, co je doma nového…“

„Ano, bylo to… úžasné!“

„Musím obdivovat tvou zdrženlivost.“ Christina se napije kávy. „Od svého příjezdu ses o svatbě téměř nezmínila! Vlastně se mi tak trochu zdá, jako by ses tomu tématu téměř vyhýbala!“

„Určitě se mu nevyhýbám!“ říkám se strnulým úsměvem. „Proč bych něco takového dělala?“

Dejte mi mou vodku! Ruka mi sklouzává ke kabelce. Musím ji vší silou zastavit.

„Některé nevěsty jsou svatbou úplně posedlé. Nic jiného je ani nezajímá. Ale ty jako bys měla všechno pod kontrolou…“

„Jistěže!“ zvolám ještě o trošku radostněji. „Omluvte mě prosím, musím sejít připravit na první zákaznici…“

„Já jsem vám dneska malounko promíchala klientelu,“ upozorňuje mě Christina, když otevírám dveře do zkušebny. „První máš v deset. Amy Forresterovou.“

„Prima!“ říkám. „Díky!“

Zavřu za sebou, zhroutím se na židli, rukou zašátrám po miniaturní lahvičce vodky Smirnoff a zhluboka si loknu. Už je to lepší.

Jestlipak mám předtím, než se dostaví Amy Forresterová, dost času na obtelefonování agentur na dvojníky?

No tak dobře, teď už také vím, že jsem si to měla trochu promyslet, než jsem sáhla na sluchátko.

A také mě možná mělo napadnout, že není příliš pravděpodobné, že se budu podobat některým dvojníkům z „Hvězdy, které máte rádi“, což je agentura dvojníků celebrit.

I když zase musím říct, že byli velmi mih. Prý jim mám poslat fotografii a oni se ochotně podívají do svých katalogů. Když postřehli můj britský přízvuk, zaradovali se, že bych se mohla podobat Elizabeth Hurleyové, protože prý mají jednu slečnu, která se jí neuvěřitelně podobá.

No tak dobře.

Ale stejně, člověk nikdy neví. Pošlu jim fotku, pro každý případ. Třeba přijdou na to, že jsem k nerozeznání podobná jejich sousedce nebo tak něco.

„Nemám ráda žlutou a oranžovou,“ buší mi do uší hlas Amy Forresterové. „A když říkám slavnostní, nemám tím na mysli příliš slavnostní. Jenom takové společenské… ale sexy šatičky. Víte, co mám na mysli?“ Práskne mi těsně před obličejem bublinu žvýkačky a upře na mě pohled plný naděje.

„Ehm… ano!“ odpovím bez sebemenší představy, o čem vlastně mele. Ach, Bože, vždyť já si ani nemůžu vzpomenout, co to po mně vlastně chce. No tak, Becky. Soustřeď se.

„Abychom si to tedy trochu zrekapitulovaly, máte tedy zájem… o večerní šaty?“ risknu to a čmárám si cosi do notesu.

„Nebo o kalhotový kostým. To je fuk. A můžu nosit jakýkoli střih.“ S velkým sebeuspokojením se na sebe Amy Forresterová zahledí do zrcadla a já ji potají přejedu manhattanským rentgenovým pohledem od vypasovaného šeříkového topu po tyrkysové legíny do půli lýtek. Vypadá přesně jako model na reklamu nějakého pochybného přístroje na domácí cvičení. Stejné zářivě blond vlasy i všechno ostatní.

„Máte úžasnou postavu!“ poznamenám s drobným zpožděním, když si uvědomím, že čeká na kompliment.

„Děkuju! Dělám, co můžu.“

Za pomoci rolloflabu mi špeky mizí před očima!

„Výbavu na dovolenou jsem si už nakoupila.“ Práskne mi další žvýkačkovou bublinu před obličejem. „Ale pak mi přítel řekl, co kdyby sis koupila ještě něco? Strašně rád o mě pečuje. Je to úžasný muž. Takže – napadá vás něco?“

„Ano,“ konečně se donutím k soustředění. „Určitě. Půjdu se ven podívat po pár kouscích, které by vám podle mého názoru seděly.“

Vyjdu z kabinky a začínám vybírat oblečení. Postupně, od jednoho stojanu ke druhému, se začínám uvolňovat. Je to úleva myslet chvíli na něco jiného. Na něco jiného než na svatby…

„Čao, Becky!“ zavolá na mě Erin, která jde kolem s paní Zaleskiovou, jednou z našich pravidelných klientek. „Hele, právě jsem mluvila s Christinou, musíme naplánovat tvé loučení se svobodou!“

Ach Bože.

„Víte, má dcera pracuje v Plaze,“ vmísí se paní Zaleskiová. „Podle ní se tam nehovoří o ničem jiném než o vaší svatbě.“

„Vážně?“ vykoktám po dlouhé pauze. „Zase tak významná událost to přece není…“

„Že prý to není zas tak významná událost? To si z nás děláte legraci? Veškerý personál se tam pere o to, kdo vás bude obsluhovat! Všichni chtějí vidět začarovaný les!“ Přes brýle se na mě soustředěně zadívá. „Je to pravda, že budete mít smyčcový orchestr, dýdžeje a desetičlennou kapelu?“

„No… ano.“

„Všichni mi závidějí, že jsem tam pozvaná,“ říká Erin s rozzářeným obličejem. „Chtěli by jít také, musíš nám potom přinést fotografie, ano? Můžeme si pak třeba také nějaké nechat?“

„Já… nevím. Asi ano.“

„Musíte být v sedmém nebi!“ rozplývá se paní Zaleskiová. „Vy máte ale štěstí!“

„Já… já vím.“

Už to nevydržím. Potřebuju znovu vodku.

„Už musím jít,“ zamumlám nesrozumitelně a uháním do oddělení osobních nákupů.

Nemůžu vyhrát, ať dělám cokoli. V každém případě zklamu strašnou spoustu lidí. Když se Amy souká do prvních šatů, civím bezmyšlenkovitě na dveře a srdce mi tluče jako o závod. Už jsem se v životě dostala do pořádných problémů. Mockrát jsem se zachovala jako husa. Ale nikdy má pitomost nedosáhla takových rozměrů, nikdy nebyla tak nákladná a neměla tak dalekosáhlý význam…

„Tyhle se mi líbí,“ Amy se kriticky pozoruje v zrcadle. „Ale mají dost hluboký výstřih?“ „Ehm…,“ podívám se na ni. Šaty z černého sifonu jsou prostřižené prakticky až k pupku. „Podle mě ano. Ale můžeme to upravit…“

„Ale na to já nemám čas!“ protestuje Amy. „Jsem tu v New Yorku už jen do zítřka. Zítra totiž jedeme na dovolenou a pak se stěhujeme do Atlanty. Proto jsem si vyrazila na nákupy. Celý byt se balí a mně to strašně leze na nervy.“

„Aha,“ prohodím roztržitě.

„Můj přítel zbožňuje mé tělo,“ svěřuje se domýšlivě při svlékání černých sifonových šatů. „Jeho žena o svůj vzhled vůbec nedbala. Jeho bejvalka, pochopitelně. Právě se rozvádějí.“

„To je dobře,“ komentuju zdvořile a podávám jí bílostříbrné pouzdrové šaty.

„Nechápu, jak s ní mohl tak dlouho vydržet. Je to děsně žárlivá se-metrika. Ale já ji poženu k soudu, já jí ukážu!“ Amy si začíná natahovat šaty. „Kvůli tomu, že mě chce omezovat v tom, co se mi líbí! Je to tak sobecké. Věřila byste, že na mě přímo na ulici fyzicky zaútočila? Přímo na Madisonové!“

Madisonové. To mi něco připomíná. Zahledím se na ni pozorněji a začíná mi to docházet.

„Takže vás skutečně… udeřila?“

„No to víte, že jo! Málem mi vydloubla oko! Ječela na mě jako siréna a obviňovala mě ze všeho možného a lidi na nás zírali… Podle mě ty ženské, které jsou posedlé svou kariérou, někdy kolem čtyřicítky načisto zmagoří. Mohla byste mi zavřít ten zip?“

To nemůže být tatáž holka. Jakože, v New York City je jistě nejméně tisíc blonďatých milenek, kterým na Madison Avenue napráskala rozzuřená bývalá manželka jejich přítele.

Jak… jste říkala, že se ten váš přítel jmenuje?“ ptám se jakoby nic.

„William.“ Opovržlivě ohrne rty. „Ona mu říkala Bille.“ Můj ty bože.

Je to ona. Ta blonďatá stážistka. Přímo tady přede mnou. Klídek. Prostě… se stále usmívej. Aby ji nenapadlo, že ti něco došlo. Ale uvnitř jsem rozpálená vztekem. Tak kvůli takové holce opustil Laurel její muž? Kvůli této pitomé tuctové náně?

„A tak se kvůli tomu stěhujeme do Atlanty,“ brebentí Amy a s uspokojením zírá na svůj odraz v zrcadle. „Chceme společně začít nový život, a tak William požádal firmu, aby ho přeložila. To víte, ve vší diskrétnosti. Rozhodně bychom nechtěli, aby nás tam ta jeho ochechule vyslídila.“ Svraští obočí. „Tyhle se mi líbí víc.“

Skloní se trochu hlouběji a já strnu. Počkat! Má na krku přívěsek. Přívěsek s… je ten zelený kámen smaragd?

„Amy, jdu si zavolat,“ prohodím nenucené. „Zkoušejte si dál ty šaty!“

A vyklouznu z kabinky.

Když se konečně dovolám do Laureliny kanceláře, její asistentka Gina mi oznámí, že Laurel sedí na schůzi se zástupci American Airlines a že nechce být rušena.

„Vyvolejte ji, prosím,“ naléhám. „Je to důležité.“

„American Airlines jsou také důležité,“ upozorní mě Gina. „Budete muset počkat.“

„Ale vy mi nerozumíte! Je to vážně životně důležité!“

„Bečky, nová délka sukní z Prady životně důležitá není,“ namítá Gina už trochu otráveně. „Ne ve světě pronájmu letadel.“

„Ale tady nejde o šaty!“ rozčílím se – na chvíli zaváhám a uvažuju, do jaké míry se asi Laurel Gině svěřuje. „Jde o Amy Forresterovou,“ zašeptám nakonec. „Víte, koho mám na mysli?“

„Ano, vím,“ prohlásí Gina tónem, který mi napoví, že toho ví možná ještě víc než já. „Co s ní má být?“

„Mám ji.“

„Vyji máte} Co tím máte…“

„Mám ji právě ve své zkušebně!“ Mrknu očkem za sebe, abych se ujistila, že mě nikdo neslyší. „Gino, má na krku ten přívěsek se smaragdem! Určitě je to ten smaragd Laureliny babičky! Ten, který policie nemohla najít!“

Gina chvíli nic neříká.

„Dobře,“ prohlásí nakonec. „Vytáhnu Laurel z té schůze. Nejspíš tam rovnou pojede. Hlavně ji… nenechte utéct.“

„Nenechám. Díky, Gino.“

Položím sluchátko a chvíli tiše přemýšlím. Pak zamířím zpátky do své zkušebny a snažím se vypadat co možná nejpřirozeněji.

„Takže!“ štěbetám po návratu žoviálně. „Vrátíme se k dalšímu zkoušení! A hlavně si, Amy, pamatujte, že není žádný spěch. Zkoušejte si šaty tak dlouho, jak jenom chcete. Máme na to celý den, kdyby bylo třeba…“

„Už si žádné zkoušet nebudu,“ zarazí mě Amy, která se kroutí před zrcadlem v obepnutých červených šatech pošitých penízky. „Beru tyhle.“

„Cože?“ řeknu nechápavě.

„Jsou senzační! Hele, jak mi perfektně sedí,“ udělá několik piruet a nemůže se nabažit pohledu do zrcadla. „Ale ještě jsme ani nezačaly!“

„No a co! Už jsem se rozhodla. Chci tyhle.“

Mrkne na hodinky. „Navíc mám docela naspěch. Můžete mi prosím rozepnout zip?“

„Amy” snažím se udržet úsměv. „Vážně si myslím, že byste si jich měla ještě pár vyzkoušet, než se rozhodnete.“

„Už nemusím nic zkoušet! Odhadla jste mě velmi dobře.“

„Vůbec ne! Vypadají strašně!“ plácám, co mi slina na jazyk přinese, a ona se na mě trochu vyjeveně podívá. „Chci tím říct… chtěla jsem vám ještě předvést jedny nádherné růžové…“ Strčím jí pod nos ramínko. „Jenom si je představte na sobě! Nebo… nebo tyhle s páskem kolem krku a s holými zády…“ Amy Forresterová se na mě netrpělivě podívá.

‚Já si vezmu tyhle. Pomohla byste mi, prosím, z nich?“

Ach Bože. Co můžu dělat? Nemůžu ji tu přece držet násilím.

Podívám se potají na hodinky. Laurel má kancelář pár bloků od nás. Mohla by tu být každou chvíli.

„Pomohla byste mi z nich, prosím?“ opakuje teď už trochu ostřejším hlasem.

„Ano!“ přitakám bezradně. „Jistěže!“

Sahám po zipu a pomalu ho rozepínám. Pak mě cosi napadne. „Ono totiž,“ navrhnu, „ono by to možná bylo snazší přetáhnout je přes hlavu…“

„Tak jo,“ souhlasí Amy Forresterová netrpělivě. „Mně je to fuk.“ Ještě trochu uvolním zip a pak jí úzké šaty přetáhnu přes boky a rovnou přes hlavu.

Ha! Je chycená do pasti! Pevná červená látka jí kompletně zakrývá obličej a zbytek těla je pouze ve spodním prádle a v lodičkách na vysokém podpatku.

„Sakra. Nějak se to zaseklo.“ Mává bezvýsledně jednou rukou, kterou jí šaty pevně přichytily k hlavě.

„Vážně?“ vykřiknu nevinně. „Proboha! No to se někdy stává.“

„Ale tak mě z toho dostaňte ven!“ udělá pár kroků a já nervózně uskočím, aby mě nechytila za ruku. Připadám si, jako když jsem si jako šestiletá holčička hrála na oslavě narozenin na slepou bábu.

„Tak kde vězíte?“ slyším zuřivé huhňání. „Pomozte mi z toho ven!“

„Ale já to… zkouším…,“ velmi opatrně zatahám za šaty. „Ono se to opravdu nějak zaseklo,“ omlouvám se. „Možná kdybyste se trochu předklonila a trochu se zakroutila…“

No tak, Laurel. Kde vězíš? Otevřu dveře od kabinky a rychle vyhlédnu ven, ale nikdo tam není.

„No chválabohu! Už to trochu jde.“

Zděšeně se na ni podívám. Amy se nějak podařilo uvolnit si ruku a dvěma šlechtěnými prstíky vypátrat zip. „Mohla byste mi pomoct trochu ten zip uvolnit?“

„Ehmm… pokusím se…“

Chytím za zip a táhnu ho opačným směrem než ona. „Ono se to vážně zaseklo!“ říká frustrovaně. „To já vím! Já se to snažím nějak povolit.

„No počkat!“ prohlásí najednou podezíravě. „Kam to vlastně táhnete?“

„No tak… na stejnou stranu jako vy…“

„Nazdar, Laurel,“ zaslechnu překvapený Christinin hlas. „Co se děje? Vy tu dnes máte sjednanou schůzku?“

„To sice ne, ale Becky pro mě myslím přece jen něco má…“

„Tady jsem!“ spěchám ke dveřím a vykouknu ven. A Laurel se už řítí a tváře jí hoří odhodláním. Má na sobě novou sukni od Michaela Korse s tmavomodrým sakem, které se k ní vůbec nehodí. Kolikrát jsem jí to už říkala! To vám povím, měla bych asi u svých zákaznic provádět namátkové kontroly. Bůhví, co si vůbec oblékají, když odejdou z našeho obchodu.

„Tady je,“ kývám směrem k jakémusi bubákovi se šaty staženými přes hlavu.

„To je dobré,“ říká Laurel a vchází do zkušebny. „Teď už je to jen moje věc.“

„Cože? Kdo to je?“ Amy vystrčí při zvuku Laurelina hlasu dezorientované hlavu ze šatů. „Ach Bože. To ne. To snad není…“

„Ovšemže je,“ říká Laurel a zavírá za sebou dveře. „Jsem to já.“

Stojím přede dveřmi a snažím se nevnímat zvýšené hlasy, které vycházejí z mé kabinky. Po několika minutách vyjde z kanceláře Christina a zahledí se na mě.

„Co se to tam děje, Becky?“

„Hmmm… Laurel tam narazila na jednu svou známou. Tak jsem si říkala, že si asi potřebují trochu popovídat.“ Zvnitřku se ozve jakási rána a já se hlasitě rozkašlu. „Asi si… mají co říct.“

„Mají co říct?“ Christina na mě upře zkoumavý pohled.

„Ano! Mají si co říct!“

Náhle se dveře rozletí a objeví se v nich Laurel se svazkem klíčů v ruce.

„Bečky, musím si na chvilku zaskočit do Amyina bytu a ona tu prý na mě ráda počká, než se vrátím. Není-liž pravda, Amy?“

Nahlédnu přes Laurelino rameno do zkušební kabinky. Amy sedí ve spodním prádle bez smaragdového přívěsku v rohu a vypadá jako spráskaný pes. Mlčky přikývne.

Po Laurelině odchodu si mě Christina podezíravě změří.

„Bečky…“

„Takže!“ obrátím se k Amy ve vytříbeném stylu zaměstnanců obchodního domu Barneys. „Nevyzkoušela byste si během čekání ještě nějaké šaty?“

Po čtyřiceti minutách se s rozzářeným obličejem vrátí Laurel. „Máte i ten zbytek?“ ptám se dychtivě.

„Mám to všechno.“

Christina na opačné straně oddělení po nás mrkne koutkem oka a pak se rychle zahledí jinam. Řekla mi, že jediná možnost, jak mě nevyhodit za to, co se stalo, je, že o tom nesmí nic vědět.

Takže jsme se v podstatě dohodly, že o tom nic vědět prostě nebude.

„A, tady jste,“ Laurel hodí Amy klíče. „Už můžete jít. Pozdravujte ode mě Billa. Jste pro něj dobrý trest.“

Amy, teď už zcela oblečená, se zvedá na nohy.

„Počkat,“ zarazí ji Laurel. „Poděkovala jste Becky?“

„Já… ehm…,“ Amy nervózně koukne na Laurel. „Děkuju vám, Becky…“

„Za málo,“ říkám rozpačitě.

Když Amy napůl klopýtá a napůl utíká k eskalátorům, Laurel mi položí ruce na ramena.

„Vás mi poslalo samo nebe, Becky,“ říká mi vroucně. „Jsem nadosmrti vaší dlužnicí. Udělám pro vás, cokoli si budete přát.“

„Co blázníte?“ zarazím ji. „Chtěla jsem vám jenom trochu pomoct.“

„Myslím to vážně!“

„Laurel…“

„Trvám na tom. Vyslovte to a máte to ještě před svatbou.“ Svatba.

Jako by někdo otevřel okno a dovnitř vrazil proud ledového vzduchu. V celém tom rozčílení a chvatu se mi na chvilku podařilo na svatbu zapomenout. Ale už se mi zase ohlásila, jako mlýnský kámen na krku. Mé dvě svatby. Má dvě fiaska.

Jako dva vlaky ženoucí se vedle mě. Neustále přidávají na rychlosti, stále víc mě svírají a nepomáhá, ani když na chvíli zavřu oči. A jedou stále rychleji a rychleji. Když se mi podaří uskočit před jedním, sejme mě ten druhý.

Hledím na Laurelin vřelý a upřímný obličej a toužím se jí zhroutit do náruče a brečet jako malá holka: „Vyřešte, prosím vás, můj život za mě!“

„Cokoli budete chtít,“ opakuje Laurel a stiskne mi ramena. Pomalu se jako zbitá vleču do své kabinky a cítím, jak mě zaplavuje vyčerpávající strach. Další den je pryč a já nejsem ke svému vytouženému brilantnímu řešení ani o krok blíž. Vůbec nevím, co budu dělat. A čas se mi krátí.

Možná je to doopravdy tak, že to sama vyřešit prostě nedokážu, napadá mě, když těžce klesnu na židli. Možná potřebuju pomoc. Několika hasičských týmů a jednotek zvláštního nasazení.

Nebo třeba jenom Lukeovu.

Patnáct

Po příchodu domů jsem kupodivu klidná. Cítím vlastně jakousi úlevu. Už jsem všechno vyzkoušela a teď jsem se ocitla na konci možností. Nemůžu už udělat nic jiného než se svěřit Lukeovi. Bude otřesen. A také se naštve. Ale aspoň to bude vědět.

Cestou jsem se zastavila v baru na pár drinků a důkladně jsem promýšlela způsob, jak mu to předložím. Protože, jak všichni víme, všechno záleží na prezentaci. Když se prezident rozhodne zvýšit daně, neřekne prostě „Zvýším vám daně“, nýbrž „Každý Američan zná dobře hodnotu vzdělání“. Takže jsem si napsala projev, něco jako Zprávu

0 stavu státu, naučila jsem se ho slovo od slova, a začlenila do něj přestávky pro Lukeovy poznámky. (Případně aplaus. I když ten asi nepřipadá příliš v úvahu.) Pokud se budu držet textu a nikdo nevznese otázku na naši politiku v Ugandě, pak by to mohlo vyjít.

S trochu roztřesenými koleny stoupám po schodech k našemu bytu,

1 když Luke ještě asi doma nebude; budu mít tedy chvíli na přípravu. Ale když otevřu dveře, už sedí k mému velkému úleku u stolu nad hromadou jakýchsi papírů.

Ale no tak, Becky, nic se neboj. Vážené senátorky, vážení senátoři, dámy a pánové. Asi takhle… Přibouchnu za sebou dveře, vytáhnu si poznámky a zhluboka se nadechnu.

„Lukeu,“ prohlásím hrobovým a dospělým hlasem. „Musím ti něco prozradit o naší svatbě. Je to poměrně vážný problém a jeho řešení nebude snadné. A pokud se vůbec nějaké najde, pak ho můžu dosáhnout jedině s tvou pomocí. Proto ti o něm teď chci povědět a tebe žádám, abys mi naslouchal pozorně a nezaujatě.“

Tak tohle jsem zvládla na jedničku. Jsem na sebe dokonce trochu pyšná. Zejména ta pasáž o pozorném a nezaujatém naslouchání byla prima nápad, protože teď už na mě nemůže začít rovnou řvát.

„Na vysvětlení mé současné zapeklité situace,“ pokračuju, „se musím trochu vrátit v čase. Zpět na začátek. Čímž nemyslím stvoření Země. Ani Velký třesk. Ale čaj v Claridges.“

Na chvíli se odmlčím, ale Luke stále nic neříká a naslouchá. Třeba se ještě všechno v dobré obrátí.

„Můj problém začal právě tam, v Claridges. Stála jsem tam před obtížnou volbou. Jako ten řecký frajírek, který si měl vybrat mezi třemi jablky. Jenom s tím rozdílem, že já si měla vybrat mezi dvěma – a nebyla to jablka.“ Významně se odmlčím. „Byly to dvě svatby.“

Až teď se ke mně Luke na své židli obrátí. Oči má podlité krví a v obličeji divný výraz. Při pohledu na něj se mě zmocňuje zlá předtucha.

„Bečky,“ vypraví ze sebe mé jméno s očividnou námahou.

„Ano?“ pípnu.

„Myslíš si, že mě má moje matka opravdu ráda?“

„Cože?“ vytřeštím na něj oči.

„Řekni mi upřímně, jestli si myslíš, že mě má moje matka ráda.“

Doprčic. Copak z mého projevu neslyšel ani slovo?

„Ehm… jistěže, jak by ne!“ odpovím. „A když už jsme u těch matek, ty jsou v podstatě hlavní příčinou mého problému…“

„Choval jsem se jako osel,“ Luke zvedne sklenku a zhluboka si přihne patrně whisky. „Jenom mě využívala, že je to tak?“

Užasle na něj zírám – a pak zaostřím na poloprázdnou láhev na stole. Jak dlouho už tu může sedět? Podívám se mu znovu do obličeje, napjatého a zranitelného, a spolknu pár věcí, které jsem měla o Elinor na jazyku.

Jasně že tě má ráda!“ Odkládám vlastní projev a věnuju se jemu. Jak by ne. Je to jasně vidět na tom, jak… ehm…,“ koktám nepřesvědčivě.

Čím mám pokračovat? Tím, jak zcela zdarma využívá tvůj personál a ani ti za to nepoděkuje. Na tom, jak tě vyšplouchne a pak se ztratí do Švýcarska.

„A co se… proč vlastně…,“ koktám. „Stalo se snad něco?“

„Taková pitomost.“ Zavrtí hlavou. „Přišel jsem na to před chvílí.“

Zhluboka se nadechne. „Šel jsem do jejího bytu pro jakési materiály k Nadaci. A ani nevím proč, možná kvůli těm fotografiím se Suze a Erniem, na které jsme se dívali dnes ráno.“ Pohlédne na mě. „Najednou jsem stál v její pracovně a hledal staré fotografie. Z mého dětství. Mě a matky. Vlastně ani pořádně nevím, co jsem tam hledal. Možná nic určitého.“

„A co jsi našel?“

Luke ukáže na hromadu papírů, které má na stole, a já si jeden udiveně prohlížím. „Co je to?“

„To jsou dopisy. Od mého otce. Dopisy, které matce psal po jejich rozvodu, před patnácti, dvaceti lety. A v nichž ji prosil, aby se se mnou setkala.“ Mluví jako robot a já se na něj znepokojeně podívám.

„Co to říkáš?“

„Že ji v nich prosil, aby mě navštívila,“ říká Luke klidným hlasem. „Nabízel jí, že jí zaplatí účet za hotel. Nabízel jí, že se mnou přijede. Žádal ji o to zas a zase… o tom jsem vůbec nevěděl.“ Podává mi několik dopisů a říká: „Podívej, přečti si je sama.“

Snažím se nedat najevo, jak jsem otřesená, a kloužu očima po jednotlivých frázích.

Luke si zoufale přeje setkat s matkou… nedokážu pochopit tvůj přístup…

„Tyhlety dopisy vysvětlují spoustu věcí. Nakonec vychází najevo, že jí její nový manžel nijak zvlášť nebránil, aby si mě vzala s sebou. Podle všeho to byl docela fajn chlap. Neměl nic proti tomu, abych tam se svým otcem přijel na návštěvu. Ale ona o to nestála.“ Pokrčí rameny. „Proč by taky, že jo?“

… inteligentní citlivý hoch… promeškat tak jedinečnou příležitost…

Nevím, co bych na to řekla, a tak dokážu říct jenom: „Lukeu, to je… hrozné.“

„Nejhorší na tom je, že jsem to kladl za vinu svým rodičům. Když jsem byl v pubertě. Měl jsem to za zlé jim.“

Před očima mi vyskočí obraz Annabel a jejího přátelského, citlivého obličeje a Lukeova otce, jak potají píše tyto dopisy – a dostala jsem na Elinor strašnou zlost. Vůbec si Lukea nezaslouží. Nezaslouží si vůbec žádnou rodinu.

Je ticho vyjma kapek deště, které bubnují na okenní sklo. Vezmu Lukea za ruku a snažím se do toho stisku vložit maximum lásky a porozumění.

„Tví rodiče to, Lukeu, jistě pochopili. A…,“ spolknu všechny poznámky o Elinor, které se mi derou na jazyk. „A Elinor si tě tady určitě přála mít. Možná to měla v tu chvíli trochu složité nebo… byla pořád na cestách…“

„Je tu něco, co jsem ti nikdy neřekl,“ skočí mi do řeči Luke. „Ani nikomu jinému.“ Zvedne hlavu. „Když mi bylo čtrnáct, tak jsem za svou matkou přijel.“

„Cože?“ vykulím na něj překvapením oči. „Vždyť jsi přece říkal, že jsi nikdy…“

Jeli jsme se školou do New Yorku. Zuby nehty jsem bojoval o to, abych tam mohl jet. Máma s tátou byli očividně proti tomu, ale nakonec mi to dovolili. Řekli mi, že má matka kamsi odcestovala, jinak že by se se mnou pochopitelně hrozně ráda setkala.“

Luke vezme láhev whisky a nalije si další dávku. „Nemohl jsem si pomoct a musel jsem ji zkusit navštívit. Pro případ, že by se náhodou mýlili.“ Hledí upřeně před sebe a prstem přejíždí okraj sklenice. „Takže… na konci výletu jsme měli volný den. Všichni ostatní se vydali na Empire State Building. Ale já jsem se vytratil. Měl jsem její adresu, a tak jsem tam přijel a posadil se před dům, ve kterém bydlela. Nebyl to dům, v němž bydlí dneska, tenhle stál poblíž Park Avenue. Posadil jsem se na schody a kolem mě chodili lidi a všelijak divně se na mě dívali, ale já jsem si z toho nic nedělal.“

Znovu se napije whisky a já na něj strnule hledím. Neodvažuju se ani ceknout, téměř ani nedýchám.

„Tak jsem tam seděl a v poledne vyšla jakási žena. S tmavými vlasy a v krásném kabátě. Z fotografie jsem znal její obličej. Byla to moje matka.“ Několik vteřin mlčí. Já… jsem vstal. Podívala se mým směrem a uviděla mě. Prohlížela si mě ani ne pět vteřin. Pak se otočila na druhou stranu. Jako by mě vůbec neviděla. Nastoupila do taxíku a odjela a bylo po všem.“ Krátce zavře oči. „Ani jsem nestačil udělat k ní krok.“

‚A– co… jsi pak dělal?“ ptám se váhavě.

„Šel jsem pryč. Chodil jsem po městě. A přesvědčoval jsem se, že mě nepoznala. Pořád jsem si to opakoval. Že už prostě nevěděla, jak vypadám, a že asi neměla tušení, že to jsem já.“

„Ale to by mohla být skutečně pravda!“ vmísím se horlivě. „Jak by také mohla…“

Zarazím se, když sáhne po vybledlé obálce leteckého dopisu, k níž je kancelářskou sponkou připevněný jakýsi papír.

„Tenhle dopis jí před mou cestou do Států napsal můj otec,“ vysvětluje. Vytáhne papír a já sebou trochu trhnu. ‚A– to jsem já.“

Dívám se do očí dospívajícího kluka. Čtrnáctiletého Lukea. Ve školní uniformě a s příšerným sestřihem, vlastně bych ho na té fotce ani nepoznala. Nebýt jeho tmavých očí hledících na svět se směsicí odhodlání a naděje.

Co k tomu dodat? Dívám se na jeho nedospělý obličej a je mi do pláče.

„Měla jsi celou dobu pravdu, Becky. Skutečně jsem přijel do New Yorku proto, abych na svou matku udělal dojem. Přál jsem si, aby se na ulici zarazila, otočila se a… zahleděla se na mě s obdivem… a byla na mě pyšná…“

„Ale vždyť na tebe pyšná je!“

„To těžko,“ trošku se na mě pousměje. „Měl bych se na to vykašlat.“

„Ne!“ řeknu o vteřinu později, než bych měla. Natáhnu ruku a s pocitem naprosté bezmoci se dotknu Lukeovy. Na rozdíl od Lukea mě mí rodiče rozmazlovali a prožila jsem naprosto bezstarostné dětství. Když jsem vyrůstala, byli máma a táta vůbec ti nejlepší lidé na celém světě a já jsem dobře věděla, že mě mají strašně rádi a že mě rádi mít nepřestanou, i kdybych provedla něco špatného. A tenhle pocit bezpečí mě od té doby provází.

„Promiň,“ řekne Luke nakonec. „Už jsem tě s tím otravoval dost dlouho. Necháme to být. O čem jsi to se mnou chtěla hovořit?“

„O ničem,“ vyhrknu bez rozmýšlení. „O takové… prkotině. To může počkat.“

Jako by svatba byla najednou milion světelných let vzdálená. Zmačkám své poznámky do tvrdé papírové kuličky a hodím je do odpadkového koše. Pak se rozhlédnu po nepořádku, který panuje v místnosti. Dopisy rozházené na stole, svatební dary navršené v koutě, všude samé krámy. V manhattanském bytě člověk vlastnímu životu neunikne.

„Pojďme se někam najíst,“ vyskočím najednou. „A zajdeme si někam do kina nebo tak!“

„Nemám hlad,“ namítá Luke.

„Ale o to přece nejde. Tady je prostě hrozně moc… velký binec.“ Vezmu Lukea za ruku a zatahám za ni. „No tak, někam si zajdeme. A na chvíli na všechno zapomeneme. Pustíme to z hlavy.“

Jdeme ven, zavěšeni do sebe kráčíme do kina a necháme se unášet filmem o mafii. Pak si zajdeme o pár bloků dál do malé příjemné hospůdky, kterou dobře známe, a objednáme si červené víno a rizoto.

Ani jednou se o Elinor nezmíníme. Místo toho mluvíme o Lukeově dětství v Devonu. Vypráví mi o piknicích na pláži a domečku ve stromě na zahradě, který mu postavil jeho otec, a o tom, jak k tomu stromu chodívala jeho nevlastní sestra Zoe se všemi svými kamarádkami a jak ho to příšerně rozčilovalo. Pak mi vypráví o Annabel. O tom, jak se k němu vždycky skvěle chovala, jak hezky se chová ke všem ostatním a jak nikdy nepocítil, že by ho milovala méně než Zoe, která byla její vlastní.

A pak jsme se váhavě a rozechvěle dotýkali věcí, o nichž jsme nikdy předtím nehovořili. Příkladně našich budoucích dětí. Luke chce mít tři. Já chci…, abych pravdu řekla, poté, co jsem viděla rodit Suze, nestojím nejspíš ani o jedno, ale to jsem Lukeovi neřekla. Odkývala jsem mu i jeho „případně i čtyři“ a přemýšlela jsem, jestli bych nedokázala těhotenství jenom předstírat a děti potají někde adoptovat.

Koncem večera na tom je Luke podle mého názoru mnohem hp. Jdeme domů, padneme do postele a oba okamžitě usneme. Během noci se napůl probudím s pocitem, že Luke stojí u okna a dívá se do noci. Ale usnu ještě dřív, než to stačím zjistit.

Druhý den ráno se probouzím se suchem v ústech a třeštící hlavou. Luke je už vzhůru a z kuchyně slyším jakési rachocení, takže mi možná připravuje báječnou snídani. Snesla bych trochu kafe a možná i topinku. A pak bych…

Žaludek se mi nervózně stáhne. Budu muset kousnout do kyselého jablka. Budu mu muset říct o těch dvou svatbách.

Minulá noc byla prostě minulá noc. Včera jsem s tím nemohla nic dělat. Ale teď máme ráno a déle už čekat nemůžu. Je mi jasné, že na to není zrovna nejvhodnější doba. Ale říct mu to prostě musím.

Slyším, jak jde chodbou, zhluboka se nadechnu a snažím se uklidnit.

„Poslyš, Lukeu,“ říkám do zvuku otevíraných dveří. „Je mi jasné, že na to teď není nejvhodnější doba. Ale vážně si s tebou potřebuju promluvit. Máme problém.“

„Copak to slyším?“ zašveholí Robyn, která vchází do místnosti. „Doufám, že nic se svatbou!“ Má na sobě šmolkově modrý kostým a na nohou lakované kožené polobotky a nese mi na podnose snídani. „Tak račte, drahoušku. Kafíčko, aby se vám dobře vstávalo!“

To se mi snad jenom zdá? Co dělá Robyn v mé ložnici?

„Přinesu ještě pár vdolečků,“ štěbetá vesele a vyběhne z pokoje. Klesnu napůl do polštářů, v hlavě mi začne bušit jakýsi permoník a já se snažím přijít na to, co tu asi tak může pohledávat.

Vzpomenu si na mafiánský film z předchozího večera a najednou ve mně hrkne. Proboha, je to jasné.

Dozvěděla se nějak o té druhé svatbě – a přišla mě zamordovat!

Robyn se znovu objeví ve dveřích s košíčkem vdolečků a s úsměvem od ucha k uchu. Ochromená strachem na ni upírám oči.

„Robyn!“ říkám nakřáplým hlasem. „Vás jsem tady určitě nečekala. Není krapet… brzy?“

„Když se jedná o mé klienty, není pro mě nikdy moc brzy,“ mrkne na mě Robyn rozpustile. „Jsem vám k službám ve dne v noci.“ Usadí se v křesle, které stojí u postele, a nalévá mi šálek kávy.

„Jak jste se dostala dovnitř?“

„Paklíčem. To byl vtip. Pustil mě sem Luke, když šel ven!“ Ach Bože. Jsem tu s ní v bytě samojediná. Dostala mě do pasti. „Luke už šel do práce?“

„Těžko říct, jestli šel do práce,“ Robyn se na chvíli zamyslí. „Mně se spíš zdálo, že si šel zaběhat.“

„Zaběhat?“ Luke nechodí běhat.

„Vypijte si teď kafíčko – a pak vám ukážu něco, na co jste už čekala. Na co jsme čekali všichni.“ Podívá se na hodinky. „Mějte na paměti, že za dvacet minut musím jít!“

Němě na ni zírám.

„Bečky, jste v pořádku? Nezapomněla jste doufám na naši schůzku?“

Do hlavy se mi pozvolna vrací vzpomínky jako matné stíny za gázovým závěsem. Robyn. Pracovní snídaně. No ano. Proč jsem jenom souhlasila s pracovní snídaní?

„Jistěže jsem nezapomněla!“ řeknu nakonec. „Jenom mám takovou maličkou… kocovinu.“

„Nic mi nevysvětlujte!“ spustí Robyn zvesela. „Čerstvá pomerančová šťáva, tu teď potřebujete nejvíc. A dobrou snídani. Já vždycky říkám všem mým nevěstám: musíte na sebe dbát! Nemá smysl nic nejíst a pak před oltářem padnout hlady. Dejte si vdoleček.“ Zašátrá v kabelce. „A podívejte! Konečně to máme!“

Tupě se zahledím na útržek lesklé stříbřité látky, kterou drží v ruce.

„Co to má být?“

„To je přece látka na polštářky!“ vysvětluje Robyn. „Přivezli ji speciálně z Číny. S kterou jsme měli takové problémy na celnici! Snad vám to už nevypadlo z hlavy?“

„To ne! Jistěže ne!“ dodávám spěšně. „Ano, vypadá… hezky. Vážně je nádherná.“

„Ovšem, Becky, je tu ještě něco jiného,“ prohlásí Robyn. Odloží ústřižek a zahledí se na mě s vážným výrazem v obličeji. „Pravda je taková… že si začínám dělat trochu starosti.“

Zmocní se mě taková úzkost, že se musím napít trochu kávy, abych ji zamaskovala.

„Vážně? A co… vás tak trápí?“

„Nedostali jsme ještě jedinou odpověď od vašich britských hostů. Není to divné?“

„Ehm… to ano,“ vzmůžu se na odpověď. „Velmi.“

„Vyjma Lukeových rodičů, kteří se ozvali právě před chvílí. Ti byli samozřejmě na seznamu Elinořiných hostů, nicméně…“ Sáhne po mém hrnku s kávou a napije se. „Mmm. Je dobrá. Musím si ji pochválit! Nechci nikoho obviňovat z nedostatku slušného vychování. Ale musíme mít nějakou představu o počtu. Neměla byste tedy nic proti tomu, kdybych si několikrát velmi taktně zatelefonovala do Anglie? Všechna telefonní čísla mám ve své databázi…“

„Ne!“ najednou jsem úplně vzhůru. „Nikomu nevolejte! Chci říct… dostanete odpovědi. Slibuju.“

„Ale stejně je to divné,“ bručí si Robyn pro sebe. „Že se vůbec nikdo neozve… Dostali ty pozvánky, viďte?“

„Jistěže! Určitě jim to jenom nějak vypadlo z hlavy.“ Žmoulám mezi prsty prostěradlo. „Dostanete odpovědi do týdne. To vám můžu… zaručit.“

„Doufám tedy, že určitě. Protože čas pádí! Máme už jenom čtyři týdny!“

„Já vím!“ zachraptím, napiju se kávy a zoufale si přeju, aby tam místo ní byla vodka. Čtyři týdny. Ach Bože.

„Můžu vám dolít, drahoušku?“ Robyn vstává a – pak se skloní. „Co to je?“ ptá se se zájmem a zvedá papír, který leží na podlaze. „Je to menu?

Podívám se, co to zase má – a srdce se mi zastaví. V ruce drží jeden z máminých faxů.

Menu na druhou svatbu.

Všechno mám tady, přímo pod postelí. Jestli se začne trochu rozhlížet…

„To nic není!“ vytrhnu jí menu z ruky. „To je… ehm… jídelníček… na jeden takový večírek.“

„Vy budete mít večírek?“

„No… tak jsme si říkali…“

„Ale jestli potřebujete pomoct s jeho organizací, stačí říct!“ Robyn důvěrně ztlumí hlas. „Smím vám něco poradit?“ ukáže na mámino menu. „Podle mě jsou balíčky z listového těsta trošku passé.“

„Aha. No vida… díky.“

Musím tu ženskou dostat pryč. A hned. Než stačí najít ještě něco.

Rázně odhodím přikrývku a vyskočím z postele.

„Musím říct, Robyn, že mi ještě není úplně dobře. Možná bychom mohly… zbytek schůzky přesunout na jindy?“

Já vás chápu.“ Poplácá mě po rameni. „Už vám dám pokoj.“

‚A– mimochodem,“ prohodím nenucené cestou ke vstupním dveřím. „Tak jsem si říkala… víte, ta klauzule o pokutě v té vaší smlouvě?“

„Ano!“ Robyn na mě vycení v úsměvu všechny zuby.

Jen tak ze zájmu,“ zvednu koutek úst. „Už jste ji někdy nárokovala?“

„No, jenom párkrát!“ odpoví Robyn. Zabere se do vzpomínek. Jedna taková husička zkusila přede mnou utéct do Polska… ale nakonec jsme ji přece vypátrali… Tak zatím, Becky!“

„Zatím!“ rozloučím se stejně radostným tónem a s bušícím srdcem zavřu dveře.

Ta mě dostane. Je to jenom otázka času.

Po příchodu do práce volám do Lukeovy kanceláře a zvedne to jeho asistentka Julia.

„Nazdar!“ řeknu. „Mohla bych mluvit s Lukem?“

„Luke volal, že je nemocný,“ diví se trochu Julia. „Vy to nevíte?“

Zaraženě se podívám na telefon. Že je Luke nemocný? Třeba měl ještě horší kocovinu než já.

Do háje, a já ho málem prozradila.

„No jistě!“ brebentím rychle. „Jistě! Když tak teď o tom mluvíte… jistěže o tom vím! Je mu vážně hodně špatně. Má vysokou teplotu. A taky je mu… ehm… zle od žaludku. Jenom jsem to na chvilku pustila z hlavy, to je všechno.“

„No tak ho od nás pozdravujte.“

„Určitě!“

A když položím sluchátko, uvědomím si, že jsem to možná kapku přehnala. Jakože, nikdo přece Lukea za to nevyhodí, viďte? Koneckonců je to jeho společnost. Vlastně jsem ráda, že si vzal den volna. Nicméně. Luke je nemocný. A on nikdy nestůně.

Taky nikdy nechodí běhat. Co se to krucinál děje?

Původně jsme chtěly zajít s Erin cestou z práce na drink. Ale já jsem se jí omluvila a místo toho spěchám domů. V bytě je šero a na chvíli mám pocit, že Luke ještě není doma. Ale pak ho spatřím, jak sedí v přítmí u stolu v teplákách a staré mikině.

Konečně. Budeme mít večer pro sebe. Tak dobře. Dnes večer mu všechno vyklopím.

„Nazdar,“ sednu si na židli proti němu. „Už je ti líp? Volala jsem ti do práce a tam mi řekli, že je ti prý špatně.“

Chvíli je ticho.

„Prostě se mi nechtělo jít do práce,“ prohlásí Luke nakonec. „Co jsi dělal celý den? Byl sis opravdu zaběhat?“

„Šel jsem na dlouhou procházku,“ říká. „A trochu jsem přemýšlel. Hodně jsem přemýšlel.“

„O své matce?“ ptám se váhavě.

„Ano. O své matce. A o spoustě dalších věcí.“ Otočí ke mně hlavu a já ke svému překvapení vidím, že není oholený. Mmm! Strniště mu vážně sluší.

„A jsi v pořádku?“

„To je otázka,“ řekne po chvíli. „Ale ano, jsem.“

„Včera večer jsi to asi přehnal krapet s pitím,“ prohodím, když si svlékám kabát. „Poslyš, Lukeu, mám na srdci něco skutečně důležitého. Už to odkládám pár týdnů…“

„Už ses někdy, Becky, zamyslela nad tím, jak jsou postaveny ulice na Manhattanu?“ skočí mi Luke do řeči. „Už ses nad tím někdy skutečně zamyslela}“

„Ehm… ne,“ na chvilku mě svou otázkou zaskočí. „Snad ani ne.“

„Je to taková… metafora života. Myslíš si, že můžeš jít, kam se ti zlíbí. Ale ve skutečnosti…,“ namaluje prstem čáru na stůl. „Drží tě pevně na uzdě. Dopředu nebo dozadu. Nalevo nebo napravo. Nic mezi tím. Jinou možnost nemáš.“

„To je fakt,“ řeknu po chvilce. „Stoprocentně. Takže, Lukeu, jde o to, že…

„Život by měl být otevřený prostor, Becky. Člověk by měl mít možnost jít tam, kam sám chce.“

„No asi máš pravdu…“

„Šel jsem dneska z jednoho konce ostrova k druhému.“

„Vážně?“ vykulím na něj oči. „Ehm… a proč?“

„Na jednom místě jsem se podíval nahoru a viděl jsem kolem sebe jenom samé úřední budovy. Do velkých skleněných oken se opíralo sluníčko a paprsky se odrážely sem a tam.“

„To muselo být hezké,“ plácnu nevhodně.

„Víš vůbec, co říkám?“ podívá se na mě pátravě a já si až teď všimnu temně rudých kruhů pod jeho očima. Pane Bože, vypadá strašně vyčerpaně. „Světlo vstoupí do Manhattanu… a ten ho lapí do pasti. Musí skákat ode zdi ke zdi a nemá kudy utéct.“

„No… asi to tak bude. Ale někdy… přece taky prší, ne?“

‚A– s lidmi je to stejné.“

„Vážně?“

„V takovém světě teď žijeme. Který zrcadlí sám sebe. Který je sám sebou posedlý. Naprosto a zcela nesmyslně. Vezmi si toho chlapa v nemocnici. Je mu třiatřicet a má srdeční infarkt. Co kdyby umřel? Měl by za sebou hodnotný život?“

„Ehm…“

„Prožil jsem já hodnotný život? Ruku na srdce, Becky. Podívej se na mě a řekni mi pravdu.“

„No… ehm… jistěže prožil!“

„Blbost.“ Vezme do ruky zprávu pro tisk společnosti Brandon Communications a zadívá se do ní. „Celý můj život se točil jenom kolem tohohle. Kolem bezvýznamných informací.“ K mému úleku začne zprávu cupovat na kusy. „Zatracených lejster, která nemají žádný význam.“

Náhle si povšimnu, že trhá náš společný bankovní výpis.

„Lukeu! To je náš bankovní výpis!“

„No a co? Co na tom sejde? Je to jen pár nesmyslných čísel. Komu na nich záleží?“

„Jenomže… jenomže…“ Něco se muselo stát.

„Co na něm záleží?“ Smete cáry papíru na podlahu a já se vší silou bráním tomu, abych se sehnula a začala je sbírat. „Máš pravdu, Becky.“ ‚Já že mám pravdu?“ leknu se. Muselo se stát něco hodně špatného.

„Jsme příliš materialističtí. Posedlí úspěchem. Posedlí penězi. Snažíme se udělat dojem na bdi, na něž nikdy nic dojem neudělá, i když se můžeš přetrhnout…,“ prudce oddychuje. Měli bychom znát lidi bez domova. Měli bychom poznat bolivijské vesničany.“

„No… ano,“ přitakám po krátké pauze. „Ale přesto…“

„Něco, co jsi nedávno řekla, mi celý den znělo v uších. A nemůžu na to zapomenout.“

„Co to bylo?“ zneklidním.

„Řekla jsi…,“ odmlčí se, jako by chtěl správně uspořádat slova. „Řekla jsi, že jsme na této planetě jenom krátce. A co prý je na konci dne důležitější? Vědomí, že je pár bezvýznamných numer v rovnováze – nebo že jsem člověkem, jakým jsem si přál být?“

Koukám na něj s otevřenými ústy.

„Ale… to jsem jenom tak plácla! Nemyslela jsem to vážně…“

„Nejsem člověk, jakým chci být, Becky. Nejspíš jsem jím ani nikdy nebyl. Měl jsem klapky na očích. Byl jsem zaslepený samými nesprávnými věcmi…“

„Ale jdi ty!“ chytnu ho povzbudivě za ruku. „Jsi přece Luke Brandon! Úspěšný, hezký a bohatý…“

„Ale nejsem takový člověk, jakým jsem se mohl stát. Problém je v tom, že ani nevím, jak by takový člověk měl vypadat. Nevím, jakým bych chtěl být… co chci udělat se svým životem… kterou cestou se chci vydat…,“ zhroutí se na desku stolu a sevře hlavu do dlaní. „Potřebuju spoustu odpovědí, Becky.“

Nevěřím svým očím. Luke má krizi středního věku.

SECOND UNION BANK

300 WALL STREET NEW YORK NY 10005

Slečna Rebecca Bloomwoodová

byt B

251 W 11th Street

New York

NY 10014

23. května 2002

Drahá slečno Bloomwoodová,

děkuji Vám za Váš dopis z 21. května. Jsem rád, že mě začínáte považovat za svého dobrého přítele, a na Vaši otázku odpovídám, že mám narozeniny 31. října.

Souhlasím s Vámi, že svatba je velmi nákladná záležitost. Nicméně Vám musím bohužel sdělit, že v dané chvíli nemůžu zvýšit Váš kreditní limit z 5 000 dolarů na 105 000 dolarů.

Ale můžu Vám nabídnout zvýšení limitu na 6 000 dolarů a doufám, že Vám to alespoň trochu pomůže.

S pozdravem Váš

Walt Pitman

vedoucí oddělení služeb pro zákazníky

STARS U LIKE

Agentura dvojníků celebrit

151 West 24th Street

New York NY 10011

Slečna Rebecca Bloomwoodová

byt B

251 W 11th Street

New York

NY 10014

28. května 2002

Milá Rebecco,

díky za Váš dopis a fotografie. S lítostí Vám sděluji, že se mi nepodařilo najít dvojníka ani pro Vás, ani pro Vašeho snoubence. Musím dále podotknout, že většina našich klientů by nechtěla uzavřít mezi sebou manželství, ani za „tučnou odměnu“, kterou nabízíte.

Nicméně výjimky přesto existují, a tak vám sděluji, že pokud by Vám to vyhovovalo, náš dvojník Ala Gorea by si velmi ochotně vzal naši dvojnici Charlene Tiltonové.

Informujte nás prosím, jestli by Vám to nějak pomohlo.

S pozdravem

Candy Blumenkrantzová

ředitelka

49 Drakeford Road

Potters Bar

Hertfordshire

27. května 2002

Pan Malcolm Bloomwood velmi děkuje paní Elinor Shermanové za její milé pozvání na svatbu Becky a Lukea do hotelu Plaza dne 22. června. S politováním musí odmítnout, protože si zlomil nohu.

The Oaks 41 Elton Road Oxshott Surrey

27. května 2002

Pan Martin Webster s paní velmi děkují paní Elinor Shermanové za její milé pozvání na svatbu Becky a Lukea v hotelu Plaza dne 22. června. S politováním musí odmítnout, protože oba dostali infekční mononukleózu.

9 Foxtrot Way Reigate Surrey

27. května 2002

Pan Tom Webster s paní velmi děkují paní Elinor Shermanové za její milé pozvání na svatbu Becky a Lukea v Plaze dne 22. června. S politováním musí odmítnout, protože jim právě chcípl pes.

Šestnáct

Už to přestává být legrace. Luke nebyl v práci přes týden. Stejnou dobu se neholil. Neustále se bůhvíkde toulá a domů chodí až za kuropění, obvykle opilý. A včera jsem po návratu z práce zjistila, že všechny své boty rozdal lidem na ulici.

Cítím se úplně bezmocná. Nic, co udělám, nefunguje. Uvařila jsem mu několik talířů domácí výživné polévky. (Alespoň se to tvrdí na krabici.) Zkusila jsem se s ním vášnivě a něžně milovat. A to vážně nebylo marné. (Ale zároveň kupodivu úplně jiné než předtím.) Ale nic se tím nezměnilo. Upadl pak do stejně vrtkavé nálady jako předtím a tupě civěl do zdi.

Zkouším si k němu sednout a mluvit s ním. Občas si myslím, že to trochu pomáhá. Ale pak stejně zase upadne do deprese nebo prohodí „a k čemu to vlastně je?“ a zase jde někam ven. Hlavní problém je v tom, že plácá samé nesmysly. Jednu chvíli prohlašuje, že opustí svou společnost a bude se věnovat politice, kam ho srdce vždycky táhlo, a že se neměl sám sobě nikdy zpronevěřit. (Politice? O politice se nikdy ani slůvkem nezmínil.) Hned nato tvrdí, že chtěl být vždycky otcem velké rodiny, že si pořídíme šest dětí, on že zůstane doma a bude mužem v domácnosti.

Mezitím volá každý den jeho asistentka a vyzvídá, je-li Lukeovi lépe, a já si musím vymýšlet stále hrůzostrašnější podrobnosti. V této chvíli už je prakticky postižen morem.

Jsem tak zoufalá, že jsem včera zavolala Michaelovi, a ten slíbil, že se tu zastaví a podívá se, jestli by mohl nějak pomoct. Jestli s tím může vůbec někdo něco udělat, pak je to Michael.

A co se svatby týče…

Pokaždé, když si na ni vzpomenu, udělá se mi zle. Bude už za tři týdny a já jsem dosud nenašla žádné řešení. Máma mi volá každé ráno a já s ní nějakým zázrakem dokážu naprosto normálně mluvit. Robyn mi volá každé ráno a já s ní nějakým zázrakem dokážu naprosto normálně mluvit. Nedávno jsem si dokonce zavtipkovala, že na svou svatbu nepřijdu. Obě jsme se tomu zasmály a Robyn vesele prohodila: „Tak to vás dám k soudu!“ a mně se dokonce podařilo nezačít hystericky brečet.

Cítím se jako při volném pádu, jako když padám k zemi bez padáku.

Nemám žádnou představu, co s tím udělám. Cítím se jako v jiném světě, kde neexistuje normální panika a ani normální řešení. Teď už mě může zachránit pouze zázrak.

A v podstatě k němu se v této chvíli upírají všechny mé naděje. Zapálila jsem padesát svíček u Sv. Thomase a dalších padesát u Sv. Patricka, na prosebnou tabuli v synagoze na Pětašedesáté jsem připevnila písemnou žádost a hinduistické bohyni Ganeš jsem přinesla květiny. Kromě toho jsem na Internetu navázala kontakt se skupinou lidí z Ohia, kteří se za mě usilovně modlí.

Přinejmenším za to, abych po svém boji s alkoholismem nalezla štěstí. Vyložit svůj problém se dvěma svatbami Otci Gilbertovi jsem po jeho kázání o tom, že Pánovi činí každá lež a podvod takovou bolest, jako kdyby Ďábel vydloubával oči spravedlivým, nedokázala. Přiklonila jsem se tedy k alkoholismu, zejména poté, co jsem našla příslušnou stránku. (A protože jsem na třech malých panácích denně, takže tam už stejně prakticky patřím.)

Nemám kam uniknout. Neodpočinu si ani doma. Jako by tam na mě všechno padalo. U všech stěn stojí hromady krabic se svatebními dary. Máma posílá denně na padesát faxů, Robyn zaskočí, kdykoli ji napadne, a v obývacím pokoji mám kolekci závojů a čelenek z Šatů snů, kterou mi bez vyzvání poslali.

„Bečky?“ zvedám u snídaně oči od kávy a vidím do kuchyně vcházet Dannyho. „Dveře byly otevřené. Ty nejsi v práci?“

„Dneska mám volno.“

‚Aha.“ Vezme si jednu skořicovou topinku a kousne si. „Tak jak je marodovi?“

„Za moc to nestojí.“

„No to je špatné.“ Chvíli to vypadá, že má Danny skutečnou starost, a já trochu pookřeju. „Už Luke rozdal veškeré oblečení?“

„Nejspíš ne,“ připustím a Dannymu se rozzáří oči. „Takže bude ještě něco k máni?“

„Ne!“ odpovím rozhořčeně. „Nebude! A ne aby sis nechal tamty boty!“

„Ty zbrusu nové z Prady? To si snad děláš legraci! Ty jsou mé. Luke mi je dal. Když už je nechce…“

„Ale on je chce. Bude je chtít. Je jenom… právě trochu vynervovaný. Všichni jsme vynervovaní! A jenom kvůli tomu mu nemůžeš sebrat boty!“

„Vynervovaní možná jsme, ale ne každý rozdává kvůli tomu stodolarovky úplně cizím lidem.“

„Vážně?“ kouknu na něj vyplašeně. „To dělá?“

„Viděl jsem ho v podzemce. Stál tam takový dlouhovlasý maník s kytarou… a Luke šel k němu a podstrčil mu svazek bankovek. Ten chlap mu za to ani nepoděkoval. Vlastně ještě vypadal dost dotčeně.“

„Ach Bože…“

„Víš, co si myslím? Potřebuje vypadnout na pořádně dlouhé líbánky a hezky si tam odpočinout. Kam máte namířeno?“

To ne! Už zase padám bez padáku. Líbánky. Ještě jsem žádné nezamluvila. Jak bych také mohla. Copak vím, z jakého letiště vůbec poletíme?

„My totiž… je to překvapení,“ vyhrknu nakonec. „My to oznámíme až v ten den.“

„A co tu vaříš?“ pátrá Danny u sporáku, kde bublá cosi v kastrůlku. „Větvičky? Mmm, nějakou dobrůtku.“

„To jsou čínské bylinky. Na stres. Chvíli se povaří ve vodě, a pak se to vypije.“

„Ty si myslíš, že Luke bude něco takového pít?“ šťouchne Danny do kastrůlku.

„To není pro Lukea. To je pro mě!“

„Pro tebe? A z čeho jsi ty stresovaná?“ Ozve se bzučák a Danny se natáhne a zmáčkne příslušné tlačítko, aniž se vůbec zeptá, kdo to je.

„Danny!“

„Někoho čekáš?“ vrací sluchátko na místo.

„To je asi ten masový vrah, který mě sem vystopoval,“ říkám sarkasticky.

„Už se těším,“ zakousne se opět Danny do skořicové topinky. „Vždycky jsem si přál vidět nějakou pěknou vraždičku.“ Někdo zaklepe na dveře a já jdu otevřít.

„Měla by sis na sebe vzít něco fešnějšího,“ podotkne Danny. „U soudu si budou všichni prohlížet tvé fotky. Tak by ti to tam mělo seknout.“

Otevírám dveře v očekávání, že za nimi bude další pošťák s balíčkem. Ale je to Michael v žlutém kašmírovém svetru a se širokým úsměvem na tváří. Srdce mi poskočí úlevou, už jenom když ho vidím.

„Michaeli!“ vykřiknu a obejmu ho. „Díky, žes přišel.“

„To nic není,“ brání se Michael. „Přišel bych už dřív, kdyby mi to došlo.“ Povytáhne obočí: „Včera jsem byl v kancelářích Brandon Communications, a tam mi řekli, že je Luke nemocný. Ale neměl jsem ani tušení…“

„Ano. No já jsem se o tom pochopitelně příliš nešířila. Myslela jsem, že to za pár dnů přejde.“

„Je Luke doma?“ Michael přejede byt pohledem.

„Ne, odešel už ráno. Ani nevím kam,“ pokrčím bezmocně rameny.

„To chce spolu po jeho návratu hezky hupsnout do postýlky,“ radí mi Danny cestou ke dveřím. „A nezapomeň, že si činím přednostní právo na jeho kabát od Ralph Lauren.“

Udělám konvici čerstvé kávy (bez kofeinu – nic jiného si Michael v tuto chvíli dovolit nemůže), pochybovačně zamíchám bylinkami, a pak si razíme cestu nepořádkem k pohovce v obývacím pokoji.

„Takže,“ řekne Michael, když odstrčí haldu časopisů a posadí se. „Luke se cítí trochu přetažený.“ Sleduje mě, jak nalévám roztřesenou rukou mléko. „Tak se mi zdá, že ty taky.“

„Mně nic není,“ bráním se rychle. Jde o Lukea. Zničehonic se najednou změnil. V jednu chvíli mu bylo dobře a hned nato ‚potřebuju pár odpovědí‘ a ‚co je smyslem života‘ a ‚kam všichni jdeme?‘. Je v takové depresi, že nechodí ani do práce… Vůbec nevím, co s ním.“

„To máš tak. Už nějakou chvíli se mi zdálo, že to někde praskne,“ bere si Michael ode mě kávu. „Ten tvůj chlap prostě pracuje na doraz. Vždycky tak pracoval. A každý, kdo delší dobu pracuje tímto tempem…,“ posmutněle si zaťuká na hrudník. „Já jsem zářný příklad. Někde to prostě tupne.“

„To není jen tou prací. Je to… vším.“ Kousnu se rozpačitě do rtu. „Podle mého názoru na něj ta tvá… srdeční příhoda… zapůsobila podstatně víc, než si byl ochoten připustit.“

„To je přechodná záležitost.“

„To jistě. Ale vy dva jste byli jeden tým… a prostě ho to zaskočilo. Přimělo ho to přemýšlet o… co já vím, o životě a tak. A pak ta záležitost s jeho matkou.“

„No jo,“ kývá hlavou Michael. „Vím, jak se Luke rozčílil nad tím článkem v New York Times. Ani se nedivím.“

„Ale o tom vůbec nemluvím! Od té doby se to podstatně zhoršilo…“

Vyprávím Michaelovi o tom, jak Luke našel dopisy od svého otce, a Michael očividně strne.

„Aha,“ míchá zamyšleně lžičkou v kávě, „teď už to začíná do sebe zapadat. Většinu toho, čeho dosáhl, dělal pro svou matku. To si, myslím, všichni uvědomujeme.“

„Najednou… jako by nevěděl, proč dělá to, co dělá. A tak se na to na všechno vykašlal. Přestal chodit do práce a vůbec o tom nechce mluvit. Elinor je pořád ve Švýcarsku a jeho spolupracovníci v jednom kuse volají domů a ptají se, jak mu je, a já jim přece nemůžu říct: ‚Luke prostě nemůže přijít k telefonu, protože si právě pořídil krizi středních let…‘“ „Už se tím netrap. Zaskočím dneska do kanceláře a rozhlásím, že si vzal vědeckou dovolenou. Na chvíli ho může zastoupit Gary Shepherd. To je velmi schopný člověk.“

„A bude to v pořádku?“ kouknu se na Michaela vyděšeně. „Nepodrazí nějak Lukeovi nohy?“

Když Luke naposledy přestal na chviličku svou společnost hlídat jako ostříž, pokusila se mu ta mrcha Alicia Billingtonová vyfouknout všechny jeho klienty a rozvrátit mu celý podnik. Přivedla málem celou Brandon Communications na buben.

„S Garym to bude v pořádku,“ uklidňuje mě Michael. „A vzhledem k tomu, že já toho teď nemám zrovna moc na práci, můžu na to trochu dohlédnout.“

„Tak to tedy ne!“ vyděsím se. „Ty se rozhodně nesmíš přepínat. Ty teď musíš odpočívat.“

„Bečky, já nejsem žádný invalida!“ brání se Michael trochu popuzeně. „Jste na mě s mou dcerou stejně hrozné jako všichni ostatní.“

Zazvoní telefon a já ho přepnu na záznamník.

„No a jak to vypadá s přípravami na svatbu?“ ptá se Michael a rozhlíží se po místnosti.

„No… dobře!“ nasadím radostný úsměv. „Díky.“

„Volala mi organizátorka tvé svatby, že se bude konat zkouška na slavnostní hostinu. Tví rodiče se prý nezúčastní?“

„Ne,“ přisvědčím po krátké pauze. „Ne, nepřijedou.“

„To je škoda. A kdypak sem přiletí?“

„Ehm…,“ napiju se kávy a snažím se vyhnout jeho očím. „Já vlastně ani nevím, kdy přesně…“

„Bečky?“ ozve se místností mámin hlas ze záznamníku a já sebou škubnu tak, že vyšplíchnu kávu na pohovku. „Bečky, holčičko, potřebuju si s tebou promluvit o té kapele. Prý tu ‚Rock DJ‘ nesvedou, protože jejich basista umí jenom čtyři akordy, ale poslali mi seznam písní, které zvládnou…“

Do háje! Proletím místností jako kalená střela a skočím po sluchátku.

„Mami,“ lapám po dechu. „Ahoj, poslyš, já tu mám právě něco rozdělaného, můžu ti zavolat zpátky?“

„Ale, holčičko, musíš si vybrat ty písničky! Tak já ti je zafaxuju, co říkáš?“

„Ano, dobře, pošli mi je faxem.“

Položím sluchátko, vracím se na pohovku a snažím se vypadat jako zosobnění klidu.

„Tvá máma se do těch příprav na svatbu pořádně zakousla,“ usmívá se Michael.

„No ehm… ano. Určitě.“ Telefon zazvoní znovu a já ho znovu ingnoruju.

„Víš, vždycky jsem si říkal, jestli jí to trochu nevadí, že se vdáváš tady ve Státech?“

„Ne!“ proplétám si nervózně prsty. „Proč by mělo?“

„To víš, je mi jasné, jak se mámy dívají na svatby.

„Promiň, holčičko, jenom bleskově,“ ozve se opět mámin hlas. „Janice chce vědět, jak chceš mít složené ubrousky. Do biskupské mitry nebo do labutě?“

Skočím opět po sluchátku.

„Mami, poslyš. Mám teď společnost!“

„Nedělej si se mnou starosti,“ volá Michael z pohovky. „Jestli je to důležité…“

„Není to důležité! Kašlu na to, jaký budou mít ubrousky tvar! Vždyť budou vypadat jako labutě maximálně dvě vteřiny…“

„Bečky!“ ozve se máma ohromeně. „Jak můžeš něco takového vůbec říct! Janice chodila na kurz aranžování ubrousků jenom kvůli tvé svatbě! Přišlo ji to na čtyřicet pět liber a musela si tam s sebou nosit balené obědy…“

Začne mě hryzat svědomí.

„Mami, hele, moc se omlouvám. Ale jsem teď krapet přetažená. Tak ať to jsou… biskupské mitry. A Janice vyřiď, že jsem jí opravdu za její pomoc vděčná.“ Položím sluchátko právě ve chvíli, kdy se ozve zvonek u dveří.

„Tvou svatbu připravuje Janice?“ ptá se Michael se zájmem.

„Ehm… ne. Robyn.“

„Máš poštu!“ pípá na mě počítač v koutě pokoje. To už je na mě trochu moc. „Promiň, otevřu jen dveře…“

Přiběhnu bez dechu ke dveřím a tam právě jakýsi pošťák pokládá velikou lepenkovou krabici na zem.

„Balíček na jméno Bloomwoodová,“ hlásí. „Velmi křehké.“

„Díky,“ říkám v rozpacích a beru si krabici.

„Podepište se mi tu, prosím…,“ podává mi pero, pak zavětří. „Nepálí se vám náhodou něco v kuchyni?“ Sakra. To ty čínské bylinky.

Uháním do kuchyně a vypnu plotýnku na sporáku, vrátím se k pošťákovi a vezmu si od něj pero. Znovu slyším vyzvánět telefon. Proč mi všichni nedají pokoj?

„A ještě tady…“

Načmárám svůj podpis na řádek, jak nejlépe umím, a pošťák se nad ním podezíravě zamračí a ptá se: „Co to má být?“

„Bloomwoodová! Má to být Bloomwoodová!“

„Haló,“ slyším Michaelův hlas. „Ne, to je byt Becky Bloomwoodové. Já jsem Michael Ellis, známý.“

„Musíte mi to podepsat ještě jednou, paní. Čitelně.“

„Ano, já jsem Lukeův družba. Ano, těší mě. Těším se, až se setkáme!“

„V pořádku?“ ptám se a prakticky vyryju své jméno na papír. „Spokojený?“

„To chce klid a nohy v teple!“ radí mi pošťák a loudá se odtud. Kopnutím zavřu dveře a klopýtám do obývacího pokoje ve chvíli, kdy Michael právě říká: „Už jsem se něco o vašich plánech na obřad doslechl. Bude to velkolepá podívaná!“

S kým to mluvíš“? naznačuju ústy.

S tvou mámou, odpovídá mi stejným způsobem Michael s úsměvem. Málem upustím krabici na podlahu.

„Jsem si jistý, že to v onen slavný den proběhne všechno hladce,“ uklidňuje právě Michael mámu. „Právě jsem Becky říkal, že obdivuju, s jakou vervou připravujete svatbu. To jistě není žádná maličkost!“

Ne. Prosím, ne.

„Aha,“ diví se Michael očividně. „Jenom jsem chtěl říct, že to musí být obtížné. Když bydlíte v Anglii… a Becky a Luke se berou v…“

„Michaeli!“ vykřiknu zoufale a on se na mě překvapeně podívá. „Buď zticha!“

Položí ruku přes sluchátko.

„Proč mám být zticha?“

„Má máma. Ona… nic neví.“

„Ale co neví?“

Upírám na něj úzkostně oči a nejsem schopná slova. Michael se nakonec vrátí k telefonu. „Už budu muset jít, paní Bloomwoodová. Však to znáte, spousta práce. Ale velmi rád jsem si s vámi pohovořil… a uvidíme se na svatbě. Určitě. Ano, vám taky.“

Položí sluchátko a v místnosti se rozhostí strašlivé ticho.

„Co tvá máma neví, Becky?“ zeptá se nakonec.

„To je… jedno.“

„Mně se spíš zdá, že není.“ Pronikavě se na mě zadívá. „Mám takový pocit, že tu něco nehraje.“

„Já… to nic není. Skutečně…“

Zarazím se při vrnivém zvuku, který vychází z kouta místnosti. Mámin fax. Rychle hodím krabici na pohovku a vyrazím k faxu.

Ale Michael je na mě příliš rychlý. Vytrhne papír z přístroje a začne číst.

„Seznam skladeb pro Rebečinu a Lukeovu svatbu. Datum 22. června. Místo konání: The Pines, 43 Elton Road… Oxshott…“ Zamračeně se na mě podívá. „Co to má být, Becky? Vy se s Lukem přece berete v Plaze, nebo ne?“

Nevím, co na to říct. Krev mi hučí v hlavě tak hlasitě, že mě téměř ohlušuje.

„Nebo ne?“ opakuje Michael teď už příkřejším hlasem. „Já nevím,“ zašeptám nakonec téměř neslyšně. „Jak to, že nevíš, kde se vdáváš?“

Znovu si přečte fax a vidím, jak se mu na obličeji pomalu rozestírá pochopení.

„Ježíši Kriste,“ zadívá se na mě. „Tvá máma ti chystá svatbu v Anglii, nemám pravdu?“

V němém zoufalství na něj jenom civím. Je to ještě horší, než když na to přišla Suze. Suze mě už totiž zná hrozně dlouho. Ví, jak hloupě se umím zachovat, a vždycky mi to odpustí. Ale Michael… nasucho polykám. Michael se ke mně vždycky choval s úctou. Jednou mi dokonce řekl, že jsem bystrá a mám dobrou intuici. Dokonce mi nabídl ve své společnosti místo. Nedokážu snést, že právě on přišel na to, jak jsem to všechno zpackala.

„Ví tvá máma vůbec něco o Plaze?“ Pomalu vrtím hlavou. „Ví to někdo? Luke?‘

„Nikdo to neví,“ najdu nakonec ztracený hlas. „A musíš mi slíbit, že to nikomu neřekneš.“

„Že to nikomu neřeknu} To si děláš legraci?“ Zavrtí nevěřícně hlavou. „Jak se ti to mohlo, Becky, vůbec stát?“

„Já nevím, já nevím. Já jsem nechtěla, aby se to stalo…“

„Ty jsi nechtěla podvést dvě rodiny i s přáteli? A to nemluvím už o nákladech, o veškeré vložené práci… Uvědomuješ si doufám, v jakém maléru teď lítáš?“

„Já to nějak vyřeším!“ říkám v zoufalství.

„Jak se tohle dá vyřešit? To nejsou dvě večeře zamluvené na stejné datum! Tady se jedná o stovky lidí!“

„Bimbam, bimbam!“ začne najednou odbíjet můj svatební budíček na poličce. „Bimbam, bimbam! Jenom dvacet dva dnů do Velkého dne!“

„Sklapni!“ okřiknu ho.

„Bimbam, bim…“

„Sklapni!“ zaječím a mrsknu budíčkem na zem tak, že se rozletí na tisíc kousků.

„Dvaadvacet dnů?“ lekne se Michael. „To jsou, Becky, jen tři týdny!“ Já něco do té doby vymyslím! Za tři týdny se může stát všelicos!“

„Tak ty něco vymyslíš! Nic jiného mi na to neumíš říct?“

„Třeba se stane nějaký zázrak!“

Snažím se o úsměv, ale Michael na to vůbec nereaguje. Zdá se, že je hluboce otřesen. A také rozzloben.

To mě hrozně bolí. Nemůžu snést, že se na mě Michael zlobí. V hlavě mi buší a cítím, jak se mi do očí derou slzy. Třesoucíma se rukama si vezmu kabelku a kabát.

„Kam jdeš?“ ptá se mě přísně. „Kam máš namířeno, Becky?“

Mlčky na něj koukám a v hlavě se mi honí myšlenky. Potřebuju někam utéct. Od svého bytu, od svého života, od celé té patálie. Musím si najít místo, kde je trochu klidu, kde mě nikdo nebude trápit. Místo, kde najdu pokoj.

„Jdu k Tiffanymu,“ vzlyknu a zavřu za sebou dveře.

Pět vteřin poté, co překročím práh u Tiffanyho, jsem už podstatně klidnější. Srdce mi už netluče jako o závod a myšlenky se mi nehoní hlavou už tak zběsile. Dívám se na kazety plné třpytící se bižuterie a cítím, jak ze mě padá tíseň. Audrey Hepburnová měla pravdu. U Tiffanyho se nemůže přihodit nic zlého.

Mířím do zadní části přízemí, vyhýbám se turistům a cestou si prohlížím diamantové náhrdelníky. Dívčina v mém věku si zkouší zásnubní prsten a já při pohledu na její nadšený obličej pocítím bolestné bodnutí.

Jako bychom se s Lukem zasnoubili před milionem let. Teď se cítím jako úplně jiný člověk. Kdybych to tak mohla všechno vzít zpátky. Bože, kdybych tak dostala novou šanci. Teď bych to všechno udělala úplně jinak.

Ale pozdě bycha honit, viďte. Udělala jsem to takhle a tak to prostě je.

Nastoupím do výtahu, vyjedu do třetího patra – a vystoupím. Tady je mi ještě lehčeji. Tohle je opravdu úplně jiný svět. Není tak přeplněný turisty jako dolní podlaží. Je to jako nebe.

Podlaží je prostorné a tiché a na skříňkách s prosklenou horní plochou jsou vystaveny stříbrné, porcelánové a skleněné předměty. Je to svět tichého přepychu. Svět atraktivních kultivovaných lidí, kteří si nemusejí s ničím dělat starosti. Vidím, jak si dokonale upravená dívka oblečená v námořnické modři prohlíží skleněný svícen. Jiná dívčina v pokročilém stadiu těhotenství si prohlíží dětské chrastítko z ryzího stříbra. Tady nemá nikdo žádné problémy. Největším problémem všech lidí, kteří sem přijdou, je, zda si pořídit jídelní servis se zlatým nebo platinovým lemováním.

„Bečky? Jste to vy?“ Srdce mi trochu neklidně poskočí, ale když se otočím, usmívá se na mě Eileen Morganová. Eileen mě tudy prováděla při registraci seznamu darů. Je to postarší dáma s vlasy staženými do drdůlku a připomíná mi učitelku baletu z mého dětství.

„Dobrý den, Eileen,“ pozdravím. „Jak se máte?“

„Dobře. A mám pro vás báječnou zprávu!“

„Báječnou zprávu?“ opakuju nechápavě. Už si ani nevzpomínám, kdy jsem nějakou báječnou zprávu naposledy slyšela.

„Váš seznam si vede velmi dobře.“

„Skutečně?“ Navzdory svým současným pocitům cítím stejný příval pýchy, jaký jsem kdysi pociťovala, když mě Miss Phipps pochválila, že mi má pliés jdou dobře.

„Opravdu velmi dobře. Dokonce jsem vám chtěla sama zavolat. Podle mého názoru nastal čas…,“ Eileen se významně odmlčí, „… na pár větších kousků. Stříbrnou mísu. Pár kusů starožitného kuchyňského nádobí.“

Dívám se na ni s mírnou nedůvěrou. V hantýrce seznamů svatebních daruje to asi stejné, jako by se mi snažila namluvit, abych to zkusila v Královském baletu.

„Vy si vážně myslíte, že patřím do této… kategorie?“

„Bečky, váš seznam si vedl naprosto impozantně. Dostala jste se na úroveň několika našich nejlepších nevěst.“

Já… nevím, co na to říct. Ve snu by mě nenapadlo…“

„Člověk se nemá podceňovat!“ usměje se na mě Eileen srdečně a gestem opíše celé patro. „Vybírejte si tu po libosti, a až na něco přijdete, dejte mi vědět. Kdybyste něco potřebovala, tak víte, kde mě najdete.“ Stiskne mi paži. „Dobrá práce, Becky.“

Odchází a já cítím, jak mi z očí kanou slzy vděčnosti. Někdo si tu nemyslí, že jsem absolutní packal. Někdo si nemyslí, že jsem všechno zničila. Alespoň v něčem mám úspěch.

Mířím k vitríně se starožitným zbožím a nadšeně si prohlížím stříbrný podnos. Alespoň Eileen rozhodně nezklamu. Zaregistruju si ten sakramentsky nejlepší kus starožitného nádobí, na jaký narazím. Zařadím tam čajovou konvici, cukřenku…

„Rebecco!“

„Ano?“ otáčím se dozadu. „Ještě jsem se tak úplně nerozhodla…“ Zarazím se a slova mi zmrznou na rtech. Není to Eileen. Je to Alicia, Dlouhonohá bestie. Jako blesk z jasného nebe, jako zlá víla. Od hlavy k patě v růžovém, s nákupní taškou od Tiffanyho a přímo srší nepřátelstvím. A zrovna teď.

„Vida,“ ucedí. „Tak tady ji máme. Ty ale musíš být, Becky, se sebou velmi spokojená, nemám pravdu?“

„Ehm… ne. Ani ne.“

„Slečna nevěsta roku. Slečna Zasraný začarovaný les.“ Vyjeveně se na ni podívám. Rozhodně si nedělám o přátelství s Alicii žádné iluze, ale není tohle přece jenom kapánek moc? „Alicie,“ řeknu. „Stalo se ti něco?“

„Jestli se mi něco stalo?“ hlas jí sklouzne do uštěpačného tónu. „Co by se mi asi tak mohlo stát? Jako třeba že mě organizátorka mé svatby jen tak mýrnyxdýrnyx pustila k vodě? Třeba mně to trochu hnulo žlučí!“

„Cože?“

„A proč prý mě pustila k vodě? Aby se mohla lépe soustředit na svou velevýznamnou, veledůležitou klientku, která se bude vdávat v hotelu Plaza. Svou extra speciál klientku slečnu Becky Bloomwoodovou, která rozhazuje plnými hrstmi.“

Zděšeně na ni zírám.

„Ale to já jsem vůbec nevěděla, Alicie…“

„Celá má svatba je v troskách. Žádnou jinou organizátorku se mi nepodařilo sehnat. Pomluvila mě po celém městě. Prý se se mnou špatně jedná. Aby ji šlak trefil! Dodavatelé jídla mi pokládají telefony, šaty mám příliš krátké a květinářka je úplně padlá na hlavu…“

„To mě moc mrzí,“ říkám bezmocně. „O tom jsem vážně nic nevěděla…“

„Jakpak bys také mohla něco takového vědět! Ty ses jistě neválela v Robynině kanceláři při jejím telefonátu smíchy po zemi.“

„Neválela! V žádném případě! Pohleď… to se jistě ještě všechno napraví.“ Zhluboka se nadechnu. „Abych pravdu řekla, ani s mou svatbou to není všechno úplně jednoduché…“

„Jdi se bodnout! O tvé zatracené svatbě vím všechno do posledního puntíku. Jako všichni ostatní.“ Otočí se na podpatku a mašíruje pryč a já za ní otřeseně hledím.

Nejen že jsem zničila vlastní svatbu, ale podařilo se mi zničit i Aliciinu. Kolik dalších životů jsem obrátila vzhůru nohama? Kolik spouště jsem ještě nevědomky napáchala?

Snažím se opět soustředit na vitrínu se starožitnostmi, ale jsem příliš nervózní a naprosto vyvedená z míry. Ale no tak! Vyberu si pár kousků. Třeba mě to trochu rozveselí. Sítko na čaj z devatenáctého století. A cukřenku vykládanou perletí. Taková věcička se vždycky hodí, co říkáte?

Prohlížím si stříbrnou konvici na čaj. Za pouhých 5 000 dolarů. Napíšu ji do seznamu a pátrám, je-li tu podobná konvička na mléko. Ke stejné vitríně přijde dvojice mladých lidí v džínách a tričku a já si všimnu, že si prohlížejí stejnou konvici.

„Podívej na to,“ žasne dívčina. „Pět tisíc babek za konvici. Nač, proboha?“

„Ty nemáš ráda čaj?“ zakření se na ni chlapec.

„Coby ne! Ale chtěla jsem tím říct, že kdybych měla pět tisíc doláčů, tak bych je nevyhodila za čajovou konvici!“

„Až budu mít já pět tisíc doláčů, tak ti dám vědět,“ prohodí chlapec. Rozesmějí se a jdou pryč, drží se za ruce a jsou rozzářeni a šťastni.

A najednou se před vitrínou cítím trochu směšně. Jako dítě, které se obléká do dospěláckých šatů. A nač já potřebuju konvici za pět tisíc?

A co tu vlastně vůbec dělám? A co vůbec dělám?

Chci Lukea.

Přání mě zaplaví jako přílivová vlna, která všechno ostatní zakryje. A veškerý nepořádek a smetí vezme s sebou.

To chci. Aby byl Luke zase normální a šťastný.

Abychom byli oba normální a šťastní. Najednou nás dva vidím na opuštěné pláži. Jak se díváme na západ slunce. Bez zavazadel, bez veškerého povyku a zmatku kolem. Jenom my dva, spolu.

Nějak jsem ztratila zdravý rozum, zapomněla jsem, na čem skutečně záleží, viďte? Soustředila jsem se jenom na tu pěnu nahoře. Na šatičky, dortíky a dárečky. A přitom jediné, na čem záleží, je to, že Luke chce být se mnou a já chci být s ním. Bože, zachovala jsem se jako ta nejpitomější nána…

V kabelce mi zapípá mobil a s náhlou nadějí ho vytahuju ven.

„Lukeu?“

„Bečky! Co se to ksakru zase děje?“ zaječí mi Suzein zuřivý hlas přímo do ucha, takže mobil málem upustím. „Právě mi volal Michael Ellis! Prý se pořád ještě vdáváš v New Yorku! Nemůžu tomu uvěřit, Bex!“

„Neřvi na mě. Jsem u Tiffanyho!“

„A co sakra děláš u Tiffanyho, když bys měla právě napravovat ten zmatek, který jsi způsobila! Bex, ty se nemůžeš vdávat v Americe. To prostě nejde! To by tvou mámu zabilo!“

‚Já to vím! Nebudu se tu vdávat! Přinejmenším…,“ rozčíleně si vjedu rukou do vlasů. „Ach, Bože, Suze. Ty nevíš, co se tu děje. Luke má krizi středního věku… organizátorka zdejší svatby mi vyhrožuje soudy… cítím se tu tak opuštěná…“

K mému děsu se mi oči začínají plnit slzami. Vlezu si za vitrínu a posadím se na koberec, kde mě nikdo nemůže vidět.

„Mám teď na krku dvě svatby a ani na jednu nemůžu jít! Ať se rozhodnu tak či onak, spousta lidí se na mě rozzuří. V každém případě to bude pohroma. Měl to být nejhezčí den mého života, Suze, a jak to tak vypadá, bude to ten nejhorší. Načisto a úplně nejhorší!“

„Hele, Bex, nepropadej panice,“ říká Suze trochu obměkčené. „Uvažovala jsi skutečně o všech možnostech?“

„Už jsem myslela úplně na všechno. Dokonce i na bigamii, napadlo mi, že bych si najala dvojníky…“

„Ale to není tak špatný nápad,“ vloží se Suze přemýšlivě.

„Víš, co bych skutečně chtěla?“ Hrdlo se mi sevře návalem citů. „Utéct od toho všeho někam na pláž. Jenom my dva a kněz a rackové. Jakože na tom jediném skutečně záleží, viď? Na skutečnosti, že miluju Lukea a že on miluje mě a že chceme být navždycky spolu.“ Při představě Lukea, který mě líbá na pozadí zapadajícího slunce na nějakém karibském ostrově, se mi zase dači slzy do očí. „Komu záleží na nóbl šatech? Komu záleží na velkolepých recepcích a na hromadě svatebních darů? Nic z toho není důležité! Vzala bych si na sebe úplně obyčejný sarong a bosky bychom šli pískem a bylo by to tak úžasně romantické…“

„Bex!“ zděšeně nadskočím při zvuku Suzeina hlasu. Tak rozzuřenou jsem ji ještě neslyšela. „Nech toho! Okamžitě toho nech! Pane Bože, někdy se chováš jako absolutně sobecká kráva.“

„A proč jako?“ zajíkám se. „Chtěla jsem tím jenom říct, že všechno to pozlátko je zbytečné…“

„Není zbytečné. Lidi se na něm docela dost nadřeli. Připravili ti dvě svatby, za které by dal někdo jiný nevím co. Dobře, na obě dvě jít nemůžeš, ale na jednu jo. Jestli nepůjdeš ani na jednu, tak… si ani jednu nezasloužíš. Obě ty svatby se, Bex, netýkají jenom tebe! Týkají se i spousty jiných Udí. Všech těch, kteří věnovali spoustu práce, času, lásky a peněz, aby ti připravili něco skutečně nádherného. Nemůžeš před tím jenom tak utéct! Budeš se muset tomu postavit, i kdyby to mělo znamenat, že se budeš muset jednotlivě a na kolenou omluvit čtyřem stovkám lidí. Jestli před tím jen tak utečeš, tak… jsi naprosto sobecká a zbabělá husa.“

Udýchaně se odmlčí a já slyším, jak se v pozadí začíná plačtivě ozývat Ernie. Jsem tak otřesená, jako by mi dala facku.

„Máš pravdu,“ připustím nakonec.

Je mi lito,“ odpoví a na hlase jí poznám, že i ona je naprosto vyvedená z rovnováhy. „Ale skutečně mám pravdu.“

Já to dobře vím,“ mnu si obličej. „Podívej… já se tomu postavím. Sice nevím jak, ale postavím.“ Ernieho kňourání zesílí do hurónského řevu a přes jeho křik neslyším téměř vlastního slova. „Už radši jdi,“ říkám. „Pozdravuj ode mě mého kmotřence. Vyřiď mu…, jak moc jeho kmotru mrzí, že to tak zpackala. Vyřiď mu, že se polepším.“

„Taky tě moc pozdravuje,“ vzkazuje Suze. Trochu zaváhá. „A pamatuj si, že i když jsme na tebe možná trochu naštvaní, jsme ochotni ti ve všem pomoct. Pokud to bude v našich silách.“

„Díky, Suze,“ říkám se staženým hrdlem. „Řekni mu… budu tě průběžně informovat.“

Odložím telefon, tiše sedím a snažím se urovnat si myšlenky. Nakonec vstanu, opráším se a vracím se zpět do obchodu.

Pět metrů ode mě stojí Alicia. Trochu se mi stáhne žaludek. Jak dlouho tu asi stojí? A co slyšela?

„Nazdar,“ říkám hlasem ochraptělým nervozitou.

„Nazdar,“ odpoví mi. Pomalounku jde ke mně a očima si mě přeměřuje.

„Tak by mě zajímalo,“ říká velmi vlídným hlasem, „jestli Robyn o těch tvých plánech se svatbou na pláži ví?“ Sakra.

„Já se…,“ odkašlu si. Já se nehodlám vdávat na pláži!“

„Ale malinko to tak vypadalo, že ano?“ Alicia si soustředěně zkoumá nehet. „Není pro tento případ ve smlouvě nějaké ustanovení?“

„Ale to jsem si dělala legraci! Byla to…, však víš, prostě jenom sranda…“

„To jsem vážně zvědavá, jak moc srandovní to bude připadat Robyn,“ věnuje mi Alicia svůj nejúlisnější úsměv. „Až si poslechne, že Becky Bloomwoodová vůbec nestojí o žádnou velkolepou hostinu. Až si poslechne, že její nejmilejší super extra speciál, úžasná a skvělá zákaznice… hodlá vzít draka!“

Nesmím se od ní nechat vytočit. Tohle musím zvládnout.

„Ty nic Robyn říkat nebudeš.“

„Nepovídej!“

„Nesmíš! Ty prostě…,“ odmlčím se a snažím se urovnat si myšlenky. ‚Alicie, známe se už tak dlouho. Já vím, že jsme vždycky… nerozuměly… ale no tak. Jsme dvě Britky v New Yorku. Obě se vdáváme. V jistém slova smyslu jsme… prakticky jako dvě sestry!“

Tahleta slova mě málem zabijí – ale nic jiného mi nezbývá. Musím ji získat na svou stranu. S velkým přemáháním jí položím ruku na rukáv z růžového buklé.

„Přece musíme být k sobě solidární! Přece si musíme umět… vzájemně vyjít vstříc!“

Ve chvíli ticha mě Alicia sjede opovržlivým pohledem. Pak mi setřese ruku ze svého rukávu a dlouhými kroky odchází.

„Tak zatím, Becky,“ prohodí přes rameno.

Musím ji zastavit. Rychle.

„Bečky!“ zavolá za mnou Eileenin hlas a já se zmateně otočím. „Tady je to cínové nádobí, které jsem vám chtěla ukázat…“

„Díky,“ odpovím roztržitě. „Ale já teď musím…“ Otáčím se zpátky – ale Alicia je už pryč. Kam asi mohla jít?

Sbíhám po schodech do přízemí, neztrácím čas čekáním na výtah. Tam se zastavím a rozhlížím se, zoufale pátrám po záblesku růžové. Ale celé přízemí praská ve švech pod náporem rozjařených a brebentících turistů. Zářivé barvy jsou vidět všude. Prorážím si udýchaně cestu davem a pokouším se sama sebe přesvědčit, že Alicia Robyn nic neřekne; tak pomstychtivá jistě nebude. A současně dobře vím, že bude.

V přízemí ji nikde nevidím. Nakonec se mi podaří probít skupinou turistů shromážděných kolem vitríny s hodinkami a dostanu se k otáčivým dveřím. Ocitnu se na ulici a pátrám nalevo i napravo. Skoro nic nevidím. Je zářivě jasný den, nízké sluneční paprsky se odrážejí od obrovských výloh a všechno kolem mění na siluety a stíny.

„Rebecco.“ Cítím, jak mě někdo prudce chytil za rameno. Zmateně se otočím, mrkám oslněné do světla a snažím se zaostřit.

Když se konečně trochu rozkoukám, zmocní se mě ledová hrůza.

Je to Elinor.

Sedmnáct

A je to tady. Jsem vyřízená. Nikdy jsem neměla od Tiffanyho odcházet.

„Rebecco, potřebuju si s tebou promluvit,“ říká Elinor ledovým hlasem. „Okamžitě.“

Má na sobě dlouhý černý kabát a velké brýle proti slunci a vypadá, jako by patřila k tajné službě. Ach Bože, tak ona už asi na všechno přišla! Promluvila si s Robyn. Promluvila si s Alicii. Přivleče mě před soud a odsoudí k nuceným pracím.

„Ale já… teď nemám čas,“ bráním se a snažím se zacouvat zpátky k Tiffanymu. „Na žádnou debatu nemám čas.“

„Nejde o žádnou debatu.“

„Na nic nemám čas.“

„Je to velmi důležité.“

„Dobrá, podívejte, možná jako důležité vypadá,“ drmolím v zoufalství. „Ale podívejme se na to z nadhledu. Je to jenom svatba. Ve srovnání s takovými věcmi, jako jsou kupříkladu mezistátní smlouvy…“

„Nehodlám s tebou probírat tvou svatbu,“ zamračí se Elinor. „Chci si s tebou promluvit o Lukeovi.“

„O Lukeovi?“ vytřeštím na ni zaraženě oči. „Jak to… vy jste s ním mluvila?“

„Dostala jsem od něj do Švýcarska několik znepokojivých zpráv. A včera jsem dostala dopis. Okamžitě jsem se vrátila domů.“

„Co bylo v tom dopise?“

„Právě jdu za Lukem,“ hlásí Elinor a mou otázku ignoruje. „Byla bych moc ráda, kdybys mohla jít se mnou.“

„Vážně? A kde je?“

„Právě jsem mluvila s Michaelem Ellisem. Hledal dnes dopoledne Lukea a našel ho v mém bytě. A já tam právě jdu. Luke si se mnou prý přeje mluvit.“ Odmlčí se. „Ale já si chci nejdřív promluvit s tebou, Rebecco.“

„Se mnou? A proč?“

Než se zmůže na odpověď, vyhrne se od Tiffanyho skupina turistů a na chvíli nás zcela pohltí. Mohla bych se s nimi vytratit. Mohla bych utéct.

Ale jsem zvědavá. Co mi asi tak Elinor může chtít?

Skupina odchází a my dvě zíráme na sebe.

„Prosím.“ Kývne směrem ke kraji chodníku. „Mám tu auto.“

„Dobrá,“ pokrčím mírně rameny. „Půjdu s vámi.“

Uvnitř Elinořiny čalouněné limuzíny ze mě můj strach spadne. Hledím na její bledý nepřístupný obličej a cítím, jak ve mně místo strachu narůstá vztek.

Tohle je ta ženská, která pokřivila Lukea. Tohle je ta ženská, která se vykašlala na svého čtrnáctiletého syna. A sedí si klidně ve své limuzíně. A chová se, jako by jí patřil celý svět; jako by se nedopustila ničeho špatného.

„A co psal Luke v tom dopise?“ ptám se.

„Bylo to… zmatené, nesouvislé a absurdní. Jako by se tak nějak…“ Rukou udělá vznešené gesto. „Zhroutil? Tak to je pravda.“

„Proč?“

„Co byste myslela?“ odseknu a nedokážu zakrýt sarkastické zabarvení ve svém hlase.

„Příliš pracuje,“ soudí Elinor. „Někdy to možná až přehání.“

„Tady nejde o práci!“ nedokážu se zastavit. „Jde o vás!“

„O mě?“ zamračí se.

„Ano, o vás! O to, jak jste se k němu chovala!“ Nastane dlouhé ticho. Pak Elinor řekne. „Co tím myslíš?“ Vypadá upřímně překvapena. Propánaboha! Copak je vážně tak necitelná?

„No tak… odkud mám začít? Třeba u té vaší dobročinnosti! Charity, na níž strávil řadu hodin úmorné práce. Charity, která měla podle vašeho slibu vylepšit profil jeho společnosti. Ale stala se taková prapodivná věc… jeho společnost z toho nic neměla, protože jste si nakonec veškeré zásluhy přivlastnila sama!“

To znělo dobře! Proč jsem vlastně ještě nikdy Elinor neřekla, co si o ní myslím?

Nozdry se jí trochu rozšíří a je mi jasné, že jí to není moc po chuti, ale prohlásí: „Tato verze události je zkreslená.“

„Nic není zkreslené. Vy jste Lukea prostě zneužila!“

„Nikdy si nestěžoval na to, že bych mu dávala příliš mnoho práce.“

„On by si vám nepostěžoval. Vy sama jste si měla uvědomit, kolik času vám věnuje za nic! Vždyť na vás ještě k tomu pracoval jeden jeho zaměstnanec, proboha! Už jenom to ho mohlo dostat do potíží…“

„Souhlasím,“ řekne Elinor.

„Cože?“ na chvíli mi to vyrazí dech.

„Využívat zaměstnanců z Brandon Communications nebyl můj nápad. Vlastně jsem byla proti tomu. Ale Luke na tom trval. A co se týče toho článku v novinách, už jsem Lukeovi vysvětlila, že jsem za to nemohla. Nabídli mi rozhovor úplně na poslední chvíli. Luke nebyl zrovna po ruce. Tomu novináři jsem zřetelně vysvětlila, jakou měl na tom Luke účast, a poskytla jsem mu propagační literaturu k Brandon Communications. Novinář mi slíbil, že si to přečte, ale pak nic z toho nepoužil. Ujišťuju tě, Rebecco, že za to nemůžu.“

„Láryfáry!“ vyhrknu bez okolků. „Slušný novinář by nikdy nic takového neignoroval…“

Hmmm. Když se to tak vezme… tak možná ano. Když na to tak myslím, tak jsem se jako novinářka většinou vykašlala na polovinu věcí, které mi osoba, s níž jsem dělala rozhovor, říkala. A stoprocentně jsem se pokaždé vykašlala na všechny psané materiály.

„No… dejme tomu,“ řeknu po chvilce. „Možná to nebyla tak úplně vaše vina. Ale tohle není hlavní problém. Kvůli tomu není Luke tak strašně rozhozený. Před několika dny hledal ve vašem bytě rodinné fotografie. Žádné pochopitelně nenašel. Zato našel dopisy od svého otce. A všechny vypovídaly o tom, jak jste na něj za jeho dětství zvysoka kašlala. Jak jste neměla sebemenší zájem ho navštívit, ba ani na deset minut.“

Elinořin obličej sebou trochu zaškubá, ale Elinor sama mlčí.

„A tím se mu vybavila spousta opravdu bolestných zážitků. Jako když vás přijel navštívit do New Yorku a seděl před vaším domem a vy jste se k němu nechtěla hlásit. Vzpomínáte si na to, Elinor?“

Uvědomuju si, že jsem na ni tvrdá, ale je mi to jedno.

„Tak to byl on,“ pronese nakonec.

„Pochopitelně že to byl on! Nepředstírejte, že jste ho nepoznala, Elinor. Proč si myslíte, že se tak strašně snaží? Proč si myslíte, že vůbec přijel do New Yorku? Pochopitelně proto, aby na vás udělal dojem! Na nic jiného celá léta nemyslel! Není divu, že se teď sesypal. Abych pravdu řekla, vzhledem k dětství, které prožil, se divím, že vůbec tak dlouho vydržel!“

Na chvíli se odmlčím, abych se nadechla, a vtom mi napadne, že by si Luke možná nepřál, abych před jeho matkou probírala všechny jeho tajné neurózy.

No, teď je každopádně už tak jako tak pozdě. Stejně to musel Elinor už někdo říct.

„Měl šťastné dětství,“ zírá strnule z okna. Zastavili jsme na křižovatce a v jejích slunečních brýlích vidím odrazy lidí míjejících její auto.

„Ale on vás miloval. Potřeboval vás. Svou matku. A vědomí, že jste tam byla a očividně se s ním nechtěla setkat…“

„Zlobí se na mě.“

„No pochopitelně! Vykašlala jste se na něj, odjela jste si do Ameriky, vůbec jste se o něj nestarala, šťastně jste si s Larrym…“

„Šťastně,“ Elinor otočí ke mně hlavu. „Myslíš si, že jsem šťastná, Rebecco?“

To mě zaskočí. Trochu provinile si uvědomím, že mě nikdy nenapadlo přemýšlet o tom, nakolik je šťastná sama Elinor. Vždycky jsem v ní viděla jenom hroznou potvoru.

„To já… nevím,“ připustím nakonec.

„Rozhodla jsem se. A své rozhodnutí jsem nezměnila. To ještě nemusí nutně znamenat, že jsem toho nelitovala.“

Sundá si sluneční brýle a já se snažím, aby na mně nebylo vidět, že jsem se jí přímo lekla. Pleť má napjatější než obvykle a kolem očí tmavé kruhy. I přes plastickou operaci vypadá mnohem starší než předtím. A mnohem zranitelnější.

„Tehdy jsem Lukea skutečně poznala,“ přiznává tiše.

„Tak proč jste za ním teda nešla?“

V autě se rozhostí ticho – a ona pak s téměř nehybnými rty prohlásí: „Dostala jsem strašný strach.“

„Strašný strach?“ opakuju nevěřícně. Neumím si představit, že by se Elinor čehokoli bála.

„Vzdát se dítěte je obrovský krok. A stejně obrovský krok je… ho pak znovu přijmout do života. Zejména po tak dlouhé době. Nebyla jsem na takový krok připravená. Ani na setkání s ním jsem nebyla připravená.“

„Copak jste s ním nechtěla ani mluvit? Nechtěla jste vědět… jaký je?“

„Snad. Snad ano.“

Zpozoruju neznatelné zaškubání pod jejím levým okem. Že by projev emocí?

„Někteří lidé nové zkušenosti vítají. Jiní ne. Jiní se jim vyhýbají. Ty to možná nepochopíš, Rebecco. Vím, jak jsi impulzivní a srdečný člověk. Je to jedna z věcí, které na tobě obdivuji.“

„Na to vám jistě skočím,“ prohodím sarkasticky.

„Co tím chceš říct?“

„Ale no tak, Elinor,“ obrátím oči v sloup. „Nebudeme si tu na nic hrát. Nemáte mě ráda. A nikdy jste neměla.“

„Proč si myslíš, že tě nemám ráda?“ To nemůže myslet vážně.

„Vždyť mě vaši lidé nechtěli pustit ani na můj vlastní večírek… donutila jste mě podepsat předsvatební smlouvu… nikdy jste se ke mně nechovala hezky.

„Ta nepříjemnost na večírku mě mrzí. To zavinili organizátoři večírku.“ Trochu se zamračí. „Ale tomu, že jsi nechtěla podepsat předsvatební smlouvu, jsem nikdy nerozuměla. Nikdo by neměl bez ní vstupovat do manželství.“ Podívá se z okna. „Už jsme tady.“

Automobil se zastaví a řidič vyběhne otevřít dveře. Elinor se na mě zadívá.

„Mám tě ráda, Rebecco. Velice.“ Při vystupování z auta spočine očima na mých nohou. „Máš odřené boty. Vypadají obnošeně.“

„Vidíte?“ vykřiknu rozzuřeně. „Vidíte, co mám na mysli?“

„Co?“ podívá se na mě nechápavým pohledem. To je marné.

Elinořin byt je zalit slunečními paprsky a zcela tichý. Nejdříve si pomyslím, že se jistě spletla a že tu Luke není – ale když vstoupíme do obývacího pokoje, uvidím ho. Stojí u velkého okna a zamračeně se dívá ven.

„Není ti nic, Lukeu?“ ptám se opatrně a on se překvapeně otočí.

„Bečky! Co tu děláš?“

Já jsem… narazila na tvou matku u Tiffanyho. Kde jsi byl celé dopoledne?“

„Chvíli jsem se procházel,“ říká Luke. „Přemýšlel jsem.“ Podívám se na Elinor. S nečitelným obličejem Lukea pozoruje. „Já bych asi měla jít,“ prohlásím neobratně. „Jestli si vy dva chcete promluvit…“

„Ne,“ namítá Luke. „Zůstaň tady. Nebude to trvat dlouho.“

Posadím se na opěradlo křesla a přeju si, abych si do něj mohla zalézt. Nikdy jsem neměla ráda atmosféru v tomto bytě – a teď to tu navíc vypadá jako v Room 101 nebo tak někde.

„Dostala jsem tvé zprávy,“ začne Elinor. „A tvůj dopis, kterému jsem příliš nerozuměla.“ Stáhne si rukavice z rukou a položí je na okraj stolu. „Vůbec nechápu, z čeho mě tu obviňuješ.“

„Neobviňuju tě z ničeho,“ odpovídá Luke, který se očividně snaží zachovat chladnou hlavu. „Jenom jsem ti chtěl oznámit pár věcí, na které jsem přišel. Kupříkladu že jsem byl dlouhá léta mírně… pošetilý. Ty jsi se mnou nechtěla nikdy být, viď? A přitom jsi celou dobu předstírala opak.“

„Nebuď směšný, Lukeu,“ prohlásí Elinor po chvíli mlčení. „Situace byla mnohem složitější, než si dovedeš představit.“

„Hrála jsi na mé… mé slabé stránky. Využívala jsi mě. I mou firmu. Chovala ses ke mně jako k…,“ na chvíli se zadýchaně zarazí a nějakou dobu se snaží uklidnit. „Zdá se mi trochu smutné, že jsem do New Yorku přijel hlavně proto, abych tu byl s tebou. Abych tě poznal stejně dobře, jako zná Becky svou matku.“

Ukáže mým směrem a já k němu poplašeně zvednu oči. Netahej mě do toho!

„Ale byla to naprostá ztráta času,“ hlas mu zdrsní. „Nejsem si ani jistý, jestli jsi takového vztahu vůbec schopná.“

„Tak už dost!“ prohlásí Elinor. „Nemůžu s tebou, Lukeu, mluvit, když jsi v takovém stavu.“

Když si teď s Elinor stojí tváří v tvář, uvědomuju si, že si jsou mnohem podobnější, než jsem si vůbec všimla. Když se situace zašmodrchá, nasadí oba děsivě prázdný výraz. Oba si staví laťku hodně vysoko. A oba jsou mnohem zranitelnější, než by si přáli dát najevo.

„Se mnou nemusíš mluvit vůbec,“ prohlašuje Luke. „Odcházím. Už mě ani Becky neuvidíš.“

Překvapeně sebou trhnu. Mluví vážně?

„Nemluv hlouposti,“ odsekne Elinor.

„Poslal jsem písemnou rezignaci na funkci správce majetku Nadace Elinor Shermanové. A jinak nevidím žádný důvod, proč bychom se měli stýkat.“

„Na svatbu jsi asi zapomněl,“ připomene mu ostře Elinor.

„Ne, nezapomněl. Vůbec jsem na ni nezapomněl.“ Luke se zhluboka nadechne a podívá se na mě. „Od této chvíle si s Becky budeme zařizovat svatbu po svém. Všechny výdaje, které jsi s tím měla, ti pochopitelně uhradím.“

Co…

Co to říká? Vyvalím na Lukea oči. Myslí skutečně vážně to, co jsem právě… Skutečně se… Nebo mám halucinace?

„Lukeu,“ snažím se zachovat chladnou hlavu; snažím se o klid. „Můžeš mi tohle vysvětlit… Slyším dobře, že se chceš vykašlat na svatbu v Plaze?“

„Bečky, já vím, že jsem to s tebou neprojednal,“ Luke přejde ke mně a vezme mě za ruce. „Vím, žes tu svatbu připravovala už kolik měsíců. Není to jistě maličkost chtít po tobě, abychom od ní odstoupili. Ale za těchto okolností prostě cítím, že s tím nechci mít nic společného.“

„Když od té svatby odstoupíš,“ polknu na sucho, „uvědomuješ si, že budeš muset zaplatit peněžní pokutu?“

„To je mi fuk.“

„Tobě je to… fuk?“

Je mu to fuk!

Ani nevím, jestli se mám smát nebo brečet.

„Ale tak jsem to nemyslel!“ opravuje se Luke, když vidí můj výraz. „Svatba mi není fuk. Jistěže mi na nás záleží. Ale stoupnout si před veřejnost a předstírat že jsem milující syn této…,“ podívá se na Elinor. „To by byla jenom fraška. Celou věc by to nesmírně zlehčovalo. Chápeš mě?“

„Lukeu… jistěže tě chápu,“ snažím se přímo neřvat nadšením. „Pokud chceš tu svatbu prostě zrušit, udělá mi to jenom radost.“

Nemůžu tomu uvěřit. Jsem zachráněna. Jsem zachráněna!

„Myslíš to vážně, viď?“ dívá se na mě nedůvěřivě.

Jistěže to myslím vážně! Jestli chceš svatbu zrušit, nemám rozhodně nic proti. Vlastně… ji můžeme zrušit rovnou na místě!“

„Bečky Bloomwoodová, ty jsi milionová holka,“ Luke má najednou jakýsi matný hlas. „Takhle bez váhání souhlasit…“

„Když to chceš ty, Lukeu,“ říkám prostě. „Pak to chci i já.“

Je to zázrak!

Není pro to jiné vysvětlení.

Jedinkrát v životě mě Bůh skutečně vyslyšel. Bud On, nebo ta bohyně Ganeš.

„Ale to přece nemůžeš,“ Elinor se poprvé zachvěje hlas. „Nemůžeš prostě zrušit jen tak svatbu, kterou pro tebe připravuju. A financuju.“

„Klidně.“

„Je to vysoce významná událost! Přijde na ni na čtyři sta lidí! Významných lidí. Mých přátel, lidí z nadace…“

„No tak jim ode mě vyřiď mou upřímnou omluvu.“

Elinor k němu popojde pár kroků a ke svému překvapení vidím, že se třese vztekem.

„Jestli to, Lukeu, uděláš, pak už s tebou, to ti říkám, do smrti nepromluvím ani slovo.“

„Nejsem proti. Jdeme, Becky.“ Táhne mě za ruku, já cupitám za ním a cestou přitom škobrtnu o koberec.

Vidím, že to Elinor v obličeji opět škube, a k mému nesmírnému překvapení je mi jí trochu líto. Ale cestou z jejího bytu mě to zase přejde. Elinor se ke mně a k mým rodičům chovala tak hnusně, že si to určitě zaslouží.

Za hrobového ticha scházíme ze schodů. Oba jsme očividně silně rozrušeni. Luke máváním ruky přivolá taxi, dá řidiči naši adresu a oba mlčky nastoupíme.

Téměř až po třech blocích se na sebe podíváme. Luke je bledý a trochu se chvěje.

„Nevím, co na to říct,“ prohlásí. „Nemůžu vůbec uvěřit, že jsem něco takového udělal.“

„Byl jsi báječný,“ říkám rozhodně. „Patřilo jí to.“

Otočí se na sedadle ke mně a vážně se na mě zadívá.

„S tou svatbou je mi to líto, Becky. Já vím, jak ses na ni těšila. Já ti ji připravím. Slibuju, jenom mi řekni, co a jak.“

Dívám se na něj a myšlenky mi pádí hlavou. Pozor, tohle musím vyřešit s nejvyšší ostražitostí. Jeden špatný krok a všechno ještě můžu pokazit.

„A ty… se pořád ještě chceš ženit? Víš, aby bylo jasno.“

„Jistěže chci!“ Luke vypadá ohromeně. „Já tě miluju, Becky. Ještě víc než předtím. Nikdy jsem tě nemiloval tak jako v tom obývacím pokoji. Když jsi pro mě vykonala tu neuvěřitelnou oběť a nezaváhala ani na minutu.“

„Cože? Aha, ta svatba! Ano.“ Nasadím spěšně ten správný výraz. „No ano. Nebylo to pro mě vůbec snadné. A ehm… když už tak mluvíme… o svatbách…“

Vůbec mi to nejde z pusy. Mám pocit, jako bych kladla poslední kartu na vršek pyramidy. Musí to být přesně vyvážené.

„Co kdybychom se vzali… v Oxshottu?“

„V Oxshottu. Klidně.“ Luke zavírá oči a očividně vyčerpaný se opírá o sedadlo.

Sedím v tichém údivu a nemám, co bych k tomu řekla. Všechno zapadlo na své místo. Zázrak je dovršen.

Cestou po Páté Avenue se dívám z okna taxíku a najednou vnímám venkovní svět. Poprvé si všímám, že je léto. Že je nádherný slunečný den. Že u Sakse mají ve výloze nové plavky. Maličkosti, které jsem nebyla schopná vnímat, natož ocenit, tak mě má situace tížila.

Mám pocit, jako bych celou dobu nesla na zádech těžké břemeno a jako bych úplně zapomněla, jaké to je kráčet volně. Ale teď jsem své břímě konečně shodila a můžu opatrně vstát a začít se radovat ze života. Tíživé měsíce jsou tytam. Konečně se můžu v noci klidně vyspat.

Osmnáct

Jenomže klidně nespím. V podstatě nespím vůbec. Dlouho poté, co Luke usnul, civím do stropu a nemám vůbec dobrý pocit. Něco tu je špatně. Jenom nevím přesně co. Zvenčí vypadá všechno perfektně. Elinor nadobro zmizela z Lukeova života. Můžeme se brát doma. Robyn mi může být ukradená. Už si nemusím s ničím dělat starosti. Jako by do mého života vletěla velká bowlingová koule, pokácela všechny špatné kuželky na mém trávníku a nechala mi tu jenom ty dobré.

Uspořádali jsme báječnou oslavnou večeři, otevřeli jsme láhev šampaňského, připili si na zbytek Lukeova života, na svatbu a jeden druhému. Pak jsme začali hovořit o tom, kam pojedeme na líbánky, a já jsem tvrdě prosazovala Bali a Luke byl pro Moskvu a pak jsme se zapletli do takové té rozesmáté, téměř hysterické debaty, kdy člověk cítí současně rozjaření i hlubokou úlevu. Byl to nádherný, šťastný večer. Měla bych být naprosto spokojená.

Ale když teď už uvolněně ležím v posteli, začíná mi cosi vrtat hlavou. To, jak dnes večer Luke vypadal. V jaké byl euforii. Jak mu svítily oči. Jak jsme se oba neustále smáli, téměř jako šílení. Jako bychom nemohli ani přestat. A další věci. Jak se Elinor dívala, když jsme odcházeli. Na rozhovor s Annabel před několika měsíci.

Mohla bych se cítit triumfálně, mohla bych cítit zadostiučinění. Ale… necítím. Bůhvíproč mám takový divný pocit.

Nakonec přibližně ve tři ráno vyklouznu z postele a jdu do obývacího pokoje zatelefonovat Suze.

„Nazdar, Bex,“ říká překvapeně. „Kolik tam u vás máte hodin?“

V pozadí slyším tlumený zvuk britského televizního dobrého rána a Ernieho broukání. „Ach Bože, strašně mě mrzí, že jsem ti včera tak vynadala. Mám od té chvíle tak mizerný pocit…“

„To je v pořádku. Vážně už o tom nic nevím.“ Schoulím se na podlaze a přitáhnu si župan pevně k tělu. „Poslouchej, Suze. Luke se strašlivě rozhádal se svou matkou. Odvolal svatbu v Plaze. Takže se nakonec můžeme vzít v Oxshottu.“

„Cože?“ Suzein hlas se šíří telefonní linkou jako exploze. „Pane Bože! To je neuvěřitelné! To je fantastické! Dělala jsem si takové starosti, Bex! Vážně jsem netušila, jak z té bryndy ven. Musíš být štěstím bez sebe! Musíš…“

„To jsem. Tak trochu.“

Suze se udýchaně zarazí.

„Co myslíš tím tak trochu?“

Já vím, že se všechno vyřešilo. A vím, že je všechno fantastické,“ pevně si omotávám šňůrku od županu kolem prstu. „Ale tak nějak… se mi to až tak moc fantastické nezdá.“

„A proč prosím tě?“ slyším, jak Suze tlumí zvuk televize. „V čem je problém?“

„Nemám z toho dobrý pocit,“ vychrlím na ni. „Mám pocit, jako bych… vyhrála, jenomže já jsem vlastně vyhrát ani nechtěla. Jakože, je prima, že jsem dostala všechno, co jsem chtěla. Luke si to vyříkal s Elinor, zaplatí pokutu za svatbu, můžeme se brát doma… Z tohoto hlediska je to báječné. Ale na druhé straně…“

„Na druhé straně co?“ zajímá se Suze. „Na druhé straně nic není!“

„Aleje. Minimálně… si to aspoň myslím.“ Začínám si zamyšleně okusovat nehet. „Dělám si starosti o Lukea, Suze. Se svou matkou se skutečně strašně porafali. A teď říká, že už s ní nechce do smrti mluvit…“

„No a co? Není to snad dobře?“

„No já nevím. Je to dobře?“ Na chvíli se zadívám na podlažní sokl. „Je v této chvíli v silné euforii. Ale co když se časem začne cítit provinile? Co když se po nějaké době bude cítit zrovna tak mizerně? Víš, Annabel, jeho nevlastní matka, mi jednou řekla, že kdybych se pokusila Elinor z Lukeova života vymazat, mohlo by ho to zničit.“

„Ale tys ji přece z jeho života nevymazávala,“ upozorní mě Suze. „On ji vymazal sám.“

„No ano, možná se zničil sám. Možná jako by si… odřízl vlastní ruku nebo něco podobného.“

„Ale fuj!“

„No a teď tam má velkou ránu, kterou nikdo nevidí, ale která začne hnisat a jednoho krásného dne se to všechno zase vyvalí…“

„Přestaň, Bex! Právě snídám.“

„Tak promiň. Jenom si o něj dělám starosti. Není v pořádku. A mám ještě něco…,“ zavřu oči a téměř sama nevěřím tomu, co říkám. „Tak trochu… jsem změnila názor na Elinor.“

„Cože jsi?“ zařve Suze. „Takové věci mi, prosím tě, Bex, ani neříkej! Málem jsem pustila Ernieho na podlahu!“

„Neříkám, že ji mám ráda, tak to nemyslím,“ říkám rychle. „Ale vedly jsme spolu dost dlouhý rozhovor. A tak mě napadlo, že má možná Lukea docela ráda. Svým vlastním prapodivným studeným způsobem.“

„Vždyť ho opustila!“

„Jasně. Ale litovala toho.“

„No a co? Však taky měla sakra čeho litovat!“

„Jenom si myslím, Suze… že si možná zaslouží ještě jednu šanci.“ Koukám na špičku svého prstu, která mi začíná mírně modrat. „Totiž… vem si třeba mě. Napáchala jsem tuny hovadin. Moře lidí jsem vyšplouchla. Ale oni mi vždycky ještě dali další šanci.“

„Jenomže ty se, Bex, té zatracené Elinor vůbec v ničem nepodobáš! Nikdy bys vlastní dítě neopustila!“

„Já neříkám, že se jí podobám. Jenom si prostě myslím…,“ nevím, jak dál, a pustím tkaničku od županu. Ani pořádně sama nevím, co říkám. A nedělám si iluze, že by mě Suze mohla pochopit. Ona v životě žádné chyby nedělá. Vším proplouvá hladce, nikoho nerozčiluje a nikdy se nedostává do potíží. Na rozdíl ode mě. Já ten pocit, když něco zbabrám – případně i hůř – a pak si strašně přeju, aby se to bývalo nestalo, důvěrně znám.

„A co mi tím vlastně chceš říct? Proč mi vlastně…,“ Suzein hlas na

jednou znepokojeně zaskřípe. „Poslyš, Bex, nechceš mi tím doufám sdělit, že se přece jen budeš vdávat v New Yorku, že ne?“

„Když ono to není tak jednoduché,“ řeknu po chvíli.

„Bex… já tě zabiju. Vážně to udělám. Jestli mi teď nakonec řekneš, že se chceš vdávat v New Yorku…“

„Ale já se přece nechci vdávat v New Yorku, Suze. Jasně že nechci! Jenomže když se teď na tu svatbu vykašleme… bude to malér. Elinor už ani s jedním z nás nepromluví. Nikdy.“

„Nevěřím svým uším. Prostě tomu nevěřím! Ty to chceš zase všechno posrat, že jo?“

„Suze…“

„Když je náhodou zrovna všechno v pořádku! Když jedinkrát ve svém životě nejsi až po krk ve sračkách a já můžu trochu volně dýchat…“

„Suze…“

„Bečky?“

Vylekaně zvednu hlavu. Stojí tam Luke v boxerkách a tričku a zmateně se na mě dívá.

„Jsi v pořádku?“ chce vědět.

„Jsem,“ říkám s rukou na sluchátku. „Jenom mluvím se Suze. Jdi spát. Už končím.“

Počkám, až odejde, a pak se přitisknu k radiátoru, který vydává slabounké teplo.

„Poslouchej mě, Suze,“ žadoním. „Prosím… jenom mě vyslechni. Nechci to zase všechno zbabrat. Moc jsem o tom přemýšlela a dostala jsem opravdu geniální nápad…“

Už v devět hodin dopoledne jsem v Elinořině bytě. Oblékání jsem věnovala fůru času, vzala jsem si své nejelegantnější sáčko, za které by se nemusel stydět ani vyslanec OSN, a obula si absolutně nekonfrontační boty s kulatou špičkou. I když tedy velmi pochybuju, že by Elinor ocenila úsilí, které jsem svému vzhledu věnovala. Když mi otevře, vypadá ještě bledší než obvykle a místo očí má dvě dýky.

„Dobrý den, Rebecco,“ pozdraví hlasem jako led.

„Dobrý den, Elinor,“ odpovídám stejně ledovým hlasem. Pak si vzpomenu, že jsem se sem vlastně přišla usmířit. „Elinor,“ zopakuju a snažím se do hlasu vložit aspoň špetku tepla. „Přišla jsem si popovídat.“

„Omluvit se,“ opravuje mě cestou po chodbě.

Bože, to je ale kráva. Co jsem jí do háje udělala? Nic! Chvíli bojuju s touhou obrátit se čelem vzad a prásknout za sebou dveřmi. Ale už jsem se jednou rozhodla, tak to nevzdám.

„To ani ne,“ nedám se vyvést z míry. „Jenom si popovídat. O vás. A o Lukeovi.“

„Jistě svého zbrklého jednání lituje.“

„Nelituje.“

„Chce se omluvit.“

„Nechce! Proč by se měl omlouvat? Způsobila jste mu bolest, zlobí se a nemá žádnou chuť se s vámi znovu setkat!“

„Tak proč jste zde?“

„Protože… si myslím že by nebylo špatné, kdybyste se vy dva snažili usmířit. Nebo spolu aspoň začali zase mluvit.“

„Nemám Lukeovi co říct,“ namítne Elinor. „A nemám co říct ani vám. Jak včera řekl Luke, naše vztahy jsou u konce.“

Ach jo, jsou jeden jako druhý.

„Takže… oznámila jste tedy už Robyn, že je svatba zrušená?“ Potají se toho obávám, a než se dočkám odpovědi, tajím trochu dech.

„Ne. Chtěla jsem dát Lukeovi příležitost, aby si to ještě rozmyslel. Byla to z jeho strany jednoznačně chyba.“

Zhluboka se nadechnu.

„Přemluvím Lukea, aby si to rozmyslel, když se mu omluvíte.“ Trochu se mi třese hlas. Nevěřím vlastním uším, do čeho jsem se to pustila.

„Co jste to říkala?“ Elinor se ke mně obrátí a vytřeští na mě oči.

„Když se Lukeovi omluvíte a řeknete mu…, když mu v podstatě řeknete, že ho máte moc ráda. A já ho pak přemluvím k té svatbě v Plaze. Takže budete mít svou velkou a elegantní svatbu pro své přátele. To jsou podmínky.“

„Vy se mnou chcete… kupčit}’1

„Ehm… jo.“ Nasadím nekompromisní výraz a zatnu pevně pěsti. „V podstatě jsem tu, Elinor, z naprosto sobeckých důvodů. Ničila jste Lukea od chvíle, kdy se narodil. Teď se rozhodl, že s vámi přeruší veškeré styky. Což je prima a mně by to naprosto vyhovovalo – jenomže mám obavy, že to není konec. Mám strach, že ho za dva roky napadne vrátit se do New Yorku, zase vás vyhledat a ověřit si, jestli jste taková potvora, jakou si vás pamatuje. A že to začne všechno znovu.“

„To je absurdní. Jak si vůbec dovolujete…“

„Tu svatbu chcete vy, Elinor. Já to dobře vím. Stačí být milá na svého syna, a budete ji mít. Copak toho chci po vás tolik?“

Nastane ticho. Elinořiny oči se zúží do té nejužší štěrbiny, kterou jí poslední příval plastické chirurgie dovolí.

„Ale vy tu svatbu chcete také, Rebecco. Nesnažte se mi tady namluvit, že jde o čirý záchvat altruismu. Když to Luke odmítl, byla jste zklamaná úplně stejně jako já. Přiznejte si to. Vy jste sem přišla hlavně proto, že se chcete vdávat v Plaze.“

„To si vážně myslíte?“ podivím se. „Že se se svatbou v Plaze nedokážu rozloučit?“

Mám pocit, že se hystericky rozchechtám. Mám obrovskou chuť říct jí celou pravdu i se všemi šťavnatými detaily.

„Věřte mi, Elinor,“ prohlásím nakonec. „Proto tu nejsem. Bez svatby v Plaze se klidně obejdu. Přiznávám, že se mi úžasně líbila a že jsem se na ni docela těšila. Ale když ji Luke nechce… tak prostě nebude. Klidně se jí vzdám. Mí přátelé to nejsou. A není to ani mé rodné město. Je mi to vážně fuk.“

Rozhostí se další naprosté ticho. Elinor přejde k leštěnému stolku stojícímu u stěny a k mému velkému údivu odtud vytáhne cigaretu a zapálí si. Tak tenhle svůj zvyk dokázala udržet dokonale pod pokličkou.

„Já Lukea dokážu přemluvit,“ tvrdím ve chvíli, kdy odkládá krabičku cigaret. „Ale vy ne.“

„Vy jste… neuvěřitelná,“ prohlásí. „Využívat vlastní svatby k takovému handrkování.“

„Takže co? Znamená to ano?“

Vyhrála jsem. Vidím jí to na obličeji. Už se rozhodla. „Tohleto mu musíte říct.“ Z kabelky vytáhnu popsaný papír. „Je tam všechno, co Luke potřebuje slyšet. Musíte mu říct, že ho máte moc ráda, musíte mu říct, že když byl ještě malý, tak se vám po něm velmi stýskalo, že jste si myslela, že mu bude v Austrálii lépe, a že jste se s ním nechtěla setkat jenom a pouze proto, že jste měla strach, že byste ho zklamala…,“ podávám Elinor papír. „Je mi jasné, že vám to nepůjde od srdce. Takže byste asi měla začít prohlášením, že se vám taková slova neříkají snadno.“

Elinor bezvýrazně civí na list papíru. Hlasitě dýchá a jednu chvíli mám pocit, že mi ten papír hodí na hlavu. Pak ho ale pečlivě složí a položí na stolek u stěny. Vidím snad v jejích očích další jiskřičku emocí? Je rozzuřená? Až doběla? Nebo jenom hluboce zhnusená?

Vůbec jí nerozumím. Někdy si myslím, že v sobě tají velkou nevyužitou lásku, a hned nato, že je to potvora chladná jako psí čumák. Jednu chvíli si myslím, že mě z hloubi srdce nenávidí, a hned nato mám pocit, že si vůbec neuvědomuje, jak na ostatní působí. Co když si celou dobu myslela, že se chová vrcholně přátelsky?

Jakože, pokud jí nikdo nikdy neřekl, jak strašně se chová… jak to může vědět?

„Co jste mínila tím, že by se Luke mohl možná vrátit do New Yorku?“ říká mrazivým hlasem. „Chcete se snad odstěhovat?“

„Ještě jsme o tom nehovořili,“ odpovím po chvilce. „Ale ano. Nejspíš se odstěhujeme. Ne že by New York nebyl úžasný, ale pro nás to už asi není ideální místo k životu. Luke je naprosto vyhořelý. Potřebuje změnu prostředí.“

Hlavně potřebuje vypadnout od tebe, dodám si v duchu.

‚Aha,“ Elinor vdechne kouř z cigarety. „Uvědomujete si, že jsem jednala s komisí nájemníků této budovy? Za vynaložení nemalého úsilí?“

„Já vím. Luke mi to říkal. Elinor, upřímně, sem byste nás nedostala ani párem koní.“

V obličeji jí opět cosi zacuká a podle mě potlačuje nějaké pocity. Ale jaké? Vztek na mě za to, že jsem tak nevděčná? Bolest, že se Luke přece jen nerozhodl bydlet v jejím domě? Část mého já je příšerně zvědavá, ráda by vypátrala, co vězí pod její fasádou, a zjistila, jaká je.

A ta druhá, citlivější část mi říká, nech to být, Becky, prostě to nech být. Ale když se blížím ke dveřím, nedokážu odolat a ještě jednou se otočím. „Znáte to, Elinor, jak se uvnitř každého tlustého člověka skrývá jeden hubeňour, který se snaží dostat ven? No tak… čím déle o vás přemýšlím, tím jsem přesvědčenější, že se uvnitř vás možná skrývá… fajn ženská. Ale když se budete k lidem pořád chovat stejně hnusně jako dosud a říkat jim, že mají obnošené boty, nikdo na to nikdy nepřijde.“

Tak. Teď mě patrně zamorduje. Už abych byla venku. Snažím se neotáčet dozadu, jako při útěku, projdu chodbou a odcházím z bytu. Zavírám za sebou dveře a s tlukoucím srdcem se o ně opřu.

Prima. Zatím dobré. Teď za Lukem.

„To je mi vážně záhadou, proč chceš jet do Rockefellerova centra.“ Luke se v taxíku pohodlně opírá o sedadlo a zakaboněně hledí z okna.

„No protože jsem tam ještě nikdy nebyla, jasné? A chci si užít té vyhlídky.“

„Ale proč právě teď? Proč dnes?“

‚A– proč ne dnes?“ mrknu spěšně na hodinky a úzkostlivě na Lukea. Předstírá, že je šťastný. Předstírá, že se osvobodil. Ale není to pravda. Je sklíčený.

Zvenku se zdá, že se situace mírně zlepšila. Přinejmenším už nerozdává žádné oblečení a dnes ráno se doopravdy oholil. Ale ke starému Lukeovi to má ještě hodně daleko. Do práce ještě nešel, jenom se díval na tři černobílé filmy s Bette Davisovou.

Zvláštní je, že jsem si nikdy předtím nevšimla, jak jsou si Bette Davisová s Elinor podobné.

Annabel měla svatou pravdu, to je nad slunce jasnější, říkám si při pohledu na něj. Jak by také ne. Zná svého nevlastního syna stejně dobře jako vlastní dítě. A dobře ví, že Elinor je Lukeovou nedílnou součástí, součástí jeho nejhlubšího nitra. Nemůže ji prostě od sebe odříznout a zahodit. Potřebuje alespoň nějakou naději, že se to jednou nějak srovná. I za cenu bolesti.

Zavírám oči a vysílám tichou prosbičku všem božstvům. Prosím, ať se mi to povede. Prosím. A pak možná za tím dokážeme udělat dus-tou čáru a ve svém životě pokračovat.

„Rockefellerovo centrum,“ hlásí taxikář, přirazí k obrubníku a já se usměju na Lukea a snažím se, aby si nevšiml, jak se třesu.

Když jsem přemýšlela o místě, kde by bylo setkání s Elinor nejméně pravděpodobné, napadl mě Rainbow Room v Rockefellerově centru, kam chodívají turisté na koktejl a podívat se z výšky na Manhattan. Ve výtahu cestou do pětašedesátého patra oba mlčíme a já si zoufale přeju, aby tam byla, aby se to povedlo a aby mi to Luke neměl příliš za zlé…

Vyjdeme z výtahu… a už ji vidím. V tmavém saku sedí u stolu u okna, proti němuž se jí rýsuje obličej.

Když ji Luke zpozoruje, trhne sebou.

„Bečky! Co to má sakra…,“ otočí se na podpatku a já ho chytím za ruku.

„Lukeu, prosím. Chce si jenom promluvit. Dej jí… příležitost.“

„To jsi spískala ty?“ Obličej má bílý vzteky. „Tys mě sem přitáhla schválně?“

„Musela jsem! Copak bys jinak přišel? Jenom pět minut. Poslechni si, co ti chce říct.“

„Proč bych sakra měl…“

„Vážně si myslím, že si vy dva musíte promluvit. Neříkej, Lukeu, že to chceš nechat tak, jak to je. Vždyť tě to uvnitř užírá! A nijak se to nezlepší, dokud si spolu nepromluvíte… No tak, Lukeu.“ Povolím stisk na jeho ruce a prosebně se na něj podívám. „Jenom pět minut. Nic víc nežádám.“

Musí souhlasit. Jestli odtud uteče, bude to můj konec.

Kolem nás se protlačí skupina německých turistů, nahrne se k oknu a obdivné se zahledí na New York.

„Pět minut,“ svolí Luke nakonec. „Ani o minutu víc.“ Pomalu přejde místnost a posadí se proti Elinor. Ta se na mě podívá a přikývne a já s tlukoucím srdcem odcházím. Prosím, ať to tentokrát nepokazí. Prosím.

Vyjdu z baru, zamířím do prázdného salonku s prosklenou stěnou po celé délce místnosti a dívám se na město. Po chvíli se podívám na hodinky. Pět minut je pryč a Luke ještě nevyběhl rozzuřeně ven. Takže svou část smlouvy splnila. Teď musím splnit i já tu svou.

Vytáhnu mobil a strachy se mi dělá špatně. Tohle nebude žádná legrace. Tohle bude vážně drsné. Nemám ani zdání, jak na to máma zareaguje. Bůhví, co mi na to řekne.

Vtip je ale v tom, že i když si máma třeba zanadává, i když se třeba rozzuří, vím, že to vydrží. Máma a já jsme navěky.

Zatímco tohle by mohla být Lukeova poslední příležitost na usmíření s Elinor.

Poslouchám vyzvánění telefonu a hledím přes nekonečné stříbrné manhattanské bloky a věže. Sluneční paprsky dopadají na jednu budovu a odrážejí se k jiné, přesně tak, jak to Luke popisoval. Sem a tam, nikdy ven. Žluté taxíky vypadají na ulici jako hračky a lidé se tam hemží jako hmyz. Támhle uprostřed se zelený obdélník Central Parku podobá dece, kterou někdo položil na trávník pro děti na hraní.

Je to překrásný výhled. Myslela jsem vážně to, co jsem včera říkala Elinor? Že se s Lukem chceme z tohoto úžasného města odstěhovat?

„Haló?“ mámin hlas mě vytrhne z úvah. Škubnu sebou a na okamžik mě přemůže nervozita natolik, že nejsem schopná ze sebe vypravit ani slovo. Tohle nezvládnu.

Ale musím.

Nemám na výběr.

„Nazdar, mami,“ vypravím ze sebe nakonec a zatínám nehty do dlaně. „Tady… Becky. Poslyš, musím s tebou mluvit. Ale nejspíš z toho moc velkou radost mít nebudeš…“

PÁN A PANÍ BRANDONOVI

RIDGE HOUSE

RlDGEWAY

NORTH FULLERTON

DEVON

2.června 2002

Milá Becky,

Tvůj telefonát nás trochu vyvedl z míry. I přes tvé ujišťování, že až nám to vyložíš, bude nám to naprosto jasné, a že ti musíme důvěřovat, jsme vůbec nepochopili, oč běží.

Nicméně jsme to s Jamesem dlouho a zevrubně probírali a nakonec jsme usoudili, že uděláme přesně to, co po nás chceš. Letenky do New Yorku jsme zrušili a dali jsme to vědět i zbytku rodiny.

Becky, zlato, doufám, že ti to všechno vyjde.

Držíme vám palce a zdravíme Lukea

Annabel

SECOND UNION BANK

300 WALL STREET NEW YORK NY 10005

Slečna Rebecca Bloomwoodová

byt B

251 W 11th Street

New York

NY 10014

10.června 2002

Milá slečno Bloomwoodová,

vřelé díky za pozvání na Vaši svatbu adresované Waltu Pitmanovi. Po jistém váhání jsme se Vás rozhodli zasvětit do našeho malého tajemství. Walt Pitman není reálná postava. Pod tímto jménem se skrývají naši pracovníci, kteří se starají o naše zákazníky.

Po hloubkovém výzkumu podnikového týmu na téma zmíněného problému jsme pro prezentaci svého dostupného, přesto kvalifikovaného představitele zvolili jméno „Walt Pitman“. Z reakce zákazníků jsme zjistili, že Waltova trvalá přítomnost v životech našich zákazníků zvýšila jejich důvěru a věrnost naší firmě o víc než 50 %.

Byli bychom vám velmi vděčni, kdybyste si nechala tuto skutečnost pro sebe. Pokud i v této chvíli stojíte o představitele Second Union Bank na své svatbě, potom rád Vaše pozvání přijímám. Narozeniny mám 5. března a má oblíbená barva je modrá.

S pozdravem

Bernard Lieberman

První viceprezident

Devatenáct

Dobře. Hlavně nejanči. Půjde to. Když si zachovám chladnou hlavu a neztratím nervy, pak to půjde.

„To se nemůže povést,“ říká mi Suze do ucha.

„Dej pokoj!“ okřiknu ji dopáleně.

„To se prostě nemůže povést ani za milion let. Jenom tě na to upozorňuj u.“

„Ty mě nemáš co upozorňovat! Ty mě máš povzbuzovat!“ ztlumím hlas. „Když budou všichni dělat to, co mají, pak se to povede. Musí.“

Stojím u okna v apartmá ve dvanáctém poschodí hotelu Plaza a dívám se na náměstí pod sebou. Venku je horký slunný den. Lidé se tam hemží v kraťasech a tričkách a provozují takové normální věci, jako že si najmou povoz tažený koňmi a jedou se projet do parku anebo házejí mince do fontány.

A já tu stojím zabalená jenom do ručníku s vlasy očividně učesanými ve stylu „Šípkové Růženky“, s výrazným make-upem a v bílých saténových lodičkách na nejvyšším podpatku, na jakém jsem kdy v životě stála. (Christian Louboutin, od Barneys. Se slevou!)

„A co teď právě děláš?“ ozve se opět Suzein hlas.

„Dívám se z okna.“

„A proč vlastně?“

„Ani nevím.“ Na lavičce sedí žena v denimových kraťasech, která právě s lupnutím otevřela plechovku kokakoly a přitom vůbec neví, že ji někdo sleduje. „Snad abych získala pocit, že je všechno normální.“

„Normální?“ zapraská Suzein hlas v telefonu. „Bex, teď už je trochu pozdě na něco normálního!“

„To od tebe není hezké!“

„Pokud jsou normální věci na planetě Zemi, pak víš, kde se nacházíš právě teď ty?“

„Ehm… na Měsíci?“ hádám.

„Ty jsi padesát milionů světelných let odtud. Jsi… v jiné galaxii. A to už dlouho.“

„Skutečně mám trochu pocit, jako bych byla v úplně jiném světě,“ připouštím a otáčím se, abych se podívala na nádherné šaty, které leží za mnou.

Panuje tu klid a ve vzduchu je plno vůní, laku na vlasy a očekávání. Všude, kam se člověk podívá, jsou nádherné květinové kompozice, košíky s ovocem a čokoládou a láhve šampaňského usazené v ledu. Támhle u toaletního stolku štěbetají kadeřnice s vizážistkou a přitom pracují na Erin. Fotograf od novin si vyměňuje film, jeho asistentka sleduje na MTV Madonnu a číšník hotelové služby odnáší další várku hrnečků a sklenek.

Všechno je tak oslnivé, tak luxusní. Ale současně se nemůžu zbavit dojmu, že se na letní škole připravujeme na představení pro rodiče. Okna jsou zakryta černou látkou, všichni se tlačíme kolem zrcadla a přitom slyšíme, jak zvenku přicházejí rodiče, ale vykouknout škvírou a podívat se na ně nesmíme…

„Co teď děláš?“ ozve se opět Suzein hlas.

„Pořád se koukám z okna.“

„No tak už s tím koukáním přestaň! Máš už jenom necelou hodinu a půl času!“

„Uklidni se, Suze.“

„Jak můžu být klidná?“

„Všechno je v pořádku. Všechno je pod kontrolou.“ ‚A– nikomu jsi to neřekla?“ ptá se Suze po milionté. „Neřekla jsi to Dannymu?“

„To si piš, že ne! Tak pitomá nejsem!“ Nenápadně se odsunu do kouta, kde mě nemůže nikdo slyšet. „Ví to jedině Michael. A Laurel. Tak to je.“

‚A– nikdo nic netuší?“

„Určitě ne,“ říkám ve chvíli, kdy do místnosti vchází Robyn. „Nazdar, Robyn! Suze, ještě se ozvu, ano?“

Položím telefon, usměju se na Robyn v zářivě růžovém kostýmku a se sluchátky na hlavě, která mi přináší příruční vysílačku.

„Dobře, Becky,“ řekne hlasem seriózní podnikatelky. „Scéna jedna je připravena. Scéna dvě se připravuje. Ale máme tu problém.“

„Vážně?“ zamumlám. „O co jde?“

„Ještě nepřijel nikdo z Lukeovy rodiny. Jeho otec, nevlastní matka a několik bratranců a sestřenic, kteří jsou na seznamu… Skutečně jste spolu mluvili, jak jste říkala?“

„Ano, máte pravdu,“ odkašlu si. „Oni totiž… volali ještě jednou. Mají nejspíš nějaký problém s letadlem. Prý na jejich místa posadili nějaké jiné lidi.“

„Opravdu?“ protáhne Robyn obličej. „Ale to je hrozné! Ještě nikdy jsem nezažila svatbu, která by měla na poslední chvíli tolik změn! Nová družička… nový družba… nový duchovní… jako by se tu změnilo úplně všechno!“

„Já vím,“ omlouvám se. „Je mi to vážně líto a uvědomuju si, že vám to přidělalo spoustu další práce. Najednou nám připadalo tak samozřejmé, že nás nebude sezdávat žádný cizí člověk, nýbrž Michael. Totiž, když už se tak dlouho známe a když to může udělat, a tak podobně. Takže si Luke musel opatřit nového družbu…“

„Ale měnit to tři týdny před svatbou! A navíc se vaše odmítnutí otce Simona velmi dotklo. Měl dokonce pocit, že to bylo kvůli jeho vlasům.“

„Ne! To jistě ne! S ním to namouduši nemělo vůbec nic společného…“

„A jak potom oba vaši rodiče dostali spalničky. Takovou málo pravděpodobnou věc!“

„Já vím,“ vystrouhnu lítostivý obličej. „To byla vážně velká smůla.“

Ve vysílačce to zapraská a Robyn se k ní skloní.

„Ano,“ hlásí se. „Co se děje? Ne! Řekla jsem jasné žluté světlo! Žádné modré! Dobře, už tam jdu…“ Cestou ke dveřím se ještě otočí.

„Už musím jít, Becky. Jenom jsem vám chtěla říct, že mi všechny ty změny zabraly tolik času, že zůstalo několik drobných detailů, které jsme neměly čas prodiskutovat. Já je jdu tedy vyřešit. Ano?“

„Samozřejmě,“ říkám. „Naprosto důvěřuju vašemu úsudku. Díky, Robyn.“

Po Robynině odchodu se ozve zaklepání na dveře, vejde Christina se sklenkou šampaňského v ruce a ve světle zlaté Issey Miyake vypadá naprosto úžasně.

„Tak jak se má nevěsta?“ usmívá se. „Nervózní?“

„Ani moc ne,“ odpovím.

Což je v podstatě pravda.

Vlastně, je to naprostá pravda. Nemám proč být nervózní. Buďto všechno půjde podle plánu, a pak to bude senzace, nebo ne, a pak to bude dokonalý průšvih. Ale s tím už teď nemůžu moc udělat.

„Právě jsem mluvila s Laurel,“ prohodí a napije se šampaňského. „Ani jsem netušila, že na tvé svatbě hraje tak důležitou roh.“

„Tak důležitou zase ne,“ odpovím. „Jenom mi prokázala takovou malou službičku…“

„Ano, já vím,“ blikne po mně Christina přes sklenici očima a já si najednou nejsem jistá, kolik jí toho Laurel prozradila.

„Řekla vám… co to bylo za laskavost?“ ptám se jakoby nic.

„Sdělila mi podstatu. Teda Becky, jestli se ti to podaří…,“ říká Christina. Kroutí nade mnou hlavou. „Jestli se ti to podaří, tak si zasloužíš Nobelovu cenu za drzost a odvahu.“ Pozvedne sklenku. „Na tebe. A hodně štěstí.“

„Díky.“

„Haló, Christino!“ Obě dvě se otočíme k Erin, která přichází k nám. Už má na sobě dlouhé fialové šaty první družičky, vlasy vyčesané do středověkého uzlu a oči jí svítí vzrušením. „Není svatba podle Šípkové Růženky úžasná? Už jste viděla Beckyiny svatební šaty? Pořád ještě nemůžu uvěřit, že jsem tu za první družičku! První družičkou jsem ještě nikdy nebyla!“

Erin se dosud nemůže úplně vzpamatovat z toho, jak najednou povýšila. Když jsem jí řekla, že má nejlepší kamarádka Suze nemůže přiletět, a požádala ji, aby mi šla za první družičku, úplně se rozplakala.

„Beckyiny šaty jsem ještě neviděla,“ odpoví Christina. „Zatím jsem k tomu nesebrala odvahu.“

„Ale jsou vážně hezké!“ namítám. „Pojďte se podívat.“

Vedu je do přepychové oblékárny, kde na věšáku visí šaty od Dannyho. „Zatím drží pohromadě,“ konstatuje Christina lakonicky. „To je dobrý začátek.“

„Christino,“ namítám. „Tohle není tričko. Tohle je naprosto jiná kategorie. Podívejte!“

Jsem úplně bez sebe, jak fantastickou práci Danny odvedl. Ačkoli bych to Christine nikdy nepřiznala, příliš jsem s jeho šaty nepočítala. Mám-li být naprosto upřímná, ještě před týdnem jsem měla potají zkoušku u Very Wang.

Ale pak jednoho večera zaklepal Danny na dveře s obličejem rozzářeným vzrušením. Táhl mě nahoru do svého bytu, vlekl mě chodbou a pak přede mnou rozrazil dveře do svého pokoje. A já jsem na místě úplně ztratila řeč.

Z dálky vypadají jako naprosto tradiční bílé svatební šaty s vypasovaným živůtkem, romantickou sukní a dlouhou vlečkou. Ale čím blíž k nim člověk přichází, tím víc fantastických detailů všude najde. Bílé denimové volánky na zádech. Dannyho oblíbené sežehlené záhyby a nabírání v pase. Bílé flitry a třpytivé zdobení na vlečce, jako by na ni někdo vysypal celou bonboniéru.

Nikdy jsem takové šaty neviděla. Je to umělecké dílo.

„Tedy,“ prohlásí Christina. „Budu k tobě upřímná. Když jsi mi řekla, že budeš mít na sobě kreaci mladého pana Kovitze, trochu jsem se lekla. Ale tohle…,“ dotkne se malinkého korálku, „mě ohromilo. Za předpokladu, že ti ta vlečka cestou do svatební síně neodpadne.“

„Neodpadne,“ ujišťuju ji. „Chodila jsem s ní půl hodiny po bytě. Neupadl ani jeden flitr!“

„Budeš vypadat úžasně,“ zasní se Erin. „Jako nějaká princezna. A pak ten sál…“

„Sál je skutečně velkolepý,“ přitakává Christina. „Podle mého názoru bude dneska všude kolem spousta otevřených pusinek.“

„Ještě jsem to neviděla,“ přiznávám se. „Robyn mě tam nechtěla pustit.“

„Ale měla bys tam nakouknout,“ přemlouvá mě Erin. „Jenom jedním očkem. Než se tam nahrnou davy Udí.“

„Copak můžu! Co kdyby mě někdo viděl?“

„Ale prosím tě,“ říká Erin. „Zavaž si hlavu šátkem. A nikdo tě nepozná.“

Plížím se po schodech dolů ve vypůjčené mikině s kapuci, když jde někdo kolem, odvracím obličej a cítím se trochu jako uličnice. Viděla jsem všechny Robyniny plány a při otevírání dvoukřídlých dveří do Terasového sálu si myslím, že dobře vím, co mě tam čeká. Něco velmi pompézního. Velmi teatrálního.

Ale nic mě nemohlo připravit na scénu, kterou po příchodu do místnosti spatřím.

Jako bych vstoupila na úplně jinou planetu.

Stříbrný, třpytivý, začarovaný les. Větve se mi nad hlavou klenou do loubí. Květiny jako by vyrůstaly přímo ze země. Je tu vinná réva s hrozny, jablůňka se stříbrnými jablíčky a pavučinka pokrytá kapkami rosy… a tam nad hlavou létají snad opravdoví ptáčci?

Barevné světlo kropí větve a zalévá řady sedadel. Párek žen metodicky sbírá smítka z čalouněných židlí. Jakýsi člověk přichytává kabel ke koberci a jiný připevňuje stříbrnou větvičku na kabely osvětlení. Houslista si procvičuje cvrlikání a trylky a tlumenými údery ladí své nástroje tympanisté.

Jako by člověk zabloudil do zákulisí nějaké westendské šou.

Postavím se ke zdi, rozhlížím se na všechny strany a snažím se vrýt si do paměti každičký detail. Nikdy v životě jsem nic takového neviděla a soudím, že už neuvidím.

Najednou na opačné straně vstoupí do sálu Robyn. Než si mě stačí všimnout, vytratím se nenápadně ven a chci vyjet výtahem do Velkého tanečního sálu. Než se dveře výtahu zavřou, stačí přistoupit dvě postarší ženy v tmavých sukních a bílých halenkách.

„Viděla jsi ten dort?“ ptá se jedna z nich. „Minimálně za tři tácy.“

„Čí je to rodina?“

„Shermanova,“ odpovídá první žena. „Elinor Shermanové.“

„Vida, tak to je ta slavná svatba Elinor Shermanové.“ Dveře se otvírají a dámy vystupují.

„Bloomwoodové,“ upřesním příliš pozdě. „Ta nevěsta se podle mě jmenuje Becky…“

Stejně mě vůbec neposlouchají.

Ostražitě kráčím za nimi do Velkého tanečního sálu. Do rozlehlého zlatobílého sálu, kde budeme s Lukem tancovat úvodní tanec.

Ach Bože. Je ještě větší, než jak si ho pamatuju. Ještě pozlacenější a mnohem velkolepější. Světelné kužely krouží místností, osvětlují balkony a lustry. Najednou přepnou na přerušované bleskové světlo, které poskakuje po obličejích číšníků a nakonec dopadá na kulaté stoly. Všechny stoly mají uprostřed nádhernou výzdobu se záplavou bílých květů. Strop je potažený mušelínem s připevněným barevným osvětlením v podobě perlových šňůrek. Podlaha sálu se leskne jako zrcadlo. Nahoře na pódiu desetičlenná kapela provádí zvukovou zkoušku. Omámeně se rozhlížím a spatřím stát na židlích dvě asistentky z Antoinova dortového studia, které se snaží připevnit několik posledních cukrových tulipánů na dvouapůlmetrový dort. Všude se vznáší vůně květin, vosku a očekávání.

„Promiňte,“ uskočím stranou před číšníkem, který projíždí kolem se servírovacím stolkem.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zajímá se žena s hotelovým odznakem na klopě.

„Jenom se tak ehmm… rozhlížím…,“ říkám.

„Rozhlížíte se tu?“ přimhouří podezíravě oči.

„Ano! Pro případ, že bych se někdy… ehm… chtěla vdávat.“

A vytratím se dřív, než mi může položit další otázku. Každopádně jsem už viděla dost.

Teď ale zase nevím, jak se odtud dostat do svého apartmá; hotel je tak rozlehlý, že jsem se asi trochu ztratila, a tak chci sjet dolů do přízemí a co nejnenápadněji procházím kolem Palmového nádvoří k výtahům.

U výklenku s pohovkou se najednou zarazím. Vidím tam známou tmavou hlavu. Známá ruka třímá patrně gin s tonikem.

„Lukeu?“ Otočí se za hlasem a bezvýrazně se na mě podívá – vtom si uvědomím, že mám napůl zakrytý obličej. „To jsem já!“ zašeptám.

„Bečky?“ podiví se. „Co tu děláš?“

„Chtěla jsem se jenom na to podívat. Vypadá to úžasně, viď?“ ohlédnu se za sebe, jako by mi byl někdo v patách, a pak vklouznu na protější židli. „Vypadáš skvěle.“

Vypadá víc než skvěle. V dokonalém smokingu a nažehlené bílé smokingové košili vypadá víc než oslnivě. Vlasy se mu ve světlech lesknou a cítím vůni známé vody po holení. A když se mi podívá do očí, cítím, jak se ve mně cosi uvolňuje, jako když se rozmotává klubko nití. Ať se dneska stane cokoli – ať to dopadne dobře či špatně – my dva jsme spolu. My dva budeme v pořádku.

„Neměli bychom spolu mluvit, víš,“ pousměje se. „Prý to nosí smůlu.“

„Já vím,“ přikývnu a upiju mu trochu ginu s tonikem. „Ale abych pravdu řekla, na nás se nejspíš v tuhle chvíli pověry nebudou vztahovat.“ Jak to myslíš?“

„Ale… nijak.“ Počítám do pěti, snažím se dodat si sebevědomí a pak řeknu: „Už jsi slyšel, že rodiče přiletí později?“

„Ano, už se mi to doneslo,“ zamračí se Luke. „Mluvila jsi s nimi? Víš, kdy se sem dostanou?“

„Myslím, že brzy,“ říkám neurčitě. „Nedělej si starosti, slíbili mi, že až půjdeme k oltáři, budou určitě na místě.“

Což je pravda. V jistém slova smyslu.

O mých plánech Luke nic neví. Dalo mu dost práce zvládnout i to málo, co věděl. Pro tentokrát tu šéfuju já.

Jako bych těch několik posledních týdnů žila s naprosto jiným Lukem. Mladším, mnohem zranitelnějším Lukem, jakého svět vůbec nezná. Po setkání s Elinor byl jistou dobu velmi zamlklý. Neodehrály se žádné emocionální bouře, nedošlo k žádným dramatickým scénám. Do jisté míry se zase vrátil k normálu. Ale zůstal stejně křehký, stejně vyčerpaný. Pořád nebyl schopný pracovat. Přibližně čtrnáct dnů jenom spal a spal, čtrnáct, patnáct hodin denně. Jako by na něj najednou dolehlo deset let přepracovanosti.

Teď už se postupně dostává do normálu. Narůstá v něm opět sebedůvěra. Vrací se mu onen bezvýrazný pohled, který skrývá to, co si nepřeje ukázat jiným lidem. Vrací se mu jeho strohé způsoby zdatného podnikatele. Minulý týden začal chodit do kanceláře a už to bylo jako za starých časů.

Ale ne tak úplně. Protože i když se mu jeho staré způsoby vrátily, vtip je v tom, že vím, co se skrývá pod nimi. Znám Lukeovu třináctou komnatu. Vím, jak myslí, čeho se bojí a co skutečně chce od života. Než se to stalo, byli jsme spolu přes dva roky. Žili jsme spolu a byli jsme šťastná dvojice. Ale teď mám pocit, že ho znám jako nikdy předtím.

„Neustále se v duchu vracím k rozhovoru s mou matkou,“ podotkne a zamračí se na svůj drink. „Tam nahoře v Rainbow Room.“

„Opravdu?“ znepokojím se trochu. „A k čemu přesně…“

„Pořád tomu nějak nemůžu přijít na kloub.“

„A čemu vlastně?“ zeptám se po malé pauze.

„Nikdy tak předtím nemluvila. Vůbec jí to nebylo podobné.“ Podívá se mi do očí. „Nejsem si jistý, jestli jí to mám věřit.“

Nakloním se k němu a vezmu ho za ruku.

„Jenom proto, Lukeu, že ti nikdy předtím nic takového neřekla, nemusí to ještě znamenat, že to není pravda.“

To mu opakuju od jeho setkání s Elinor téměř dennodenně. Kéž by se v tom už přestal rýpat. Kéž by uvěřil tomu, co mu řekla, a kéž by byl šťastný. Jenomže na to on je příliš chytrý. Na chvíli ztichne a já vím, že si v duchu celý rozhovor znovu přehrává.

„Něco z toho, co mi řekla, znělo pravdivě, ale něco mi nějak nesedělo.“

„A co ti znělo falešně?“ ptám se mírně. „Jenom tak, ze zájmu.“

„Když tvrdila, že je hrdá na všechno, co jsem dělal, od založení mé společností po to, že jsem si tě vybral za ženu. Prostě to nějak… já nevím…,“ vrtí hlavou.

„Podle mě to bylo docela dobré!“ vyletí mi z pusy dřív, než se stačím ovládnout. „Totiž… víš… není přece vůbec divné, že něco takového řekla…“

„Ale pak řekla ještě něco jiného. Že od chvíle, co jsem se narodil, neuplynul ani jeden den, aby na mě nemyslela.“ Chvíli váhá. „A tohle řekla tak… že jsem jí věřil každé slovo.“

„Tohle vážně řekla?“ ptám se zaraženě. To na papíře, který jsem Elinor dala, vůbec nebylo. Upiju Lukeovi ještě trochu z jeho ginu s tonikem a hluboce se zamyslím.

„Skutečně se domnívám, že to, co řekla, myslela upřímně,“ prohlásím nakonec. „Vlastně to… vím. Prostě je to tak, že si přála ti říct, jak moc tě miluje. I když třeba všechno, co řekla, nemuselo znít úplně přirozeně, chtěla, abys to věděl.“

„Asi ano.“ Podívá se mi do očí. „Ale stejně. Už k ní necítím to co předtím. Nedokážu se vrátit tam, kde jsem byl.“

„Ne,“ přitakám po krátké odmlce. „Ale… podle mě je to asi dobře.“

Kouzlo bylo zlomeno a Luke se konečně probudil.

Nakloním se k němu a políbím ho a pak mu ještě upiju trochu ginu s tonikem.

„Měla bych se jít obléknout.“

„Ty nepůjdeš k oltáři v této nádherné mikině?“ usměje se Luke.

„No tak, sice jsem to měla v úmyslu, ale když už jsi to viděl, tak si asi vezmu něco jiného…,“ vstanu a pak – trochu zaváhám. „Hele, Lukeu. Kdyby ti dneska připadalo něco divné, prostě… si toho nevšímej, ano?“

„Ano,“ souhlasí Luke překvapeně.

„Slibuješ?“

„Slibuju,“ podívá se na mě podezíravě. „Je tu, Becky, něco, co bych měl vědět?“

„Ehm… celkem ani ne,“ říkám nevinně. „Ne, to si nemyslím. Tak zatím.“

Dvacet

Nedokážu uvěřit tomu, že jsem to do této chvíle zvládla. Namouduši, nemůžu uvěřit, že už je to skutečnost. Mám na sobě svatební šaty. Ve vlasech třpytivý diadém. Jsem nevěsta.

Robyn mě vede prázdnými a tichými chodbami hotelu Plaza a já se cítím tak trochu jako prezident v nějakém hollywoodském trháku. „Růženka přichází,“ mumlá Robyn do mikrofonu, který má připevněný na hlavě, když kráčíme po měkounkém červeném koberci. „Růženka je už blízko.“

Zahneme za roh a já se zahlédnu ve velkém starožitném zrcadle a na okamžik strnu. Jistěže vím, jak vypadám. Nahoře v apartmá jsem strávila prokristapána dobré půl hodiny před zrcadlem. Ale když jsem jen tak mimoděk zahlédla v zrcadle svůj odraz, nemohla jsem na chvíli uvěřit tomu, že ta holka pod závojem jsem já. Já.

Budu se tu v Plaze vdávat. Čtyři sta Udí bude sledovat každý můj pohyb. Pane Bože!

Ach Bože! Co to vlastně dělám?

Když spatřím dveře Terasového sálu, zmocní se mě panika a prsty křečovitě sevřu kytici. Tohle se nikdy nemůže povést. Muselo mně přeskočit. Nezvládnu to. Kéž bych mohla někam zalézt!

Jenomže nemám kam. Nedá se dělat nic jiného než jít vpřed.

Už na mě čeká Erin s ostatními družičkami a při mém příchodu začnou obdivovat mé šaty. Ani nevím, jak se všechny ty družičky jmenují. Jsou to dcerky všech možných Elinořiných přátel. Po dnešku už je patrně nikdy neuvidím.

„Smyčcový orchestr. Připravte se na Růženku,“ hlásí Robyn do mikrofonu.

„Bečky!“ ohlédnu se, a díky Bohu, je to Danny v brokátovém saku a kožených kalhotách s šedohnědým bronzem zdobeným programem celého obřadu v ruce. „Vypadáš úžasně.“

„Vážně? Je to dobré?“

„Oslnivé,“ tvrdí Danny rozhodně. Upraví mi vlečku, ustoupí o krok, aby získal celkový dojem, vytáhne nůžky a odstřihne kousíček stužky. „Připravena?“ ptá se Robyn.

„Asi jo,“ vydechnu a trochu se se mnou zatočí svět.

Dvoukřídlé dveře se rozlétnou a já slyším šum čtyř set Udí, otáčejících se na sedadlech. Smyčcový orchestr spustí motiv z Šípkové Růženky a družičky vykročí k oltáři.

A najednou vyjdu i já. V rytmu hudby vstupuju do začarovaného lesa. Nad hlavou mi blikají světýlka. Pod nohama mi voní borové jehličí. Cítím svěží vůni země, nad hlavou mi cvrlikají ptáčkové a v dálce šumí vodopád. Při každém mém kroku se jako mávnutím kouzelného proutku rozvíjejí květiny a otevírají se listy a lidé při pohledu na tu krásu tají dech. A teď vidím Lukea, svého krásného prince, který stojí vpředu a čeká na mě.

Až v této chvíli se konečně začínám uvolňovat. Vychutnávám si to.

Při každém svém kroku se cítím jako primabalerína, která krouží perfektní arabesky v Covent Garden. Nebo jako filmová hvězda přijíždějící na udělování Oscarů. Hudba hraje a všichni se dívají na mě, na diadém v mých vlasech a na nejkrásnější šaty, jaké jsem kdy měla na sobě. Je mi jasné, že nic podobného už nikdy v životě nezažiju. Nikdy. Když přicházím k uličce mezi sedadly, zpomalím, vychutnávám atmosféru, stromy, květiny a nádhernou vůni. Snažím se vrýt si do paměti každičký detail. Vychutnat si každičkou kouzelnou vteřinu.

No tak dobře. Přiznávám bez mučení.

Elinor měla pravdu. Když jsem se pokoušela zachránit tuto svatbu, nedělala jsem to jenom z čirého altruismu. Nechtěla jsem pouze zachránit Lukeův vztah s jeho matkou.

Chtěla jsem také něco pro sebe. Chtěla jsem být dneska princeznou z pohádky.

Postavím se vedle Lukea a podám Erin kytici. Usměju se mile na Garyho, nového Lukeova družbu – a pak vezmu Lukea za ruku. Jemně mi ji stiskne a já jeho stisk opětuju.

A už přichází Michael v tmavém obleku a z dálky tak trochu připomíná kněze.

Spiklenecky se na mě uculí, pak se zhluboka nadechne a osloví shromáždění.

„Drazí přátelé. Sešli jsme se tu dnes proto, abychom dosvědčili lásku mezi dvěma lidmi. Přišli jsme, abychom byli přítomni slibu věčné lásky, který si vzájemně dají. A abychom při oslavě sdíleli jejich radost z toho, že se vzájemně milují. Bůh žehná všem zamilovaným a určitě dnes požehná i Lukeovi a Becky při vzájemné přísaze.“

Otočí se ke mně a já za sebou slyším šum, jak se lidé snaží získat co nejlepší výhled.

„Rebecco, miluješ Lukea?“ ptá se. „Slibuješ, že budeš při něm stát v dobrém i ve zlém, v bohatství i v chudobě, ve zdraví i v nemoci? Svěřuješ se do jeho rukou dnes i navždy?“

„Ano,“ slíbím a nedokážu potlačit drobné zachvění v hlase.

„Miluješ ty, Lukeu, Rebeccu? Slibuješ, že budeš při ní stát v dobrém i ve zlém, v bohatství i v chudobě, ve zdraví i v nemoci? Svěřuješ se do jejích rukou dnes i navždy?“

„Ano,“ odpoví Luke pevně. „Slibuju.“

„Kéž Bůh žehná Lukeovi i Becky a kéž jsou šťastni navěky.“ Michael se odmlčí a rozhlédne se po sále, jako by se ptal, jestli si někdo troufne s ním polemizovat, a já semknu prsty kolem Lukeových. „Kéž poznají radost vzájemného porozumění, potěšení z rostoucí lásky a vroucnost trvalého přátelství. Teď zatleskáme šťastné dvojici.“ Usměje se na Lukea. „Můžeš políbit nevěstu.“

Když se Luke ke mně skloní, aby mě políbil, začne Michael energicky tleskat. Nastane trochu rozpačité ticho… pak se k němu část lidí přidá a brzy se roztleská celý sál.

Gary cosi šeptá Lukeovi do ucha a ten se mírně zmateně otočí ke mně.

„A co prstýnky?“

„O prstýnkách se nezmiňuj,“ procedím přes široký úsměv. Srdce mi tluče jako zvon. Nemůžu téměř ani dýchat. Pořád čekám, že někdo vyskočí a řekne: „No moment…“ Ale nikdo to neudělá. Nikdo nic neřekne. Vyšlo to.

Na chviličku se setkám s Michaelovýma očima – ale hned s nimi uhnu, než si toho někdo všimne. Můžu si oddechnout. Ne tak úplně.

Přichází k nám fotograf, beru Lukea pevně za ruku, Erin mi nese mou kytici a utápí se jako obyčejně v slzách.

„To byl tak nádherný obřad!“ vzlyká. „Ta část o vroucném a trvalém přátelství mě vážně dostala. Víš, protože já bych si taky něco podobného přála.“ Přitiskne si mou kytku k hrudi. „Po ničem jiném tolik netoužím.“

„Podívej, jsem si jistá, že ji najdeš,“ objímám ji. „Určitě, já to vím.“

„Promiňte, slečno,“ vloží se fotograf. „Chtěl bych teď nevěstu s ženichem…“

Erin mi podá kytici, ustoupí dozadu a já nasadím svůj nejoslnivější novomanželčin úsměv.

„Ale Becky,“ nedá se odbýt Luke. „Gary říká…“

„Vezmi si ten prstýnek od Garyho,“ neotočím ani hlavu. „Řekni mu, že jsi trochu zaskočený tím, že jsme na to zapomněli, a že to napravíme později.“

Přichází k nám svatebčané, aby si nás vyfotili, a já pokládám Lukeovi hlavu na rameno a šťastně se na něj usmívám.

„Ještě pár věcí tu nesedí,“ ozývá se Luke. „Michael nás neprohlásil mužem a ženou. A nemá se náhodou cosi podepisovat?“

„Pššššt!“ syčím do oslnivého blesku, po němž se oba rozmrkáme.

„Bečky, co se vlastně děje?“ otočí mě Luke tak, abych mu koukala do očí. „Jsme vůbec sezdání?“

„To je dobrý záběr!“ chválí nás fotograf. „Zůstaňte tak.“

„Jsme manželé?“ dívá se mi Luke napjatě do obličeje.

„No… tak dobře,“ připouštím neochotně. „Když se to tak vezme, tak nejsme.“

Další oslnivý blesk. Když se zase rozkoukám, vidím Lukeův nedůvěřivý pohled.

„My nejsme manželé?“

„Lukeu, musíš mi důvěřovat, ano?“

„Důvěřovat?“

„No jo! Vždyť jsi mi to před pár vteřinami sliboval! Copak si nevzpomínáš?“

„Jenomže to jsem sliboval pro případ, že budeme manželé!“

Náhle spustí smyčcový orchestr svatební pochod a tým organizátorů od nás odežene všechny hosty s fotoaparáty.

„Jde se,“ zavelí cizí chraplavý hlas. „Začíná promenáda.“

Odkud u všech všudy ten hlas přichází? Snad ke mně nemluví má vlastní kytka?

Vtom si povšimnu malinkého mikrofonku připevněného k růžovému poupátku. Robyn mi dala mikrofon do kytice? „Nevěsta a ženich! Vpřed!“

„Jasan!“ odpovídám kytkám. „Jde se!“

Popadnu Lukea za ruku a zamíříme do uličky mezi sedadly a k začarovanému lesu.

„Takže my nejsme sezdání,“ říká Luke nevěřícně. „Milion zatracených stromů, čtyři sta lidí a velká svatební róba a my jsme se vůbec nevzali.“

„Pššššt!“ už se trochu zlobím. „Nemusíš to zrovna každému vyzvonit! Hele, slíbils mi, že i když se ti něco bude zdát krapet zvláštní, že nebudeš protestovat. No tak neprotestuj!“

Jdeme ruku v ruce začarovaným lesem, sluneční paprsky pronikají větvemi stromů a sprškou se snášejí na zem. Najednou zaslechnu jakési bzučení a k mému překvapení se větvičky začnou s mírným vrzáním rozestupovat a na stropě se objeví duha. Zapěje nebeský chór a z nebe se snáší načechraný obláček, na němž jsou uvelebeny dvě naducané růžové holubičky.

Ach Bože. Určitě se rozchechtám! Tohle nevydržím. Jsou to snad ony podrobnosti, o nichž se Robyn se mnou nestihla poradit?

Podívám se na Lukea a jeho ústa také sebou podezřele trhají.

„Jak se ti líbí ten les?“ ptám se vesele. „Bezvadný, že? Břízky dovezli až ze Švýcarska.“

„Vážně?“ diví se Luke. „A odkud sem přiletěli ti holoubci?“ Soustředěné si je prohlíží. „Na holubičky jsou trošku moc vypasené. Možná to jsou krocani.“

„To nejsou žádní krocani!“

„Já mám krocany docela rád.“

„Lukeu, přestaň,“ s vypětím sil přemáhám záchvat smíchu. „Jsou to holubičky.“

Procházíme právě kolem řad elegantně oblečených hostů, kteří se na nás mile usmívají, vyjma dívek, které mě od hlavy k patě sjíždějí rentgenovým pohledem.

„Co je to sakra za lidi?“ ptá se Luke a upřeně se dívá na usmívající se cizince.

„Nemám zdání,“ pokrčím rameny. „Myslela jsem, že aspoň ty budeš některé z nich znát.“

Dojdeme na konec sálu, kde se má konat závěrečné fotografování, a Luke se na mě vyplašeně podívá.

„Bečky, mí rodiče tu nejsou. Ani tvoji.“

„Ehm… nejsou. Skutečně tu nejsou.“

„Zádní rodiče, žádné prstýnky. A žádné manželství.“ Po chvíli prohlásí: „Mysli si třeba, že mi přeskočilo, ale takhle jsem si naši svatbu nepředstavoval.“

„Jenomže tohle naše svatba není,“ vysvětluju a dám mu pusu pro fotografa.

Nemůžu tomu ani uvěřit, že nám to prošlo. Nikdo ani necekl. Nikomu nebylo nic divné. Pár lidí chtělo vidět prstýnky a já jsem jim ukázala zásnubní prsten s diamantem otočeným do dlaně.

Jedli jsme suši a kaviár. Měli jsme neuvěřitelnou hostinu o čtyřech chodech. Množství přípitků. Všechno proběhlo podle plánu. Dlouhatánským stříbrným mečem jsme za všeobecného jásotu rozkrojili dort a kapela při tom spustila „The Way You Look Tonight“, Luke mě odvedl na taneční parket a dali jsme se do tance. Byla to chvíle, kterou si zapamatuju na celý život. Vír bílé a zlaté a třpyt a hudba a Lukeovy ruce na mém těle a šampaňské, které mi stouplo do hlavy, a vědomí, že teď je vrchol a brzy bude po všem.

Ale teď je celá sláva v nejlepším. Kapela hraje džezovou skladbu, kterou vůbec neznám, a na tanečním parketuje hlava na hlavě. V davu krásně oblečených cizinců dokážu rozpoznat několik známých tváří. Támhle tančí Christina s partnerem a Erin brebentí s jedním z mládenců. A tam zase tancuje s velikým zápalem Laurel… s Michaelem!

No vida. To jsou věci!

„Hele. Hádej, kolik ženských mě dneska požádalo o vizitku?“ šeptá mi do ucha čísi hlas. Otočím se a vidím Dannyho, který vypadá velmi triumfálně, mezi rty svírá cigaretu a v ruce drží skleničku šampaňského. „Dvacet! Minimálně! Jedna po mně chtěla, abych jí na místě vzal míry. Všechny by podle vlastních slov za takové šaty daly život. A když jsem jim řekl, že jsem pracoval s Johnem Galianem…“

„Ale Danny, ty jsi přece nikdy s žádným Galhanem nepracoval!“

„Jednou jsem mu podal hrneček kávy,“ brání se. „A on mi poděkoval. Svým způsobem to byla komunikace mezi umělci…“

„No když říkáš.“ Šťastně se na něj uculím. ‚Mám z toho velkou radost.“

„Takže se dobře bavíš?“

„Jistěže!“

„Tvá tchyně je ve svém živlu.“

Oba se otočíme k Elinor, která sedí u hlavního stolu obklopená elegantními dámami. Na tvářích má lehký ruměnec; tak vzrušenou jsem ji ještě neviděla. Má na sobě dlouhé splývavé světle zelené šaty a ohromné množství diamantů a vypadá jako královna plesu. Což svým způsobem vlastně je. Jsou to její přátelé. A bez diskuze je to její oslava, ne Lukeova nebo moje. Je to nádherné představení. A je od nich hezké, že mě na ně pozvali.

Tak se alespoň v podstatě cítím.

Kolem prochází skupina žen, hlasitě si povídají a já zaslechnu útržky jejich konverzace. „Oslňující…“

„Tak nápadité…“

Usmějí se na mě a na Dannyho a já se usměju na oplátku na ně. Ale mám už trochu křečovitý úsměv. Už mě unavuje pořád se smát na lidi, které neznám.

„Je to ohromná svatba,“ Danny se rozhlíží po třpytícím se sále. „Skutečně velkolepá. I když tobě se zase tolik nepodobá.“

„Vážně? Proč myslíš?“

„Neříkám, že není fantastická. Je velmi rafinovaná, velmi okázalá. Jenom jsem si prostě tak nějak nepředstavoval…, že tak bude vypadat zrovna tvá svatba. Prostě jsem se mýlil,“ dodá rychle, když vidí můj výraz. „To je jasné.“

Dívám se do jeho vyhublého komického obličeje, který nemá o ničem ani tušení. Ach Bože. Já mu to musím říct. Dannymu to prostě nemůžu neříct.

„Hele, Danny, měl bys něco vědět,“ říkám mu polohlasem.

A co?“

„O této svatbě…“

„Nazdar, mládeži!“

Provinile se zarazím a otočím po hlase – ale je to jenom Laurel, zardělá a šťastná z tance.

„Bezva mejdan, Becky,“ pochvaluje si. „Senza kapela. Pane jo, málem jsem zapomněla, jak strašně ráda tancuju.“

„Laurel,“ pokárám ji. „U šatů od Yvese St Laurenta za tisíc dolarů se rukávy nevyhrnují.“

„Když ono mi bylo horko,“ pokrčí vesele rameny. „Hele, Becky, strašně nerada to říkám.“ Ztlumí hlas. „Ale budete se muset velmi brzy odporoučet.“

„Už?“ podívám se instinktivně na zápěstí, ale dnes tam nemám hodinky.

‚Auto už čeká venku,“ informuje mě Laurel. „Řidič o všem ví a na JFK vám ukáže, kam jít. Pro soukromá letadla platí jiná procedura, ale nebude to nic složitého. Kdyby něco, zavolejte mi.“ Ztlumí hlas do šepotu a já po očku mrknu na Dannyho, který předstírá, že vůbec neposlouchá. „Do Anglie je to dlouhá cesta. Pevně doufám, že vám to vyjde.“

Otevřu náruč a pevněji obejmu.

„Laurel… vy jste úžasná,“ šeptám. „Nevím, co na to říct.“

„Bečky, věřte mi. To je maličkost. Po tom, co jste pro mě udělala, byste mohla mít klidně třeba deset letadel.“ Obejme mě a pak se podívá na hodinky. „Radši se běžte podívat po Lukeovi. Za chvilku se uvidíme.“

Po jejím odchodu nastane krátké ticho plné otázek.

„Slyšel jsem, Becky, dobře cosi o ‚soukromém letadle‘?“ ptá se Danny.

„Ehm… ano. Slyšel.“

„Vy někam letíte soukromým letadlem?“

„Ano,“ snažím se, aby to znělo nenucené. „Letíme. To je Laurelin svatební dar pro nás.“

„Ona vám koupila soukromé letadlo?“ vyvalí Danny oči. „Krucinál. Abych pravdu řekl, taky mě napadlo, že by to byl dobrý dárek. Ale nemohl jsem se rozhodnout mezi šlehačem na vajíčka…“

„Osle! Je to prezidentka letecké společnosti.“

„Krindapána! Soukromé letadlo. Takže… kam máte namířeno? Nebo je to pořád ještě velké tajemství?“ Sleduju, jak vtahuje cigaretový kouř, a najednou mě zalije vlna silného přátelství.

Nechci Dannymu jenom říct, co mám v plánu.

Chci, aby se stal jeho součástí.

„Hele, Danny,“ prohodím. „Jestlipak máš u sebe pas?“

Chvíli mi trvá najít Lukea. Tisknou ho do kouta dva významní finančníci, kterým se, jen co mě spatří, s radostí vykroutí. Obcházíme celý velký sál plný lidí, loučíme se se všemi hosty, které známe, a děkujeme jim, že přišli. Abych pravdu řekla, zas tak dlouho to netrvalo.

Nakonec zajdeme k přednímu stolu a co nejdiskrétněji vyrušíme Elinor.

„Matko, my odcházíme,“ oznamuje Luke. „Už?“ mračí se Elinor. „Ještě je moc brzy.“

„No prostě… jdeme.“

„Díky za nádhernou svatbu,“ říkám upřímně. „Byla skutečně úžasná. Všichni mi neustále opakují, jak se jim to líbí.“ Skloním se a políbím Elinor. „Na shledanou.“

Proč mám najednou tak silný pocit, že už Elinor nikdy neuvidím?

„Na shledanou, Becky,“ řekne svým obvyklým formálním způsobem. „Na shledanou, Lukeu.“

„Na shledanou, matko.“

Chvíli se na sebe dívají – a na okamžik mám pocit, že Elinor ještě něco dodá. Ale ona se jenom trochu toporně předkloní a políbí Lukea na tvář.

„Bečky!“ dloubne mě kdosi do ramene. „Bečky, vy ještě nemůžete odejít!“ otočím se a vidím rozrušenou Robyn.

„No… už je to tak. Odcházíme. Děkuju vám mnohokrát za to, co jste udělala…“

„Ještě jít nemůžete!“

„Nikdo si toho nevšimne,“ utěšuju ji a rozhlížím se po slavnosti.

„Právě naopak, oni si toho musí všimnout! Máme přece připravený slavnostní odchod, copak už nevíte? Růžové lístky? Hudba?“

„No tak… možná ten slavnostní odchod vynecháme…“

„Vynecháme?“ Robyn na mě vyvalí nevěřícně oči. „Děláte si snad legraci? Orchestr!“ řekne naléhavě do mikrofonu. „Přechod na ‚Some Day. Máte to? Přechod na ‚Some Day.“

Zvedne vysílačku nahoru. „Osvětlovači, připravte se s růžovými lístky.“

„Robyn,“ zakuňkám bezmocně. „My jsme odtud vážně chtěli nepozorovaně vyklouznout.

„Mé nevěsty neodcházejí nepozorovaně! Přípravné fanfáry,“ zašeptá do mikrofonu. „Osvětlovači, připravit osvětlení na odchod.“

Náhle zařinčí trubky hlasitými fanfárami a hosté na tanečním parketu hromadně nadskočí. Taneční osvětlení se změní na oslnivě růžovou záři a kapela spustí „Some Day my Prince Will Come“.

„Tak Růženko a princi,“ prohlásí Robyn a malinko mě postrčí. „Jděte! Raz dva tři, raz dva tři…“

Podíváme se s Lukem na sebe a já vkročím na taneční parket, kde se hosté před námi rozestupují. Hudba nás obklopuje, reflektory sledují každý náš pohyb a najednou se začnou ze stropu snášet růžové plátky.

Je to doopravdy moc hezké. Všichni se mile usmívají a cestou slyším kolem samé „ááách“. Z duhy jako by vycházela růžová záře, růžové lístky nám dopadají na hlavy, ruce a na podlahu a nádherně voní. Usmíváme se s Lukem na sebe a Luke má ve vlasech růžový lístek –

„Stát!“

Při zvuku toho hlasu sebou vyděšeně trhnu.

Dvoukřídlé dveře se rozletí a mezi nimi stojí ona. V černém kostýmku a ve velmi vysokých a špičatých holínkách na neskutečně vysokém podpatku.

Zlá víla osobně.

Všichni se k ní otočí a orchestr nejisté přestává hrát. „Alicie?“ zeptá se Luke udiveně. „Co tu děláš?“

„Svatbička jaksepatří, Lukeu?“ prohodí se zlomyslným úsměvem Alicia.

Udělá pár kroků do místnosti a vidím, jak před ní hosté uskakují. „Pojď dál,“ řeknu rychle. „Tak pojď dál a připoj se k oslavě. Byli bychom tě pozvali…“

„Já vím, co děláš, Becky.“

„Vdávám se!“ říkám a snažím se, aby to znělo vesele. „Na tom není nic tajného!“

„Jenže já vím přesně, co děláš. Mám přátele v Surrey. A ti mi pár věcí oťukli.“ Triumfálně mi pohlédne do očí a mě zamrazí kolem páteře. Ne. Prosím, ne.

Ne, když už to došlo tak daleko.

„Myslím, že máš jedno takové mrňavé tajemství, které jsi svým hostům neřekla,“ zatváří se Alicia naoko zkormouceně. „A to není příliš zdvořilé, že ne?“

Nedokážu se pohnout. Nedokážu dýchat. Potřebuju tu rychle svou kmotřičku vílu.

Laurel po mně vrhne zděšený pohled. Christina položí sklenici se šampaňským.

„Červený kód. Červený kód,“ chraptí Robynin hlas z kytice. „Naléhavé. Červený kód.“

Teď obchází Alicia taneční parket, dává si na čas a vychutnává pozornost, které se jí dostává.

„Pravda je,“ prohlašuje s požitkem, „že tohle všechno je tak trochu bouda. Nemám pravdu, Becky?“

Provázím ji neklidně očima. Dva urostlí pánové ve smokingu se prodírají k tanečnímu parketu. Ale už to nestihnou. Alicia všechno zničí.

„Všechno je tu tak hezké. Všechno je tu tak romantické.“ Ale najednou jí hlas ztvrdne. „Ale možná by se tady lidé rádi dozvěděli, že tahleta parádní svatba v Plaze je prostě naprostý a absolutní… arrrrgh!“ Hlas jí přeskočí do ječení. „Pusť mě!“

Nevěřím vlastním očím. Je to Luke.

Chladnokrevně k ní došel a přehodil si ji přes rameno. A teď ji vynáší ven jako zlobivé batole.

„Pusť mě!“ ječí Alicia. „Tak mi sakra někdo pomozte!“

Ale hosté se dávají do smíchu. Alicia kope do Lukea špičatými botami, ten svraští obočí, ale jde dál.

„Je to bouda!“ ječí Alicia ještě přede dveřmi. „Je to švindl! Oni se ve skutečnosti…“

Dveře se za Alicii s bouchnutím zavřou, nastane hrobové ticho a celá společnost strne. Nikdo se ani nepohne, dokonce ani Robyn. Pak se pomalu dveře otevřou a objeví se v nich Luke, který si oprašuje ruce.

„Nezvané hosty prostě nemám rád,“ prohodí suše.

„Bravo,“ vykřikne jedna úplně neznámá žena. Luke se mírně ukloní a v tu chvíli se rozlehne mohutný osvobodivý smích a zakrátko se celý sál roztleská.

Srdce mi buší tak silně, že se bojím, že mě nohy neunesou. Když dojde Luke ke mně, chytím se jeho ruky a on mi ji silně stiskne. Teď stojím o jediné, prostě rychle vypadnout. Už abych byla pryč.

Všichni mezi sebou zaujatě šuškají a díky Bohu zaslechnu taková slova jako „naprosto vyšinutá“ nebo „na sto procent žárlivka“. Žena, která je od hlavy až k patě oblečená od Prady, dokonce vesele prohlásí: „Víte, přesně totéž se stalo i na naší svatbě…“

Ach Bože, teď k nám přicházejí bok po boku Elinor s Robyn, přesně jako dvě královny v Alence v říši divů.

„Strašně moc se omlouvám!“ říká Robyn, jen co se dostaneme na doslech. „Nenechte si zkazit náladu, drahouškové. Byla to jenom nešťastná zahořklá holka.“

„Kdo to byl?“ mračí se Elinor. „Znáte ji?“

„Naštvaná bývalá klientka,“ vysvětluje Robyn. „Některé holky pořádně zatrpknou. Vůbec nechápu, co se to s nimi děje. Jednu chvíli jsou k pomilování a hned nato vyhrožují, že vás dají k soudu! Nic si z toho nedělejte, Becky. Uspořádáme ještě jeden odchod. Orchestr, prosím o pozornost,“ říká naléhavě. „Ještě jednou na můj povel ‚Some Day. Osvětlovači se připraví se záložními růžovými plátky.“

„Vy máte záložní růžové plátky?“ ptám se nevěřícně.

„Zlatíčko, já jsem připravená na každou možnost,“ mrkne na mě Robyn. „Proč by si také jinak člověk najímal organizátora svatby!“

„Robyn,“ říkám upřímně. „Vážně si myslím, že si zasloužíte každý penny.“ Obejmu ji a dám jí pusu. „Na shledanou. A ještě jednou na shledanou, Elinor.“

Sálem se opět rozezní hudba, my znovu vykročíme a ze stropu na nás padají záložní růžové plátky. Robyn je skutečně nepřekonatelná. Lidé se shromažďují kolem a tleskají nám – je to jenom má představivost, nebo se po tom maléru s Akcií tváří o něco přátelštěji? Na konci řady vidím Erin, která se dychtivě naklání dopředu, a tak jí hodím kytici do napřažených rukou.

A pak jsme venku.

Těžké dvoukřídlé dveře se za námi zavřou a my se ocitáme v tiché přepychové chodbě, až na dva vyhazovače hledící zarputile před sebe prázdné.

„Zvládli jsme to,“ zajásám a úlevou se téměř rozesměju. „Lukeu, zvládli jsme to!“

„Tak to mi došlo,“ přikývne Luke. „Sláva nám. Takže bys mi už snad mohla laskavě vysvětlit, co se to tu sakra děje?“

Dvacet jedna

Laurel zařídila všechno dokonale. Na JFK už na nás čeká letadlo, do Gatwicku dorazíme přibližně v osm dopoledne a tam na nás čeká další auto. A teď uháníme přes Surrey do Oxshottu. Už tam brzy budeme! Ještě nemůžu uvěřit tomu, jak to všechno hladce proběhlo.

„Pochopitelně že víš, jakou velkou chybu jsi udělala,“ říká Danny, který se rozkošnicky vyvaluje na zadním koženém sedadle mercedesu.

‚A jakou?“ s telefonem u ucha se k němu otáčím.

„Že ses omezila jenom na dvě svatby. Jakože, když už ses rozhodla, že nebudeš mít jenom jednu, proč ne rovnou tři? Proč ne šest? Šest oslav…“

„Šesterý šaty…,“ přisadí si Luke.

„Šest dortů…“

„Hele, nechte si toho!“ rozzlobím se na ně. „Nedělala jsem to přece schválně, to dobře víte! Prostě k tomu… tak nějak došlo.“

„Tak ono k tomu tak nějak došlo,“ opičí se po mně Danny výsměšně. „Bečky, nás rohlíkem neopiješ. Chtěla jsi prostě dvoje šatičky. Co je na tom špatného?“

„Danny, už mám spojení…,“ dívám se z okna. „Tak fajn, Suze, budeme tam, myslím, asi tak za deset minut.“

„Ještě se nemůžu vzpamatovat z toho, že se ti to podařilo,“ jásá Suze do telefonu. „Nemůžu uvěřit, že to všechno klaplo! Musím to utíkat všem říct!“

„Nedělej to!“

„Ale když je to všechno tak neuvěřitelné! Když si pomyslím, že jsi ještě včera večer byla v Plaze a teď…,“ najednou se znepokojeně zarazí. „Poslyš, nemáš na sobě náhodou své svatební šaty, že ne?“

„Jasně že ne!“ zachichotám se. „Taková husa přece jen nejsem. V letadle jsem se převlékla.“

„A jaká byla cesta?“

„Báječná. Povím ti, Suze, že od této chvíle nelétám ničím jiným než letadly z Learu.“

Je jasný slunečný den a já se dívám na pole, která ubíhají kolem nás, a cítím nával štěstí. Sama ještě nemůžu uvěřit tomu, že všechno tak dokonale klaplo. Po všech těch měsících trápení a starostí. Jsme tu v Anglii. Sluníčko svítí. A my se budeme brát.

„Hele, něco mi tu začíná být divné,“ bručí Danny s nosem přilepeným na sklo. „Kde máte všechny ty své hrady?“

„Tohle je Surrey,“ vysvětluju mu. „U nás žádné hrady nemáme.“

„A kde máte ty vojáčky v čepicích z medvědí kožešiny?“ Znepokojeně se na mě zadívá. „Hele, Becky, jseš si jistá, že je tohle Anglie? Věděl ten pilot určitě, kam letí?“

„Určitě,“ vytahuju z kabelky rtěnku.

„Teda já bych si tak jistý nebyl,“ zaváhá. „Mně to spíš připadá jako Francie.“

Zastavíme na dopravních světlech a Danny stáhne na své straně okénko.

„Bonjour,“ spustí na jakousi vyděšenou paní. „Comment allez-vous?“

„To já… nevím,“ zakoktá paní a uhání na druhou stranu ulice.

„Jestli jsem to neříkal,“ prohlašuje Danny. „Nerad ti to, Becky, říkám, ale tady jsme ve Francii.“

„Tady jsme v Oxshottu, ty osle,“ odpovídám. „A… tudy se jede k nám.“

Když spatřím známou ulici, cítím najednou hluboké dojetí. Jsme už téměř na místě.

„Takže jsme,“ oznamuje řidič, „na Elton Road. Jaké číslo?“

„Číslo 43. Támhleten dům,“ ukazuju. „Tamten s balónky, vlaječkami a… stříbrnými stužkami na stromech…“

No nazdar. Vypadá to tu spíš jako v zábavním parku. V koruně kaštanu před domem sedí chlap a natahuje tam šňůry s žárovkami, na příjezdové cestě parkuje bílá dodávka a ženy v zelenobílých uniformách přebíhají mezi ní a domem.

„Podívejme, jako by vás tu čekali,“ říká Danny obměkčené. „Jsi v pořádku?“

„Jsem,“ odpovím – a hlas se mi kupodivu třese.

Auto přirazí k chodníku a za ním zastavuje i druhé auto se všemi našimi zavazadly.

„Nad čím mi vážně zůstává rozum stát,“ říká Luke při pohledu na veškeré to hemžení, „je, jak se ti vůbec povedlo odložit celou tu slávu o den. A to pouhé tři týdny předem. Myslím tím veškeré to pohoštění, kapelu, milion dalších věcí, které se musí zařídit…“

„To víš, Lukeu, tady nejsme na Manhattanu,“ otevírám dveře od auta. „To sám poznáš.“

Když vystoupíme, rozletí se dveře našeho domu a objeví se v nich máma v tartanových kalhotách a ve svetru s nápisem NEVĚSTINA MATKA.

„Bečky,“ křičí a běží mě rychle obejmout.

„Mami,“ tisknu se k ní. „Všechno v pořádku?“

„Všechno je pod kontrolou, alespoň myslím,“ říká trošičku nejisté. „Menší problém s kytičkami na stůl, ale držte nám palce, snad už jsou na cestě… Lukeu! Jak se vede? Jak bylo na té finanční konferenci?“

„Proběhla ehm… velmi dobře,“ odkašle si Luke. „Skutečně velmi dobře, díky za optání. Je mi jenom líto, že jsem vám způsobil takové potíže a že jste museli tolik věcí přeorganizovat…“

„Ak to nic!“ mávne rukou máma. „Sice přiznávám, že mě to trochu zaskočilo, když nám Becky zatelefonovala. Ale když se to tak vezme, nebylo to zas tak strašné. Většina hostů stejně chtěla zůstat do nedělní snídaně. A Peter z našeho kostela projevil veliké pochopení a řekl, že prý sice normálně v neděli neoddává, ale v tomto případě že udělá výjimku…“

„Ale co… kupříkladu pohoštění? Neměli jste všechno zamluvené na včerejšek?“

„Ale Lulu to vůbec nevadilo! Že ne, Lulu?“ obrací se k ženě v zelenobílých šatech.

„Ne!“ hlaholí Lulu vesele. „Proč by mělo? Nazdar, Becky! Jak se mas?

Propána! To je Lulu, která mě vodívala na dortíky.

„Nazdar!“ pozdravím. „To jsem nevěděla, že jsi taky kuchařka!“

„Ale to víš,“ mávne rukou, jako že to nestojí za řeč. „Potřebuju v podstatě nějak zabít čas. Když už teď děti odrostly…“

„Jestlipak víš, že v té kapele hraje její syn Aaron?“ nadýmá se trochu máma. „Na klávesové nástroje! A abys věděla, jsou vážně dobří! Zejména skvěle si nacvičili ,Unchained Melody…“

„Prosím, ochutnejte!“ Lulu sundává z podnosu fólii a nabízí nám jednohubky. „To jsou naše nové thajské pastičky z listového těsta. Moc nám chutnají. Víte, pastičky z listového těsta jsou teď strašně v módě.“

„Opravdu?“

„To bych řekla,“ kývá Lulu zasvěceně hlavou. „Dneska už nikdo nedělá chuťovky z křehkého těsta. A co se týče taštiček s ovocem nebo masem…,“ protáhne mírně obličej. „Ty jsou už dávno passé.“

„Máte svatou pravdu,“ říká Danny s rozesmátýma očima. „Taštičky jsou už dávno z módy. Vždyť je to jenom taková zapečená topinka. Smím se zeptat na váš názor na chřest?“

„Mami, to je Danny,“ vložím se rychle. „Vzpomínáš, můj soused.“

„Madam B, je mi ctí se s vámi setkat,“ praví Danny a líbá mámě ruku. „Nevadí vám, že jsem přijel s vaší dcerou?“

„To víte, že ne!“ říká máma. „Čím víc lidí, tím bude veseleji! Tak a teď se pojďte podívat na stan!“

Vejdeme do zahrady a já otevřu pusu údivem. Na trávníku se nadouvá obrovský stříbrnobíle pruhovaný plátěný stan. Na květinových záhonech jsou z macešek vysázena jména „Bečky a Luke“. Na všech možných keřích, velkých i malých, visí barevné žárovčičky. Zahradník ve stejnokroji právě leští nové žulové jezírko, jiný zametá dvoreček a uvnitř stanu vidím sedět v půlkruhu spoustu žen ve středním věku se zápisníky na kolenou.

„Janice právě uděluje svým děvčatům instrukce,“ vysvětluje máma polohlasem. „Ona se ti dala do těch příprav s takovou vervou, že to chce teď dělat profesionálně!“

„Tak,“ říká právě Janice při našem příchodu. „Záložní růžové lístky budou ve stříbrném košíčku u sloupu A. Zaznamenejte si to prosím do svého plánku…“

„Páni, řekla bych, že má na to vážně buňky,“ říkám udiveně.

„Betty a Margot, vezměte si prosím na starost knoflíkové dírky, a Annabel se laskavě postará o…“

„Mami?“ nakoukne nevěřícně Luke do stanu.

Proboha! Je to Annabel! Mezi ostatními ženami sedí Lukeova nevlastní máma.

„Lukeu!“ Annabel se ohlédne a celý obličej se jí rozzáří. „Janice, omluvte mě na chvilku…“

Běží k nám a pevně Lukea obejme.

„Tak už jsi tady. Moc ráda tě vidím,“ úzkostně se mu zadívá do obličeje. „Jsi v pořádku, chlapečku?“

„Jsem,“ odpovídá Luke. ‚Alespoň myslím. Protože v poslední době se přihodilo plno věcí…“

„Já vím,“ říká Annabel a blýskne po mně pátravým pohledem. „Bečky.“ Natáhne jednu ruku a přivine mě k sobě. „Ráda bych si s tebou důkladně promluvila,“ špitne mi do ucha.

„Takže… ty tu pomáháš se svatbou?“ říká Luke své matce.

„No to víš, tady je teď každé ruky třeba,“ prohlásí máma vesele. „A Annabel už teďka patří k nám!“

‚A– kde je táta?“ rozhlíží se Luke kolem.

„Šli s Grahamem pro jakési zvláštní skleničky,“ oznamuje máma. „Ti dva si vážně padli do noty. A teď, kdo by si dal trochu kafe?“

„Takže si s Lukeovými rodiči rozumíte?“ prohodím k mámě cestou do kuchyně.

„Ti jsou vážně super!“ raduje se máma. „Ohromně milí lidé. Pozvali nás k sobě do Devonu. Příjemní, normální, realističtí. Ne jako… tamta ženská.“

„Jistě. Vůbec se Elinor nepodobají.“

„Neprojevila o svatbu sebemenší zájem,“ přisadí si trochu máma. „Víš, že mi ani neodpověděla na mé pozvání?“

„Vážně?“

Sakra. Měla jsem za to, že jsem za Elinor odpověď psala. „Vídala ses s ní poslední dobou?“ ptá se máma. „Ehm… ani ne,“ říkám. „Nijak zvlášť.“

Neseme do máminy ložnice podnos s kávou a tam sedí Suze s Dannym na posteli a mezi nimi leží maličký Ernie a kope do vzduchu drobnýma růžovoučkýma nožičkama. A na dveřích šatníku visí máminy svatební šaty stejně bílé a nařasené jako předtím.

„Suze!“ vykřiknu a obejmu ji. „A náš nedostižný Ernie! Z tebe vyrostlo tak velké chlapisko…” skloním se k němu a dám mu pusu na tvářičku a on se na mě svou bezzubou hubičkou nádherně usměje.

„Tak se ti to povedlo,“ zazubí se na mě Suze. „Jsi šikulka, Bex.“

„Suze mi právě ukázala vaše mimořádné svatební šaty, paní B,“ praví Danny, podívá se na mě a povytáhne obočí. Jsou… skutečně unikátní.“

„Už toho opravdu zažily hodně!“ říká máma pyšně. „Skoro jsme si mysleli, že je po nich, ale ta skvrna od kávy šla báječně vyčistit!“

„To je zázrak!“ říká Danny.

„A ještě dneska ráno se je Ernie pokoušel upatlat jablkovou přesnídávkou…“

„Vážně?“ mrknu po očku na Suze, která se začervená.

„Ale naštěstí jsem je schovala do ochranného igelitového obalu!“ raduje se máma. Natáhne se k šatům a natřásá jim volánky, které jsou v horní části lehce narůžovělé. „Tohle je chvíle, na kterou jsem tak dlouho čekala. Že se bude Becky vdávat v mých svatebních šatech. Jsem pitomá, viďte?“

„Vůbec nejsi pitomá,“ objímám ji. „Vždyť o tom všechny svatby vlastně jsou.“

„Paní Bloomwoodová, Becky mi vaše šaty popisovala,“ říká Danny. ‚A– upřímně vám řeknu, že daleko zaostala za skutečností. Ale přesto, nevadilo by vám, kdybych na nich udělal několik zanedbatelných úprav?“

„Ale vůbec ne!“ říká máma a podívá se bleskově na hodinky. „Stejně už se musím jít podívat, jak to vypadá s těmi kytičkami!“

Když se za ní zavřou dveře, Danny se Suze se na sebe podívají.

„Takže,“ prohlásí Danny. „Co s tím uděláme?“

„No, pro začátek bys mohl ustřihnout rukávy,“ navrhuje Suze. ‚A– všechny ty krejzlíky na živůtku.“

„Kolik z toho musí nutně zůstat?“ zvedne ke mně Danny oči. „Co myslíš, Becky?“

Neříkám nic. Dívám se z okna. Vidím, jak se Luke prochází s Annabel zahradou a jak si s hlavami u sebe něco vyprávějí. A támhle máma cosi říká Janice a ukazuje rukama na rozkvetlou třešeň.

„Bečky?“ naléhá Danny.

„Nech to být,“ otočím se k němu.

„Cože?“

„Nic s nimi nedělej,“ usměju se Dannymu do vyděšeného obličeje. „Nech je, tak jak jsou.“

Za deset minut tři jsem hotová. Mám na sobě šaty, ve kterých vypadám jako párek v rohlíku. Obličej mi nalíčila Janice ve stylu Blažené jarní nevěsty a já jsem si ho jenom trochu setřela navlhčeným papírovým kapesníkem. Do vlasů mi vpletly věneček z ostře růžových karafiátů se šaterem, který mi maminka objednala současně s kyticí. Jediné, co je na mě aspoň trochu elegantní, jsou mé boty od Christiana Louboutina, ale ty zase nejsou skoro vidět.

Ale mně je to jedno. Vypadám přesně tak, jak vypadat chci.

Nechali jsme se vyfotografovat pod rozkvetlou třešní a máma si slzami úplně rozmazala make-up „Letní elegance“, takže se musela nechat přelíčit. A teď už všichni odešli do kostela. Už tu čekáme jenom já s tatínkem.

„Můžeme?“ ptá se táta, když na příjezdovou cestu tiše přivrní bílý rolls-royce.

‚A-si jo,“ říkám trochu rozechvěle.

Jdu se vdát, tentokrát doopravdy.

„Myslíš si, že dělám správně?“ ptám se napůl žertem.

„Řekl bych, že ano.“ Táta se dívá do zrcadla na chodbě a upravuje si hedvábnou vázanku. „Vzpomínám si, že hned ten první den, co jsem poznal Lukea, jsem tvé matce řekl: ‚Ten dokáže s Becky držet krok.‘“ Setká se v zrcadle s mýma očima a zeptá se: „Měl jsem pravdu, holčičko? Dokázal s tebou udržet krok?“

„Trošku za mnou pokulhával,“ usměju se na něj vesele. „Ale… už mě dohání.“

„To je dobře,“ usměje se na mě táta. „V nic víc ani zřejmě doufat nemůže.“

U dveří nám zazvoní řidič, a když mu jdu otevřít a podívám se mu do obličeje skrytého pod kšiltovkou, nevěřím svým očím. Je to můj starý instruktor z autoškoly Clive.

„Ahoj, Clive! Jak se máš?“

„Bečky Bloomwoodová!“ vykřikne Clive. „To je tedy překvapení! Že se nám Becky Bloomwoodová jednou vdá! Prošla jsi vůbec u testů?“

„Ehm… ano. Nakonec.“

„To by mě vážně nenapadlo!“ Vrtí užasle hlavou. „Říkával jsem doma ženě, jestli to děvče projde u zkoušky, tak jsem Johanka z Arku. No a pak, když na to došlo… Examinátor mi tehdy říkal, že ještě nikdy nic takového neviděl. Už tě tvůj manžel viděl řídit?“

„Ano.“

„A chce si tě pořád vzít?“

„Ano!“ začínám už toho mít trochu dost.

Tak hele, je to můj svatební den. A nehodlám tu poslouchat o nějaké pitomé zkouškce, kterou jsem dělala před mnoha lety v autoškole.

„Co kdybychom nastoupili?“ navrhne taktně táta. „Nazdar, Clive. Rád tě zase vidím.“

Odcházím k automobilu a už téměř u něj se ještě jednou podívám na dům. Až ho znovu spatřím, budu už vdaná žena. Zhluboka se nadechnu a nastoupím.

„Stáááát!“ ozve se hlas. „Bečky! Stát!“

S jednou nohou ještě z auta hrůzou celá ztuhnu. Co se stalo? Kdo to zase je? A co teď zase ví?

„Nemůžu ti prostě dovolit, abys to udělala!“

„Cože?“ Co je to za pitomost? Tom Webster od sousedů uhání v žaketu k nám. Co tu propána vůbec dělá? Měl být přece dávno v kostele a uvádět tam lidi na místa.

„Nemůžu k tomu jenom mlčky přihlížet, Becky,“ lapá po dechu a jednou rukou se opře o kapotu. „Co když je to největší chyba tvého života? Co když sis to dobře nepromýšlela?“

Mě snad trefí šlak.

„Ale promyslela,“ snažím se ho odstrčit z cesty, ale on mě popadne za rameno.

„Došlo mi to včera v noci. My přece patříme k sobě. Ty a já. Uvažuj, Becky. Vždyť se známe od maličká. Vyrůstali jsme spolu. Proto nám možná ještě nedošlo, jaké city k sobě chováme… ale nestojí za to dát jim ještě šanci?“

„Ale, Tome, já k tobě přece žádné city nechovám,“ bráním se. „A za dvě minuty se vdávám. Mohl bys jít kousek stranou?“

„Vůbec nevíš, do čeho se pouštíš! Nemáš ani zdání, jak vypadá skutečné manželství! Řekni mi, Becky, upřímně. Dovedeš si opravdu představit, že budeš až do smrti žít s Lukem? Den za dnem, noc za nocí? Jednu nekonečnou hodinu za druhou?“

„To víš, že jo!“ začínám se už vztekat. „Klidně! Jsem do něj strašně zamilovaná a chci strávit zbytek života jenom s ním. Heleď, Tome, trvalo mi strašně dlouho a dalo mi hrozně moc práce, než jsem se dostala až sem. Víc, než si patrně vůbec dovedeš představit. A Jestli mi neuhneš z cesty a nepustíš mě na vlastní svatbu… tak tě zabiju.“

„Tome,“ vloží se do debaty táta. „Řekl bych, že odpověď zní ne.“

„Aha,“ chvíli Tom nic neříká. „No tak… dobře.“ Rozpačitě pokrčí rameny. „Tak pardon.“

„Nikdy jsi neměl smysl pro správné načasování, Tome Webstere,“ ohrne nad ním Clive nos. „Když si jenom vzpomenu, jak jsi poprvé vletěl na křižovatku s kruhovým objezdem. Málem jsi nás tehdy oba zabil!“

„Už je to v pořádku. Nikomu se nic nestalo. Můžeme tedy jet?“ nasedám do auta, urovnám si kolem sebe šaty a táta si sedá vedle mě.

„Takže se tam uvidíme, že?“ říká Tom truchlivě a já se po něm ohlédnu.

„Nechtěl bys, Tome, svézt do kostela?“

„Ano, díky. To by bylo prima. Nazdar, Grahame,“ pronese rozpačitě k mému otci při nasedání. „Nezlob se na mě kvůli tomu.“

„Nic se přece nestalo, Tome,“ utěšuje ho můj otec a poplácá ho po zádech. „Člověk občas šlápne vedle.“ Nad Tomovou hlavou se na mě podívá a obrátí oči v sloup a já málem vyprsknu smíchy.

„Takže. Připraveni?“ obrací se Clive na sedadle dozadu. „Žádné prudké změny v oblasti lásky? Žádné nečekané srdceryvné výlevy? Žádný obrat o sto osmdesát stupňů?“

„Ne!“ řeknu rázně. „Nic takového. Tak už jeďme!“

Cestou do kostela nám zvoní zvony, sluníčko svítí a jeden pár hostů na poslední chvíli uhání do kostela. Tom otevře dveře a bez ohlédnutí spěchá odtud a já si před obdivnými pohledy přihlížejících natřásám vlečku.

Páni, to je ale švanda být nevěstou. Po tom se mi bude určitě stýskat.

„Připravena?“ ptá se táta a podává mi kytici.

„Nejspíš ano.“ Vesele se na něj zazubím a zavěsím se do něj. „Tak mnoho štěstí,“ přeje mi Clive a pohodí hlavou dopředu. „Máte tu ještě nějaké opozdilce.“

U kostela zastaví černý taxík a zadní dveře se po obou stranách rozletí. Nevěřím vlastním očím, přemýšlím, jestli se mi to jenom nezdá, protože z nich vystupuje Michael dosud ve fraku z Plazy. Podává ruku někomu v taxíku a odtud se v okamžiku vynoří Laurel v šatech od Yvese St Laurenta s dosud vyhrnutými rukávy.

„Vůbec si s námi nedělejte starosti!“ volá na nás. „Budeme tu jako myšky…“

„Ale… co tu sakra vůbec děláte}“

„Pozor na jazyk,“ prohodí Clive káravě.

„K čemu by to bylo, kdyby člověk měl pod palcem stovku soukromých letadel a nemohl si zaletět, kam by chtěl?“ utíká mě Laurel obejmout. „Tak jsme si najednou řekli, že bychom se přece jen na tu vaši svatbu jeli rádi podívat.“

„Na tvou skutečnou svatbu,“ špitne mi Michael do ucha. „Klobouk dolů, Becky.“

Zmizí v kostele a my s tátou zamíříme ke vratům, kde na nás už nedočkavě čeká Suze. Má na sobě stříbromodré šaty a v náručí nese Ernieho, který má obleček ze stejné látky. Nakouknu do kostela a vidím celou svou rodinu, všechny své staré přátele a všechny Lukeovy přátele a příbuzné. Spokojeně a s rozzářenými obličeji sedí vedle sebe a netrpělivě očekávají začátek. Varhany přestanou hrát a mě se najednou zmocní nervozita.

Tak už je to konečně tady. Už se tedy vdávám. Opravdicky.

Rozezní se slavnostní pochod, táta mi stiskne ruku a vykročíme k oltáři.

Dvacet dva

Jsme oddáni. Skutečně oddáni. Prohlížím si snubní prsten, který mi Luke navlékl v kostele na ruku. Pak se zahledím na výjev před sebou. Stan září v letním soumraku, kapela se proškobrtává vlastní verzí „Smoke Gets in Your Eyes“ a lidé tancují. Hudba není možná tak profesionální jako v Plaze a hosté nejsou možná tak skvěle oblečeni, zato jsou naši. Všichni nějak patří k nám.

Měli jsme báječnou řeřichovou polévku, jehněčí žebírko a letní pudink a vypili jsme spoustu šampaňského, které máma s tátou nakoupili ve Francii. A pak táta zacinkal vidličkou o skleničku a pronesl řeč o mně a o Lukeovi. Jak s mámou často mluvili o tom, koho si asi tak vezmu, a nikdy se v ničem neshodli, vyjma jedné věci – „že bude muset stát oběma nohama na zemi“. Podíval se na Lukea, který ochotně vyskočil a vykroužil piruetu, a všichni řvali smíchy. Táta říkal, jak moc si oblíbil Lukea i jeho rodiče a že je to pro něj daleko víc než jenom svatba. Je to spojení dvou rodin. A pak prohlásil, že budu určitě velmi loajální manželka, že budu pevně za svým mužem stát, a doložil to příhodou, jak jsem jako osmiletá holčička napsala na Downing Street a navrhla ho na funkci ministerského předsedy a o týden později jsem jim poslala další dopis s dotazem, proč mi neodpověděli – a všichni se zase smáli.

Pak zase hovořil Luke o tom, jak jsme se seznámili v Londýně, kde jsem pracovala jako finanční novinářka a jak si mě všiml na mé úplně první tiskové konferenci, kde jsem se ptala vedoucího Cyrclays Bank pro styk s veřejností, proč si nenechali udělat stejné obaly na šekové knížky, jako mají na mobilní telefony. A pak se svěřil, že mi začal posílat pozvání na různé PR akce, i když neměly s mým časopisem nic společného, protože jsem vždycky nějak dokázala jednání oživit. (Tohle mi nikdy předtím neřekl. Teď mi to teprve došlo! Tak proto mě pořád zvali na všechna ta podivná jednání o zprostředkování komodit a stavu ocelářského průmyslu.)

A nakonec povstal Michael, představil se svým laskavým chraplavým hlasem a mluvil o Lukeovi. O tom, jak je fantasticky úspěšný, ale jak potřebuje někoho po svém boku, někoho, kdo ho miluje pro to, jaký je, a kdo mu nedovolí brát život příliš vážně. Pak řekl, že měl čest poznat mé rodiče, kteří se zachovali vůči páru naprostých cizinců velmi přátelsky a vstřícně, a že pochopil, kde se ve mně vzalo tolik dobrosrdečnosti a laskavosti. A pak dodal, že jsem v poslední době opravdu hodně dospěla. Že viděl, jak se dovedu vypořádat se skutečně komplikovanými záležitostmi, že sice nepůjde do podrobností, ale že jsem se musela vyrovnat s řadou problémů a že se mi je nějak podařilo všechny zvládnout.

Bez pomoci Visa card, dodal a celý stan zařval smíchy.

Pak dodal, že za svůj život byl už na mnoha svatbách, ale nikdy necítil kolem tolik štěstí jako tady. Je mu jasné, že jsme s Lukem byli pro sebe stvořeni, že nás oba má velmi rád a že ani nevíme, jak velké štěstí máme. A jestli budeme mít děti, tak ani ty nebudou pravděpodobně vědět, jak velké mají štěstí.

Michaelova řeč mě málem rozbrečela.

A já teď sedím s Lukem na trávě. Jenom my dva, na chvíli beze všech ostatních. Mé lodičky od Christiana Louboutina jsou ušpiněné od trávy a Ernieho prstíčky od jahod mi zanechaly stopy na živůtku. Musím vypadat úplně příšerně, ale jsem šťastná.

Jsem myslím nejšťastnější za celý svůj život.

„Takže,“ konstatuje Luke, lehá si na lokty do trávy a dívá se do temnoucího tmavomodrého nebe. „Máme to za sebou.“

„Máme to za sebou.“ Květinový věneček se mi sesouvá do oka, takže si ho opatrně odepnu a položím ho na trávu. „A nikomu se nic nestalo.“

„Víš… několik minulých týdnů jsem se cítil jako ve zlém snu,“ svěřuje se Luke. „Byl jsem tak ponořený do sebe, že mi naprosto unikalo, co se děje ve skutečném světě.“ Zavrtí hlavou. „Málem jsem vyletěl z kolejí.“

„Málem?“

„Ale tak dobře, vyletěl jsem z kolejí,“ obrátí se ke mně a v očích se mu odráží světlo od stanu. „Za hodně ti vděčím, Becky.“

„Nevděčíš mi za nic,“ říkám. „Teď už jsme přece manželé. Teď je to jako… společný účet.“

Od domu se ozývá jakýsi rachot a vidím, že táta nakládá naše zavazadla do auta. Za chvíli pojedeme.

„Takže,“ prohodí Luke, když se podívá stejným směrem, „naše slavné líbánky. Už mi konečně řekneš, kam se vydáme? Nebo je to stále ještě tajemství?“

Znervózním. Už je to tady. Poslední kousek mého plánu. Poslední třešnička na vrcholku dortu.

„Tak dobře,“ zhluboka se nadechnu. „To máš tak. Hodně jsem o nás v nedávné době přemýšlela. O naší svatbě, o tom, kde budeme bydlet. Jestli bychom měli zůstat v New Yorku nebo ne. Co bychom měli dělat…,“ odmlčím se a pečlivě si uspořádávám slova. ‚A– zjistila jsem… že se mi ještě nechce někde usadit. Tom a Lucy se snažili usadit příliš brzy a podívej, co se jim stalo. A Ernieho sice strašně moc miluju, ale když vidím, co to pro Suze znamenalo… Uvědomila jsem si, že ještě nechci mít dítě. Ještě ne.“ S obavou zvednu oči. „Lukeu, ještě tolik věcí jsem neudělala. Nikdy jsem pořádně necestovala. Neviděla jsem svět. Ani ty.“

„Bydlela jsi v New Yorku,“ nadhodí Luke.

„New York je úžasné město a já ho skutečně miluju. Ale na světě jsou ještě jiná báječná města. A i ty chci vidět. Sydney, Hongkong… a nejenom města!“ Rozpřáhnu ruce. „Řeky… hory… historické památky…“

„No dobře,“ říká Luke pobaveně. „A pro naše líbánky to teda znamená…“

„Takže,“ polknu nasucho. „Udělala jsem tohle. Prodala jsem všechny svatební dary, které jsme dostali v New Yorku. Všechny ty pitomé stříbrné svícny, čajové konvice a podobné krámy. A… koupila jsem pro nás dvě jízdenky první třídou kolem světa.“

„Kolem světa?“ Luke vypadá skutečně překvapeně. „To myslíš vážně?“

„Ano! Kolem světa!“ Proplétám si pevně prsty na rukou. „Můžeme na ní být, jak dlouho budeme chtít. Od tří týdnů až po…,“ podívám se na něj s napjatým očekáváním. „Rok.“

„Až po rok?“ vytřeští na mě Luke oči. „To si děláš legraci.“

„Nedělám. Ptala jsem se Christiny, jestli by mě i pak v Barneys zaměstnali. Prý bez problémů. Danny vyklidí náš byt a věci pošle do skladu…“

„Bečky!“ vrtí hlavou Luke. „Je to moc hezká představa. Ale já nemůžu jen tak prásknout do bot a…“

„Můžeš. Můžeš! Na tvou newyorskou pobočku dohlédne Michael. Londýnská pobočka běží dobře i bez tebe. Můžeš to udělat, Lukeu. Všichni si myslí, že můžeš.“

„Kdo všichni?“

Vypočítávám na prstech.

„Tví rodiče… mí rodiče… Michael… Laurel… můj bývalý instruktor z autoškoly Clive…“ Luke na mě vyvalí oči. „Tvůj bývalý instruktor z autoškoly Clive?“

„No jo,“ skočím mu rychle do řeči, „nelámej si s ním hlavu. Ale všichni, jejichž názoru si vážíš. Všichni si myslí, že potřebuješ přestávku. Už jsi tak dlouho do úmoru dřel…“ Naléhavě se k němu nakloním. „Lukeu, teď je na to ten pravý čas. Když jsi ještě mladý. Než budeme mít děti. Jenom si to představ. Jen my dva se touláme po světě. Uvidíme úžasné věci. Poučíme se z ostatních kultur.“

Nastane ticho. Luke zamračeně hledí do země.

„Takže ty jsi mluvila s Michaelem,“ ozve se nakonec. „A on je skutečně ochotný…?“

„On je víc než jen ochotný. Už je k smrti unuděný tímhle newyorským nicneděláním a běháním v parku! Řekl mi, že i v tom případě, že bys nikam nejel, potřeboval bys dlouhou dovolenou. Musíš si pořádně odpočinout.“

„Ale rok,“ mne si Luke rukou čelo. „To je trochu víc než dovolená.“

„Můžeme si to zkrátit. Nebo prodloužit! Vtip je v tom, že si to můžeme přizpůsobit podle toho, jak se to bude vyvíjet. Můžeme se poprvé v životě chovat naprosto nezávisle. Žádné závazky, žádné povinnosti, nic, co by nás tížilo…“

„Bečky, holčičko,“ volá táta od auta. „To si s sebou chceš skutečně vzít všech šest kufrů?“

„To je v pořádku, jenom zaplatíme na letišti nadváhu…,“ a zase se obrátím k Lukeovi. „No tak. Co ty na to?“

Luke chvíli neříká vůbec nic – a mně se trochu sevře srdce. Mám neblahé tušení, že si raději zvolí být tím starým Lukem. Starým workoholickým a cílevědomým Lukem, jakého jsme všichni znali.

Pak se na mě podívá – a já vidím, že se začíná trochu usmívat.

„Copak mám na výběr?“

„Ne,“ oddechnu si úlevou a popadnu ho za ruku. „Nemáš.“

„Pojedeme kolem světa! Budou z nás cestovatelé!“

„Poslyš, ty dva poslední skoro nic neváží!“ huláká na mě táta a mává kufrem nad hlavou. „Máš v nich vůbec něco?“

„Nemám, ty jsou úplně prázdné!“ Celá rozzářená radostí se otáčím k Lukeovi. „Lukeu, to bude tak úžasné! Takovou příležitost vypadnout na rok do světa už nikdy nedostaneme. Budeme žít úplně skromně. Jenom my dva. Naprosto sami!“

Luke chvíli nic neříká. Pak se na mě podívá a kolem úst mu začíná cukat.

„Takže si bereme s sebou dva obrovské prázdné kufry, protože…“

„To víš, člověk nikdy neví,“ vysvětluju. „Cestou by se nám mohlo tu a tam něco zalíbit. Turisti by měli podporovat místní ekonomiku…,“ zarazím se, když se Luke bouřlivě rozchechtá.

„Co má být,“ bráním se rozhořčeně. „Vždyť je to pravda!“

„Ale já to vím,“ utírá si Luke uslzené oči. ‚Já to vím. Becky Bloomwoodová, já tě miluju.“

„Jenomže odteďka jsem už Becky Brandonová, na to nezapomínej!“ odseknu mu s pohledem na svůj krásný snubní prsten. „Paní Rebecca Brandonová.“ Ale Luke jenom vrtí hlavou.

„Bečky Bloomwoodová je naprosto jedinečná. Nikdy jí nesmíš přestat být.“ Vezme mě za obě ruce a s podivnou naléhavostí se mi zadívá do očí. „Ať už budeš dělat cokoli, buď vždycky Becky Bloomwoodovou.“

„No tak… dobře,“ řeknu zaraženě. „Proč ne!“

„Bečky! Lukeu!“ Přes trávník se nese mámin hlas. „Je čas krájet dort! Grahame, rozsviť světýlka!“

„Už jdu na to!“ volá na ni táta.

„Hned tam budu!“ křičím na ně. „Jenom co si nasadím věneček!“

„Dovol mi to,“ Luke se shýbá pro věneček z růžových květů a posazuje mi ho s úsměvem na hlavu.

„Nevypadám pitomě?“ protáhnu trochu obličej.

„Vypadáš. Strašně.“ Políbí mě a pak vstane a pomůže mi na nohy. „Pohni kostrou, Becky B. Tvé obecenstvo tě očekává.“

Kráčíme ztmavlou trávou zpátky ke stanu, kolem nás se rozsvěcují barevná světýlka a Luke mi silně stiskne ruku.

KONEC

PŘEDMANŽELSKÁ SMLOUVA

Mezi Rebeccou Bloomwoodovou a Lukem Brandonem

22.června 2002

5. Společný bankovní účet

5.1. Společný bankovní účet je určen na nezbytné výdaje na domácnost. Pod termín „výdaje na domácnost“ spadá i sukně od Miu Miu, boty a ostatní věci, které nevěsta bude považovat za nezbytné.

5.2. Ve všech případech je manželčino rozhodnutí o tom, co patří do výdajů na domácnost, konečné.

5.3. Bude-li mít manžel na téma společného bankovního účtu nějaké dotazy, rozhodně je na manželku nevybafne bez přípravy, nýbrž jí je předloží písemnou formou se čtyřiadvacetihodinovou lhůtou na odpověď.

6. Význame data

6.1. Manžel si bude pamatovat veškeré narozeniny a výročí a na jejich oslavu bude kupovat nečekané dary.*

6.2. Manželka dá u všech darů, které manžel vybere, zřetelně najevo radostné překvapení.

7. Společná domácnost manželů

Manželka se bude maximálně snažit udržet podle svých sil ve společné domácnosti manželů pořádek a čistotu, ale PŘÍPADNÉ selhání nebude bráno jako porušení smlouvy.

8. Doprava

Manžel nebude komentovat řidičské dovednosti manželky.

9. Společenský život

9.1. Manželka nebude po manželovi vyžadovat, aby si zapamatoval veškerá jména a milostné vztahy všech jejích kamarádek, ty, s nimiž se nikdy nesetkal, nevyjímaje.

9.2. Manžel vyvine maximální úsilí k tomu, aby významnou část z každého týdne věnoval relaxaci a odpočinkovým aktivitám.

9.3. Pod termín odpočinkové aktivity spadají také nákupy.

* Nečekané dary se budou skládat z předmětů, které manželka nenápadně označí v katalozích a časopisech a několik týdnů před nadcházejícím datem je položí v domácnosti na nápadné místo.