Madeleine Wickham ( Sophie Kinsella )

Shopaholic 04. Báječné nakupování se sestrou

Královský institut archeologie,

Káhira

3 1 EL CHERIFEEN STREET, KÁHIRA

Paní Rebecce Brandonové t. č. hotel Nile Hilton Tahrirské náměstí Káhira

15. ledna 2003

Milá paní Brandonová,

velmi mě těší, že se Vám na Vašich líbánkách v Egyptě libí. S potěšením kvituji, že se cítíte spřízněná s Egypťany, a souhlasím s Vámi, že trošku egyptské krve v sobě asi máte.

Dále mě těší Váš zájem o šperky vystavené v muzeu. Nicméně na Váš další dotaz na „ten sladký prstýnek“, o němž se zmiňujete, s politováním musím oznámit, že není na prodej. Patřil kdysi královně Sobeknefru z 12. dynastie a ubezpečuji Vás, že by si toho určitě všichni všimli.

Doufám, že se Vám tu i nadále bude líbit.

S pozdravem

Chalid Samir

(ředitel)

BREITLINGSKÁ LODNÍ SPOLEČNOST

TOWER HOUSE CANARY WHARF LONDÝN El4 5HG

Fax pro: paní Rebeccu Brandonovou t. č. hotel Four Seasons Sydney Austrálie

Od: Denise O’Connorové,

koordinátorky zákaznického servisu

6. února 2003

Milá paní Brandonová,

s politováním Vám oznamuji, že se Vaše „mořská panna“ vymodelovaná z písku během lodní přepravy rozsypala.

Rádi bychom Vám připomněli, že jsme Vám na bezpečnou přepravu neposkytli žádné záruky a že jsme Vám ji rozmlouvali.

S pozdravem,

Denise O’Connorová,

koordinátorka zákaznického servisu

ALJAŠSKOU DOBRODRUŽNOU STOPOU, INC.

PO BOX 80034

CHUGIAK

ALJAŠKA

Fax pro: paní Rebeccu Brandonovou

t.č. White Bear Lodge Chugiak

Od: Davea Crockerforda

Aljašskou dobrodružnou stopou

16. února 2003

Milá paní Brandonová,

díky za Váš dotaz.

S Vaším návrhem poslat lodní dopravou do Británie šest huskyů i se sáněmi hluboce nesouhlasíme.

Huskyové jsou skutečně nesmírně krásná zvířata a na Vaší úvaze, že by byli jistým řešením pro znečištěné ovzduší měst, jistě něco bude. Přesto si nemyslím, že by je úřady pustily v Londýně na silnici, i kdybyste „sáně vybavila kolečky a státní poznávací značkou“.

Doufám, že se máte na líbánkách dobře.

S pozdravem,

Dave Crockerford,

manažer společnosti

Jedna

No co. Tohle zvládnu. Levou zadní.

Jde čistě jenom o to nechat se ovládnout svým vyšším já, získat osvícení a stát se blaženou bytostí bílého světla.

Brnkačka.

Nenápadně se na podložce na cvičení jógy otočím ke slunci, abych si přiopálila špagetové proužky od topu. Nechápu, proč by člověk nemohl dosáhnout dokonalé blaženosti a zároveň se přitom trochu opálit.

Sedím na stráni uprostřed Srí Lanky v letovisku a duchovním středisku Blue Hills a přede mnou se otevírá velkolepý výhled. Kopce a čajové plantáže se táhnou k horizontu, kde splývají s temně modrou oblohou. Na polích vidím zářivé barvy sběračů čaje, a když trochu pootočím hlavu, zahlédnu v dálce slona, který se zvolna pohybuje mezi keři.

A když pootočím hlavu o něco víc, spatřím Lukea. Svého manžela. To je ten, který sedí na modré podložce na cvičení v plátěných kalhotách s ustřiženými nohavicemi a v chatrném starém topu se zkříženýma nohama a zavřenýma očima.

Já vím. Je to prostě neuvěřitelné. Po deseti měsících líbánek se Luke stal naprosto jiným člověkem, než jakého jsem si brala. Ten starý uzavřený Luke zmizel. Zmizely i obleky. Opálil se a zeštíhlel, má dlouhé vyšisované vlasy a ještě mu zbylo pár tenkých copánků, které si nechal uplést na Bondi Beach. Kolem zápěstí má náramek přátelství, který dostal v Masaj Maře, a v uchu malinký stříbrný kroužek.

Luke Brandon s náušnicí! Luke Brandon v sedu se zkříženýma nohama!

Jako by věděl, že se na něj dívám, otevře oči a usměje se na mě a já se na něj šťastně zazubím. Deset měsíců manželství. A ani jedna hádka.

Totiž. Však víte. Vyjma tamté, ale to vůbec nestojí za řeč.

„Siddhasana“ říká náš učitel jógy Čandra a já si pravé chodidlo položím na levé stehno. „Očistěte svou mysl od nepatřičných myšlenek.“ Dobrá. Vyprázdni mysl. Soustřeď se.

Ne že bych se tím chtěla chlubit, ale vyprazdňování mysli mi jde jedna radost. Nechápu, že s tím může mít vůbec někdo problémy! Jakože, nemyslet je přece mnohem snadnější než myslet, co říkáte?

Prostě je to tak, že mám na jógu přirozený talent. Jsme v tomto středisku pouhých pět dnů a já už zvládám lotosovou pozici a tak! Dokonce jsem uvažovala o tom, že bych mohla po návratu domů jógu vyučovat.

Možná bych se mohla stát partnerkou Trudie Stylerové. To je ono! A mohly bychom současně začít prodávat všechno možné oblečení na jógu v takových těch něžně šedých a bělavých tónech s malinkatým logem…

„Soustřeďte se na dýchání,“ říká Čandra.

No jo, tak dobře. Dýchání.

Nádech… výdech. Nádech… výdech. Nádech…

Bože, ty mé nehty ale vypadají nádherně. Nechala jsem si je udělat v lázních – malinkaté motýlky na bílém pozadí. Tykadla mají z mrňavých zářivých kamínků. Jsou tak slaďounké. Ale ouvej, jeden se mi odlepuje. Musím si ho nechat přilepit…

„Becky,“ Čandrův hlas mě vytrhne z úvah. Stojí přímo přede mnou a upírá na mě ten svůj pohled. Takový ten něžný a vševědoucí, jako by mi dokázal nahlédnout až na dno duše.

„Vedeš si velmi dobře, Becky,“ prohlašuje právě. „Máš překrásnou duši.“

Celou mě zalije vlna radosti. Já, Rebecca Brandonová, rozená Bloomwoodová, mám překrásnou duši! Jestli jsem to nevěděla!

„Máš dokonale nezištnou duši,“ dodává tichým hlasem a já na něj naprosto uchváceně zírám.

„Hmotné vlastnictví mi vůbec nic neříká,“ vyhrknu jedním dechem. „Jediné, na čem mi záleží, je jóga.“

„Našla jsi svou cestu,“ usmívá se Čandra.

Odkudsi z místa, kde sedí Luke, se ozve přidušené uchechtnutí, a když se ohlédnu, vidím, že se na nás pobaveně dívá.

To jsem si mohla myslet, že to bude Luke zlehčovat.

„Mockrát ti děkuju, ale tohle je soukromá konverzace mezi mnou a mým guru,“ dopálím se.

I když bych vlastně neměla být naštvaná. Hned první den našeho kurzu jógy nás na to upozorňovali. Prý když jeden z partnerů dosáhne vyššího duchovního osvícení, ten druhý obvykle reaguje skepticky, a dokonce může žárlit.

„Brzy budete chodit po žhavých uhlících,“ ukazuje Čandra s úsměvem na nedalekou hromádku doutnajících uhlíků pokrytých popelem a celou skupinu rozvlní nervózní chichotání. Dnes večer nám Čandra s několika nejpokročilejšími žáky předvede chůzi po žhavém uhlí. Na této metě bychom se měli ocitnout zřejmě všichni. Člověk prý dosáhne takového stavu blaženosti, že doopravdy vůbec necítí, jak mu uhlíky spalují chodidla. Nebolí to prý ani trochu!

V hloubi duše doufám, že to bude fungovat, i když si na nohy vezmu lodičky s patnácticentimetrovými podpatky.

Čandra mi posune ruce do přesnější polohy a jde dál a já zavírám oči a nastavím obličej sluníčku. Sedím zde na horském úbočí daleko od světa a cítím se čistá a klidná. Za posledních deset měsíců se nezměnil jenom Luke. Změnila jsem se i já. Dospěla jsem. Změnily se mi priority. Jsem teď vlastně někdo úplně jiný. Jakože, jen se na mě podívejte, jak se v duchovním středisku zabývám jógou. Mí staří přátelé by mě vůbec nepoznali!

Na Čandrův povel zaujmeme pozici vajrasana. Ze svého místa vidím, jak k Čandrovi přichází jakýsi starý Srílančan se dvěma cestovními brašnami. Prohodí spolu několik slov, při nichž Čandra vytrvale vrtí hlavou, načež se stařec obrátí a odchází po zarostlém svahu nahoru. Když je z doslechu, obrátí se Čandra ke skupině a obrací oči v sloup.

„Ten člověk je podomní obchodník. Ptal se, jestli nemáte zájem o drahokamy. Náhrdelníky a levné náramky. Řekl jsem mu, že máte mysl obrácenou k vyšším cílům.“

Několik lidí kolem mě vrtí nevěřícně hlavou. Jedna žena s dlouhými zrzavými vlasy vypadá, jako by se jí to osobně dotklo.

„Copak neviděl, že právě meditujeme?“ ptá se.

„Ten nemá žádné pochopení pro věci duchovního rázu,“ rozhlíží se Čandra zamyšleně po skupině. „Stejně jako tolik jiných lidí na celém světě. Ti nikdy nepochopí, že meditace je pro vaši duši potravou. Nepochopí, že vy žádné… safírové náramky… vůbec nepotřebujete!“

Pár lidí souhlasně přikývne.

„Akvamarínové přívěsky na platinovém řetízku,“ odfrkne si Čandra pohrdavě. „Můžou se snad rovnat jasu vnitřního osvícení?“

Akvamarínové…

Jůůů! Kolikpak asi tak stály…

Jakože, ne že by mě to nějak zvlášť zajímalo. Ani nápad. Jenom jsem prostě čirou náhodou onehdy v jedné výloze akvamaríny viděla. Jenom tak čistě ze zájmu.

Očima sleduji starcovu postavu, která se od nás neustále vzdaluje.

„Byl samá tříkarátová souprava, pětikarátová souprava. Všechno za poloviční cenu.“ Čandra vrtí hlavou. „Řeknu vám, tyhlety lidi nic jiného nezajímá.“

Za poloviční cenu? Pětikarátové akvamaríny za poloviční cenu?

Nech toho. Nech toho. Čandra má pravdu. Pochopitelně že se nezajímám o žádné pitomé akvamaríny. Nemyslím na nic jiného než na duchovní osvícení.

Jenomže ten dědula už téměř zmizel. Zbyla z něj jenom malinká postavička na vrcholku kopce. Za chvilinku zmizí úplně.

„A teď,“ usmívá se Čandra, „zaujmeme pozici halasana. Předvedeš nám ji, Becky?“

„Jistěže.“ Usměju se na Čandru a zaujmu pozici na podložce.

Ale něco tady nehraje. Spokojenost je tatam. Žádný klid necítím. Něco strašně divného ve mně bublá a všechno ostatní vyhání. Je to stále silnější a silnější…

A najednou to nedokážu ovládnout. Než si uvědomím, co se děje, vyskočím na bosé nohy a pádím ze všech sil do svahu k malinké postavičce na obzoru. Plíce mi hoří, nohy mě pálí a sluníčko mi praží do hlavy, ale já neustanu, dokud nevyběhnu na hřeben kopce. Zastavím se a zhluboka oddechuju.

Nevěřím svým očím. Už je pryč. Kam mi mohl zmizet?

Chvíli tu stojím, snažím se vydýchat a rozhlížím se kolem. Ale po dědovi nikde ani památky.

Nakonec se trochu zkormouceně vracím ze stráně ke své skupině. Když přijdu blíž, zpozoruju, že na mě všichni křičí a mávají rukama. Proboha, snad jsem něco neprovedla?

„Dokázala jste to!“ ječí na mě zrzka. „Dokázala jste to!“

„Co jsem dokázala?“

„Přeběhla jste po žhavém uhlí! Dokázala jste to, Becky!“ Cože?

Podívám se na nohy… a nevěřím vlastním očím. Mám je pokryté šedivým popelem! Omámeně se podívám na hromádku žhavých uhlíků – a vidím v ní jasné a čerstvé otisky chodidel.

Proboha. Proboha! Přeběhla jsem přes uhlíky! Proběhla jsem žhavými a doutnajícími uhlíky! Dokázala jsem to!

„Ale… vůbec jsem si toho nevšimla!“ žasnu. „A nohy mě vůbec nepálily!“

„Jak jste to dokázala?“ dotírá rusovláska. „Nač jste přitom myslela?“

„Na to vám odpovím sám,“ usmívá se Čandra, který přichází k nám.

„Becky dosáhla nejvyšší formy karmické blaženosti. Soustředila se na jediný cíl, jedinou čistou představu, a ta přivedla její tělo do nadpřirozeného stavu.“

Všichni na mě valí oči, jako bych se najednou stala dalajlámou.

„To vážně nic nebylo,“ usmívám se skromně. „Prostě… však to znáte. Duchovní osvícení.“

„Můžete nám říct, jakou jste měla představu?“ naléhá vzrušeně rusovláska.

„Byla bílá?“ ptá se někdo jiný.

„No tak úplně bílá nebyla…,“ odpovídám.

„Nebyla tak trochu zářivě modrozelená?“ ozve se Lukeův hlas zezadu. Pátravě se na něj podívám. Hledí na mě s dokonale vážným výrazem.

„Už si ani nevzpomínám,“ odpovím s maximální důstojností. „Na barvě přece nezáleží.“

„Nebylo to, jako by…,“ Luke očividně bojuje s tím, jak se vyjádřit. Jako by tě odtud táhly články jakéhosi řetízku?“

„To je velmi dobrá představa, Lukeu,“ přisvědčuje Čandra potěšené.

„Ne,“ odseknu stroze. „Nebylo. Na to, abys tomu porozuměl, bys musel mít mnohem větší pochopení pro duchovní záležitosti.“

„To nepochybně,“ přikyvuje Luke smrtelně vážně.

„Musíš být, Lukeu, velmi pyšný,“ září Čandra jako sluníčko. „Není to ta nejneuvěřitelnější věc, jakou tvá žena kdy dokázala?“

Nastane chvíle ticha. Luke těká pohledem ze žhavého uhlí k tiché skupině a zpátky k Čandrovu rozzářenému obličeji.

„Můžeš mi, Čandro, věřit,“ prohlásí nakonec, „že tohleto je pro ni naprostá maličkost.“

Po hodině míří všichni na terasu, kde čekají na podnose chlazené nápoje. Ale já zůstávám meditovat na podložce, abych ukázala, jak velmi jsem oddána vyšším věcem. Jednou polovinou se právě soustřeďuju na bílé světlo své bytosti a druhou na vizi, jak po žhavých uhlících běhám sem a tam před Trudie a Stingem, kteří mi obdivné tleskají, když mi na obličej padne stín.

„Zdravím tě, ó duchovní vůdkyně,“ uslyším Lukea, a když otevřu oči, vidím ho stát před sebou se sklenicí džusu v ruce.

„Závidíš, protože nemáš tak nádhernou duši,“ odseknu a nenuceně si odhrnu z čela vlasy, aby bylo vidět rudou tečku na čele.

„Šíleně,“ přikyvuje Luke. „Napij se.“

Posadí se vedle mě na zem a podává mi sklenici. Napiju se trochu lahodného, ledově chladného granadillového džusu a oba se zadíváme přes kopce do vzdáleného oparu.

„Něco ti řeknu, klidně bych na Srí Laňce mohla žít,“ povzdechnu si. „Je úžasná. Počasí… krajina… všichni jsou tu tak přátelští…“

„Totéž jsi říkala v Indii,“ připomene mi Luke. „I v Austrálii,“ dodá, když už otevírám pusu. „A v Amsterodamu jakbysmet.“

Bože, Amsterodam. Úplně jsem zapomněla, že jsme tam byli. Cestou z Paříže. Nebo snad předtím?

No jasně. Tam jsem se nacpala těmi podivnými koláčky a málem jsem spadla do kanálu.

Napiju se ještě trochu džusu a v duchu se zatoulám do minulých deseti měsíců. Navštívili jsme tolik zemí, není tak snadné si na všechny hnedka vzpomenout. Je to trochu jako rozmazaný film s občas ostrými a jasnými políčky. Potápění se šnorchlem mezi modrými rybami u Velkého bariérového útesu… egyptské pyramidy… sloní safari v Tanzanii… nakupování hedvábí v Hongkongu… marocký bazar pod otevřeným nebem… objevení toho úžasného utažského obchůdku firmy Ralph Lauren…

Tolik jsme toho, Bože, zažili. Šťastně si povzdychnu a ještě se trochu napiju.

„Zapomněl jsem ti říct,“ podává mi Luke svazek obálek, „že došla pošta z Anglie.“

Vzrušeně se napřímím a začnu listovat obálkami.

„Vogue!“ zajásám, když narazím na zvláštní předplatitelské číslo časopisu s lesklou obálkou. „Júúú, hele! Mají na titulní stránce andělskou kabelku!“

Cekám na reakci – ale Lukea jako by to ani nezajímalo. Cítím malinké frustrované bodnutí. Jak to, že ho to vůbec nezajímá? Minulý měsíc jsem mu b andělských kabelkách přečetla celý článek a ukazovala jsem mu obrázky a všechno možné.

Uvědomuju si, že jsem na líbánkách. Ale tu a tam bych docela snesla, kdyby byl Luke holka.

„Vždyť víš!“ připomínám mu. „Andělské kabelky! Nejúžasnější kabelky přes rameno, které se kdy… kdy…“

Nebudu se obtěžovat s vysvětlováním. Místo toho fotografů kabelky hltám očima. Je ušitá z jemné béžové teletiny a vpředu má namalovaného nádherného okřídleného anděla, pod nímž je štrasem vyloženo jméno Gabriel. Existuje šest různých andělů a všechny celebrity se o ně přímo perou. Harrods nemá ani jednu volnou kabelku. „Svaté zjevení,“ hlásí titulek pod obrázkem.

Jsem do toho tak zabraná, že téměř neslyším, co říká Luke na další obálku.

Zdá se mi, že něco jako „úz“. „Cože?“ zvednu k němu udiveně oči.

„Jenom říkám, že je tu ještě dopis,“ vysvětluje trpělivě. „Od Suze.“

„Od Suze?“ praštím Voguem a vytrhnu mu dopis z ruky. Suze je má nejlepší kamarádka na světě. Strašně se mi po ní stýskalo.

Obálka je z tlustého nažloutlého papíru a na zadní straně má znak a latinské motto. Pořád zapomínám, jak je Suze urozená osoba. Na Vánoce nám poslala pohled skotského hradu svého manžela Tarquina s nápisem „Z panství Cleath–Stuartů“. (Ale nedalo se to skoro přečíst, protože její roční syn Ernie ho poťapkal červenomodře umatlanými prstíčky.)

Roztrhnu obálku a vypadne z ní tuhá kartička.

„Je to pozvánka!“ vykřiknu. „Na křtiny dvojčat.“

Upírám zrak na slavnostní zdobná písmena a cítím slabé bodnutí. Wilfrid a Clementine Cleath–Stuartovi. Suze má dvě nové děti a já jsem je ještě neviděla. Teď jim budou zhruba čtyři měsíce. Jakpak asi vypadají? Jak se má asi Suze? Tolik se toho za naší nepřítomnosti odehrálo.

Obrátím kartičku na druhou stranu, kam Suze v rychlosti napsala vzkaz.

„Je mi jasné, že nemůžete přijet, ale myslela jsem si, že byste o tom stejně rádi věděli… doufám, že se máte pořád báječně! S láskou Suzexxx. PS Erniemu se strašně libí ty čínské šatičky, mockrát děkuju!!“

„Je to za dva týdny,“ ukazuju Lukeovi pozvánku. „To je vážně škoda, že tam nemůžeme jít.“

„Ne,“ přikyvuje Luke. „To vážně nemůžeme.“

Nastane krátké ticho. Pak se na sebe s Lukem podíváme. „Totiž… ještě se ti nechce vracet domů, že ne?“ prohodí nenucené.

„Ne!“ vykřiknu okamžitě. Jistěže ne!“

Jsme na cestách už deset měsíců a plánovali jsme si celý rok. Kromě toho se nám cestování zalíbilo. Stali se z nás kočovníci, kteří se nikde příliš neohřejí. Třeba se už nikdy ani nedokážeme vrátit k normálnímu životu tak jako námořníci, kteří už na pevnině neumějí žít.

Vložím pozvánku zpátky do obálky a upiju trochu džusu. Jakpak se asi mají máma s tátou? Poslední dobou se mi příliš neozývali. Jak si asi táta vedl na tom golfovém turnaji?

A malý Ernie už nejspíš běhá. Jsem jeho kmotra a neviděla jsem jeho první krůčky.

Co na tom. Nevadí. Mezitím jsem byla ve světě na zkušené.

„Musíme se rozhodnout, kam pojedeme teď,“ lehá si Luke na záda a opře se o lokty. „Po skončení kurzu jógy. Mluvili jsme o Malajsii. Co kdybychom se vrátili do Indonésie? A popojeli kousek na sever?“

„Hmmm,“ říkám nezávazně. „Podívej, opice.“

Nemůžu uvěřit tomu, jak mě znudil pohled na opice. Když jsem uviděla poprvé v Keni paviány, byla jsem tak u vytržení, že jsem vyfotila šest filmů. A teď jenom „podívej, opice“.

„Nebo do Nepálu… nebo se vrátíme do Thajska…“

„Nebo se můžeme vrátit domů,“ slyším se zčistajasna říkat.

Nastane ticho.

Je to divné. Nic takového jsem přece říct nechtěla. Je přece jasné, že se ještě nevracíme. Ještě to není ani rok! Luke se posadí a zadívá se na mě. „Domů, domů?“

„Kdepak!“ pousměju se. „To byl jenom vtip!“ Zaváhám. „I když…“ Zase chvíli mlčíme.

„Možná bychom… nemuseli cestovat celý rok,“ říkám nejisté. „Kdyby se nám nechtělo.“

Luke si projede rukou vlasy a v copáncích se mu rozťukají drobné korálky.

„A chce se nám už jet domů?“

„Já nevím.“ Rozechvěju se trochu vzrušením. „Chce?“

Nemůžu uvěřit tomu, že mluvíme o návratu. Jakože, podívejte se na nás! Mám vysušené a vyšisované vlasy, na nohou mám henu a pořádné boty jsem už neobula řadu měsíců.

Najednou se v duchu vidím kráčet londýnskou ulicí v kabátě a kozačkách. Nablýskaných kozačkách na vysokém podpatku od LK Bennetta. A s kabelkou ve stejné barvě.

Náhle cítím tak silnou touhu, že se téměř rozpláču.

„Mám takový pocit, že jsem si už světa užila dost,“ podívám se na Lukea. „Teď jsem připravená na opravdový život.“

„I já.“ Luke mě vezme za ruku a vplete své prsty do mých. „Já už vlastně nějakou chvíli.“

„Nic jsi mi neřekl!“ podívám se na něj překvapeně.

„Nechtěl jsem kazit legraci. Ale já už jsem připravený zcela určitě.“

„Ty bys dál cestoval… jenom kvůli mně?“ ptám se dojatě.

„No, zase taková oběť to není,“ podívá se na mě Luke sarkasticky. „Nijak zvlášť nestrádáme, že?“

Cítím, že se trochu v obličeji červenám. Když jsme se vypravovali na cestu, tvrdila jsem Lukeovi, že se chci chovat jako skutečný cestovatel, jako v Pláži a že chci spát v obyčejné chatrči.

To bylo předtím, než jsem v jedné takové chatrči doopravdy přespala.

„A když říkáme domů,“ odmlčí se Luke, „mluvíme o Londýnu?“

Podívá se na mě s otázkou v očích.

Ach Bože. Takže už nastal čas na rozhodnutí.

Celých deset měsíců jsme hovořili o tom, kde se po našich líbánkách usadíme. Před svatbou jsme s Lukem bydleli v New Yorku. A mně se tam strašně líbilo. Ale také se mi tak trochu stýskalo po domově. Ale teď Lukeův podnik proniká do Evropy, kde je pro jeho podnikání báječné klima. Takže on by se rád vrátil, alespoň na nějaký čas, do Londýna.

Což je prima…, až na to, že přijdu o práci. V New Yorku jsem pracovala u Barneys jako osobní nákupčí. A moc se mi tam líbilo.

Ale nevadí. Určitě si najdu jinou práci. A ještě lepší!

„Do Londýna,“ říkám rozhodně a podívám se na něj. „Takže… mohli bychom se tam vrátit na krtiny?“

„Když chceš,“ usměje se Luke a já cítím, jak mi radostí poskočilo srdce. Pojedeme na krtiny! Uvidím zase Suze! A mámu s tátou! Téměř po roce! Ti budou ale rádi, až nás uvidí. Máme jim tolik co vyprávět!

Najednou se vidím, jak na večírcích při světle svící vyprávím svým dychtivě naslouchajícím přátelům o vzdálených zemích a exotických dobrodružstvích. Budu jako Marco Polo nebo někdo takový! A když otevřu kufr, abych odhalila své vzácné a drahocenné poklady…, všichni budou vzdychat obdivem…

„Radši bychom jim to měli oznámit,“ vstává Luke.

„Ne, počkej,“ chytám ho za kalhoty. „Mám nápad. Překvapíme je! Všechny překvapíme!“

„Všechny překvapíme?“ Luke nevypadá právě přesvědčeně. „Jseš si, Becky, jistá, že je to dobrý nápad?“

„Je to báječný nápad! Všichni milují překvapení!“

„Jenomže…“

„Všichni milují překvapení,“ opakuju přesvědčeně. „Důvěřuj mi.“

Vracíme se zahradami do hlavního hotelu – a mně se trochu sevře srdce při pomyšlení, že odtud odjíždíme. Je tu tak nádherně. Všechny ty týkové bungalovy a úžasní ptáci kolem, a když jdete kolem říčky, narazíte na skutečný vodopád! Procházíme řezbářským střediskem, kde lze pozorovat řezbáře při práci, a já se na chvíli zastavím a vdechuju nádhernou vůni dřeva.

„Paní Brandonová!“ ve vchodu se objeví vedoucí řezbář Vidžaj.

Sakra. Netušila jsem, že tu teď bude.

„Promiňte, Vidžaji!“ říkám rychle. „Ale mám trochu naspěch. Stavím se později…, jdeme, Lukeu!“

„To vůbec nevadí!“ Vidžaj se usmívá od ucha k uchu a otírá si ruce o zástěru. „Jenom jsem vám chtěl říct, že je váš stůl hotový.“

Do háje.

Luke se ke mně pomalu obrací. „Stůl?“ ujišťuje se.

„Váš jídelní stůl,“ vypráví Vidžaj nadšeně. „A deset židlí. Ukážu vám ho. Musíme se vám pochlubit!“ Luskne prsty a vyštěkne pár rozkazů a najednou nese k mému zděšení osm mužů na ramenou mohutný vyřezávaný týkový stůl.

Jejdanánku. Je krapet větší než v mých vzpomínkách. Luke na něj upřeně hledí a očividně není mocen slova.

„Přineste židle!“ velí Vidžaj. „A postavte je řádně ke stolu!“

„Není nádherný?“ vemlouvám se Lukeovi radostným hlasem.

„Ty jsi objednala jídelní stůl s deseti židlemi… a vůbec ses mně o tom nezmínila?“ ptá se Luke a třeští oči na přinášené židle. Dobrá. Musím z toho nějak vybruslit.

Je to… můj svatební dar tobě!“ říkám v náhlé inspiraci. Je to překvapení! Mnoho štěstí, miláčku!“ vlepím mu pusu na tvář a optimisticky se na něj usmívám.

„Bečky, tys mi už svatební dar dala,“ upozorňuje mě Luke a založí si ruce na prsou. „A svatbu jsme měli už bůhvíkdy.“

„Ale já jsem si to… schovávala!“ ztlumím hlas, aby mě Vidžaj neslyšel. „A vážně, není to tak drahé…“

„Bečky, to není otázka peněz. Jde o velikost! Ta věc je nestvůrně veliká!“

„Zase tak veliká není. A stejně,“ drmolím rychle, než se zmůže na odpověď, „my přece potřebujeme dobrý stůl! Všichni manželé potřebují dobrý stůl.“ Rozhodím doširoka ruce. „Jací by to byli manželé, kdyby si na konci dne nesedli ke stolu a nevyprávěli si o svých problémech? Co je to za rodinu, která nesedá u pořádného dřevěného stolu a nejí z misky dušené hovězí se zeleninou?“

„Dušené hovězí se zeleninou?“ vytřeští na mě Luke oči. „Kdo bude u nás vařit dušené se zeleninou?“

„Můžeme si ho koupit ve Waitrose,“ odseknu.

Obejdu stůl a upřu na něj hluboce upřímný pohled. „Přemýšlej o tom, Lukeu. Už se nikdy nedostaneme na Srí Lanku k těmto mistrovským řezbářům, které tu máme před sebou. Je to unikátní příležitost. A já jsem ji zpersonifikovala!“

Ukážu na dřevěnou desku na boku stolu. Mezi květinami stojí nádherně vyřezávaná slova „Luke a Rebecca, Srí Lanka 2003“.

Luke přejíždí rukou po stole. Potěžká jednu židli. Vidím, že se začíná uvolňovat. Najednou se na mě mírně podmračeně podívá.

„Bečky, koupila jsi za mými zády ještě něco jiného?“

Trošku ve mně hrkne, což maskuju předstíraným zájmem o jednu z vyřezaných květin.

„Samozřejmě že ne!“ odpovím nakonec. „Jenom… víš – tu a tam pár maličkostí, které mě zaujaly cestou. Čas od času.“

„Jako třeba?“

„Jak si to mám pamatovat!“ vykřiknu. Je to deset měsíců, propána boha!“ Znovu se obrátím ke stolu. „Ale no tak, Lukeu, určitě se ti to bude líbit. Budeme pořádat fantastické obědy… a bude to náš rodinný klenot! Třeba ho jednou předáme svým dětem…“

Trochu rozpačitě se zarazím. Chvíli se nedokážu na Lukea podívat.

Před několika měsíci jsme vedli závažnou debatu a rozhodli jsme se, že se pokusíme o dítě. Ale zatím… se nic nestalo.

Jakože, ne že by to byl zase tak velký problém. Však k tomu jednou dojde. Určitě.

„Tak dobře,“ prohlásí Luke o trochu mírnějším hlasem. „Přemluvila jsi mě.“ Poplácá desku stolu, pak se podívá na hodinky. „Půjdu poslat e–mail do firmy. Oznámit, že jsme změnili plány.“ Potměšile se na mě zadívá. „Nečekáš snad ode mě, že otevřu dveře zasedací síně správní rady s výkřikem: “Překvapení, už jsem zpátky!’?“

Jistěže ne!“ odpovím po nepatrném zaváhání.

Přesně tak jsem si to totiž představovala. Jenom s tou drobnou úpravou, že bych stála vedle něj s láhví šampaňského a dalšími nezbytnostmi na pořádnou oslavu.

„Tak pitomá přece nejsem,“ dodám nepřesvědčivě.

„Dobře,“ usměje se Luke na mě. „Tak co kdybys objednala něco k pití a já se vcukuletu vrátím.“

Sedím u stolu na zastíněné terase a toulám se v myšlenkách. Pokouším se rozpomenout na všechny věci, které jsem nakoupila a odeslala bez Lukeova vědomí.

Ne že bych měla nějaký strach nebo tak něco. Zase tolik toho být nemohlo. Nebo že by?

Ach Bože. Zavírám oči a snažím si na všechno vzpomenout.

Takže to byly ty dřevěné žirafy v Malawi. Právě ty, o nichž Luke prohlásil, že jsou úděsně veliké. Takový nesmysl. Vypadají tak úžasně! Všichni je budou obdivovat!

A pak ty nádherné batiky na Bali. O kterých jsem mu doopravdy chtěla říct…, jenomže jsem se k tomu tak nějak nedostala.

A pak těch dvacet hedvábných županů v Číně.

No tak dobře – já vím, že dvacet je krapet moc. Ale když to byla tak výhodná koupě! A Luke nedokázal pochopit mé důvody, že když jich teď koupíme dvacet, vydrží nám na celý život a že to bude rozhodně dobrá investice. Na člověka, který pracuje ve finančním PR, má občas trochu dlouhé vedení.

Vrátila jsem se tedy potají do obchodu a stejně jsem je koupila

a poslala domů.

Vtip je v tom, že když člověk může odesílat nákupy domů, všechno se mu tím strašně usnadní. Nemusíte s sebou vláčet těžká zavazadla – prostě jenom namíříte prstem a pošlete to. „Chtěla bych to odeslat, prosím. A to. A támhleto taky.“ A pak jim dáte svou kreditku a už to frčí a Luke o tom nemusí vůbec nic vědět…

Možná jsem si měla psát seznam.

Ale v žádném případě o nic nejde. Jsem si tím jistá.

Jakože, pár suvenýrů mít člověk musí, ne? Jaký by to mělo smysl objet celý svět a vrátit se s prázdnýma rukama? To je jasné.

Vidím, jak po terase přichází Čandra, a přátelsky na něj zamávám.

„Dneska sis při hodině vedla velmi dobře, Becky!“ prohlašuje, když dorazí ke mně. „A já bych se tě na něco chtěl zeptat. Za čtrnáct dnů budu vést kurzy pro pokročilé. Většinou to budou mniši a lidé, kteří jógu cvičí léta…, ale mám pocit, že by ses k nám mohla připojit. Stála bys o to?“

„Hrozně moc,“ protáhnu lítostivě obličej. „Ale nejde to. Jedeme

s Lukem domů!“

„Domů?“ Čandra vypadá hluboce otřeseně. „Ale… vždyť sis vedla tak dobře. Nechceš snad opustit cestu jógy?“

„Jistěže ne,“ ubezpečuju ho. „Neměj strach. Koupím si video.“

Při odchodu vypadá Čandra trochu šokované. Vlastně ani není divu. Patrně mu ještě nedošlo, že si člověk může videonahrávku s jógou koupit. Očividně ještě o Geri Halliwellové vůbec neslyšel.

Přichází číšník a já si objednám směs mangového a papájového koktejlu, kterému v nápojovém lístku říkají Šťastný džus. Což zhruba vystihuje mé rozpoložení. Sedím tu na sluníčku o líbánkách a zakrátko překvapím svým příjezdem všechny lidi, které mám moc ráda. Všechno je dokonalé!

Vidím, jak Luke přichází ke stolu v ruce s palm pilotem. Zdá se mi to jenom, nebo kráčí skutečně rychleji a vypadá opravdu vzrušeněji než během posledních měsíců?

„Všechno v pořádku?“

„Určitě.“ Zdá se, že je plný potlačované energie. „Všechno jde jako na drátkách. Dokonce se mám koncem týdne sejít s pár lidmi.“

„To byla ale rychlost!“ žasnu.

Páni! Myslela jsem si, že to bude trvat ještě tak týden, než se vrátíme k normálu.

„Ale vím, jak ti na tom kurzu jógy záleží,“ dodává. „A tak navrhuju, že odjedu o něco dřív, a ty se pak ke mně přidáš… a do Británie se vrátíme společně.“

„A kam vlastně pojedeš?“ ptám se udiveně.

„Do Itálie.“

Číšník mi přináší můj Šťastný džus a Luke si objedná pivo.

„Ale já tu nechci zůstat bez tebe!“ namítám po číšníkově odchodu. „Jsou to naše líbánky!“

„Byli jsme spolu dobrých deset měsíců…,“ připomene mi Luke jemně.

Já vím. Ale stejně…,“ sklíčeně se napiju Šťastného džusu.

„A kam do té Itálie jedeš?“

„Na žádné úžasné místo,“ prohlásí Luke po chvíli. Je to jedno… severoitalské město. Naprosto nezajímavé. Doporučuju ti zůstat tady. A užít si ještě sluníčka.“

„No…,“ rozhlížím se nerozhodně kolem. Je tu vážně hezky. „Jaké je to město?“

Chvíli je ticho.

„Milán,“ prohlásí Luke neochotně.

„Milán?“ vzrušením málem vyskočím ze židle. „Ty jedeš do Milána? Tam jsem ještě nikdy nebyla. Strašně ráda bych se tam podívala!“

„Vážně?“ diví se Luke. „Opravdu?“ Jistě! Určitě! Chci tam jet!“

Jak si mohl myslet, že bych nechtěla do Milána? Odjakživa jsem tam chtěla jet!

„No tak dobře,“ kroutí Luke udiveně hlavou. „To jsem blázen, ale dobře.“

Nadšeně se opřu o opěradlo židle a zhluboka se napiju Šťastného džusu. Tyhlety líbánky jsou čím dál lepší.

Dvě

Vážně, nemůžu vůbec uvěřit tomu, že Luke chtěl odjet do Milána beze mě. Jak by mi to mohl udělat? Já jsem Milánem přímo posedlá. Ne. Neříká se Miláno, ale Milano.

Ještě jsem toho z města moc neviděla vyjma cesty taxíkem a výhledu z okna našeho hotelového pokoje – ale pro takového světoběžníka, jako jsem já, to není žádný problém. V okamžiku do sebe nasajete vibrace místa jako cestovatel v divočině. Jen co jsem se rozhlédla po hotelové hale a viděla tam všechny ty ženy v šatech z Prady a D&G, jak se líbají při popíjení espresa, jak si zapalují cigarety a pohazují lesklými vlasy, přirozený instinkt mi prostě napověděl, že je to město mého srdce.

Napiju se kapucína, které mi sem přinesla pokojová služba, a podívám se na svůj odraz do zrcadla na skříni. Nevypadám snad jako rozená Italka? Jenom by to ještě chtělo kapři kalhoty a tmavou oční linku. A možná vespu.

„Čao,“ ucedím koutkem úst a pohodím hlavou. „Si, čao.“

Klidně bych se mohla vydávat za Italku. Jenom by to chtělo ještě pár slov v italštině.

„Si,“ kývnu na sebe do zrcadla. „Si, Milano.“

Třeba bych se pár slovíčkům přiučila z novin. Otevřu výtisk Corrierre della Sera, který nám přinesli se snídaní, a prokousávám se textem. A docela mi to jde! První článek je o jakémsi prezidentovi, který si umývá piano. Tedy vlastně… ale presidente a lavoro piano nemůžou přece znamenat nic jiného.

„Tedy, Lukeu, v Itálii by se mi žilo úžasně,“ oznamuju, když vychází z koupelny. Jakože, je to dokonalá země. Je tu úplně všechno! Kapučíno… senzační jídla… všichni jsou tu elegantní… Gucci je tu levnější než doma…“

„A umění,“ doplňuje Luke s kamennou tváří. Páni, ten ale dokáže být někdy protivný.

„Ale jasně že umění!” obrátím oči v sloup. „Umění se přece rozumí samo sebou.“

Listuju stránkami Corriere della Sera a letmo si prohlížím titulky. A pak mi cosi dojde.

Odložím noviny a ještě jednou se zahledím na Lukea. Co se to s ním stalo?

Dívám se na Lukea Brandona, kterého jsem znávala jako finanční novinářka. Je hladce oholen a dokonale oblečen v obleku se světle zelenou košilí a temně zelenou vázankou. Na nohou má přiměřenou obuv a přiměřené ponožky. Náušnice je pryč. Náramek je pryč. Poslední vzpomínkou na cestování jsou jeho vlasy, které má dosud zapletené do drobných copánků.

Cítím, jak se mě zmocňuje hrůza. Víc se mi líbil bezstarostný a neoholený.

„Dal ses… trochu do pucu!“ prohodím. „Kdepak máš náramek?“

„V kufru.“

„Ale ta žena z Masaj Mary tvrdila, že si ho nikdy nemáme sundávat!“ vyděsím se. „Že je to zvláštní masajské kouzlo!“

„Bečky…,“ povzdychne si Luke. „Nemůžu přijít na schůzku s kusem starého motouzku kolem zápěstí.“

Kusem starého motouzku? Byl to posvátný náramek a on to ví.

„Ale máš pořád své copánky!“ odseknu. „Když můžeš mít copánky, tak můžeš mít i náramek!“

„Já si ty copánky nenechám!“ zasměje se Luke. „Za deset minut jdu k holiči.“

K holiči?

Tohle je na mě příliš rychlé. Nedokážu se vyrovnat s představou, jak Lukeovy vyšisované copánky padají pod nůžkami na zem. Naše líbánkové vlasy.

„Nedělej to, Lukeu,“ vyhrknu, než stačím zavřít pusu. „To nemůžeš.“

„Co se děje?“ Luke se otočí a podívá se na mě pozorněji. „Není ti něco, Becky?“

Něco mi je. Ale nevím co.

„Nemůžeš si nechat ustřihnout vlasy,“ kvílím. „Pak už bude po všem!“

„Miláčku…, ono už je po všem.“ Luke jde ke mně a posadí se vedle mě na postel. Vezme mě za ruce a podívá se mi do očí. „Ty to víš, viď? Už je po všem. Vracíme se domů. Vracíme se do skutečného života.“

Já vím,“ přisvědčím po chvilce. Jenomže… když mně se ty tvé dlouhé vlasy tak líbí.“

„Nemůžu chodit na obchodní setkání s dlouhými vlasy.“ Luke potřese hlavou, až do sebe začnou korálky narážet. „Víš to stejně dobře jako já.“

„Ale nemusíš si je nechat stříhat!“ napadne mě najednou. „Spousta Italů má dlouhé vlasy. Jenom rozpleteme copánky!“

„Bečky…“

Já to udělám! Já ti je rozpletu! Jenom klidné seď!“

Opatrně svléknu první z korálků a začnu mu něžně rozplétat copánky. Když se k němu nakloním, cítím vůni Lukeovy luxusní vody po holení od Armaniho, kterou vždycky nosí do práce. Od svatby ji ještě ani jednou nepoužil.

Na posteli o kousek poposednu a opatrně rozplétám copánky na druhé straně hlavy. Oba mlčíme; jediným zvukem v místnosti je tiché chřestění korálků. Stahuju poslední a svírá se mi hrdlo. Je to legrační.

Jakože, líbánky přece nemůžou trvat věčně, viďte?

Vždyť se přece hrozně těším na mámu a tátu a na Suze i na to, až se vrátím do skutečného života…

Ale přesto. Strávila jsem deset posledních měsíců s Lukem. Málokdy jsme se odloučili na víc než několik hodin denně. A teď je po všem.

No co. To bude dobré. Najdu si nějakou novou práci… a všichni mí přátelé… „Už je to!“

Naliju si do dlaně trochu své vlasové vody, vetřu ji Lukeovi do vlasů a pečlivě mu je vykartáčuju. Vlasy jsou trochu zvlněné – ale vypadá to dobře. Vypadá velmi evropsky.

„Vidíš?“ prohlásím nakonec. „Vypadáš úžasně!“

Luke se zpytavě zkoumá v zrcadle a po strašlivou chvilku si myslím, že na ostříhání bude přece jenom trvat. Pak se usměje.

„No dobře. Tak to na chvíli odložíme. Ale dřív či později to bude muset pryč.“

„Já vím,“ říkám s náhlou úlevou. „Ale dnes ještě ne.“

Dívám se, jak Luke sbírá jakési materiály a vkládaje do diplomatky.

„Takže… co tu vlastně v Miláně máš přesně dělat?“

Luke mi to sice během letu z Kolomba vysvětloval, ale v tu chvíli nám právě přinesli šampaňské, a tak nevím, jestli si všechno dobře pamatuju.

„Ucházíme se o nového klienta. Arcodas Group.“

„No jistě. Už si vzpomínám.“

Lukeova společnost se jmenuje Brandon Communications a je to PR agentura pro finanční instituce jako banky, stavební firmy a investiční společnosti. Takhle jsme se vlastně setkali, když jsem byla finanční novinářkou.

„Chceme rozšířit svou působnost.“ Luke s cvaknutím zavře kufřík. „Je to velmi rozsáhlá korporace s množstvím různorodých zájmů. Vlastní nemovitosti… rekreační střediska… nákupní střediska…“

„Nákupní střediska?“ zvednu k němu oči. „Nedají ti nějakou slevu?“

„Když se stanou naším stálým zákazníkem. Možná.“

Bože, to je cool. Možná se Lukeova společnost začne zabývat módními firmami! Třeba bude místo těch starých nudných bank zastupovat Dolce & Gabbana!

„Takže oni mají v Miláně nějaká nákupní střediska?“ zajímám se. „Protože bych se tam mohla podívat. Ze studijních důvodů.“

„V Miláně nic nemají. Přijeli sem jenom na konferenci o maloobchodních vztazích.“ Luke odloží svůj kufřík a dlouze se na mě zadívá.

„Co je?“ ptám se.

„Bečky… já vím, že je to Milán. Ale, prosím tě, neutrhni se dneska z řetězu.“

„Neutrhni se z řetězu?“ ptám se trochu uraženě. „Co to má znamenat?“

„Je mi jasné, že jdeš nakupovat…“

Jak ho to napadlo? To je strašné, co si ten Luke dovoluje. Jak může vědět, že se nejdu podívat na nějaké slavné sochy nebo něco podobného?

„Nikam nejdu nakupovat!“ prohlásím zvysoka. „O těch nákupních střediscích jsem se zmínila prostě proto, abych taky projevila zájem o tvou práci.“

Jo ták.“ Luke se na mě podívá tak udiveně, až se zastydím.

Jsem tu skutečně z kulturních důvodů,“ zvednu bradu. „A protože je Milán město, které jsem ještě neviděla.“

„Hmmh,“ kývá Luke hlavou. „Takže jsi dneska neměla namířeno do žádného značkového obchodu.“

„Lukeu,“ utrousím vlídně, „já jsem profesionální osobní nákupčí. To si skutečně myslíš, že mě nějaký značkový obchod dokáže vyvést z míry?

„Abych řekl pravdu, tak ano,“ odpoví Luke.

Cítím, jak ve mně stoupá rozhořčení. Copak jsme si nedali vzájemně sliby? Copak nesliboval, že mě bude ctít a nikdy nebude pochybovat o mých slovech?

„Takže ty si myslíš, že jsem sem přijela jenom nakupovat? No tak si to klidně vezmi!“ Sáhnu po kabelce, vytáhnu peněženku a podám mu ji.

„Bečky, nedělej hlouposti…“

Jenom si ji vezmi! A já půjdu do města na obyčejnou procházku!“

„No tak dobře.“ Luke pokrčí rameny a strčí mou peněženku do kapsy. Sakra. Tohle jsem tedy od něj nečekala.

Ale stejně je to jedno, protože další kreditní kartu, o které Luke nic neví, mám schovanou v kabelce.

„Tak prima,“ založím si ruce na prsou. „Klidně si vezmi mé peníze. Mně je to fuk!“

„Určitě to přežiješ,“ prohodí Luke. „Vždycky můžeš použít tu kreditku, kterou máš schovanou v kabelce. „Cože?”

Jak na to přišel? Snad mi neprohledává věci? Tak tohle je určitě důvod k rozvodu.

„Tady ji máš!“ přehrabuju se zuřivě v kabelce. „Vezmi si všechno! Klidně mě svlékni do naha!“ hodím po něm kreditku.

„Možná si, Lukeu, myslíš, že mě znáš, ale není to pravda. Přeju si pouze vstřebat trochu kulturní atmosféry a případně investovat do nějakého uměleckého suvenýru, když na nějaký narazím.“

„Uměleckého suvenýru?“ opakuje po mně Luke. „Zahrnuješ do uměleckého suvenýru’ také boty od Versaceho?“

„Ne!“ odseknu po krátké pauze.

Což je pravda.

Skoro.

Myslela jsem víc na Miu Miu. Ta tu bude určitě za babku!

„Podívej, Becky, jenom to nepřeháněj, ano!“ napomíná mě Luke. „Nesmíme překročit váhový limit.“ Podívá se na otevřené kufry. „Vzhledem k té jihoamerické rituální masce a hůlkám voodoo… nehledě už na ty meče k obřadnímu tanci.

Kolikrát mi bude ještě Luke vyčítat ty obřadní meče? A jenom kvůli tomu, že mu roztrhly tu jeho pitomou košili.

„Pomilionté, jsou to dárky!“ prohlašuju. „Nemůžeme je poslat dopravou. Musíme je mít při našem příjezdu, jinak nebudeme vypadat jako praví cestovatelé!“

„No tak dobře. Chtěl jsem tím jenom říct, že nemáme místo na jihoamerické masky plus dalších šest párů bot.“

No tohle, a ještě si myslí, že je vtipný.

„Lukeu, já už nejsem taková, víme?“ prohlásím se zdrcujícím pohledem. „Už jsem trochu dospěla. Tak nějak jsem si myslela, že sis toho musel všimnout.“

„Když říkáš,“ Luke vezme mou kreditku do rukou, prohlíží si ji a pak mi ji vrátí. „Stejně tam máš jenom pár set liber.“

Cože?

„Jak to vůbec víš?“ rozhořčím se. „To je má osobní kreditní karta!“

„Tak nemáš schovávat výpis pod matraci. Srílanská pokojská ho tam našla a přinesla mi ho.“ Políbí mě a vezme si diplomatku. „Příjemnou zábavu!“

Když se zavřou dveře, cítím se trochu nespokojená. Copak Luke ví! Co ví o tom, že mu dneska chci koupit dárek. Před léty, kdy jsem se s ním poprvé setkala, měl pásek z nádherné italské kůže, který strašně rád nosil. Ale jednou se na něj v koupelně bůhvíjak dostal vosk na nohy.

Což nebyla vůbec moje vina. Však jsem mu také řekla, když řádil jako pominutý: „A kde si teda myslíš, že bych si měla rozehřátý vosk na nohy natírat?“ Prostě to občas někam ukápne.

Takže. Chtěla jsem mu za něj dneska koupit náhradu. Takový dáreček na „konec líbánek“. Ale možná si ho ani nezaslouží, když mě špehuje a čte si výpisy z mé osobní kreditky. To je ale drzost! Copak mu já čtu jeho soukromé dopisy?

No dobře, tak čtu. Některé jsou skutečně velmi zajímavé, jenomže jde o to…

Kristepane! Najednou mě napadla strašlivá myšlenka. Znamená to, že viděl, kolik jsem utratila v Hongkongu tehdy, když se šel podívat na burzu?

Doprčic.

A nezmínil se ani slovem. No tak dobře, možná si nakonec ten dárek zaslouží.

Napiju se kapucína. Ale stejně se nakonec budu smát já, ne Luke. Myslí si, kdovíjak není chytrý, ale vůbec netuší, že mám skutečně geniální plán.

O půl hodiny později sejdu k recepci ve vypasovaných černých kalhotách (nejsou to přímo kapři kalhoty, ale jsou dost těsné), v pruhovaném tričku a se šátkem uvázaným kolem krku jako pravá Evropanka. Mířím přímo ke směnárně a úřednici věnuju široký úsměv.

„Čao,“ zvolám vesele. „II…“

Nevím, jak dál.

Trochu mě to rozčílí. Tak nějak jsem si myslela, že když spustím dostatečně sebejistě, budou mi Italové přímo číst slova ze rtů.

„Ráda bych vyměnila nějaké peníze na eura, prosím,“ přecházím raději do angličtiny.

Jistěže,“ usměje se recepční. „Z jaké měny?“

„Měn,“ sáhnu do kabelky a triumfálně vytáhnu hromádku pomačkaných bankovek. „Rupie, dirhamy, ringity…“ Pokládám bankovky na přepážku a vytahuju další. „Keňské dolary…“ Zarazím se u jakési bankovky, vyvedené ve zvláštní růžové, o níž vůbec nevím, odkud pochází. „A bůhví odkud ještě…“

Je pozoruhodné, kolik jsem s sebou nevědomky nosila peněz. Měla jsem kupříkladu hromadu rupií v tašce, s níž jsem chodila do lázní, a svazek etiopských birů založený v brožované knížce. Plus hromadu jakýchsi podivných bankovek a mincí zapadlých na dně kabelky, se kterou chodím na pochůzky.

Ale vtip je v tom, že o těchto penězích nikdo neví! Tyhle peníze jsme už měli.

Napjatě pozoruju ženu, která je třídí do hromádek. „Máte tu sedmnáct různých měn,“ prohlásí nakonec trochu vyjeveně.

„Byli jsme ve spoustě zemí,“ vysvětluju. „A kolik to dělá dohromady?“

Žena začne cosi vyťukávat na malém počítači a já se už nemůžu dočkat. Třeba se kurz některých měn mezitím změnil v můj prospěch. Třeba mají teď obrovskou cenu!

Ale cítím se trochu provinile. Jsou to, koneckonců, také Lukeovy peníze. Najednou se rozhodnu, že jestli to bude dělat přes sto eur, dám z toho Lukeovi půlku. To bude poctivé. Jenomže to mi pak zůstane jenom padesát! Což není zase tak špatné, když k nim člověk přijde tak levně!

„Po odečtení všech poplatků…,“ zvedne ke mně žena oči. „Sedm čtyřicet pět.“

„Sedm set čtyřicet pět eur?“ vykulím na ni radostně oči. Kdo by to řekl, že s sebou nosím takový balík! Bože, to je senzace! Všichni, kdo říkávají, že „kdo šetří, má za tři“, mají skutečně pravdu! Koho by to napadlo?

Takže si budu moct koupit jak dárek pro Lukea, tak i boty od Miu Miu a…

„Ne sedm set čtyřicet pět,“ ukazuje mi žena popsaný papír.

„Ale sedm eur a čtyřicet pět centů.“

„Cože?“ Šťastný úsměv mi zmizí z obličeje. To snad není pravda. „Sedm eur, čtyřicet pět centů,“ opakuje žena trpělivě. „Berete?“

Mizerných sedm eur? Potupené vycházím z hotelu, jak to, že taková hromada nefalšovaných peněz může dělat pouhých sedm eur? Je to absurdní. Však jsem té ženské vyložila, že v Indii za takovou hromadu rupií dostanete spoustu věcí. Asi byste za to mohli koupit celé auto… nebo třeba i palác. Ale s ní to ani nehnulo. Navíc dodala, že je ještě hodně štědrá.

Pf. Každopádně je sedm eur lepší než nic. Třeba budou mít u Miu Miu něco jako 99,9 % slevy.

Vyrazila jsem ulicí přesně podle mapy, kterou mi dal hotelový vrátný. Opravdu mi hodně pomohl! Vysvětlila jsem mu, jak moc bych si přála seznámit se s kulturními pozoruhodnostmi Milána, a on spustil cosi o obrazech a Leonardu da Vinci. Zdvořile jsem ho tedy upozornila na to, že bych měla větší zájem o současnou italskou kulturu, a on začal mlít cosi o jakýchsi umělcích, kteří točí krátké filmy o smrti.

Tak jsem mu objasnila, že „současnou italskou kulturou“ myslím ve skutečnosti takové kulturní ikony, jako jsou Prada a Gucci – a očička mu zasvítila porozuměním. Vyznačil mi v mapce ulici, která se nachází v oblasti, jíž se říká Zlatý čtyřúhelník a která mi očividně nabídne spoustu velmi uspokojivé „kultury“.

Je slunečný den, věje slabý vánek a sluníčko hází prasátka do oken budov i automobilů a na rychlé skútry, které se řítí kolem. Páni, Miláno je tak cool. Každičký člověk, který projde kolem, má značkové sluneční brýle a nese značkovou tašku – dokonce i muži!

Na chvíli uvažuju o tom, že Lukeovi místo pásku koupím kontinentální kabelku. Pokouším si ho představit, jak vstupuje do kanceláře s elegantní kabelkou pohupující se mu na zápěstí…

Hmmm. Zůstanu asi u toho pásku.

Najednou si před sebou všimnu dívky v bezovém kalhotovém kostýmku, s opánky na vysokém podpatku a s růžovou helmou s leopardím vzorem, která se nosí na skútr.

S nezkrotnou touhou na ni zírám. Bože, já chci také takovou helmu. Jakože, já vím, že nemám žádnou vespu – ale helmu bych mohla stejně nosit, že jo? Mohl by to být můj příznačný rys. Říkalo by se mi Dívka s helmou. Kromě toho by mě to chránilo proti zlodějům, takže by to vlastně přispělo k mé ochraně…

Mohla bych se jí zeptat, kde to prodávají.

„Excuse–moi, mademoiselle!“ zavolám na ni ohromená tím, jak zničehonic válím místní jazyk. „J’adore votre chapeau!“

Dívka se na mě nechápavě podívá a pak zmizí za rohem. Což upřímně řečeno nemůžu považovat za přátelský akt. Jakože, když už si dám tu námahu a snažím se na ni mluvit jejím jazy–

Jejda. Aha.

Ale tak dobře, chybička se vloudila.

No co, nevadí. Přece jsem sem nepřišla kupovat helmu na skútr. Přišla jsem koupit dárek pro Lukea. To je přece podstata manželství. Že kladete svého partnera na první místo. Že jeho potřeby považujete za důležitější než své vlastní.

Kromě toho si říkám, že bych si někdy mohla do Milána zaletět. Jakože, z Londýna je to sem přece pouhý skok, nemám pravdu? A mohla by se mnou jet i Suze, zaraduju se najednou. Bože, užily bychom si spoustu zábavy! Najednou vidím přímo před očima, jak se Suze kráčíme zavěšené do sebe ulicí, pohupujeme kabelkami a smějeme se. Dámská jízda do Milána! To musíme provést!

Dojdu na další roh a zastavím se, abych se podívala do mapy. Už musím být blízko. Říkal, že to není moc daleko…

Právě kolem mě prochází žena s igelitovou taškou od Versaceho a já strnu nadšením. Už musím být pár kroků od zdroje! Jako když jsme tehdy v Peru lezli na sopku a průvodce nás upozorňoval na znamení, že se blížíme ke kráteru. Jestli budu mít oči na stopkách a vypátrám, odkud vychází větší množství igelitových tašek od Versaceho…

Popojdu ještě o kousek – a tu je další! Támhleta ženská s těmi příliš velkými slunečními brýlemi a s kapucínem v ruce jednu nese, plus milion nákupních tašek od Armaniho. Ukazuje cosi kamarádce, do jedné z nich sahá – a vytahuje odtud marmeládu s nálepkou od Armaniho.

Nevěřícně na ni zírám. Marmeláda od Armaniho? Copak Armani dělá také do džemů?

V Miláně má možná úplně všechno nějakou nóbl značku! Třeba Dolce & Gabbana vyrábí také zubní pastu. A Prada třeba kečup. Tohleto město se mi doopravdy zamlouvá.

Rozechvělá vzrušením vyrážím kupředu a zvyšuju tempo. Ve vzduchu cítím vůni obchodů. Nákupní tašky značkových prodejen se začínají rojit jako vosy. Vzduch houstne drahými vůněmi. Přímo slyším rachot ramínek na stojanech a zvuk otevíraných zipů…

A pak, najednou je to tady.

Přede mnou se otevře dlouhý elegantní bulvár hemžící se nejelegantnějšími lidmi na zeměkouli v šatech od špičkových firem. Opálená děvčata, která v bavlněných šatech od Gucciho a botách na vysokých podpatcích vypadají jako modelky, se loudají po boku mužů v dokonalých plátěných oblecích, z nichž od pohledu čiší moc. Děvče v bílých džínách od Versaceho a s červenou rtěnkou tlačí kolem kožený kočárek s monogramem Louise Vuittona. Blondýnka v hnědé kožené minisukni lemované králičinou brebentí do mobilu v barvě ladící s její sukní a vleče za sebou chlapečka oblečeného od hlavy k patě do Gucciho.

A… ty obchody. Jeden za druhým.

Ferragamo. Valentino. Dior. Versace. Prada.

Pouštím se ulicí a otáčím se do všech stran, až se mi z toho málem zatočí hlava. Tohle je absolutní kulturní šok. Jak dlouho už jsem neviděla jiný obchod než s etnickými řemeslnými výrobky a dřevěnými korálky? Mám pocit, jako bych se po nějaké hladovce začala cpát tiramisem s dvojitou porcí šlehačky.

Koukněte na ten úžasný kabát. A na ty botičky.

Odkud začít? Kam bych měla nejraději…

Nedokážu se pohnout. Ztuhla jsem uprostřed ulice jako ten osel, který se nedokázal rozhodnout mezi kupkami sena. Za pár let mě tu najdou přilepenou k místě s kreditní kartou v zaťaté pěsti.

Náhle mi oči spočinou na výloze nedalekého butiku s koženými pásky a náprsními taškami.

Kůže. Lukeův pásek. Ten jsem sem přece přišla koupit. Můj hlavní cíl.

Klopýtám k obchůdku a ještě celá omámená otevírám dveře. Okamžitě mě udeří do nosu všudypřítomná vůně luxusní kůže. Je tak silná, že mi pročistí hlavu.

Obchod je úžasný. Na podlaze leží světlý hnědošedý koberec a kolem stojí osvětlené vitríny. Jsou tu vystaveny náprsní tašky, pásky, kabelky, bundy… Zastavím se před figurínou v úžasném čokoládově hnědém kabátě z kůže a saténu. Láskyplně ho pohladím a pak otočím cenovku – a téměř omdlím.

Ale prosím tě, vždyť je to v lirách. S úlevou se zasměju. Není divu, že to pak vypadá tak…

Ba ne. Je to už v eurech.

Sakra.

Polknu a pádím od figuríny.

Což jenom dokazuje, jak hlubokou měl táta pravdu, když tvrdil, že jednotná měna je velká chyba. V mých třinácti jsme jeli s rodiči na prázdniny do Říma – a tehdy tu platily Hry a všechno stálo astronomické částky, ale ve skutečnosti vás to přišlo na tři libry! Bylo to fantastické!

A když jste pak náhodou koupili lahvičku skutečně drahé voňavky, nemohl vám nikdo (t. j. vaši rodiče) nic vyčítat, protože, jak řekla máma, copak se vůbec někdo může v takových cifrách vyznat?

Vlády lidem jenom komplikují život.

Začnu si prohlížet vystavené pásky a vtom vyjde ze zkušebny podsaditý muž ve středních letech v úžasném černém kabátě lemovaném kůží, s doutníkem v ústech, který převaluje z koutku do koutku. Je mu kolem padesáti, je krásně opálený a pod nakrátko sestřiženými šedivými vlasy má pronikavé modré oči. Jediná věc, která na něm nevypadá úžasně, je jeho nos.

„Hej, Roberto,“ zavolá chraplavým hlasem.

Je to Angličan! I když s trochu divným přízvukem. Jako když Američan narazí na rodilého Londýňana.

Prodavač v černém obleku s hranatými černými obroučkami vyběhne s krejčovským metrem v ruce ze zkušebny.

„Ano, signore Temple?“

„Kolik je v tom vlny?“ Podsaditý muž přejede kriticky po kabátě rukou a vyfoukne oblak kouře. Prodavač, kterému oblak narazí do obličeje, sebou trhne, ale neřekne ani slovo.

„Signore, to je stoprocentní vlna.“

„Prvotřídní?“ Podsaditý muž zvedne varovně prst. „Žádný šunt neberu. Znáš mé motto. Jenom to nejlepší.“

Mládenec s černými brýlemi udělá zděšené gesto.

„Signore, nikdy bychom vám nic… nekvalitního nepodstrčili.“

Muž na něj beze slova několik vteřin zírá – a pak přikývne.

„V pořádku. Beru tři. Jeden do Londýna.“ Počítá na buřtíkovitých prstech. „Jeden do Švýcarska. Jeden do New Yorku. Máš to? A teď diplomatky.“

Prodavač v černých brýlích mě sjede pohledem a já si uvědomím, že očividně poslouchám cizí rozhovor.

„Och, dobrý den!“ prohodím rychle. „Chtěla bych koupit tenhle pásek a nechala bych si to zabalit jako dárek.“ Zvedám pásek, který jsem si vybrala.

„Postará se o vás Silvia.“ Blahosklonně mi ukáže k pokladně a pak se vrátí ke svému zákazníkovi.

Donesu pásek Silvii a malátně přihlížím, jak mi ho balí do lesklého bronzového papíru. Napůl s obdivem sleduju její hbité prsty a napůl poslouchám podsaditého muže, jak si vybírá z diplomatek.

„Tenhle povrch se mi nelíbí,“ říká právě. „Působí tak divně na omak. Nějak mi to nesedí.“

„Nedávno jsme změnili dodavatele…“ Mládenec v černých brýlích si mne ruce. „Ale je to velmi jemná kůže, signore…“

Když podsaditý muž vytáhne doutník z úst a upřeně se na něj zadívá, zmlkne.

„Ty mě chceš zase doběhnout, Roberto,“ ucedí muž. „Já ti dávám dobré peníze a chci dobrou kvalitu. Takže mi doneseš něco od původního dodavatele. Jasné?“

Otočí hlavu, všimne si, že ho pozoruju, a mrkne na mě.

„Tady mají nejlepší kůži na světě. Ale nesmíte jim skočit na všechny sračky, které vám nabídnou.“

„Dám si pozor!“ zasměju se na něj. „A mimochodem, moc se mi líbí ten váš kabát!“

„To je od vás milé,“ kývne na mě vlídně. „Vy jste herečka? Modelka?“

„Hmmm… ne. Ani jedno.“

„To nevadí,“ pohupuje doutníkem.

„Jak budete platit, signorina?“ vpadne nám Silvia do řeči. „Aha! Takže… prosím.“

Podávám jí Visa kartu a cítím, jak mi srdce přetéká dobrotou. Kupovat dárek pro jiné přináší mnohem větší uspokojení než kupovat něco pro sebe! A vzhledem k tomu, že tento nákup vyčerpá můj limit pro Visa kartu, jsou veškeré mé nákupy pro dnešní den u konce.

Co teď podniknu? Půjdu se možná podívat na nějakou tu kulturu. Třeba na ty proslulé obrazy, o nichž se zmiňoval vrátný.

Ze zadní části obchodu ke mně dolehne nadšený šepot a já se líně otočím, abych se podívala, co se děje. Ze zrcadlových dveří vedoucích do skladu vychází v zástupu nadšených prodavaček žena v černém kostýmku. Co to propána drží v rukou? Proč jsou všichni tak…

Pak to najednou uvidím i já. Srdce se mi hned zastaví. Naskočí mi husí kůže.

To nemůže být pravda. Ale je to tak. Nese andělskou kabelku.

Tři

Je to andělská kabelka. Doopravdovská.

Myslela jsem, že se nikde nedá sehnat. Myslela jsem, že už vůbec nejsou k mání.

Žena ji obřadně položí na béžový semišový podstavec a o krůček ustoupí, aby ji mohla obdivovat. Celý obchod ztichne. Jako by přišel člen královské rodiny. Nebo nějaká filmová hvězda. Dech se mi tají. Stojím jako přimražená.

Je to ohromující. Absolutně úžasné. Teletina je hlaďounká jako máslo. Anděl je ručně malovaný v jemných akvamarínových odstínech. A pod ním je štrasovými kamínky napsáno jméno „Dante“.

Polknu a snažím se ovládnout, ale nohy se pode mnou podlamují a potí se mi dlaně. Je to ještě lepší, než když jsme viděli bengálské tygry. Jakože, nebojme si to přiznat, andělské kabelky jsou patrně ještě vzácnější než bílí tygři.

A jedna mi tu leží rovnou před nosem.

Mohla bych si ji koupit, bleskne mi hlavou. Mohla bych si ji koupit!

„Slečno? Signorina? Slyšíte mě?“ Do myšlenek se mi prodírá něčí hlas a já zjišťuju, že se Silvia pokouší upoutat mou pozornost.

„Aha,“ vyhrknu popleteně. „Ano.“ Vezmu si od ní pero a rychle se podepíšu. „Poslyšte… je to andělská kabelka?“

„Pochopitelně,“ odpoví Silvia blazeované a znuděně, jako vyhazovač, který zná osobně členy kapely a poblázněné fanynky ho nemůžou rozházet.

„Kolik” těžce polknu. „Kolik stojí?“

„Dva tisíce eur.“

Dva tisíce eur za kabelku. Ale kdybych měla andělskou kabelku, nemusela bych si už kupovat žádné šaty. Už nikdy. Kdo by stál o novou sukni, když by měl nejmódnější kabelku ve městě?

Ať stojí, co stojí. Musím ji mít.

„Chtěla bych si ji koupit, prosím,“ vyhrknu.

V obchodě se rozhostí ohromené ticho – a pak se všechny prodavačky hlasitě rozesmějí.

„Tu kabelku si koupit nemůžete,“ omlouvá se Silvia. „Na to je pořadník.“

Vida. Tak pořadník. Pochopitelně že musí být pořadník. Jsem já to ale idiot.

„Chcete se tam zapsat?“ vrací mi kartu.

Dobrá, buďme praktičtí. Nechci se zapsat do pořadníku v Miláně. Jakože, jak bych si ji kupříkladu vyzvedla? Musela bych si ji nechat poslat Fedexem. Nebo si pro ni speciálně dojet nebo…

„Ano,“ slyším svůj hlas. „Ano, prosím.“

Zapisuju osobní údaje a slyším, jak mi tluče srdce. Zapisuju se do pořadníku. Zapisuju se do pořadníku na andělskou kabelku! „Prosím.“ Vracím formulář.

„Tak dobře,“ Silvia zastrkuje formulář do zásuvky. „Zavoláme vám, jen co přijde.“

„A… kdy by to tak mohlo být?“ ptám se a snažím se, aby to neznělo příliš nedočkavě.

„To vám nemůžu říct,“ pokrčí rameny. „Kolik lidí je na seznamu přede mnou?“

„To vám nemůžu říct.“ No tak dobře.

Cítím menší nával frustrace. Jakože, támhle leží. Kabelka leží támhle, kousek ode mě…, a já ji nemůžu dostat.

Nevadí. Jsem v pořadníku. Nic víc už udělat nemůžu.

Vezmu igelitovou tašku s Lukeovým páskem, pomalu odcházím a na chvíli se u andělské kabelky zastavím. Bože, ta je ale úžasná. Nejelegantnější, nejkrásnější kabelka na světě. Dívám se na ni a cítím nával vzteku. Jakože, copak za to můžu, já jsem se tam nezapsala dřív? Vždyť jsem cestovala kolem světa! Co jsem měla asi tak dělat? Zrušit vlastní líbánky?

Každopádně se uklidni. Na tom přece nesejde, protože v každém případě ji dostaneš. Určitě. Jakmile… Najednou dostanu úžasný nápad.

„Právě mě napadlo,“ letím zpátky k pokladně, „jestli kupříkladu víte, že skutečně všichni na seznamu kabelku doopravdy chtějí?“

„Vždyť jsou na seznamu,“ prohlašuje Silvia, jako bych byla úplný pitomec.

Jistě, ale mohli si to přece rozmyslet,“ vyhrknu nadšeně. „Nebo si ji už někde koupili! A to bych pak byla možná na řadě já! Copak to nechápete} Pak bych tu kabelku mohla mít já!“

Jak může být tak lhostejná? Copak nevidí, jak je to důležité?

„My kontaktujeme zákaznice podle pořadí,“ odpoví Silvia. „Jakmile dostaneme kabelku pro vás, spojíme se s vámi.“

„Udělám to místo vás, jestli chcete,“ snažím se vypadat vstřícně. „Když mi dáte jejich čísla.“

Silvia na mě chvíli tiše hledí.

„Děkuju, ale ne. Zavoláme vám.“

„Tak dobře,“ řeknu schlíple. „No tak děkuju.“

Tady už se nedá nic dělat. Přestanu na to už konečně myslet a prohlédnu si město. Jasně. Věnuju poslední toužebný pohled andělské kabelce a vyjdu z obchodu do sluncem zalité ulice.

Jestlipak už těm ženám telefonuje?

Ne. Nech toho. Jdi pryč. Už tím začínáš být posedlá. Už na to nebudu vůbec myslet… Soustředím se na… kulturu. Ano. Na známé obrazy, nebo co to má být…

Najednou na ulici ztuhnu uprostřed kroku. Dala jsem jí číslo do Lukeova londýnského bytu. Ale neříkal nedávno cosi o tom, že mu změnili číslo?

Co když jsem jí dala špatné telefonní číslo?

Na místě se obrátím a znovu vrazím do obchodu.

„Dobrý den!“ vyhrknu bez dechu. Jenom jsem si říkala, že bych vám dala na sebe další spojení pro případ, že byste se nemohli dovolat.“ Zapátrám v kabelce a vytáhnu Lukeovu vizitku. „Tohle je kancelář mého manžela.“

„Výborně,“ konstatuje Silvia mírně otráveně.

„Jenomže… teď mě tak napadlo, kdybyste mluvili s ním, neříkejte mu, že jde o kabelku? Ztlumím trochu hlas. „Řekněte: ,Přiletěl anděl.’“

„Přiletěl anděl,“ opakuje Silvia a dělá si poznámky, jako by odjakživa zapisovala šifrované zprávy.

Což, když tak na to myslím, nebude možná příliš daleko od pravdy.

„Ptejte se po Lukeovi Brandonovi,“ vysvětluju a podávám jí vizitku. „V Brandon Communications. Je to můj manžel.“

Zaznamenám, že na druhé straně obchodu zvedne podsaditý muž hlavu od nabídky kožených rukavic.

„Luke Brandon,“ opakuje Silvia. „Výborně.“ Odsune vizitku a věnuje mi závěrečné pokývnutí.

„Takže, už jste někomu z toho seznamu volala?“ nevydržím se nezeptat.

„Ne,“ odpoví Silvia klidně. Ještě ne.“

„A zavoláte mi okamžitě, jak se to dozvíte? Třeba i o půlnoci? Nebude mi to vadit…“

„Paní Brandonová,“ vybuchne Silvia podrážděně. „Jste v pořadníku! Budete muset počkat, až na vás dojde! Nic jiného vám nezbývá!“

„Jste si tím jistá?“ vpadne nám do řeči nakřáplý hlas, a když obě zvedneme hlavu, spatříme, jak se k nám z opačné strany obchodu žene podsaditý muž.

Překvapeně se na něj zadívám. Co to dělá?

„Promiňte?“ prohlásí Silvia povýšeně a muž na mě mrkne.

„Nesmíte se nechat odbýt, děvče,“ a otočí se k Silvii. „Kdybyste chtěla, tak byste jí tu kabelku mohla prodat,“ vytrčí prst k andělské kabelce na podstavci a vyfoukne kouř z doutníku.

„Signore…“

„Poslouchal jsem vaši debatu. Pokud jste ještě nikomu ze seznamu nezavolala, tak zatím nikdo neví, že vám přišla. Ani neví, že vůbec existuje.“ Významně se odmlčí.

„A tahleta mladá paní by si ji chtěla koupit.“

„O to nejde, signore,“ usměje se na něj Silvia přes zaťaté zuby. „Máme tu přísná pravidla…“

„Můžete jednat podle vlastního uvážení. Netvrďte mi, že ne. Hej,

„Roberto!“ zavolá najednou. Z koutu k němu přiběhne člověk v černých brýlích.

„Signore Temple?“ prohlásí úslužně a provrtává mě očima. „Je všechno v pořádku?“

„Kdybych chtěl tuhle kabelku pro svou přítelkyni, prodal byste mi ji?“ Muž vyfoukne oblak dýmu a s pohledem na mě povytáhne obočí. Vypadá, jako by se dobře bavil.

Roberto se podívá na Silvii, která trhne hlavou mým směrem a obrátí oči v sloup. Vidím, jak se Roberto seznamuje se situací a jak se z ní snaží šikovně vybruslit.

„Signore Temple,“ obrátí se k muži a úslužně se na něj usměje, „jste naším velmi váženým zákazníkem. Ale tady jde o něco úplně jiného…“

„Prodal byste?“

„Ano,“ prohlásí Roberto po chvíli. „Takže,“ muž se na Roberta vyčkávavě podívá. Rozhostí se ticho. Nemůžu dýchat. Ani se pohnout. „Silvie,“ prohlásí Roberto nakonec, „zabalte tu andělskou kabelku pro signorinu.“

Panebože. PANEBOŽE!

„S radostí,“ prohlásí Silvia a vrhne mým směrem rozzuřený pohled.

Točí se mi hlava. Nemůžu uvěřit, že se to stalo.

„Ani nevím, jak vám poděkovat,“ koktám. „To je ta nejúžasnější věc, kterou kdo pro mě za celý můj život udělal!“

„Bylo mi potěšením,“ skloní muž hlavu a podává mi ruku. „Nathan Temple.“

Ruku má silnou a masitou a silně zpocenou.

„Bečky Bloomwoodová,“ představuju se. „Totiž Brandonová.“

„Vy jste tu kabelku ale hodně chtěla,“ povytáhne uznale obočí. „V životě jsem ještě nic takového neviděl.“

„Strašně moc jsem po ní toužila!“ připouštím se smíchem. „Jsem vám tak vděčná!“

Nathan Temple mávne rukou ve stylu „nestojí za řeč“, vytáhne zapalovač a zapálí si doutník, který mezitím vyhasl. Zhluboka z doutníku potáhne a pak se na mě zadívá. „Brandonová… jako Luke Brandon.“

„Vyznáte Lukea?“ zadívám se na něj překvapeně. „To je ale náhoda!“

„Jenom podle jména,“ vyfoukne oblak dýmu. „Má velmi dobrou pověst, ten váš manžel.“

„Signore Temple,“ přibíhá Roberto s několika nákupními taškami a podávaje Nathanu Templeovi. „Ostatní pošleme podle vašich příkazů.“

„Pašák, Roberto,“ poplácá ho Nathan Temple po zádech. „Na shledanou příští rok.“

„Dovolte mi pozvat vás na skleničku,“ vložím se rychle. „Nebo na oběd! Nebo na… co si budete přát!“

„Už musím bohužel jít. Ale bylo to od vás milé.“

„Ale já vám chci nějak poděkovat za to, co jste pro mě udělal. Jsem vám tak nesmírně vděčná!“

Nathan Temple zvedne zdrženlivě ruce.

„Kdo ví. Možná mi to jednoho dne budete moct oplatit.“

„S radostí!“ vykřiknu nadšeně a on se usměje.

„Užijte si té kabelky. Jdeme, Harvey.“

Vedle něj se najednou zhmotní útlý blonďák v obleku s křídově bílými pruhy. Přebere od Nathana Templea tašky a společně odejdou z obchodu.

Nakloním se nad přepážku a zářím blažeností. Mám andělskou kabelku. Mám andělskou kabelku!

„Dělá to dva tisíce eur,“ prohlásí za mnou nevrlý hlas.

Jejda. Na tu pasáž s dvěma tisíci eur jsem tak trochu pozapomněla.

Automaticky sahám po peněžence – ale pak se zarazím. No jasně. Peněženku přece nemám. A svou Visa kartu jsem vyčerpala tím páskem pro Lukea… a v hotovosti mám pouhých sedm eur.

Silvia při pohledu na mé váhání trochu zúží oči.

Jestli máte potíže s placením…,“ prohodí.

„Nemám s placením vůbec žádné potíže,“ odseknu okamžitě. „Jenom… potřebuju minutku.“

Když sáhnu znovu do kabelky a vytáhnu odtud kompaktní pudr od Bobbiho Browna „Průsvitné dokončení“, založí si Silvia skepticky ruce na prsou.

„Nemáte tu někde kladívko?“ ptám se. „Nebo něco těžkého?“

Silvia se na mě dívá, jako bych se úplně pomátla.

„Postačí mi cokoliv…,“ najednou mi padne zrak na robustní sešívačku, která leží na přepážce. Vezmu si ji a začnu horlivě bušit do pudřenky.

„Oddio!“ zaječí Silvie.

„Uklidněte se!“ řeknu trochu udýchaně. „Jenom se potřebuju… semhle…“

Pudřenka se rozpadne. Triumfálně z ní vytáhnu MasterCard přilepenou k zadní straně. Má nejtajnější karta pro případ absolutní nouze. O téhle nemá Luke určitě ani zdání. Pokud nemá rentgenové oči. Ukrýt kreditku do pudřenky mě napadlo po jednom báječném článku na téma hospodaření s penězi. Ne že bych měla potíže s penězi nebo něco podobného. Ale v minulosti jsem se tu a tam potýkala s menšími… krizemi.

A tak se mi ten nápad ohromně zalíbil. Jde o to, že svou kreditku umístíte někam, kde není okamžitě dostupná, jako že ji zamrazíte do ledu nebo zašijete do podšívky své kabelky, čímž získáte čas na to, abyste si každý nákup dobře promysleli. Tato prostinká metoda dokáže prý snížit nadbytečné nákupy o devadesát procent.

A musím říct, že to skutečně funguje! Jediný nedostatek vidím v tom, že si musím neustále kupovat nové pudřenky, což mi leze trochu do peněz.

„Tak prosím!“ podávám kartu Silvii, která na mě hledí jako na nebezpečného šílence. Protáhne ji opatrně čtečkou a za chvilinku už píšu svůj podpis na účtenku. Podám jí ji a Silvia ji uloží do zásuvky.

Pak se chvilku nic neděje. A já málem exploduju očekáváním.

„Takže… dáte mi ji?“ ptám se.

„Prosím,“ odpoví Silvia nevrle a podává mi bezovou nákupní tašku. Rukama sevřu šňůrková držátka a cítím příval čiré a nefalšované radosti. Je moje.

Večer se po návratu do hotelu přímo nadnáším. Byl to jeden z nejlepších dnů v celém mém životě. Celé odpoledne jsem strávila tím, že jsem se s andělskou kabelkou přehozenou okázale přes rameno procházela po Via Montenapoleone… a všichni ji obdivovali. Ve skutečnosti ji nejenom obdivovali… nýbrž jim málem vypadly oči z důlků. Jako bych se najednou stala celebritou!

Přibližně dvacet lidí se mě přišlo zeptat, kde jsem ji sehnala, a jedna žena v tmavých brýlích, na sto procent nějaká italská filmová hvězda, řekla svému řidiči, aby u mě zastavil, a nabídla mi za ni tři tisíce eur. A nejlepší na tom bylo, že všichni kolem mě pořád říkali „La ragazza con la borsa di Angel“!, což podle mě znamená „Dívka s andělskou kabelkou“! Takhle mi tam říkali!

Blaženě propluju otáčecími dveřmi do foyer a tam stojí u recepce Luke.

„Konečně!“ říká s úlevou. „Už jsem začínal mít strach! Čeká tu na nás taxi.“ Zavede mě k čekajícímu automobilu a zabouchne za námi dveře. „Letiště Linate,“ řekne řidiči, který se za mohutného houkání zařadí do proudu automobilů.

„Tak jak ses měl?“ ptám se ho a snažím se netrhnout sebou, když do nás téměř narazí další taxi. „Jaké bylo setkání?“

„Šlo to dobře! Kdyby se nám podařilo získat do naší stáje Arcodas Group, byla by to pro nás skutečně senzace. V tuhle chvíli jsou nesmírně expanzivní. Čekaly by nás skvělé časy.“

„No a myslíš, že je získáte?“

„Budeme se muset hodně snažit. Hned po návratu na tom začnu pracovat. Ale jsem plný optimismu. Opravdu to vidím růžově.“

„Výborně!“ zazubím se na něj radostně. „A nevadily tvé vlasy?“

„Nevadily,“ usměje se plaše. „Vlastně… je všichni obdivovali.“

„Vidíš?“ raduju se. „Vždyť jsem to věděla!“

„A jak ses měla ty?“ ptá se Luke ve chvíli, kdy se řítíme stopadesátikilometrovou rychlostí do zatáčky.

„Měla jsem se fantasticky!“ odpovím nadšeně. „Naprosto dokonale. Zbožňuju Milán!“

„Skutečně?“ podiví se Luke. „I bez tohohle?“ sáhne do kapsy a vytáhne mou peněženku.

Bože, úplně jsem na to zapomněla.

„Dokonce i bez mé peněženky!“ pousměju se. „I tak jsem ti přece jenom dokázala koupit takovou maličkost.“

Podám mu balíček zabalený do bronzového papíru a nadšeně sleduju, jak z něj Luke vytahuje pásek.

„Bečky, to je nádhera!“ žasne. „Absolutní…,“ hlas mu slábne a otáčí páskem v rukou.

„To je místo toho, který jsem zničila,“ vysvětluju. „Tím voskem, vzpomínáš?“

„Vzpomínám,“ říká dojatě. „A––– to je skutečně všechno, co sis koupila v Miláně? Dárek pro mě?“

„Ehm…“

Vyhýbavě pokrčím rameny, odkašlu si a hraju o čas. Páni, co teď?

Manželství je obecně založeno na cti a důvěře. Když mu neřeknu o andělské kabelce, zradím jeho důvěru.

Jenomže když mu to řeknu… budu mu muset také říct o kreditní kartě pro případ nejvyšší nouze. A nejsem si jistá, že z toho bude mít velkou radost.

A nechci zkazit poslední vzácné chvíle našich líbánek nějakou přihlouplou hádkou.

jenomže jednou jsme manželé, uvažuju v návalu emocí. Jsme manžel a manželka! Neměli bychom mít tajemství! Dobrá, já mu to tedy řeknu. Teď.

„Lukeu…“

„Počkej.“ Luke mě trochu chraplavě přeruší. „Bečky, chci se ti omluvit.“

„Cože?“ vykulím na něj oči.

„Říkala jsi, že ses změnila. Říkala jsi, že jsi dospěla. A… měla jsi pravdu.“ Rozhodí rukama. „Abych pravdu řekl, čekal jsem, že se vrátíš do hotelu s nějakým mimořádným a extravagantním úlovkem.“

A jejda.

„Ehm… Lukeu…,“ zkusím ho přerušit.

„Stydím se za sebe,“ kaje se podmračeně. „Tady to mám. Tvá první návštěva v hlavním městě módy – a jediné, co jsi koupila, je dárek promě. Becky, jsem opravdu dojat. “ Prudce vydechne. „Čandra měl pravdu. Máš nádhernou duši.“

Chvíli je ticho. Nastala pravá chvíle vyklopit celou pravdu.

Ale jak? Jak?

Jak mu říct, že nemám žádnou nádhernou duši, nýbrž pořád svou starou mizernou dušičku?

„No…“ několikrát polknu. „Ehm… však víš. Je to jenom pásek!“

„Pro mě to ale není jenom pásek,“ zašeptá. „Je to symbol našeho manželství.“ Sevře mi na chvíli ruku do dlaní a pak se usměje. „Promiň… cos mi to chtěla říct?“

Stále bych mohla kápnout božskou.

Ještě pořád.

„Ehm… no tak… jenom jsem ti chtěla říct… že se ta přezka dá nastavit.“ Mdle se na něj usměju, otočím se na druhou stranu a předstírám, že mě fascinuje výhled z okna.

No tak dobře. Neřekla jsem mu pravdu.

Na svou obranu musím ale říct, že jestli dával jenom trochu pozor, když jsem mu předčítala z Vogue, pak by na to musel přijít sám. Jakože, vždyť ji přece nijak neschovávám ani nic podobného. Sedím tu s jedním z nejprestižnějších symbolů na světě, po němž prahnou všechny ženské, a on si toho vůbec nevšimne!

A vůbec, teď jsem mu lhala stoprocentně naposledy. Ode dneška už žádné bílé lži, ani šedé lži, ani žádné výmluvy. Budeme mít dokonalé manželství založené na upřímnosti, otevřenosti a pravdě. Ano. Všichni budou nad našimi harmonickými a láskyplnými způsoby u vytržení a všichni nám budou říkat Manželé, kteří…

„Letiště Linate!“ řidičův hlas přeruší mé úvahy. S náhlou úzkostí se

zadívám na Lukea.

„Už jsme tady,“ podívá se mi do očí. „Ještě pořád chceš jet

domů?“

„Určitě!“ odpovím rozhodně a ignoruju skutečnost, že se mi nervozitou trochu svírá žaludek.

Vystoupím z taxíku a protáhnu si nohy. Všude kolem se hemží cestující s vozíky a téměř přímo nad hlavou mi odlétají letadla.

Bože, už je to tady. Za několik hodin budeme v Londýně. Po všech těch měsících, kdy jsme byli pryč.

„Mimochodem,“ prohodí Luke, „na mobilu jsem měl dnes odpoledne zprávu od tvé matky. Chce vědět, jestli jsme pořád ještě na Srí Laňce nebo jsme už odjeli do Malajsie.“

Legračně na mě povytáhne obočí a já mám obrovskou chuť se rozesmát. Ti budou ale koukat! Ti budou ale nadšení!

A najednou mě přemůže veliká radost. Jedeme domů!

Čtyři

Ach Bože. Už je to tak! Vrátili jsme se! Doopravdy zase stojíme na anglické půdě.

Tedy vlastně na anglickém asfaltu. Minulou noc jsme přespali v hotelu a teď jedeme pronajatým autem po surreyských silnicích a chystáme se překvapit mámu s tátou. Do dvou minut budeme u jejich domu!

Stěží dokážu skrýt vzrušení. Kolena se mi klepou a narážejí do jihoamerické kmenové masky. V duchu si představuju, jak se máma s tátou zatváří, až nás uvidí! Mámě se rozzáří obličej a táta bude vypadat chvíli zkoprněle, ale pak se mu obličej rozsvítí úsměvem… a my budeme běhat od jednoho k druhému v oblacích dýmu…

Počkat, možná tam žádná oblaka dýmu nebudou. Nějak jsem si to popletla s The Railway Children. Ale stejně to bude fantastické. Nejfantastičtější setkání na světě!

Musím si přiznat, že se mámě a tátovi beze mě asi nedařilo nejlíp. Jsem jejich jediná dcera a tohle bylo vůbec nejdelší odloučení, jaké jsme kdy zažili. Deset měsíců prakticky bez kontaktu.

Ti budou mít ale radost, až se vrátím domů!

Jsme teď už v Oxshottu, mém rodném městě, a já z okna sleduju cestu známými ulicemi, kolem domů a zahrad, které znám od dětství. Projíždíme kolem několika obchůdků a všechno vypadá úplně stejně. Když zastavíme na dopravních světlech, zvedne trafikant hlavu a zamává mi rukou na pozdrav, jako by se nic zvláštního nedělo. Ani nevypadá nijak překvapený, že mě vidí.

Copak to nechápete? ,chce se mi na něj zavolat. Byla jsem téměř rok pryč! Viděla jsem celý svět!

Zahneme do Mayfield Avenue a poprvé malinko znervózním.

„Neměli bychom jim zavolat, Lukeu?“ ptám se.

„Na to už je příliš pozdě,“ odpovídá klidně Luke a nervozita zmizí. Jsme téměř v naší ulici. Ach Bože. Začíná se mě skutečně zmocňovat panika.

„Co když z nás dostanou infarkt?“ ptám se rozechvěle. „Co jestli se rak leknou, až nás uvidí, že dostanou mrtvici?“

„Určitě se jim nic nestane!“ směje se Luke. „Nic se neboj!“

A teď jsme na Elton Road, v ulici mých rodičů. Přijíždíme k jejich domu. Už jsme tady.

Luke zahne na příjezdovou cestu a vypne motor. Chvíli se vůbec nehýbáme.

„Připravena?“ pronese do ticha Luke.

„Snad ano!“ odpovím nepřirozeně vysokým hlasem.

Rozechvěle vystoupím z auta a zabouchnu za sebou dveře. Je jasný slunný den a ulice je až na několik švitořících ptáčků a vzdálený zvuk sekačky na trávu tichá.

Vyjdu pár schůdků ke vstupním dveřím, zaváhám a podívám se na Lukea. Je to velká chvíle. S náhlým přívalem vzrušení zvednu ruku a pevně stisknu zvonek.

Ale nic se nestane.

Zaváhám – pak zazvoním znovu. Ale je tam ticho. Nejsou doma. Jak můžou nebýt doma? Rozhořčeně se zahledím na vstupní dveře. Kde ti mí rodiče proboha jsou? Copak netuší, že se jejich jediná milovaná dcera vrací z cesty kolem světa?

„Co kdybychom si zašli na kávu a vrátili se za chvíli,“ navrhuje Luke.

„Tak třeba,“ kývnu a snažím se zakrýt zklamání.

Veškeré mé plány jsou ty tam. Tolik jsem se těšila na chvíli, až si všichni dojatě padneme do náručí. A ne na nějaké mizerné obyčejné kafe.

Sklíčeně kráčím pěšinkou a opřu se o branku z tepaného železa. Pohrávám si s polámanou zástrčkou, kterou táta slibuje spravit už dvacet let, a pozoruju růže, které si táta s mámou nechali zasadit u příležitosti naší loňské svatby. Páni, už jsme téměř rok manželé. Je to zvláštní pomyšlení.

Najednou zaslechnu na ulici něčí hlasy. Zvednu hlavu a přimhouřenýma očima se zahledím do dálky. Za rohem se právě vynořily dvě postavy. Podívám se pozorněji – a najednou ve mně hrkne.

Jsou to oni! Máma s tátou! Jdou po chodníku. Máma má na sobě kartounové šaty a táta růžovou košili s krátkými rukávy a oba vypadají opáleně a zdravě.

„Mami!“ vykřiknu a můj hlas poskakuje po chodníku. „Tati!“ Otevřu náruč. Jsme zpátky!“

Máma s tátou zvednou hlavu a oba na místě ztuhnou. Najednou si všimnu, že nejsou sami. Je s nimi jakási žena. Nebo děvče. Proti ostrému sluníčku to nevidím jasně.

„Mami!“ zavolám znovu. „Tati!“

Je trochu divné, že se vůbec nehýbají. Asi strnuli překvapením, když jsem se tak náhle objevila. Možná si myslí, že jsem duch. „Už jsem zpátky!“ křičím. „To jsem já, Becky! Překvapení!“ Chvíli se vůbec nic neděje.

Pak k mému velkému úžasu začnou máma s tátou přede mnou couvat.

Co to… Co to provádějí? Zmateně na ně zírám.

Připomíná mi to trochu mou představu o setkání – ale v negativu. Představovala jsem si, že budou utíkat ke mně.

Zmizí za rohem. Ulice je tichá a prázdná. Na chvíli jsem z toho tak vyvedená z míry, že nejsem schopná slova.

„Lukeu, byla to máma s tátou?“ ptám se nakonec.

„Řekl bych, že jo,“ odpoví Luke stejně zmateně.

„A doopravdy… přede mnou utekli?“

Nedokážu se ubránit, aby to neznělo trochu uraženě. Mí vlastní rodiče ode mě utíkají, jako bych dostala mor.

„Ne!“ prohlásí Luke rychle. „Jistěže ne. Nejspíš tě vůbec neviděli. Podívej!“ ukáže najednou. „Už se vrací.“

A skutečně, za rohem se vynoří máma s tátou, a tentokrát bez děvčete. Ujdou několik kroků a pak táta teatrálně popadne mámu za ruku a ukáže na mě. „To je Becky!“ vykřikne. „Podívej!“

„Bečky!“ vykřikne máma afektovaným hlasem. „To snad není pravda!“ Říká to úplně stejně, jako když loni hráli v ochotnickém kroužku Agathu Christie a ona představovala ženu, která objevila mrtvolu. „Bečky! Lukeu!“ volá táta.

A teď už doopravdy běží k nám a já cítím obrovský příval dojetí. „Mami,“ křičím. „Tati! Už jsem zpátky!“

Utíkám k nim s rozpraženýma rukama. Přistanu v tátově náručí a hned na to v mámině a všichni tři se nadšeně objímáme.

„Už jsi doma!“ volá táta. „Vítej zpátky, holčičko!“

„Nestalo se vám nic?“ zkoumá mě máma úzkostlivýma očima. „Jste v pořádku?“

Jsme! Jenom jsme se rozhodli už jet domů! Už jsme vás zase chtěli vidět!“ Pevně mámu obejmu. „Věděli jsme, že se vám po nás bude stýskat!“

Všichni tři kráčíme zpátky k domu, kde táta potřese Lukeovi pravicí a máma ho sevře do náruče.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ dívá se z Lukea na mě. „Prostě tomu nemůžu uvěřit. Lukeu, ty tvé vlasy! Tak dlouhé!“

Já vím,“ zazubí se na mě. „Než půjdu do práce, budou muset pryč.“

Mám takovou radost, že se s ním nechci hádat. Takhle jsem si to představovala. Všichni spolu a šťastni.

„Pojďte k nám na kafe,“ zve nás máma a vytahuje klíče od domu.

„Žádné kafe!“ prohlásí táta najednou. „To chce šampaňské! To se přece musí oslavit!“

„Třeba nechtějí oslavovat!“ namítá máma. „Třeba mají pásmovou nemoc! Nemáš pásmovou nemoc, holčičko? Nechtěla by sis lehnout?“

Je mi fajn!“ impulzivně obejmu mámu volnou rukou. „Mám takovou radost, že tě zase vidím.“

„A já mám radost, že vidím tebe, holčičko!“ přitiskne mě k sobě a já vdechuju známou vůni jejího parfému Tweed, který používá od nepaměti.

„To je úleva, že to slyším!“ zasměju se. „Protože se mi téměř zdálo, jako byste skoro…,“ v mírných rozpacích se zarazím. „Co, holčičko?“

„No, ono to tak trochu vypadalo, jako byste… ode mě utíkali!“ znovu se pousměju na důkaz toho, jak nesmyslné mi to připadá.

Chvíli je ticho – a já vidím, jak se máma s tátou na sebe podívali.

„Ale to tátovi spadly kamsi brýle!“ prohlásí máma vesele. „Že, miláčku?“

„Máš pravdu!“ souhlasí s ní táta rozjařeně. „Upadly mi tam brýle.“

„Museli jsme se pro ně vrátit,“ vysvětluje máma. A oba se na mě zkoumavě zadívají. Co se to děje? Copak přede mnou něco tají?

„Je to Becky?“ prořízne vzduch ostrý hlas, a když se ohlédnu, vidím, že k nám nahlíží přes plot Janice, naše nejbližší sousedka. Má na sobě růžové květované šaty, ve stejném tónu oční stíny a vlasy v prapodivném odstínu kaštanové. „Bečky!“ Udýchaně si tiskne ruce k prsům.

„Jsi to ty!“

„Nazdar, Janice!“ volám na ni s úsměvem. „Už jsme se vrátili!“

„Vypadáš moc dobře!“ haleká na mě. „No, nevypadá dobře? Tak hnědá’.’1

„To udělá s člověkem cestování,“ prohodím nedbale. „A Lukeu! Vypadáš jako krokodýl Dundee!“ Janice si nás obdivně prohlíží a já se nemůžu ubránit pocitu uspokojení.

„Pojď dál,“ zve ji máma, „a povíte nám to všem dohromady!“

Tuto chvíli jsem si mockrát malovala v představách. Sedíme se svými přáteli a rodiči a vyprávíme jim o svých dobrodružstvích. Rozkládáme zmuchlanou mapu… popisujeme východ slunce nad horami… hledíme do lačných obličejů… nasloucháme obdivným vzdechům…

Až na to, že skutečnost mým představám už tolik neodpovídá.

„Tak kde jste byli?“ ptá se Janice, jen co dosedneme ke kuchyňskému stolu.

„Byli jsme všude!“ prohlásím hrdě. „Řekni kteroukoli zemi na světě!“

„No teda! Byli jste na Tenerife?“

„Ehm… ne.“

„A co na Mallorce?“

„Ehm… ne,“ prohlásím trochu naštvaně. „Jeli jsme do Afriky, Jižní Ameriky, Indie…,“ rozhodím rukama. „Všude!“

„Propánakrále!“ vykřikne Janice se široce rozevřenýma očima. „Bylo v Africe horko?“

„To teda bylo,“ zasměju se.

Já horko nesnáším,“ vrtí Janice hlavou. „Nikdy mi nedělalo dobře. Ani na Floridě.“ Najednou se rozzáří. „Byli jste v Disneylandu?“

„Ehm… ne.“

„Ale co,“ prohlásí Janice soucitně. „To nevadí. Třeba příště!“ Příště? Kdy příště se podaří člověku strávit deset měsíců cestováním kolem světa?

„Zdá se, že jste měli doopravdy báječnou dovolenou,“ dodá, jako by nás chtěla utěšit.

To nebyla žádná dovolená! ,chce se mi zařvat. To bylo doopravdovské cestování! No tohle! Když se takový Kryštof Kolumbus vrátil z Ameriky, určitě se ho lidé neptali: „Hej, Kryštofe, navštívil jsi Disneyland?“

Podívám se na mámu s tátou – ale ti vůbec neposlouchají. Stojí u dřezu a máma tátovi něco šeptá.

Tohle se mi vůbec nelíbí. Něco se stoprocentně děje. Podívám se na Lukea a i on mámu s tátou pozoruje.

„Přinesli jsme vám dárky!“ zavolám hlasitě a sahám po příruční tašce. „Mami! Tati! Podívejte!“

S jistými obtížemi vytáhnu jihoamerickou masku a podávám ji mámě. Je ve tvaru psí hlavy s velkými zuby a obrovskýma kulatýma očima a podle mě vypadá ohromně impozantně.

„To vám vezu celou cestu až z Paraguaye!“ dodávám s jistou dávkou pýchy.

Cítím se jako objevitel neznámých zemí! Ejhle, přináším vám sem do Oxshottu vzácné artefakty domorodých jihoamerických kultur. Jakože, kolik lidí v Británii něco podobného vůbec kdy vidělo? Třeba si to bude chtít vypůjčit nějaké muzeum na výstavu nebo tak něco!

„Propánakrále!“ vyjekne máma a trochu vyděšeněji obrací na všechny strany. „Co to je?“

„To je tradiční rituální maska indiánů kmene Guaraníů, viď?“ prohodí Janice vesele.

„Ty jsi byla v Paraguayi, Janice?“ ptám se zaraženě.

„Kdepak, holčičko,“ napije se kávy. „Viděla jsem ji u Johna Lewise.“ Na chvíli mi dojde řeč.

„Ty jsi ji viděla… u Johna Lewise?“ vykoktám nakonec.

„V Kensingtonu. V dárkovém oddělení.“ Radostně se na mě usměje. „Dneska se dá u Johna Lewise koupit všechno!“

„Ale nechá si to pořádně zaplatit,“ vpadne do debaty máma.

Nemůžu tomu uvěřit. Vláčela jsem se s tou maskou přibližně devět tisíc kilometrů přes celou zeměkouli. Měla to být vzácná exotická pozoruhodnost. A přitom je to celou dobu k mání v krámě toho zatraceného Johna Lewise.

Máma si všimne mého obličeje.

„Ale ta tvá je pravá z Paraguaye, holčičko!“ prohlásí rychle. „Postavíme si ji na krbovou římsu hnedka vedle tátova poháru z golfového turnaje!“

„Tak dobře,“ přikývnu trochu sklíčeně. Mrknu po očku na tátu, ale ten se stále dívá z okna a vůbec nás neposlouchá. Jeho dárek mu dám nejspíš později.

„Tak co se tu za celou dobu stalo?“ vezmu si od mámy šálek kávy.

„Jak se má Martin? A Tom?“

„Oba dobře, děkuju!“ odpovídá Janice. „Tom teď nějakou dobu bydlí u nás.“

„Aha,“ kývnu chápavě.

Tom je Janicein a Martinův syn a jeho manželství skončilo menším fiaskem. Jeho žena Lucy ho opustila v podstatě proto, že se nechtěl nechat jako ona tetovat.

„Prodali svůj dům,“ oznamuje Janice melancholicky. „Za poměrně slušnou cenu.“

„A je v pořádku?“

Máma s Janice se na sebe podívají.

„Věnuje se svým koníčkům,“ prohlásí Janice nakonec. „Pořád něco dělá. V poslední době se vrhl na práci se dřevem. Udělal pro nás už spoustu věcí!“ říká mírně zničeně. „Tři zahradní lavičky… dvě krmítka pro ptáky… a teď zrovna vyrábí dvoupodlažní altánek!“

„Páni!“ prohlásím zdvořile. „To je báječné!“

Na troubě zapípá budík, a já překvapeně zvednu oči. Snad se máma nedala za tu dobu, co jsem byla pryč, na pečení?

„Ty snad něco pečeš?“ zadívám se na troubu, ale nezdá se, že by se tam něco peklo.

„Ne!“ máma se zvonivě zasměje. „To mi má jenom připomenout, abych se podívala na eBay.“

„Na eBay?“ vyvalím na ni oči. „Na jakou eBay?“

Co může máma vědět o eBay. Počítačům přece vůbec nerozumí. Když jsem jí před dvěma lety navrhla, aby na Vánoce koupila Lukeovi podložku pod myš, utíkala do obchodu pro domácí zvířata.

„To víš, holčičko! Elektronická burza. Mám zájem o Ken Horn wok, dva svícny…,“ vytáhne z kapsy květovaný zápisník a podívá se do něj. „No ano, a o nůžky na stříhání živého plotu pro tátu. Použité jenom jednou!“

„eBay je báječná!“ vloží se do debaty Janice. „Je to ohromná zábava. Nakupuješ tam taky, Becky?“

„To… ne.“

„Ale to by se ti ohromně líbilo,“ naváže okamžitě máma. „I když se mi včera večer nepodařilo zkontrolovat, jak si vedou mé malované talíře.“ Nesouhlasně mlaskne jazykem. „Nechápu, co se mohlo stát.“

„Asi spadl doménový server,“ prohlásí Janice zkušeně. „Mě zlobil celý týden modem. Nechceš sušenku, Becky?“

Vůbec mi to nejde do hlavy. Máma? Na eBay? Teď mi asi oznámí, že se na Tomb Raider dostala na šestou úroveň.

„Vždyť jsi ani neměla počítač,“ divím se. „A moderní technologii jsi nenáviděla.“

„To už dávno není pravda, holčičko! Udělaly jsme si s Janice kurz. Pořídili jsme si lepší připojení k internetu!“ Vážně se na mě zadívá. „Něco bych ti poradila, Becky. Jestli si chceš pořídit lepší připojení k internetu, chtělo by to nainstalovat i slušný firewall.“

No tohle! Všechno je postavené na hlavu. Rodiče přece nemají vědět o počítačích víc než jejich děti. Nedbale přikývnu a napiju se kávy ve snaze, aby na mně nebylo vidět, že nemám zdání, co je to firewall.

„Jane, je za deset minut dvanáct,“ upozorňuje Janice mámu. „Půjdeš na…?“

„Asi ne,“ odpovídá máma. „Ale ty klidně jdi.“

„O co jde?“ dívám se z jedné na druhou. „Něco se stalo?“

„Ale vůbec nic!“ máma odloží šálek kávy. „Jenom jsme si původně chtěli dneska s Janice a Martinem zajít na skleničku k Marshallům. Ale to nic. Omluvíme se jim.“

„Nedělej hlouposti!“ namítnu okamžitě. „Musíte jít. Nechceme vám kazit plány.“

Chvíli je ticho.

„Určitě?“ ptá se máma.

Bodne mě u srdce. Tohle jsem od ní nečekala. Správně měla říct: „Jak by mi má nejdražší dcera mohla kazit plány?“

„Jistěže!“ prohlásím radostným tónem. „Zaskočte si na skleničku a pohovoříme si později.“

„No tak dobře,“ řekne máma. „Když myslíš.“

„Utíkám se připravit,“ prohlásí Janice. Jsem ráda, že jsi zpátky, Becky!“

Vyběhne z kuchyňských dveří a já se zadívám na tátu, který dosud hledí sklíčeně z okna.

„Není ti něco, tati? Vůbec nic neříkáš.“

„Promiň,“ obrátí se od okna a nasadí rychle úsměv. „Jsem teď trochu roztěkaný. Přemýšlím… příští týden mám golfový zápas. Velmi důležitý.“ Předvede rukama doklepnutí do jamky.

„Prima,“ snažím se, aby to vyznělo vesele.

Ale uvnitř mám stále nepříjemnější pocit. Na golf určitě nemyslí. Co mi to tají? Co se to děje?

Najednou si vzpomenu na ženu na chodníku. Kterou jsem zahlédla těsně předtím, než máma s tátou zacouvali za roh.

„Takže… kdo to tam byl s vámi před chvílí venku?“ ptám se nenucené. „Myslím tu ženu.“

Jako bych vystřelila z děla. Máma s tátou na mě civí s otevřenou pusou. Vidím, jak po sobě bleskli očima a pak se otočili na druhou stranu. Oba očividně zachvátila panika.

„Žena?“ ptá se máma nakonec. „Já jsem žádnou…,“ podívá se na tátu. „Ty jsi viděl nějakou ženu, Grahame?“

„Becky možná myslí nějakou ženskou, která šla náhodou kolem,“ říká táta neupřímným hlasem.

„To bude ono!“ vykřikne máma exaltovaně. „Jakási ženská tam kolem nás skutečně šla. Ale tu my neznáme. Takhle to asi bylo, holčičko.“

„Aha. No jistě.“

Pokouším se zasmát, ale cítím se při tom mizerně. To mi máma 5 tátou skutečně lžou}

„Tak… běžte si na tu skleničku!“ říkám. „Mějte se hezky!“

Když se za nimi zabouchnou dveře, málem se dám do pláče. Tolik i sem se na tento den těšila. Ale teď bych si přála, abych se vůbec nevracela. Nikdo není z našeho návratu nijak nadšený. Mé vzácné exotické dary nejsou vůbec vzácné ani exotické. A co se děje s mámou a tátou? Proč se chovají tak podivně? „Nechceš ještě šálek kávy?“ ptá se Luke.

„Ne, děkuju,“ zašoupám nešťastně nohou po kuchyňské podlaze. „Není ti něco, Becky?“ Chvíli mlčím.

Je,“ připustím pokořeně. Je. Takhle jsem si příjezd domů nepředstavovala.“

„Pojď sem,“ natáhne ke mně Luke ruce a já se mu schoulím do náručí. „Co jsi čekala? Ze všeho nechají a na tvou počest uspořádají oslavu?“

„Ne, jistěže ne!“ Odmlčím se. Pak zvednu oči a setkám se s Lukeovýma. „No… možná. Trošičku. Byli jsme tak dlouho pryč a oni se chovají… jako bychom si na chvilku odskočili do obchodu!“

„Překvapení se nemusí vždycky vydařit,“ říká Luke rozšafně. „Čekali nás až za dva měsíce. Není divu, že jsou trošku vyvedeni z míry.“

Já vím. Ale nejde jen o to.“ Zhluboka se nadechnu. „Lukeu –nemáš pocit, že přede mnou máma s tátou… něco skrývají?“

„Mám,“ odpoví Luke.

„Vážně?“

Je to pro mě rána. Očekávala jsem, že řekne: „Ale to si, Becky, jenom něco namlouváš,“ tak jak to říkává.

„Něco se tu skutečně děje,“ prohlásí Luke a na chvíli se odmlčí. „A já si myslím, že vím, co by to mohlo být.“

„A co?“ vyvalím na něj nedočkavě oči.

„Ta žena, která šla s nimi. O které s námi nechtějí mluvit. Vsadil bych se, že je z nějaké realitky. Myslím si, že se chtějí přestěhovat.“

„Přestěhovat?“ opakuju po něm zděšeně. „Proč by to dělali? Je to hezký dům! Je perfektní!“

„Ale když jsi teď odešla, je pro ně kapánek velký.“

„Ale proč mi to proboha nechtějí říct?“ přeskočí mi rozčilením hlas. „Jsem jejich dcera! Jejich jediné dítě! Měli by se mi svěřit!“

„Třeba si myslí, že by tě to rozrušilo,“ hádá Luke.

„Rozhodně by mě to nijak nerozrušilo!“ vykřiknu rozhořčeně.

Vtom si uvědomím, že mě to skutečně vyvedlo z míry.

„No tak dobře, možná trošku. Ale stejně nemůžu uvěřit tomu, že mají přede mnou tajemství!“

Vyvinu se Lukeovi z náruče a zamířím k oknu. Těžko se smiřuju s představou, že to tu máma s tátou prodají. V náhlé nostalgii kloužu očima po zahradě. Nemůžou prodat tuhle zahradu. To vážně nejde. Když si dal táta takovou práci s begoniemi.

Náhle mou pozornost upoutá v sousední zahradě Tom Webster. Má na sobě džíny a tričko ve stylu „Opustila mě žena a zůstalo mi jen tohle všivé tričko“, který se snaží kamsi dopravit největší prkno, jaké jsem kdy viděla.

No nazdar. Vypadá dost zuřivě.

„Třeba to tak není,“ říká Luke za mými zády. „Možná se mýlím.“

„Nemýlíš se,“ otočím se k němu nešťastně. „Musí to být ono. Co jiného by to bylo?“

„Tak… už na to nemysli. No tak. Zítra jsou krtiny. Uvidíš Suze!“

„Ano.“ Cítím, jak se mi zvedá nálada. „Máš pravdu.“

Luke má pravdu. Dnešek se možná nevyvedl přesně podle mých představ – ale zítřek bude fantastický. Uvidím se zase se Suze, která je na celém světě mou nejlepší a nejdůvěrnější kamarádkou. Už se nemůžu dočkat.

Pět

Krtiny dvojčat se budou konat v hampshireském domě Suzeiných rodičů, kde teď právě bydlí, protože se východní křídlo Tarquinova skotského hradu v této chvíli opravuje. Mohli by sice také bydlet v jeho domě v Pembrokeshireu, ale tam se nastěhovali jacísi jeho vzdálení příbuzní. A v jeho sussexském domě se právě natáčí film podle Jane Austenové.

Tak to jsou Suzeini příbuzní. Nikdo nevlastní jenom jediný dům. Na druhé straně ale také nikdo z nich nemá masážní sprchu.

Když vjedeme na důvěrně známou štěrkovou příjezdovou cestu, nadskočím nadšením.

„Dělej!“ pobízím Lukea, když couvá s autem na parkovišti. Ještě než vypne motor, vyskočím z auta a uháním k domu. Už jsem tu a nemůžu se dočkat, až uvidím Suze!

Těžké vstupní dveře jsou pootevřené a já je opatrně rozevřu. Hala vydlážděná rozměrnými kamennými dlaždicemi je nádherně zdobená liliemi. Dva číšníci tam nesou na podnosu sklenky na šampaňské. A na starožitné židli vedle krbu se povaluje sedlo. Vůbec nic se tu nezměnilo.

Číšníci zmizí v chodbě a nechají mě tu samotnou. Po špičkách kráčím po velkých dlaždicích a najednou se mě trochu zmocní nervozita. Co když bude Suze přede mnou couvat jako mí rodiče? Co když se i ona bude chovat podivně?

A najednou sebou trhnu, protože ji otevřenými dveřmi uvidím. Stojí uprostřed přijímacího pokoje v nádherných pestrobarevných zavinovacích šatech a plavé vlasy má vyčesané do drdolu. A v náručí drží miminko oblečené do dlouhého křestního roucha. Júúú. To musí být jedno z dvojčat. Vedle ní stojí Tarquin s druhým dítětem oblečeným stejně. A i když má na sobě nejstarší oblek na světě, moc mu to sluší! Už pozbyl svého lasičkovitého vzhledu, který měl kdysi. Čím je Tarquin starší, tím podle mě vypadá líp. V padesáti z něj nejspíš bude sexuální idol!

Za nohu se ho drží plavovlasé batole a Tarquin mu jemně rozevírá prstíčky.

„Ernie,“ napomíná ho mírně.

Ernie? To je pro mě obrovský šok. Můj kmotřenec Ernest? Když jsem ho viděla naposledy, byl malinké miminko.

„Wilfie vypadá jako holčička!“ říká právě Suze Tarquinovi s povědomě svraštělým obočím. „A Clementine vypadá jako chlapeček!“

„Ale jdi, miláčku, vypadají prostě jako miminka v křestním rouchu,“ uklidňuje ji Tarquin.

„Co když jsou oba homosexuální?“ pohlédne Suze úzkostlivě na Tarquina. „Co když se jim hormony v děloze pomíchaly?“

„jsou v naprostém pořádku!“

Přešlapuju za dveřmi a cítím se najednou podivně nesmělá. Nechci je rušit. Vypadají jako rodina. A jsou rodina.

„Kolik je?“ Suze se pokouší podívat na hodinky, ale Ernie se jí teď pověsil na ruku a snaží se jí vyskočit do náruče. „Emie, miláčku, musím se nalíčit! Pusť mamince ruku… Můžeš se o něj na chvíli, Tarkie, postarat?“

„Jenom někam odložím Clemmie…,“ Tarquin se rozhlíží kolem sebe, jako by se odněkud mohla zázračně vynořit kolébka.

„Já ti ji pochovám, jestli chceš,“ prohlásím trochu rozechvělým hlasem.

Nastane ticho. Suze se bleskově otočí.

„Bex?“ Když mě uvidí, oči se jí rozšíří do velikosti talířů. „Bex?“

„Už jsme zpátky!“ trochu rozechvěle se zasměju. „Překvapení!“

„Panebože! Panebože?

Suze vrazí dítko Tarquinovi, který je nějakým žonglérským trikem statečně sevře do náruče. Rozběhne se ke mně a obejme mě kolem krku. „Bex! Paní Brandonová!“

„Paní Cleath-Stuartová!“ odpovím a cítím, jak se mi tlačí slzy do očí. Věděla jsem, že se Suze nezmění. Věděla jsem to.

„Nemůžu uvěřit, že jsi zpátky!“ Suzein obličej září radostí. „Vyprávěj mi podrobně o líbánkách! Vyprávěj mi každou sebemenší maličkost, kterou jsi…“ Najednou se zarazí a zadívá se na mou kabelku. „Ach 3ože,“ vydechne. „Je to opravdická andělská kabelka}“ Ha! Vidíte? Někteří lidé prostě vědí.

„Jistěže.“ Nedbale s ní pohodím na rameni. „Takový menší suvenýr z Milána. Ehm… ale před Lukem bych se o ní nicméně nezmiňovala,“ dodám tišším hlasem. „Tak úplně o ní neví.“

„Bex!“ prohlásí Suze napůl vyčítavě a napůl ve smíchu. „Je to tvůj manžel!“

„No právě.“ Mrkneme na sebe a obě se rozhihňáme. Bože, je to úplně jako zastará. „Tak co manželství?“ zajímá se Suze.

Je to dokonalé,“ povzdychnu si blaženě. „Úplně báječné. Však to znáš. Jak se mají novomanželé o líbánkách!“

Já jsem byla o líbánkách těhotná,“ Suze v mírných rozpacích přešlápne. Natáhne ruku a s obdivem se dotkne andělské kabelky. „Ani sem nevěděla, že jedete do Milána! A kde ještě jste byli?“

„Všude jsme byli! Na celém světě!“

„Byli jste ve starodávné svatyni Mahakal?“ zahřmí ode dveří jakýsi hlas. Otočím se a vidím vcházet do místnosti Suzeinu matku Caroline. Má na sobě nejpodivnější šaty, jaké jsem kdy viděla, ušité z hráškově zeleného plátna.

„Ano!“ přitakám potěšené. „Byli!“

Právě Caroline mě svým vyprávěním o své nejlepší přítelkyni, bolivijské vesničance, přivedla na myšlenku o cestě kolem světa. „A ve starobylém městě Ollantaytambo?“

„Tam jsme se pár dnů zdrželi!“

Caroline se zalesknou oči, jako bych obstála ve zkoušce, a já se nadmu pýchou. Jsem skutečná cestovatelka! Raději už nedodám, že jsme se tam ubytovali v pětihvězdičkovém lázeňském hotelu.

„Právě jsem viděla faráře,“ oznamuje Caroline Suze. „Blekotal jakési nesmysly o teplé vodě na křtění. Rozhodně jsem to odmítla! Troška studené vody těm dětem jenom prospěje.“

„Mami!“ zakvílí Suze. „To já osobně jsem ho požádala o teplou vodu! Jsou tak malinkatí!“

„Hlouposti!“ zahromuje Caroline. „V jejich věku jsi už plavala v jezeře! V šesti měsících jsi se mnou jela do botswanských Tsodilo Hills! Tam neměli vůbec žádnou teplou vodu!“

Suze se na mě zoufale podívá a já se na ni účastně zašklebím.

„Už bych měla jít,“ říká Suze. „Zatím na shledanou. Doufám, že se pár dnů zdržíte!“

„Ohromně rádi!“ odpovím šťastně.

„A musíš se seznámit s Lulu!“ dodá ve dveřích.

„Kdo je Lulu?“ zavolám na ni, ale ona už neslyší.

Ale co. Však to brzy zjistím. Asi to bude nějaký nový kůň nebo něco takového.

Lukea najdu venku na pěšince mezi domem a kostelem, chráněné stejně jako na Suzeině svatbě plátěnou stříškou. Vydáme se kolem podrostu a já se neubráním nostalgickému bodnutí u srdce. Právě zde jsme začali poprvé a s mnohými okolky hovořit o svatbě. A pak mě Luke požádal o ruku.

A teď jsme tady. Už téměř rok manželé!

Uslyším za sebou kroky, a když se ohlédnu, spatřím za sebou utíkat Tarquina s jedním dítětem.

„Nazdar, Tarkie!“ říkám, když nás doběhne. „Takže… tohle je které z dvojčat?“

„Tohle je Clementine,“ rozzáří se Tarquin. „Naše maličká Clemmie.“

Podívám se na ni pozorněji a snažím se zakrýt překvapení. No nazdar! Suze má pravdu. Vypadá skutečně jako kluk.

„Je nádherná!“ řeknu rychle. „Absolutně úžasná!“

Právě když se snažím vymyslet něco na zdůraznění jejích ženských vlastností, zaslechnu nad hlavou slabý zvuk. Jakoby otáčení vrtulí. A teď je to hlasitější. Podívám se nahoru a ke svému překvapení vidím přilétat velikou černou helikoptéru. Vlastně… přistává na poli za domem.

„Vy znáte někoho s helikoptérou?“ ptám se překvapeně.

„Ehm… to je vlastně má helikoptéra,“ říká Tarquin stydlivě. „Půjčil jsem ji kamarádovi na malý výlet.“

Tarquin má helikoptéru?

Poslyšte, člověk by si myslel, že když má někdo milion domů, a ještě k tomu helikoptéru, mohl by si pořídit pořádný nový oblek.

To jsme už dorazili do kostela, který se hemží hosty. S Lukem jsme vklouzli do jedné ze zadních lavic a já si prohlížím Suzeiny příbuzné. Támhle je Tarquinův tatínek v lilkově fialovém smokingu a tam zase Fenella, Tarquinova sestra. Je celá v modrém a něco vzrušeně pokřikuje na jakousi plavovlásku, kterou neznám.

„Kdo to je, Agnes?“ zaslechnu za sebou pronikavý hlas. Ohlédnu se: stejně jako já se na blondýnku dívá jakási šedovlasá žena s obrovskou rubínovou broží.

„To je Fenella, drahá!“ odpovídá žena v zeleném, která sedí vedle ní.

„Ale já nemyslím Fenellu! Myslím tu druhou dívku, která s ní mluví.“

„Ty myslíš Lulu? To je Lulu Hetheringtonová.“

Trochu mě to překvapí. Lulu tedy není kůň. Je to dívka.

Podívám se na ni trochu pozorněji. No, ale vlastně tak trochu jako kůň vypadá. Je vyzáblá a vytáhlá jako Suze a má na sobě růžový tvídový kostýmek. Vidím, že se čemusi, co říká Fenella, směje – takovým tím úsměvem, který odhaluje všechny zuby včetně dásní.

Je to jedna z kmoter,“ vysvětluje právě Agnes. „Senzační holka. Je to Susanina nejlepší kamarádka.“

Cože?

To mě trochu zaskočí. To je absurdní. Já jsem Suzeina nejlepší kamarádka. To přece všichni vědí.

„Lulu se před půl rokem přistěhovala do vesnice a od té doby jsou naprosto nerozlučné!“ pokračuje Agnes. „Každý den je vídáme jezdit na koni. Je úplně stejná jako drahá Susan. Jenom se na ně podívejte!“

Vpředu v kostele se objeví Suze s Wilfridem v náručí. Zevnějškem si možná jsou s Lulu docela podobné. Obě jsou vysoké a plavovlasé. Obě mají vlasy vyčesané do stejného drdolu. Suze právě s rozzářeným a nadšeným obličejem mluví s Lulu a obě se hlasitě rozesmějí.

„A mají toho pochopitelně mnoho společného!“ konstatuje rezavým hlasem za mnou Agnes. „Co se koní i dětí týče… jsou si skvělou oporou.“

„Každé děvče potřebuje nějakou dobrou přítelkyni,“ prohlašuje druhá žena moudře.

Při zvuku varhan okamžitě zmlkne. Shromáždění povstane a já jako všichni ostatní sáhnu po kancionálu. Ale nedokážu přečíst ani slovo. Cítím v sobě zmatek.

Ty ženské to popletly. Ta holka není Suzeina nejlepší kamarádka. To jsem přece já.

Po bohoslužbě zamíříme všichni k domu, kde hraje v hale smyčcové kvarteto a číšníci roznášejí nápoje. Luke se okamžitě dá do hovoru s jakýmsi Tarqui novým přítelem, kterého zná z podnikání, já na chvíli osaměla, a tak přemítám o tom, co jsem zaslechla v kostele.

„Bex!“ uslyším za sebou Suzein hlas a s úlevou se otočím. „Suze!“ rozzářím se na ni. „To je skvělé!“

Při pohledu na Suzein přátelský obličej jsou všechny mé obavy pryč.

Pochopitelně že jsme stále nejlepší přítelkyně. Jistěže jsme!

Musím si uvědomit, že jsem byla dlouho pryč. Takže se Suze pochopitelně musela skamarádit s nějakými místními lidmi nebo tak podobně. Ale vtip je v tom – že jsem už zase zpátky!

„Suze, vyrazíme si zítra na nákupy!“ vyhrknu impulzivně. „Můžeme zajet do Londýna… já ti pomůžu s dětmi…“

„Nemůžu, Bex,“ svraští obočí. „Slíbila jsem Lulu, že si s ní vyjedu zítra ráno na koni.“

Chvíli nic neříkám. Nemohla by tu vyjížďku zrušit?

„No tak dobře,“ pokouším se o úsměv. „No… to nevadí. Tak někdy jindy!“

Dítě v Suzeině náručí se hlasitě rozpláče a Suze protáhne obličej. „Musím je jít nakrmit. Ale pak tě rozhodně seznámím s Lulu. Vy dvě si určitě padnete do oka!“

„Určitě!“ snažím se, aby to znělo nadšeně. „Tak zatím.“ Dívám se za Suze, která mizí v knihovně. „Šampaňské, madam?“ prohlásí za mnou číšník. „Ano, díky.“

Vezmu si sklenku z podnosu. Pak z náhlého popudu vezmu ještě jednu. Zamířím ke dveřím knihovny a právě sahám po klice, když odtud vyjde Lulu a zabouchne mi dveře před nosem.

„Dobrý den,“ pronese úsečně hlasem, jakým mluví honorace. „Suze tam právě kojí.“

„Já vím,“ usměju se. „Jsem její kamarádka Becky. Přinesla jsem jí trochu šampaňského.“

Lulu se usměje – ale kliku od dveří nepustí.

„Myslím si, že by chtěla mít raději trochu soukromí,“ prohlásí příjemně.

Na chvíli mě to natolik ohromí, že se nezmůžu na odpověď. Soukromí? Přede mnou?

Byla jsem s ní, když rodila Ernieho! Mám chuť jí odpovědět. Viděla jsem z ní mnohem víc, než se vůbec kdy podaří tobě!

Ale nehodlám se handrkovat, která z nás dvou je na tom líp, hned na začátku naší známosti. No tak. Musíš se přemoct.

„Takže vy musíte být Lulu,“ prohlásím co nejsrdečněji a natáhnu k ní ruku. „Já jsem Becky.“

„Vy jste Becky. Ano. Už jsem o vás slyšela.“

Proč vypadá tak pobaveně? Co jí to Suze vyprávěla?

„A vy jste Clementineina kmotra!“ řeknu srdečně. „To je… úžasné!“

Úporně se snažím navázat s ní nějak kontakt. Ale je v ní něco zvláštního, co mi trochu brání. Rty má příliš tenké. A oči příliš chladné.

„Cosmo!“ vyštěkne najednou. Sleduju její pohled a vidím batole, které se zatoulalo mezi hráče smyčcového kvartetu, „jdi odtud, miláčku!“

„Cosmo! To je úžasné jméno,“ snažím se být přátelská. „To je podle toho časopisu?“

„Podle časopisu}“ podívá se na mě jako na naprostého imbecila. „Je to ze starořeckého slova Kosmos. Což znamená - dokonalý řáď.“

Upadnu do rozpaků a dostanu vztek. Jak jsem to měla vědět?

A stejně, pitomá je ona, protože kolik lidí slyšelo o časopisu Cosmo? Přibližně milion. A kolik jich zná jakési starořecké slovo? Asi tak tři. Ani o jednoho víc.

„Máte děti?“ zeptá se se zdvořilým zájmem.

„Ehm… ne.“

„Chováte koně?“

„Ehm… ne.“

Nastane ticho. Zdá se, že Lulu došly otázky. Jsem asi na řadě. „Takže… kolik dětí máte?“

„Čtyři,“ odpoví. „Cosmu, Luda, Iva a Clarissu. Dva, tři, pět a osm.“

„Páni. To musíte být v jednom kole.“

„Když máte děti, žijete v úplně jiném světě,“ prohlásí samolibé. „Všechno se změní. To si vůbec nedovedete představit.“

„Trochu snad ano,“ zasměju se. „Pomáhala jsem Suze, když se narodil Ernie. Takže vím, jaké to je…“

„Ne.“ Shovívavě se na mě usměje. „Dokud se nestanete matkou, nemáte sebemenší představu. Absolutně.“

„No tak dobře,“ ustoupím pokořeně.

Jak se může Suze kamarádit s takovou ženskou. Jak?

Najednou zadrnčí dveře a objeví se v nich Suze. V jedné ruce drží dítě a v druhé mobil a je obrazem absolutního zděšení.

„Nazdar, Suze!“ prohodím rychle. „Přinesla jsem ti sklenku šampaňského!“ Natáhnu k ní ruku se sklenkou, ale Suze si mě ani nevšimne.

„Lulu, Willie dostal nějakou vyrážku!“ vyhrkne úzkostně. „Měly něco takového i tvé děti?“

„Já se podívám,“ řekne Lulu a odborně převezme dítě ze Suzeina náručí. Chvíli si ho prohlíží. „To budou myslím potničky.“

„Opravdu?“

„Mně to připadá jako popálení od kopřivy,“ snažím se vmísit do hovoru. „Nedostal se nedávno nějak ke kopřivám?“ Jak se zdá, můj názor nikoho nezajímá.

„Potřebuješ Sudocrem,“ prohlásí Lulu. Jestli chceš, vezmu ti ho. Za chvíli jdu do lékárny.“

„Děkuju, Lulu. Ty jsi anděl!“ bere si vděčně Wilfíeho zpátky právě ve chvíli, kdy jí začne zvonit telefon.

„Dobrý den!“ řekne. „Konečně! Kde vězíte?“ Poslouchá a celý obličej se jí svraští zděšením. „To nemyslíte vážně!“

„Co se stalo?“ ptáme se s Lulu dvojhlasně.

„To je pan Happy!“ zakvílí Suze zoufale a obrátí se k Lulu. „Píchl! Trčí u Tiddlington Marsh.“

„Kdo je pan Happy?“ ptám se Suze udiveně.

„Bavič!“ naříká Suze. „Támhle na něj čeká plná místnost dětí!“ Ukáže na dvoukřídlé dveře, za nimiž vidím spoustu dětí v slavnostních šatičkách a elegantních košilkách běhat po pokoji a házet po sobě polštáři.

„Skočím do auta a dojedu pro něj,“ odloží Lulu sklenku. „Alespoň •dme, kde je. Je to otázka deseti minut. Řekni mu, aby zůstal na místě a čekal na rangerover.“

„Ty jsi naprostá hvězda, Lulu,“ oddechne si Suze úlevou. „Nevím co bych si bez tebe počala.“

Pocítím žárlivé bodnutí. To já mám přece pomáhat Suze. To já, mám být naprostou hvězdou.

Já pro něj klidně dojedu!“ nabízím se. Já pojedu!“

„Ani nevíte, kde to je,“ utrousí Lulu s převahou. „Raději pojedu sama.“

„A co ty děti?“ ohlédne se Suze nervózně po místnosti, z níž se ozývá stále hlasitější řev.

„Prostě budou muset počkat. Když tu žádný bavič není, pak tu prostě není.“

„Ale…“

Já je nějak zabavím!“ vyklouzne mi, než stačím zavřít pusu. „Ty?“ obě se otočí a zírají na mě. „Ano - já,“ prohlásím sebevědomě.

Ha. Já jim ukážu, která kamarádka dokáže Suze nejvíce pomoct. „Bex… jseš si tím jistá?“ Suze se na mě zneklidněně podívá. „Bez obav!“ tvrdím. „Ale…“

„Suze…,“ položím jí ruku na paži. „Prosím tě. Dokážu přece na deset minut zabavit pár děcek.“

Ach Bože.

Je to zmatek nad zmatek.

Neslyším vlastního slova. Neslyším vůbec nic vyjma řevu dvaceti zdivočelých dětí, které se honí po místnosti a vzájemně do sebe něčím tlučou.

„Sednout!“ snažím se je překřičet. „Všichni sednout!“

To je nezarazí ani na okamžik. Vylezu na židli a přiložím si ruce k ústům.

„Ten, kdo si sedne…,“ zakřičím, „dostane BONBÓNEK!“

Řev skončí, jako když utne, a dvacet dětí sebou žuchne na podlahu.

„Ahoj všem!“ spustím vesele. „Já jsem… já jsem Potrhlá Becky!“ třesu hlavou na všechny strany. „Všichni mě pozdraví: ,Ahoj, Potrhlá Becky!’„

Nikdo ani nepípne.

„Kde je můj bonbónek?“ ozve se jedno děvčátko. „Ehm…“

Prohrábnu si kabelku, ale nemám tam nic vyjma několika bylinkových prášků na spaní, které jsem si koupila na překonání únavy z pásmové nemoci. Oranžových.

Nemohla bych…

Ne. Ne.

„Později!“ prohlásím. „Musíte tiše sedět… a pak dostanete bonbónek.“

„To je ale debilní kouzelnice,“ uleví si chlapec v košili od Ralpha Laurena.

„Já nejsem žádná debilní kouzelnice!“ bráním se rozhořčeně. „Hele! Ehm…“

Rychle si položím ruce před obličej a pak je odtáhnu. „Bafl“

„Nejsme mimina,“ ohrne nade mnou chlapec nos. „Chceme kouzla!“

„Co kdybych vám zazpívala hezkou písničku?“ prohlásím konejšivě. „Row, row, row the boat… la la la… the moat…“

„Udělej kouzlo! “zakvičí děvčátko. „Chceme kouzlo!“ zavřískne chlapec. „Chceme kouzlo! Chceme kouzlo!“

Ach Bože. Začali skandovat. A chlapci buší pěstičkami do podlahy. Co nevidět zase vstanou a začnou se opět prát. Kouzlo. Kouzlo. Zoufale se snažím na něco přijít. Znám vůbec nějaká kouzla?

„Tak dobře!“ řeknu v zoufalství. „Udělám vám kouzlo! Koukejte!“

Rozhodím doširoka ruce, pak je schovám za záda a krouživými důmyslnými pohyby jimi co možná nejvíc otáčím. Pod košilí si rozepnu podprsenku a snažím se rozpomenout na její barvu.

Už vím. Je jasně růžová s mašličkami. Perfektní. Celá místnost je plná očekávání. „Co to děláš?“ ptá se holčička s vyvalenýma očima. „Počkej a uvidíš!“

Ve snaze zachovat tajuplnou atmosféru, stáhnu si potají jedno ramínko podprsenky z jedné ruky a pak z druhé. Děti na mě nadšeně vyvalují oči.

Už se mi zase vrátilo sebevědomí a mám pocit, že si vedu docela dobře. Vlastně mi to jde tak nějak samo!

„Dávejte dobrý pozor,“ říkám slavnostním kouzelnickým hlasem, „protože vám teď něco… UKÁŽU!“

Několik dětí zalapá po dechu.

Teď by se mi vážně hodil vířící virbl.

Jedna… dvě… tři…,“ jako růžový blesk mi vyklouzne z rukávu podprsenka, kterou zatočím nad hlavou. „Ta–dá!“ Celá místnost propukne v nadšené ovace. „Udělala kouzlo!“ křičí jakýsi zrzek. Ještě!“ ječí děvčátko. „Ještě jednou!“

„Chcete, abych vám ukázala další kouzlo?“ ptám se potěšené. „Jóóó!“ řvou všichni nadšeně.

„Žádné další kouzlo nebude!“ ozve se od dveří úsečný hlas. Otočím se – a spatřím tam Lulu, která na mě hledí s neskrývaným zděšením. Ale ne.

Ach Bože. Dosud otáčím podprsenkou v ruce.

„Chtěli po mně kouzlo,“ pokouším se jí vysvětlit situaci.

„Podle mého názoru děti stěží dokážou taková ‚kouzla’ ocenit!“ povytáhne Lulu obočí. S veselým maminkovským úsměvem se obrátí k dětem. „Kdo chce Mr. Happy?“

„My chceme Potrhlou Becky!“ vřeští chlapec. „Sundala si šprndu!“

Doprčic.

„Potrhlá Becky už teď musí… ehm… jít!“ říkám vesele. „Ale zase za vámi přijdu, děti!“

Očima se vyhýbám Lulu, podprsenku zmáčknu do kuličky a vypadnu z místnosti. Zamířím ke švédskému stolu, kde si Luke právě nakládá na talířek lososa.

„Není ti něco?“ ptá se udiveně. „Jsi celá růžová.“

„Nic mi… není.“ Popadnu jeho sklenku a zhluboka se napiju šampaňského. „Všechno je v nejlepším pořádku.“

Ale v úplně nejlepším pořádku to tedy není.

Neustále čekám, kdy Lulu odejde, abych si mohla popovídat se Suze – ale Lulu se nikam nechystá. Pořád se tu někde potlouká, pomáhá s vařením čaje pro děti a neustále něco uklízí. Kdykoli se snažím pomoct, už je tam přede mnou s mokrým hadrem, kelímkem nebo mateřskou radou. Se Suze vedou nepřetržitý dialog o dětech, k němuž nemám co dodat.

Odejde teprve v deset večer a já zůstanu v kuchyni se Suze sama. Suze sedí vedle kamen. Kojí jedno z dvojčat a každé tři minuty mohutně zívá.

„Tak co, měla jsi báječné líbánky?“ ptá se dychtivě.

„Fantastické. Naprosto dokonalé. V Austrálii jsme byli na jednom takovém úžasném místě, kde se dá potápět a…“

Při dalším zívnutí zmlknu. Měla bych s tím počkat raději na zítra.

„A co ty? Jak se žije se třemi dětmi?“

„Jak vidíš.“ Unaveně se na mě usměje. „Je to fajn. Vyčerpávající. Všechno je úplně jiné.“

„A… spoustu času jsi trávila s Lulu,“ prohodím nenucené. „Není úžasná?“ rozzáří se Suze obličej.

„Ehm… úžasná.“ Odmlčím se a opatrně se zeptám. „Zdá se mi kapánek příliš panovačná…“

„Panovačná?“ podívá se na mě Suze otřeseně. „Jak to vůbec můžeš, Becky, říct? Absolutně mě zachránila. Strašně moc mi pomohla!“

„Tak dobře,“ ustupuju spěšně. „Nechtěla jsem tím…“

„Ona přesně ví, čím procházím,“ povzdychne si Suze. „Myslím tím, že sama má čtyři děti. Opravdu mi rozumí.“

„No tak jo.“

Zatímco já jí nerozumím. To tím chtěla říct.

Hledím do sklenky vína a hlavou se mi honí neveselé myšlenky. Žádné z mých setkání nedopadlo tak, jak jsem si vysnila.

Vstanu a jdu ke kamnům, vedle nichž je na korkové nástěnce přišpendlena řada rodinných fotografií. Na jedné jsme se Suze vyparáděné na nějaký večírek s péřovým boa kolem krku a se třpytivým nalíčením. A Suze a já v nemocnici s malinkým Erniem.

A pak s bodnutím u srdce spatřím zbrusu novou fotografii Suze a Lulu na koni v podobných jezdeckých kabátcích a s podobnými síťkami na vlasy. Vesele se usmívají do fotoaparátu a vypadají téměř jako jednovaječná dvojčata.

Při tomto pohledu cítím, jak ve mně roste rozhodnutí. Nepřijdu o svou nejlepší kamarádku jenom kvůli nějaké panovačné ženské s koňským obličejem, která umí jezdit na koni. Co umí Lulu, dokážu já také.

„Možná bych si mohla s tebou a Lulu vyjet na koni,“ navrhnu nenucené. „Jestli máte volného koně.“

Natáhnu si třeba i tu síťku na vlasy, jestli to bude nutné.

„Ty bys jela?“ podiví se Suze. „Ale… Bex. Vždyť neumíš jezdit na koni.“

„Ale umím,“ prohodím lehkomyslně. „Na líbánkách jsme si s Lukem na koni párkrát vyjeli.“

Je to tak trochu pravda. Téměř. V Dubaji jsme se málem vydali na vyjížďku na velbloudech, ale pak jsme se raději šli potápět se šnorchlem.

Ale co na tom. Však to půjde. Jakože, kdo se bojí, nesmí do lesa. Jízda na koni nemůže přece být takový problém. Prostě se vyleze na koně a pak se řídí. Brnkačka.

Šest

Druhý den dopoledne v deset hodin jsem připravena. A nechci se vychloubat – ale když se tak na sebe dívám do zrcadla, vypadám naprosto dokonale! Dnes po ránu mě Luke zavezl do vedlejší vesnice do obchodu s jezdeckými potřebami a já jsem se dokonale vybavila. Mám na sobě sněhobílé jezdecké kalhoty, černý jezdecký kabátek, nablýskané jezdecké boty a nádhernou sametovou jezdeckou čapku.

Hrdě se dotknu zlatého hřebu svého oblečení – velké červené rozety s lesklými stužkami. Prodávali jich tam spousty se slevou, a tak jsem si koupila po jedné od každé barvy! Opatrně jsem si ji připnula na límec jako květinu, uhladila jsem si kabátek a zkoumala výsledek.

Páni, vypadám tak cool. Vypadám, jako bych se chystala vyhrát Crufts.

Ne. Vlastně ne Crufts. Mám na mysli tamto druhé. Jak tam běhají koníci.

Třeba si vyjedu každý den do Hyde Parku, napadne mě v návalu nadšení. Třeba mi to vážně půjde. A pak sem budu jezdit každý víkend a pokaždé si vyrazím se Suze na projížďku na koni. Budeme se zabývat sportovními slavnostmi a podobnými záležitostmi a budeme tým! A Suze úplně na tu hloupou Lulu zapomene.

„Tallyho!“ zvolá Luke při vstupu do ložnice. „Vypadáš prudce elegantně.“

„Vypadám cool, viď?“ rozzářím se na něj.

„Velmi sexy,“ povytáhne obočí. „Báječné boty. Jak dlouho tam budete?“

„Moc dlouho ne,“ prohlásím znalecky. „Vyrazíme si jenom na projížďku po lesích.“

Slovo „projížďka“ jsem pochytila v obchodě s jezdeckými potřebami.

„Bečky…,“ zadívá se na mě Luke starostlivě. „Už jsi někdy seděla na koni?“

„Ano!“ prohlásím po chvíli. „Jistěže!“

Jednou. Když mi bylo deset. A spadla jsem z něj. Ale to jsem nejspíš nedávala pozor. Nebo něco takového.

„Ale dávej si pozor, ano?“ prosí. „Vůbec ještě nemám chuť stát se vdovcem.“

No tedy vážně. Čeho se tak bojí?

„Už bych měla jít!“ podívám se na své nové speciální „jezdecké“ hodinky se zabudovaným kompasem. „Nebo přijdu pozdě!“

Koně jsou ustájeni kousek od domu v konírnách a při příchodu slyším ržání a dusot kopyt ve výběhu.

„Nazdar!“ pozdraví mě Lulu, která vyběhne zpoza rohu ve starých jezdeckých kalhotách a flísové mikině. „Už je všechno…,“ při pohledu na mě se zarazí. „Páni.“ Vyprskne smíchy. „Pojď sem, Suze, musíš vidět Becky!“

„Co se děje?“ vyběhne Suze zpoza rohu a strne.

„Sákryš, Becky,“ prohlásí. „Ty vypadáš ohromně… elegantně!“

Podívám se na Suzeiny zamazané staré kalhoty, zablácené boty a ošoupanou jezdeckou čepičku.

„Dělala jsem, co jsem mohla!“ pokouším se o veselý a věcný tón.

„Co to je?“ Lulu se nevěřícně dívá na mou rozetu.

„To je ozdoba. Prodávali to v obchodě s jezdeckými potřebami,“ dodám kousavě.

„Pro koně,“ upozorní mě Suze jemně. „To se připíná na koně, Bex.“ „Aha.“

Na chvíli upadnu do rozpaků. Ale co… proč by něco takového nemohli nosit nakonec i lidé? Páni, ti milovníci koňů jsou ale puntičkáři.

„Tak tady jsem!“ Albert, který se stará u Suzeiných rodičů o koně, nás přeruší. Za otěže vede ohromnou hnědou kobylu. „Dneska vás posadíme na Ginger. Je hrozně hodná, viď, holka?“

Hrůzou ztuhnu. Na tohle? Snad si nemyslí, že vylezu na takovou obludu?

Albert mi podává uzdu a já ji od něj automaticky převezmu a snažím se nepropadnout panice. Kůň udělá svým masivním kopytem krok dopředu a já mu polekaně uskočím z cesty. Co kdyby mně stoupl na nohu?

„Nenaskočíte si na něj?“ ptá se Lulu, která se vyšvihne do sedla koně dokonce ještě většího, než je můj. „Jistěže!“ zasměju se nenucené. Ale jak? Jak se tam mám sakra dostat?

„Potřebuješ pomoct?“ ptá se Tarquin, který pár metrů odtud mluví s Albertem. Přistoupí zezadu ke mně, a než se naděju, vyhodí mě přímo do sedla.

Panebože.

Jsem tak vysoko. Při pohledu dolů se mi točí hlava. Najednou udělá Ginger krok stranou a já v děsu zalapám po dechu.

„Jedeme?“ volá Suze, která sedí na svém starém černém Pepperovi a za klapotu kopyt na něm projíždí bránou do polí. Lulu zamlaská jazykem, otočí koně a jede za ní.

Dobrá. A teď já. Jeď.

Jeď, koni. Hni sebou.

Nemám sebemenší představu, co teď. Mám ji kopnout? Zkusmo zatahám za jednu z otěží, ale nic se nestane.

„Hni sebou,“ mumlám si pod vousy. „Hni sebou, Ginger!“

Najednou, jako by zpozorovala, že jí utekli přátelé, dá se také do pohybu. A je to… dobré. Je to prima. Jenom je to krapet… kodrcavější, než jsem si myslela. Dívám se dopředu na Lulu, a ta je očividně v naprosté pohodě. Navíc vezme otěže jenom do jedné ruky, což považuju za obyčejnou frajeřinu.

„Zavřete vrata!“ křikne na mě.

Zavřít vrata? Vyděsím se. Jak mám proboha zavřít vrata? „Já to udělám,“ volá na mě Tarquin. „Mějte se!“

„Jasně!“ zavolám na něj vesele.

Dobrá. Pokud půjdeme krokem, bude to v pořádku. Mohlo by to být dokonce docela fajn. Sluníčko svítí, větřík pročesává trávu, koně jsou báječní, mají lesklou srst a všichni dohromady vypadáme velmi malebně.

A nechci se vytahovat, ale podle mého názoru vypadám z nich nejlépe. Rozhodně jsem nejlépe oblečená. Pěšinkou kolem pole jde pár lidí a já na ně nenucené pokývnu ve stylu „Nevypadám na tom koni skvěle?“ a zatočím si jezdeckým bičíkem. A oni vypadají skutečně ohromeně! Nejspíš si myslí, že jsem profesionál nebo tak něco.

Možná jsem v sobě objevila skrytý talent. Možná bychom si s Luxem mohli koupit pár koňů a pár akrů půdy. Měli bychom to skutečně zkusit Mohli bychom závodit a skákat přes překážky jako Suze…

Sakra. Co se to děje? Ginger sebou začala zničehonic házet nahoru a dolů. Je to snad klus?

Podívám se na Suze a Lulu a ty se nadnášejí a klesají současně se svými koňmi.

jak to dělají?

Snažím se je napodobit, ale pouze se bolestivě zřítím do sedla. Ouvej! Bože, ta sedla jsou ale strašně tvrdá. Proč je nedají vyčalounit? Být já návrhářem koňských sedel, dělala bych je měkkounká a pohodlná, s kožešinovými polštářky a možná nějakými držátky na skleničku a…

„Dáme si cval?“ zavolá Suze přes rameno. Než se zmůžu na odpověď, pobídne svého koně a vyřítí se kupředu jako National Velvet následovaná těsně Lulu.

„Nemusíme vůbec cválat, Ginger,“ snažím se rychle koně přemluvit. „Můžeme klidně…“

Probohááááááááá. Vyrazila za ostatními.

Doprčic. Doprčic. Spadnu. Určitě. Celé tělo mi ztuhne. Držím se sedla tak křečovitě, až mě bolí ruce „Jsi v pořádku, Bex?“ křičí na mě Suze. „Jsem!“ volám na ni přiškrceným hlasem.

Mám jediné vroucí přání, aby se to zastavilo. Vítr mi proudí kolem obličeje. Hrůzou se mi dělá špatně.

Umřu. Můj život je u konce. Jediná dobrá věc na tom je, napadne mě, že se zpráva o této události bude skvěle vyjímat v novinách.

Nadšená jezdkyně Rebecca Brandonová (rozená Bloomwoodová) zahynula při cvalu se svými přáteli.

Bože. Myslím, že zpomalujeme. Konečně. Přecházíme do klusu… do kroku… a nakonec zastavujeme. Nějak se mi podaří rozevřít ruce.

„Není to paráda?“ volá Suze a otáčí se na Peperovi ke mně. Plavé vlasy jí padají zpod čepice a tváře má zardělé. „Nedáme si pořádný cval?“ Cval?

To musí být žert. Jestli udělá Ginger ještě jeden krok, začnu zvracet. „Umíš už skákat, Bex?“ prohodí. „Před námi je pár menších skoků. Ale to ty určitě zvládneš,“ říká povzbudivě. „Jde ti to vážně dobře!“ Na chvíli nejsem mocná slova.

„Musím si jenom… ehm… upravit třmen,“ vykoktám nakonec. „Jeďte první.“

Počkám, než obě zmizí z dohledu, a pak sklouznu na zem. Nohy se mi třesou a zvedá se mi žaludek. Do smrti už pevnou zem neopustím. Nikdy. Co na tom proboha můžou lidé vidět?

S bušícím srdcem se svalím do trávy. Sundám si novou jezdeckou čapku – která mě, abych pravdu řekla, od chvíle, co jsem si ji posadila na hlavu, tlačila do uší – a smutně ji hodím na zem.

Teď už jsou Suze s Lulu patrně na míle daleko. Cválají si vedle sebe a vyprávějí si o dětských plenkách.

Několik minut sedím v trávě, snažím se vzpamatovat a dívám se, jak Ginger žere trávu. Nakonec vstanu a rozhlédnu se po prázdných polích. No tak jo. Ale co teď?

„Tak pojď,“ prohodím k Ginger. „Půjdeme zpátky.“ Vstanu a opatrně zatahám za opratě – a ona mě k mému překvapení poslušně následuje. Takhle je to mnohem lepší. Tak by to mělo fungovat.

Kráčím trávou a začínám se trochu uvolňovat. Takový kůň je senzační doplněk. Kdo říká, že mu člověk musí sedět rovnou na hřbetě? Stejně si můžu každý den vyjít do Hyde Parku. Můžu si koupit opravdu parádního koně a vodit ho za sebou jako pejska. A kdyby se mě někdo zeptal, proč na něm nejedu, prostě se na něj usměju a řeknu mu: „Dneska máme odpočinkový den.“

Chvíli tak jdeme a nakonec narazíme na prázdnou cestu. Zastavím se a dívám se doleva i doprava. Na jednom konci se cesta klikatí a mizí někde mezi kopci. Na druhém vidím jakousi docela hezkou vesničku. Hrázděné domy, trávníčky, a… Júúú. Že by to byly… obchody?

Helemese. Tento den nebude tak úplně k zahození.

O půl hodiny později se už cítím o hodně lépe.

Koupila jsem kousek báječného sýra s vlašskými ořechy a angreštovou marmeládu a svazek obrovských ředkviček, které má tak rád Luke. A úplně nejlepší na tom bylo, že jsem našla skvělé malé kloboučnictví. Přímo v té vesnici! Kloboučník je očividně místní a je to prakticky další Philip Treacy. Jakože, ne že bych klobouky nosila tak často…, ale jistě mě brzy někdo pozve na svatbu nebo do Ascotu nebo tak něco. A byl senzačně levný. Tak jsem si koupila bílý klobouk s pštrosím pérem a černý sametový se štrasovým zdobením. Jsou sice zabaleny do trochu hromotluckých krabic, ale vážně stály za to.

Ginger zaržá, když přicházím ke kandelábru, kde jsem ji uvázala, a rozčileně zahrabe kopyty.

„Nic se neboj!“ uklidňuju ji, „nezapomněla jsem na tebe.“ Koupila •sem jí celý sáček rohlíků a šampon, který dodá její hřívě výjimečný lesk. Sáhnu do tašky, nabídnu jí rohlík a snažím se neucuknout, když mi slintá na dlaň.

Teď přede mnou ovšem vyvstal menší problém… kam všechen ten nákup uložit? Nedokážu všechny ty tašky nést a zároveň vést Ginger po cestě. Zamyšleně se na ni zadívám. Dokázala bych se na ni i se všemi svými nákupy nějak vyškrábat? Jak to vlastně dělali lidé dřív?

Najednou si všimnu na koňském sedle jakési přezky. Na to by se dala klidně pověsit taška. Nadzvednu jednu z tašek a zavěsím ji na přezku – a drží tam báječně! A při pozorném pohledu se takových šikovných přezek najde na koňském postroji spousta. Geniální! Jistě tam jsou jenom kvůli tomu!

Spokojeně začnu rozvěšovat tašky na všechny možné háčky, řemínky a přezky. To je báječné. Nikdy bych neřekla, že kůň dokáže unést takovou spoustu nákupů. Nakonec k němu z obou stran připevním obě krabice na klobouky. Jsou celé sladce růžové s bílými proužky a vypadají náramně. Dobrá. Můžeme jít.

Odvážu Ginger, vedu ji z vesnice a snažím se přidržovat krabice na klobouky, aby příliš nenadskakovaly. Pár lidí na nás cestou otevře užasle pusu, ale co na tom. Nejspíš nejsou v těchto místech zvyklí na cizince.

Právě se blížíme k první zatáčce, když za sebou zaslechnu dusot kopyt. Hned nato se objeví Suze s Lulu na koních.

„Tady je!“ volá Lulu a stíní si oči proti slunci.

„Bex!“ vykřikne Suze. „Měly jsme takový strach! Jsi v pořádku?“

„Nic mi není!“ volám. „Měly jsme se senzačně!“

Cestou ke mně se na sebe Suze s Lulu vyjeveně podívají.

„Bex… co jsi to s tou Ginger provedla?“ ptá se Suze a očima přejíždí nevěřícně po koni.

„Coby,“ odpovím. „Nic jsem s ní nedělala, jenom jsem ji vzala na nákupy. Koupila jsem si dva báječné klobouky!“

Očekávám, že Suze řekne „No tak nám je ukaž!“, ale ta vypadá naprosto šokované.

„Ona vzala koně… na nákup,“ říká Lulu pomalu. Vyvalí na mě oči, nakloní se a něco zašeptá Suze do ucha.

Suze najednou vyprskne a položí si ruku před ústa.

Cítím, jak rudnu.

Suze se mi směje.

Bůhvíproč jsem nečekala, že by se mi mohla někdy smát.

„Prostě neumím tak dobře jezdit na koni,“ vysvětluju co možná nejklidnějším hlasem. „Řekla jsem si, že bych vás měla nechat odcválat. Takže bychom se měly asi vrátit domů.“

Ty dvě obrátí koně a pomalu a prakticky beze slova kráčíme k Suzeinu domovu.

Po návratu odjíždí Lulu domů a Suze spěchá nakrmit dvojčata. Zůstanu ve stáji sama s Albertem, který je ohromný drahoušek a pomáhá mi sundat z Ginger všechny balíčky a nákupní tašky.

Ověšená taškami vycházím ze stáje a proti mně jde Luke v nepromokavém oblečení a holínkách.

„Tak jaké to bylo?“ ptá se vesele.

„Bylo to… hezké,“ říkám s očima zabodnutýma do země. Čekám, že se mě zeptá, co se stalo, ale ten je myšlenkami úplně jinde.

„Bečky, právě mi volal Gary z kanceláře,“ oznamuje. Jestli chceme získat Arcodas Group, musíme se okamžitě pustit do práce. Je mi to moc líto, ale musím se vrátit do města. Ale poslyš. Nechceš tu ještě pár dnů zůstat?“ Usměje se na mě. „Vím, jak moc sis chtěla se Suze popovídat.“

A najednou cítím nával vzrušení. Má pravdu. Hrozně jsem si chtěla se Suze popovídat a taky si s ní popovídám. Koho zajímá ta pitomá Lulu? Půjdu si pořádně popovídat se svou nejlepší kamarádkou, a to hned.

Běžím do domu a najdu ji, jak najednou kojí obě dvojčata, zatímco se jí Ernie šplhá na klín.

„Poslyš, Suze,“ vyhrknu dychtivě. „Budeš mít narozeniny. Chci pro tebe udělat něco mimořádného. Pojeďme do Milána! Jenom my dvě!“

„Miláno?“ podívá se na mě podrážděně. „Ernie, miláčku, nech toho. Já nemůžu jet do Milána, Bex! Co bych udělala s dětmi?“

„Můžou jet s námi!“

„Ne, nemůžou,“ Suze se na mě téměř utrhne. „Tomu ty nemůžeš rozumět, Bex!“

Cítím v jejích slovech výčitku. Proč mi pořád každý říká, že tomu nemůžu rozumět? Jak to můžou vědět?

„No tak dobře,“ snažím se neztratit dobrou náladu. „Uspořádáme báječnou narozeninovou oslavu. Přinesu veškeré jídlo, nebudeš muset ani hnout prstem…“

„To nejde,“ namítne Suze a vyhýbá se mi očima. „Já jsem vlastně… Už jsem si na narozeniny něco naplánovala. Pojedeme s Lulu do lázní. Jenom my matky a děti. Zve mě.“

Beze slova na ni zírám a nedokážu zakrýt úlek. Odjakživa jsme se Suze slavily narozeniny dohromady.

„Dobrá.“ Několikrát polknu. „No tak… se mějte hezky. Užijte si to!“

V kuchyni se najednou rozhostí ticho. Nevím, co dodat.

To se mi se Suze ještě nikdy nestalo.

„Nebyla jsi tu…, Bex,“ řekne Suze najednou utrápeně. „Nebyla jsi tu a co jsem si měla počít? Zůstat bez přátel?“

„To jistě ne!“ odpovím vesele. „Nebuď hloupá!“

„Bez Lulu bych nepřežila. Opravdu mi hodně pomáhala.“

„Já ti věřím.“ Najednou se mi tlačí slzy do očí a já se otočím a snažím se je usilovným mrkáním rozehnat. „No… tak se dobře bavte. Určitě to bude hezké. Promiň, že jsem se vrátila a otravovala tě.“

„Nebuď taková, Bex. Podívej… promluvím si s Lulu o těch lázních. Určitě se tam najde třetí místo.“

Cítím se pokořená. Ona mě lituje. Tohle nesnesu.

„Ne!“ s nadlidským úsilím se dokážu usmát. „O nic přece nejde. Stejně asi nebudu mít čas. Vlastně… jsem ti přišla říct, že se vracíme do Londýna. Luke tam má nějakou práci.“

„Už?“ zeptá se Suze zaraženě. „Myslela jsem, že tu pár dnů chcete zůstat.“

„Ceká nás spousta práce!“ zvednu bradu. „Všechno se teď pro mě změnilo, to víš. Jsem teď vdaná žena! Musím zařídit byt… starat se o Lukea… pořádat slavnostní večeře…“

„Dobrá,“ říká rozpačitě Suze. „No, ráda jsem tě viděla.“

„Já tebe taky! Bylo to příjemné. Musíme se… zase navštívit.“

Všechno, co říkáme, zní hluboce neupřímně.

Nastane ticho. Svírá se mi hrdlo. Chce se mi brečet.

Ale nebudu.

„No… tak si jdu zabalit,“ prohlásím nakonec. „Za všechno ti děkuju.“

Vyjdu z kuchyně, vezmu si tašky s nákupy a odcházím. A až ke schodům si udržím veselý úsměv.

NETHER PLEATON GYMKHANA

Panské stáje

Pleaton Hampshire

Paní Rebecce Brandonové 37 Maida Vale Mansions Maida Vale Londýn NW6 OYF

30. dubna 2O03

Drahá paní Brandonová,

děkuji Vám za dopis ohledně Nether Pleaton Gymkhana na příští měsíc. Potvrzuji, že jsem Vás odhlásil z následujících kurzů:

obecné jezdectví skákání přes překážky vyšší drezura

Oznamte mi prosím, zda si stále přejete navštěvovat kurz „ideální chov poníků“.

S pozdravem

Marjorie Daviesová

(organizátorka)

Sedm

No co. Žádnou Suze nepotřebuju.

Lidé se vdávají a žení, stěhují se a dělají si nové přátele. Na tom nic není. Je to zcela normální. Má svůj život… a já zase svůj. Tak to má být. Od krtin uplynul týden – a už na ni téměř nemyslím.

Napiju se pomerančového džusu, vezmu si Financial Times, které Luke nechal na stole, a rychle si je prolistuju.

Teď, když jsem vdaná, si jistě také udělám spousty přátel. Jakože, nejsem přece na Suze nějak závislá nebo tak něco. Začnu chodit do večerní školy nebo do čtenářského kroužku nebo tak. A mí noví přátelé budou opravdu milí lidé, nebudou jezdit na koni a nebudou mít žádné děti s tak přiblblými jmény jako Cosmo…

Zuřivě listuju novinami, až jsem se prolistovala na konec. Dívám se na ně trochu překvapeně. Jůůů. To bylo rychlé. Možná se ze mě bezděky stal bleskový čtenář.

Napiju se kávy a namažu si na toast trochu čokoládové pomazánky. Sedím v kuchyni Lukeova bytu v Maida Vale u pozdní snídaně.

Vlastně… našeho bytu v Maida Vale. Stále zapomínám, že je už napůl můj! Luke tu před naším sňatkem bydlel dlouhá léta, ale když jsme se přestěhovali do New Yorku, celý ho renovoval a pronajal. A teď se z něj stalo nejmodernější místo na světě. Všechno je minimalistické, je tu úžasná kuchyň z nerezové oceli, svědě béžové koberce a tu a tam jenom pár kousků moderního umění.

Moc se mi to líbí. Jak by se mi to také nelíbilo.

I když, mám–li být skutečně upřímná, na můj vkus je to kapánek moc holé. Co se týče výzdoby, má Luke naprosto odlišný vkus než já. Jeho základní představa je „všude co možná nejméně věcí“, zatímco má je spíš „všude všeho co možná nejvíc“.

Ale to nevadí, protože jsem v časopise o interiérech četla jeden článek o partnerských dvojicích, že prý spojení dvou rozdílných stylů nemusí být nutně problém. Musíme pouze zkombinovat své individuální představy podle toho, co se komu líbí, a vytvořit si tak charakteristický styl.

A k tomu je právě dnešní den jako stvořený. Protože teď už nám Každou minutou musí přivézt ze skladiště všechny ty věci, které jsme nakoupili o líbánkách! Luke se uvolnil z práce jenom proto, aby mi tím pomohl.

Opravdu se toho nemůžu dočkat. Zase uvidím všechny naše suvenýry! Naše drobné vzpomínky na líbánky rozmístím po celém bytě. 5 několika osobními předměty bude byt vypadat úplně jinak.

„Přišel ti dopis,“ oznamuje Luke, který vchází do kuchyně. Povytáhne obočí. „Vypadá jako docela důležitý.“

„Vida!“ trochu nervózně si od něj vezmu obálku.

Po svém návratu do Londýna jsem se obrátila na všechny velké obchodní domy s žádostí o práci osobní nákupčí. Dostala jsem z Barneys úžasné doporučení a všichni se ke mně chovali skutečně velmi hezky – ale zatím mi všichni sdělovali, že v této chvíli žádné volné místo nemají.

Což byla, abych pravdu řekla, pro mě trochu rána. Myslela jsem si, že budu zavalená nabídkami. Ve své fantazii jsem si dokonce malovala, jak mě všichni vedoucí oddělení osobních nákupů z Harrods, Harvey Nicks a Selfridges zvou na oběd a nabízejí mi zdarma šaty za to, abych u nich nastoupila.

S bušícím srdcem vytahuju dopis z obálky. Je z nového obchodu, který se jmenuje The Look a který ještě ani neotevřeli. Šla jsem tam před pár dny a podle mého názoru jsem si vedla dobře, ale…

„Panebože!“ vyjeknu nevěřícně. „Mám to! Chtějí mě!“

„Fantastické!“ Lukeův obličej se svraští do úsměvu. „Blahopřeju!“ Obejme mě a dá mi pusu.

„Až na to… že mě budou potřebovat až za tři měsíce,“ dodávám, Když čtu dál. „Teprve tehdy otevírají.“ Odložím dopis a podívám se na něj. „Za celé tři měsíce. To je dost dlouhá doba pro člověka bez práce.“

A bez peněz, pomyslím si v duchu.

„Ale ty si jistě něco na práci najdeš,“ halasí Luke vesele. „To či ono. Budeš mít spoustu starostí.“

Najednou zazvoní u dveří zvonek a my se podíváme na sebe.

„To už musí být ono!“ prohlásím a cítím, jak se mi zvedá nálada. „Pojďme dolů!“

Lukeova střešní nástavba má svůj vlastní výtah přímo proti vstupním dveřím, a to je tak cool. Když jsme se tam kdysi nastěhovali, strávila jsem spoustu času tím, že jsem jenom tak jezdila nahoru a dolů. Dokud si na mě nezačali sousedé stěžovat.

„Takže, kam jim řekneme, aby to uložili?“ ptá se Luke a mačká knoflík do přízemí.

„Myslela jsem, že bychom to mohli složit do rohu obývacího pokoje,“ navrhnu. „Za dveře. A až budeš v práci, tak to roztřídím.“

„Dobrý nápad,“ přikývne Luke.

Na chvíli strnu. Najednou si vzpomenu na dvacet čínských županů. Snad je dokážu nějak nenápadně propašovat dovnitř.

„A když toho bude víc,“ dodám nenucené, „můžeme to vždycky dát do té druhé ložnice.“

„Když toho bude víc?“ zamračí se Luke. „Bečky, kolik toho podle tebe má přijít?“

„Tolik zase ne!“ dodám rychle. Jen pár věcí! Myslela jsem, kdyby to náhodou uložili do nějakých obrovských beden nebo tak něco. To je všechno.“

Luke se začal tvářit poněkud podezíravě a já se otočím na druhou stranu a předstírám, že si musím upravit pásek od hodinek. Teď, když je ta chvíle téměř tady, se mě začínají zmocňovat takové podivné malinkaté rozpaky.

O těch dřevěných žirafách jsem se mu asi mohla zmínit. Neměla bych se rychle přiznat?

Ne. Co na tom. To bude dobré. Luke má ohromný byt. Jakože, je tam spousta místa! Pár věcí navíc si ani nevšimne.

Otevřeme dvojkřídlé vstupní dveře budovy, vyjdeme ven, a na kraji silnice u malé dodávky spatříme muže v džínách.

„Pan Brandon?“ zeptá se s pohledem upřeným na nás. Tak trochu vydechnu úlevou. Věděla jsem, že jsem toho zas tolik nekoupila. Věděla jsem to. Jakože, podívejte se na tu dodávku. Vždyť je to mrňous!

„Ano. To jsem já,“ podává mu Luke s příjemným úsměvem ruku.

„Nevíte, kam bychom mohli zaparkovat ty náklaďáky?“ škrábe se muž na hlavě. „Stojíme za rohem na dvojité žluté čáře.“

„Náklaďáky?“ opakuje po něm Luke. „Jaké náklaďáky?“ Úsměv na obličeji mu poněkud ztuhne.

„Máme tu vyložit dvě nákladní auta. Můžeme je zaparkovat támhle na tom parkovišti?“ ukazuje muž na dvorek budovy.

Jistěže!“ vyhrknu, protože Luke není očividně mocen slova. „Dejte se do toho!“

Muž zmizí a najednou se rozhostí ticho.

„Takže!“ spustím zvesela. „To je ale legrace!“

„Dva náklaďáky?“ opakuje Luke nevěřícím hlasem.

„To je jistě společný náklad!“ vložím se rychle. „S někým jiným. Totiž, pochopitelné’jsme nekoupili dva vrchovaté náklaďáky věcí.“

Což je pravda.

Jakože, to je absurdní! Přece jsme nemohli za deset měsíců…

Jistěže jsme nemohli… Můj ty bože.

Zpoza rohu se ozve hluk a za chvíli se objeví velké bílé nákladní auto a těsně za ním druhé. Zacouvají na nádvoří Lukeova domu a se skřípěním spustí zadní část. Běžíme s Lukem k nim a nahlédneme do jejich přeplněných útrob.

Júúú. Je to úžasný pohled. Celý nákladní prostor je zaplněný předměty a nábytkem. Některé kusy jsou zabaleny do igelitu, jiné do papíru a některé nejsou zabaleny vůbec. Kloužu očima po všech těch věcech a najednou se mě zmocní dojetí. Jako bych se dívala na domácí video s celými našimi líbánkami. Kelimy z Istanbulu. Vydlabané tykve z Peru. A úplně jsem zapomněla na to indiánské miminko!

Několik mužů v kombinézách začíná ty věci zvedat a vynášet. Ustoupíme trochu stranou, abychom je nechali projít, a já stále hledím ponořená do vzpomínek do nákladního prostoru. Najednou si všimnu malé bronzové sošky a s úsměvem se otočím.

„Ten Buddha! Pamatuješ, jak jsme k němu přišli? Lukeu?“

Luke mě vůbec neposlouchá. Sleduju jeho pohled a trochu mě zamrazí neblahou předtuchou. Luke nevěřícně zírá na muže, který vynáší z náklaďáku mohutný předmět zabalený v papíru. Z papíru vyčuhuje dřevěný žirafí krk.

Jejdanánku.

A teď se blíží další muž v pracovním oděvu se stejnou žirafou.

„Bečky… co tady dělají ty žirafy?“ ptá se Luke klidným hlasem. „Myslel jsem, že jsme se domluvili, že je nebudeme kupovat.“

„Já vím,“ říkám chvatně. „Já vím, že jsme se tak domluvili. Jenomže bychom toho později určitě litovali. Tak jsem se rozhodla za nás oba. Vážně, Lukeu, vždyť jsou tak nádherné! Budou ústředním bodem našeho bytu!“

„A odkud je támhleto?“ Teď se Luke dívá na dvě obrovské porcelánové urny, které jsem koupila v Hongkongu.

„No ano,“ vložím se rychle. „To jsem ti právě chtěla vysvětlit. To bys neuhodl! Jsou to kopie z opravdovské mingské dynastie. Ten člověk tvrdil…“

„Ale co ksakru dělají tady?“

„Já… jsem je koupila. Budou se báječně hodit do haly. Budou tam ústředním bodem! Všichni je budou obdivovat!“

„A ten koberec?“ ukazuje na obrovský pestrobarevný svinutý párek.

„Tomu se vlastně říká ‚dhurrie’…,“ při pohledu na výraz v jeho obličeji mi dojde řeč. „Koupila jsem to v Indii,“ dodám chabě.

„Aniž ses mě zeptala.“

„Ehm…“

Výraz Lukeova obličeje se mi příliš nelíbí.

„Hele, podívej!“ vykřiknu ve snaze rozptýlit ho. „To je ta polička na koření, kterou jsi koupil v Keni na trhu.“

Ale Luke si mě vůbec nevšímá. Vah oči na obrovskou neskladnou věc, kterou vytahují z prvního náklaďáku. Vypadá jako něco mezi xylofonem a soupravou zavěšených měděných rendlíků.

„A co má sakra být tohle? Snad ne nějaký hudební nástroj?“ Při vykládání se gongy hlasitě rozezní a dvojice, která jde kolem po chodníku, do sebe dloubne a dá se do smíchu. Dokonce i já se trochu ošívám.

„Ehm… ano,“ odkašlu si. „Takže, to je indonéský gamelan.“ Nastane krátké ticho.

„Indonéský gamelan?“ opakuje po mně přiškrceným hlasem Luke.

Je to etnická záležitosti“ vysvětluju na svou obranu. „Myslela jsem si, že bychom se na to mohli naučit hrát! A bude to úžasný ústřední bod…“

„Kolik přesně těch ústředních bodů budeme vlastně mít}11 ptá se Luke s vytřeštěnýma očima. „Bečky, jsou všechny ty krámy naše?“

„Nese se jídelní stůl!“ vykřikují mládenci v kombinézách. „Opatrně!“ Chválabohu. Právě vhod. To celou situaci zachrání.

„Podívej, miláčku,“ vyhrknu. „To je náš jídelní stůl ze Srí Lanky. Pamatuješ? Na kterém jsou vyřezané naše iniciály! Náš symbol manželské lásky.“ Láskyplně se na něj usměju, ale on vrtí hlavou.

„Bečky…“

„Nekaž tu chvíli!“ Položím mu ruce na ramena. „Je to náš unikátní líbánkový stůl! Je to rodinný klenot našeho příštího života! Musíme se dívat, jak nám ho nesou!“

„Tak dobře,“ svolí Luke nakonec. „Co mám s tebou dělat.“

Muži opatrně snášejí stůl po rampě a musím říct, že je v duchu ohromně obdivuju. Když si uvědomím, jak musí být nesmírně těžký, manipulují s ním poměrně snadno.

„Není to vzrušující?“ Když se stůl vynoří, chytím Lukea za ruku. „Jenom si vzpomeň! Jak jsme byli na Srí Laňce…“

Vykulím oči a slova mi zmrznou na rtech.

Tohle vůbec není ten dřevěný stůl. Je z čirého skla se zakřivenými kovovými nohami. A další chlap přináší dvě moderní židle potažené červenou plstí.

Hrůzou na ně vyvalím oči. Mráz mi začne běhat po zádech. Sakra. Sakra.

Tenhle stůl jsem koupila na kodaňské výstavě interiérů. A úplněmi vypadl z hlavy.

Jak jsem mohla zapomenout na tak velkou věc, jako je jídelní stůl? Jak?

„Počkat,“ volá Luke se zdviženýma rukama. „Pánové, tohle je jiný stůl. Ten náš je dřevěný. Velký dřevěný vyřezávaný stůl ze Srí Lanky.“

„Ale ten tu máme taky,“ prohlásí jeden z nosičů. „V tom druhém náklaďáku.“

„Jenomže tenhle jsme vůbec nekoupili!“ brání se Luke.

Vrhne na mě tázavý pohled a já rychle nasadím výraz „Jsem stejně zmatená jako ty!“.

Ale můj mozek horečně hledá řešení. Popřu, že jsem ho kdy viděla, a pošleme ho zpátky a bude to…

„Odesláno paní Rebeccou Brandonovou,“ předčítá ten člověk hlasitě ze štítku. „Stůl a deset židlí. Z Dánska. S vlastnoručním podpisem.“

Do háje.

Luke se pomaloučku obrací ke mně.

„Bečky, kupovala jsi v Dánsku nějaký stůl s deseti židlemi?“ ptá se mě téměř přívětivým hlasem.

„Ehm…,“ olíznu si nervózně rty. „Ehm… no… možná ano.“

„Aha.“ Luke na chvíli zavře oči, jako by zvažoval nějaký složitý matematický problém. „A pak jsi koupila ještě jeden stůl – a další židle na Srí Laňce?“

„Když já jsem na ten první zapomněla!“ zalkám v zoufalství. „Úplně mi to vypadlo z hlavy! Hele, byly to přece strašně dlouhé líbánky a já jsem trochu ztratila přehled…“

Koutkem oka vidím, jak jeden z mužů zvedá balík dvaceti čínských hedvábných županů. Krucinál.

Budu muset Lukea od těch náklaďáků co nejrychleji dostat.

„Nějak si s tím už poradíme,“ dodám rychle. „Slibuju. Ale co kdyby sis teď šel dát nahoru něco k pití? Uvolníš se! A já zůstanu tady dole a na všechno dohlédnu.“

Za hodinu je po všem. Muži zavřou nákladní automobily a já jim dám štědré spropitné. Automobily za rachotu odjíždějí a já vidím ze vstupních dveří domu vycházet Lukea.

„Nazdar!“ zavolám. „Nebylo to tak hrozné, viď?“

„Co kdyby ses šla podívat nahoru?“ říká Luke divným hlasem. Trochu ve mně hrkne. Zlobí se? Možná objevil ty čínské župany. Cestou výtahem se na Lukea několikrát usměju, ale bez odezvy. „Takže… uložil jsi ty věci do obýváku?“ ptám se, když přicházíme ke vstupním dveřím. „Nebo do…“ Když se dveře otevřou, dojde mi řeč. Proboha.

Lukeův byt je zcela k nepoznání.

Béžový koberec naprosto zmizel pod mořem balíků, beden a rozmanitých kusů nábytku. Hala je ucpaná krabicemi z jedné utažské prodejny, batikovými obrázky z Bah a dvěma čínskými urnami. Protáhnu se kolem nich do obývacího pokoje a při vstupu do něj jenom polknu. Balíky jsou všude, kam se člověk podívá. Stočené kelimy 3. dhurrie jsou opřeny v koutě. V dalším koutě se indonéský gamelan přetlačuje s břidlicovým konferenčním stolkem položeným na bok i totemovým kůlem amerických indiánů.

Cítím, že bych měla něco říct.

„Sákryš!“ zasměju se krátce. Je tu nějak moc… koberců, že?“

„Sedmnáct,“ oznámí mi Luke stejně podivným hlasem. „Spočítal jsem je.“ Překročí nízký bambusový stolek, který jsem koupila v Thajsku, a přečte štítek na velké dřevěné bedně. „Tady je prý čtyřicet hrnků.“ Podívá se na mě. „Čtyřicet hrnků?“

„Vím, že se ti musí zdát, že je to moc,“ vyhrknu. „Ale jeden stál pouhých padesát pencí! Ohromně výhodná koupě! Už si nikdy nebudeme muset žádné hrnky kupovat!“

Luke se na mě chvíli dívá.

„Bečky, já už si nechci nic kupovat do nejdelší smrti.“

„Podívej…,“ snažím se k němu kousek popojít, ale kolenem narazím do pomalované dřevěné sochy Ganeši, boha moudrosti a úspěchu. „Není to… není to tak hrozné! Já vím, že se ti teď zdá, že je toho moc. Ale je to tak trochu… optický klam. Jakmile to všechno vybalíme a dáme na místo, bude to vypadat skvěle!“

„Máme pět konferenčních stolků,“ jako by mě Luke neslyšel. „Věděla jsi to?“

„Ehm… abych tak řekla.“ Odkašlu si. „Ani ne. Budeme to asi muset trochu… zracionalizovat.“

„Zracionalizovat?“ rozhlédne se Luke nevěřícně kolem. „zracionalizovat tohle všechno? Vždyť je to naprostý chaos!“

„Možná to v tuto chvíli vypadá trochu neuspořádaně,“ vložím se spěšně. „Ale já to dám do pořádku! Já to zvládnu! Získá to tu nezaměnitelný vzhled. Udělám prostě pár náladových aranžmá…“

„Bečky,“ přeruší mě Luke, „nechtěla bys v tuto chvíli zjistit něco o mé náladě?“

„Ehm…“

Nervózně sleduju, jak Luke odsouvá dva balíky z Guatemaly a hroutí se na pohovku.

„A taky by mě docela zajímalo… jak jsi to zaplatila?“ vraští obočí. „Zběžně jsem nahlédl do našich výpisů, a tam žádná zmínka o čínských urnách není. Ani o žirafách. Ani o kodaňském stolu…“ Přísně se na mě zadívá. „Co se to děje, Becky?“

Nemůžu se ani hnout. I kdybych nakrásně chtěla utéct, napíchla bych se patrně na Ganešovy kly.

„No…,“ nedokážu se mu podívat do očí. „Mám přece tu… kreditní kartu.“

„Tu, kterou schováváš v kabelce?“ zeptá se Luke bez zaváhání. „I na tu jsem se podíval.“ Ach Bože. Není úniku.

„No vlastně… tamtu ne.“ Těžce polknu. „Jinou.“

Jinou?“ zadívá se na mě Luke. „Ty máš ještě druhou tajnou kreditku?“

„Jenom pro naléhavé případy! Každému se někdy stane něco nepředvídaného…“

„Myslíš tím snad nákup nepředvídaných jídelních stolů? Nepředvídaných indonéských gamelanů?“

Je ticho. Na to nemám co říct. V obličeji rudnu a za zády si zalamuju prsty u rukou.

„Takže tys to všechno platila tajně, je to tak?“ Uvidí můj zoufalý obličej a najednou změní výraz. „Tys to nezaplatila?“

„Já totiž…,“ ještě silněji si zalamuju prsty. „Dali mi poměrně velký

úvěr.“ „Becky, proboha!“

„To nic není! Já to zaplatím! Tím se vůbec nemusíš trápit. Já se o to: starám.“

„Tak jak to chceš udělat?“ zeptá se Luke.

Nastane hluboké ticho a já se na něj dotčeně podívám.

»Až začnu pracovat,“ prohlásím třesoucím se hlasem. „Budu mít svůj příjem, víš, Lukeu. Já nejsem žádná vyžírka.“

Luke se na mě chvíli dívá a pak si povzdychne.

Já vím,“ řekne o něco něžněji. „Promiň.“ Natáhne ke mně ruku „Pojď sem.“

Chvíli trvá, než si mezi krabicemi prorazím cestu k pohovce. Najdu a kousíček k posazení a Luke mi položí ruku kolem ramen. Chvíli tiše „cedíme na oceán balíků a krabic, který se rozlévá kolem nás. Jako dva trosečníci na opuštěném ostrově.

„Takhle to už dál nepůjde, Becky,“ prohlásí Luke nakonec. „Víš, kolik nás stály naše líbánky?“

„Ehm… ne.“

Najednou mi dojde, že vůbec netuším, kolik co stálo. Letenky kolem světa jsem koupila já. Ale jinak celou cestu za všechno platil Luke. Nepřivedly nás naše líbánky na mizinu}

Střelím po Lukeovi pohledem – a poprvé si všimnu, jak vypadá utrápeně.

Proboha. Najednou se vyděsím. Přišli jsme o všechny peníze a Luke se to snažil přede mnou utajit. Je mi to jasné. Je to ženská intuice.

Najednou se cítím jako manželka z It’s A Wonderful Life, kdy James Stewart přichází domů a začne řvát na děti. Byť na pokraji finančního Krachu je mou povinností manželky chovat se statečně a zachovat rozvahu.

„Lukeu, jsme velmi chudí?“ ptám se co nejklidněji. Luke ke mně otočí hlavu a podívá se na mě.

„Ne, Becky,“ odpoví trpělivě. „Nejsme velmi chudí. Ale budeme, jestli budeš pořád kupovat takové hory krámů.“

Hory krámů? Chci se rozhořčeně ohradit, ale všimnu si jeho výrazu. Tak raději zavřu pusu a pokorně přikývnu.

„Takže si myslím…,“ odmlčí se Luke. „Myslím si, že přišel čas na rozpočet.“

Osm

Rozpočet.

To nic není. Rozpočet zvládnu. Levou zadní. Když se to tak vezme, tak se na něj docela těším. Budu se vlastně cítit svobodnější, když budu vědět, kolik můžu utratit.

Navíc jak všichni vědí, vtip takového rozpočtu spočívá v tom, že ho můžete donutit pracovat pro vás. Jak říkám.

„Takže… kolik mám dneska na útratu?“ přešlapuju u dveří do pracovny. Je přibližně o hodinu později a Luke hledá něco na svém stole. Vypadá trochu nervózně.

„Prosím?“ ptá se, aniž se na mě podívá.

„Chtěla bych jenom vědět, kolik si dneska můžu dovolit utratit. Dejme tomu dvacet liber?“

„No třeba,“ souhlasí Luke roztržitě.

„No tak… mi je dáš?“

„Cože?“

„Dal bys mi těch dvacet liber?“

Luke se na mě chvíli dívá, jako by mi naprosto přeskočilo, pak sáhne do kapsy pro náprsní tašku, vytáhne dvacetilibrovou bankovku a podá mi ji. „Spokojená?“

„Jistě. Díky.“

Hledím na bankovku. Dvacet liber. To je pro mě výzva. Cítím se jako hospodyňka za války s přídělovými lístky.

Bez vlastního příjmu mám velmi divný pocit. A bez práce. Jak celé ty tři měsíce přežiju? Neměla bych si sehnat mezitím nějakou jinou práci? Co když se mi tady otevírá úžasná příležitost? Mohla bych si vyzkoušet něco úplně nového!

Najednou se vidím jako zahradní architektka. Koupila bych si nějaké senzační galoše a specializovala bych se na keře.

Nebo… ano! Mohla bych založit nějakou společnost, která bude nabízet unikátní služby, jaké nikdo jiný neposkytuje, a vydělám miliony! Všichni budou říkat: „Bečky je génius! Jak to, že jsme na to nepřišli sami?“ A těmi unikátními službami by bylo…

Spočívalo by to v…

No tak dobře, ještě se k tomu vrátím.

Když později přihlížím, jak Luke vkládá nějaké listiny do složky Brandon Communications, dostanu báječný nápad. No jistě. Můžu Lukeovi pomáhat v jeho práci!

Jakože, to je přece hlavní smysl manželství. Mohla bych být jeho společníkem. Všichni vědí, že nejlepší manželství jsou ta, v nichž si manžel s manželkou vzájemně a ve všem pomáhají.

Plus včera večer jsem se dívala v televizi na film, kde se jedna dvojice rozpadla, protože manželka se nezajímala o práci svého muže, zatímco jeho sekretářka ano. A tak ho jeho žena zabila a pak byla na útěku a nakonec se zastřelila. Z čehož je vidět, co všechno se také může stát.

Přímo srším inspirací. Je to můj nový projekt. Projekt: podporující manželka. Můžu se perfektně zapojit do chodu jeho společnosti, tak jako Hillary Clintonova, a všichni budou vědět, že všechny dobré nápady jsou z mé hlavy. V duchu se už vidím, jak stojím Lukeovi po boku v kostýmku v nějaké pastelové barvě a v dešti konfet, které na nás padají, a zářivě se usmívám.

„Poslyš, Lukeu,“ prohlásím. „Chci ti pomáhat.“

„Pomáhat?“ svraští nepřítomně obočí.

„Chci ti pomáhat ve tvém podnikání. V našem podnikání,“ dodáni s trochu přehnaným sebevědomím.

Jakože, je to tak trochu i má společnost. Nejmenuje se snad Brandon Communications? A nejmenuju se snad Rebecca Brandonová?

„No já nevím, Becky…“

„Ale já ti skutečně chci pomáhat a celé tři měsíce nemám co na práci! To nemá chybu! Můžu pracovat jako konzultant. Nemusel bys mi ani moc platit.“

Luke vypadá mírně šokované.

„A s čím bys mi asi tak mohla radit?“

„No já… zatím nevím,“ připouštím. „Ale mohla bych přinést pár nových nápadů. Novou vizi.“ Luke si povzdechne.

„Srdíčko, my teď máme vážně plné ruce práce s tím, jak získat Arcodas. Nemám čas se ti věnovat. Možná potom, až je získáme…!“

„Já bych ti čas neubírala? bráním se překvapeně. „Já bych ti ho šetřila! Já bych ti pomáhala! Kdysi jsi mi nabízel, že mě u sebe zaměstnáš, pamatuješ?“

„Pamatuju. Jenomže skutečné zaměstnání na plný úvazek je něco zcela jiného než zábava na tři měsíce. Jestli chceš změnit práci, pak prosím.“

Vrací se ke svým papírům a já na něj naštvaně hledím. Dělá velkou chybu. Všichni vědí, že se společnosti musí nechat inspirovat ostatními odvětvími. Má zkušenost z osobního nákupu by pro něj byla neocenitelným přínosem. Nehledě už na mé vzdělání finanční novinářky. Pravděpodobně bych způsobila v jeho společnosti během týdne úplnou revoluci. Asi bych mu vydělala miliony!

Sleduju, jak chce Luke někam odložit složku a holení se udeří o dřevěnou bednu plnou sárí.

„Kristepane,“ dopálí se. „jestli mi chceš, Becky, skutečně pomoct…“

„Ano!“ zaraduju se.

„Pak udělej pořádek v tomhle bytě.“

Super. Jsem bez sebe nadšením.

Já se tu chci obětovat Lukeově společnosti. Já se tu chci stát nejobětavější ženou na světě. A jediné, co Lukea napadne, je, abych to tady trochu uklidila.

Zvednu dřevenou bedýnku na břidlicový konferenční stolek, nožem odpáčím víčko a všude kolem mě se jako sněhové vločky rozletí pěnové kuličky. Prohrabu se kuličkami dovnitř a vytáhnu balíček obalený bublinkovou fólií. Několik vteřin na něj tupě civím – a pak si najednou vzpomenu. To jsou ta ručně malovaná vajíčka z Japonska. Na každém je zobrazená jedna scéna z legendy o Dračím králi. Koupila jsem jich myslím pět.

Rozhlédnu se po přeplněné místnosti. Kde mám vystavit pět křehkých ručně malovaných vajíček? Není tu ani kousek místa. Dokonce i krbová římsa přetéká různými balíčky.

Začínám se propadat do bezmocné frustrace. Tady se nedá nikam nic položit. Zaplnila jsem do posledního místečka všechny kuchyňské skříňky, skříně i svou šatní skříň, dokonce i prostor pod postelemi.

Nač jsem prokristapána kupovala tolik debilních malovaných vajíček? To mi snad přeskočilo? Chvíli přemýšlím o tom, že bych krabičku jakoby náhodou upustila na zem. Ale to prostě nedokážu. Přidám vajíčka k hromadě, která přijde na řadu později.

Vrátím vajíčko do dřevěné krabičky, vyškrábu se po hromadě koberců a položím ji za dveře na šest štůčků thajského hedvábí. Pak se zcela vyčerpaně zhroutím na podlahu. Páni, to je ale dřina. A navíc teď budu muset uklidit všechny ty zatracené kuličky.

Svraštím obočí a podívám se na hodinky. Už se tím zabývám celou hodinu a místnost po pravdě nevypadá o nic hp. Vlastně… vypadá hůř. Přejedu očima všechen ten nepořádek a najednou na mě padne sklíčenost.

Co teď potřebuju, je šálek kávy. Ano.

Se srdcem o něco lehčím zamířím do kuchyně a zapnu konvici. Možná si k tomu dám sušenku. Otevřu skříňku z nerezové oceli, vytáhnu plechovku, vyberu jednu sušenku a vrátím plechovku na místo. Každé mé hnutí je provázeno kovovým klapnutím, které se v tichu hlasitě rozléhá.

Bože, tady je takové ticho! Musíme si koupit rádio.

Přejíždím prsty po žulové pracovní desce a přistihnu se při hlubokém povzdechnutí.

Mohla bych zavolat mámě a prohodit s ní pár slov. Jenomže máma se pořád chová tak divně. Onehdy jsem jí zatelefonovala a ona mluvila strašně vyhýbavě a nakonec prohlásila, že už musí jít, protože tam má kominíka. Nepamatuju se, že by k nám za celý můj život někdy přišel kominík. Nejspíš přišli nějací lidé na prohlídku domu.

Mohla bych zatelefonovat Suze…

Ne. Trochu mě píchne u srdce. Suze ne.

Nebo Dannymu! To je nápad! Danny byl mým nejlepším kamarádem, když jsem žila v New Yorku. Tehdy se snažil prosadit jako módní návrhář – a najednou se mu začalo dařit. Viděla jsem jeho jméno ve Vogue! Ale od té doby, co jsme se vrátili, jsem s ním nemluvila.

Na telefonát do New Yorku teď sice není ta nejvhodnější doba, ale co na tom. Danny se nikdy nezajímal o to, kolik je hodin. Vytáčím: jeho číslo a netrpělivě naslouchám vyzvánění.

„Zdravím!“

„Nazdar!“ odpovím. „Danny, tady je…“

„Vítejte ve stále se rozrůstajícím impériu Dannyho Kovitze!“

Jo tak. Tohle je záznamník.

„Pro Dannyho módní tipy… zmáčkněte jedničku. Pro objednání katalogu… zmáčkněte dvojku. Chcete-li Dannymu poslat dárek nebo ho pozvat na party, zmáčkněte trojku…“

Počkám na konec seznamu, když se ozve pípnutí.

„Nazdar!“ říkám. „Danny, tady je Becky! Už jsem zpátky! Takže… zavolej mi někdy!“ Nadiktuju mu číslo a zavěsím.

Kávovar začne vydávat hlasité zvuky a já do něj rychle nasypu kávu a přemýšlím, komu ještě zavolat. Ale… nikdo jiný už není. Vtip je v tom, že jsem z Londýna odjela na dva roky. A s většinou svých starých přátel jsem ztratila kontakt.

Nikdo o mě nestojí, proletí mi nečekaně hlavou.

Ne, to není pravda. Je mi dobře.

Kéž bychom se nikdy domů nevrátili!

Nebuď hloupá. Všechno je skvělé. Jsem vdaná paní, mám svůj domov a… celkově se mi daří.

Najednou se ozve zvonek u dveří a já strnu údivem. Nikoho nečekám.

Asi nějaký balíček. Nebo se Luke rozhodl, že přijde domů dřív! Zamířím do haly a zvednu domácí telefon.

„Haló?“

„Bečky, holčičko?“ zapraská v něm známý hlas. „Tady máma.“ Vykulím na sluchátko oči. Máma? Dole?

„Přijeli jsme s tátou za tebou,“ pokračuje. „Mohli bychom na chvilku nahoru?“

Jistěže!“ vykřiknu překvapeně a zmáčknu bzučák. Co tu pro všechno na světě dělá máma s tátou?

Utíkám rychle do kuchyně, naliju kávu do hrnečků, na talíř narovnám pár sušenek a pak běžím k výtahu.

„Ahoj!“ zavolám, když se otevřou dveře. „Pojďte dál! Udělala jsem trochu kávy!“

Objímám mámu s tátou a vidím, jak se na sebe s obavami podívali. Co se to děje?

„Doufám, že tě nerušíme, miláčku,“ omlouvá se máma cestou do našeho bytu.

„Ne! Jistěže ne!“ říkám. „Teda, mám pochopitelně spoustu práce… musím toho spoustu udělat…“

„No jistě,“ přikyvuje máma. „No, nechceme tě dlouho zdržovat. Jenom jsme…“ Nedokončí větu. „Mohli bychom se na chvíli posadit?“

„No. Ehm…“ Přehlédnu od dveří pohledem obývací pokoj. Kolem pohovky je plno otevřených a napůl vysypaných krabic a hromady koberců s rozsypanými pěnovými kuličkami. „Ještě se nám nepodařilo úplně v obýváku uklidit. Pojďme radši do kuchyně.“

Propána. K tomu, kdo navrhoval naše módní kuchyňské barové stoličky, očividně nikdy nepřišli rodiče na šálek kávy. Mámě a tátovi trvá přibližně pět minut, než se vyšplhají nahoru, a já se děsím toho, že přepadnou na druhou stranu.

„Hodně vysoké, že?“ lapá po dechu táta při pátém pokusu. Máma se mezitím opatrně vysunula nahoru a drží se tam žulové barové desky jako tonoucí příslovečného stébla.

Konečně se dostali bezpečně do kovových sedátek a tváří se tak rozpačitě, jako by seděli v nějaké televizní talk show.

„Sedí se vám dobře?“ ptám se znepokojeně. „Protože v opačném případě vám můžu přinést jiné židle…“

„Hlouposti,“ namítne táta okamžitě. „Sedí se nám báječně!“

Očividně lže. Vidím, jak se křečovitě drží okrajů kluzkých sedátek a na kamennou podlahu pod sebou shlíží, jako by balancoval na římse 44. patra.

„Ta sedátka jsou trochu tvrdá, že, miláčku?“ odváží se podotknout máma. „Měla by sis koupit u Johna Lewise pár přivazovacích polštářků.“

„Ehm… možná.“

Podám mámě a tátovi jejich šálky s kávou, přitáhnu si barovou stoličku a nenucené se na ni vyšvihnu. Sakra. To bolí.

Páni, vážně není nijak snadné se na ně dostat. Pitomé nablýskané židličky. A udržet na nich rovnováhu není také žádná legrace. Ale co. Jsem nahoře. A jsem v pohodě. „Takže… daří se vám dobře?“ sáhnu po šálku kávy. Rozhostí se krátké ticho.

„Bečky, přišli jsme ti něco říct,“ začne táta. „Něco se stalo.“ Dívá se na mě tak vážně, že najednou propadnu panice. Možná se nakonec nejedná o dům. Možná je to něco horšího. „Týká se to mě,“ pokračuje.

„Jsi nemocný,“ vyhrknu, než se stačím zarazit. „Ach, Bože. Ach, Bože. Věděla jsem, že se něco stalo…“

„Nejsem nemocný. V tom to není. Je to… něco jiného.“ Na chvíli se odmlčí, promne si spánky a pak se na mě podívá. „Bečky, před pár lety…“

„Hlavně ji neděs, Grahame!“ skočí mu do řeči máma.

„Vždyť se snažím,“ zavrčí táta, otočí se k ní a jeho barová stolička se povážlivě zakymácí. „Dělám snad něco jiného?“

„Děláš!“ nedá se odbýt máma. „Moc na ni spěcháš!“

Jsem naprosto zmatená.

„Čím mě nemá děsit?“ dívám se z jednoho na druhého. „Co se děje?“

„Bečky, než jsem potkal tvou mámu…,“ vyhne se táta mému upřenému pohledu, „byla v mém životě… jiná žena.“ „Aha,“ sevře se mi hrdlo.

Máma s tátou se rozvádějí a kvůli tomu prodávají dům. Budu dítě z rozpadlé rodiny.

„Pak jsme se přestali stýkat,“ pokračuje táta. „Ale nedávno… k něčemu došlo.“

„Strašně ji mateš, Grahame!“ vykřikne máma.

„Vůbec ji nematu! Jsi snad zmatená, Becky?“

„No tak… trochu,“ přiznávám.

Máma se nakloní ke mně a vezme mě za ruku.

„Bečky, holčičko, zkrátka a dobře… máš sestru.“ Sestru?

Tupě na ni zívám. Co to říká?

„Přesněji nevlastní sestru,“ doplní táta a vážně k tomu přikyvuje. „O dva roky starší.“

Jsem naprosto zmatená. Vůbec to nechápu. Jak je vůbec možné, že mám sestru a nevím o tom?

„Táta má dceru, miláčku,“ oznamuje mi máma opatrně. „Dceru, o níž donedávna nic nevěděl. Ozvala se nám v době, kdy jsi byla na líbánkách. Několikrát jsme se setkali, že, Grahame?“ Podívá se na tátu, který přikyvuje. „Je… moc milá!“

V kuchyni panuje hrobové ticho. Několikrát nasucho polknu. Vůbec to nechápu.

Najednou mi to dojde. Podívám se na ně.

„Ta dívka! Když jsme tehdy přijeli,“ rozbuší se mi srdce. „Se kterou jste šli. Byla to…?“

Máma se podívá na tátu, který přikývne.

„Když jsme tě viděli, holčičko…, nevěděli jsme, co dělat!“ vysvětluje máma s úzkostným smíchem. „Nechtěli jsme ti způsobit tak obrovský šok!“

„Chtěli jsme ti to říct, až se trochu usadíte,“ vpadne jí do řeči táta. «Až si tady trochu zvyknete.“

Cítím se jako ve snu. Tak to byla ona. Viděla jsem svou nevlastní sestru. „Jak… se jmenuje?“ vykoktám.

„Jmenuje se Jessica,“ řekne táta po chvíli. Jessica Bertramová. “

Jessica. Má sestra Jessica.

Nazdar. Znáte se s mou sestrou Jessicou?

Přejíždím očima z tátova znepokojeného obličeje na máminy veselé optimistické oči – a najednou mám takový divný pocit. Cítím, jak se mi zhloubí těla dere nával opravdu silných citů.

Nejsem jedináček.

Mám svou vlastní sestru. Mám sestru. Mám SESTRU!

Devět

Minulý týden jsem nemohla vůbec spát. Ani se na nic soustředit. Cítila jsem se trochu jako ve snu. Nedokážu myslet na nic jiného než na to, že já, Rebecca Brandonová, rozená Bloomwoodová, mám sestru. A měla jsem ji po celý svůj život! A dnes se s ní konečně setkám!

Už jenom při tom pomyšlení jsem celá nadšená a nervózní. V čem si budeme vzájemně podobné? V čem se budeme lišit? Budeme mít stejný hlas? Budeme mít podobné šaty}

„Vypadám dobře?“ ptám se Lukea po milionté a úzkostlivě zkoumám svůj obraz v zrcadle. Stojím ve starém pokojíčku v domě svých rodičů a dělám poslední úpravy na šatech, které jsem si oblékla na oslavu mého setkání se sestrou, o jejíž existenci jsem se dozvěděla po tolika letech.

Několik dnů jsem na nic jiného nemyslela, ale nakonec jsem se rozhodla pro vzhled sice neformální, ale přece výjimečný. Mám na sobě džíny Seven, kozačky na vysokém tenkém podpatku, tričko, které mi kdysi ušil Danny, a nádherné bleděrůžové sáčko od Marca Jacobse.

„Vypadáš skvěle,“ dívá se na mě trpělivě Luke od svého mobilu.

„Je to… něco mezi formálním a neformálním,“ vysvětluju. „Sako říká Je to zvláštní příležitost’. Ale džíny říkají, Jsme sestry, můžeme se spolu cítit uvolněně’! A tričko říká…“

Odmlčím se. Vlastně ani nevím, co říká tričko vyjma „Znám se s Dannym Kovitzem“.

„Bečky,“ uklidňuje mě Luke, „já si vážně nemyslím, že záleží na tom, co máš na sobě.“

„Cože?“ obrátím se k němu nevěřícně. Jistěže na tom záleží! Je to jedna z nejdůležitějších chvil v mém životě! Budu si až do smrti pamatovat, co jsem měla na sobě v den, kdy jsem svou sestru poprvé uviděla.

Jakože… pamatuješ si přece, co jsi měl na sobě ty, když ses se mnou poprvé setkal, ne?“

Chvíli je ticho. Luke má prázdný pohled.

Že by si to nepamatoval? Jak na to mohl zapomenout?

„Zato já si to pamatuju,“ dopálím se. „Byl jsi v šedém obleku a bílé košili a měl jsi temně zelenou vázanku od Herměse. A já jsem měla krátkou černou sukni, semišové kozačky a ten příšerný bílý top, ve kterém mám tak duste ruce.“

„Když říkáš,“ povytáhne Luke obočí.

„Všichni vědí, že první dojem je vůbec nejdůležitější,“ uhladím si tričko. „Prostě chci vypadat správně. Jako sestra.“

„A jak takové sestry vypadají?“ ptá se Luke pobaveně.

„No jako… že je s nimi zábava!“ zamyslím se na chvíli. „A vlídně a laskavě. A že mají pochopení. A že ti řeknou, když ti někde vykukuje ramínko od podprsenky.“

„Pak vypadáš jako opravdová sestra,“ políbí mě Luke. „Uvolni se, Becky! To bude dobré!“

„Tak dobře. Budu klidná.“

Vím, že mě to trochu vyvedlo z míry. Ale nemůžu si pomoct! Těžko se poté, co jsem byla tak dlouho jedináčkem, vyrovnávám s představou, že se ze mě stala sestra.

Jakože, ne že bych si na to, že jsem byla sama, stěžovala nebo něco takového. Máma s tátou spolu báječně vycházeli. Ale znáte to. Občas jsem slýchala, jak jiní mluví o svých bratrech a sestrách, a tak mě trochu zajímalo, jaké to asi je. Nikdy mě nenapadlo, že bych si to mohla někdy sama vyzkoušet!

Trochu mě vyděsilo, že jsem celý tento týden najednou všude viděla samé sestry. Jsou prostě všude! Kupříkladu tuhle v televizi dávali film Malé ženy – a hned poté Beverly Sisters! A pokaždé, když jsem někde venku viděla spolu dvě ženy, místo toho, abych si všímala, co mají na sobě, ptala jsem se sama sebe: „Jsou to sestry?“

Jako by se najednou celý svět skládal ze sester. A konečně mezi ně patřím také já.

Začne mě pálit v očích a rychle zamrkám. Je to legrační, ale od chvíle, co jsem se dozvěděla o Jessice, mám hned na krajíčku. Včera večer jsem si četla báječnou knihu Sestry, které se našly po létech – láska, o níž nevěděly a najednou se mi řinuly slzy po tvářích! Byly to neuvěřitelné příběhy. Kupříkladu jak byly za války tři ruské sestry v jednom Koncentračním táboře a vůbec o tom nevěděly.

Pak ta ženská, které řekli, že jí sestru někdo zabil, ale ona tomu nikdy nevěřila, a pak dostala rakovinu a neměla nikoho, kdo by se jí postaral o tři děti, ale pak se ukázalo, že je její sestra naživu, právě včas, aby se mohly rozloučit…

Páni, slzy se mi tlačí do očí, jenom když na to pomyslím.

Zhluboka se nadechnu a popojdu ke stolu, kam jsem položila svůj dárek pro Jessicu. Je to velký košík plný všech možných věciček do koupele od firmy Origins, plus pár čokoládek plus malé albíčko 5 mými fotografiemi z dětských let.

Kromě toho jsem jí koupila u Tiffanyho náhrdelník ze stříbrných zrnek, přesně stejný, jako mám já, ale Luke říkal, že dávat jí při našem prvním setkání šperky by možná bylo trochu přehnané. Což tedy příliš nechápu. Jakože, já bych byla štěstím bez sebe, kdyby mi někdo dal náhrdelník od Tiffanyho! Rozhodně by mě tím nikdo „nezaskočil“, nebo co to vlastně říkal.

Ale on si nedal říct, tak jsem si ho schovala na pozdější dobu. Mírně nespokojeně přejíždím očima košík. Neměla bych snad…

„Je to přiměřený dárek,“ říká Luke ve chvíli, kdy užuž otevírám pusu. „Nemusíš k tomu nic přidávat.“

Jak mohl vědět, co mám právě na jazyku?

„No tak dobře,“ poslechnu neochotně. Podivám se na hodinky a cítím vlnu nadšení. „Už to nebude dlouho trvat! Za chvíli už tu bude!“

Podle plánu má Jessica zatelefonovat hned poté, co její vlak dorazí na oxsfortské nádraží, kam ji pojede táta vyzvednout. Do Londýna přijíždí tento týden pouhou shodou okolností. Bydlí v Cumbrii, která je strašně daleko – ale zřejmě sem jede na jakousi vědeckou konferenci. A tak přijede o den dřív jenom proto, aby se se mnou seznámila!

„Nepůjdeme dolů?“ dívám se opět na hodinky. „Mohla by přijet o něco dřív!“

„Poslyš,“ Luke zavírá s klapnutím mobil. „Bečky, než začne ten poprask… chtěl bych si s tebou promluvit. Ohledně našich nákupů o líbánkách.“

„No dobře.“

Mám trochu dopal. Proč to vytahuje právě teď? V tak slavnostní den! Mělo by existovat nějaké všeobecné příměří, jako když se za války hrál na Boží hod vánoční fotbal.

Ne že bychom mezi sebou válčili nebo něco podobného. Ale včera jsme se trochu chytli, když Luke našel pod postelí těch dvacet čínských županů. A pořád se mě ptá, kdy už uklidím náš byt. A já mu neustále opakuju, že se na tom pracuje. Což je pravda. Pracovala jsem na tom. V podstatě.

Ale když je to tak únavné. A už není kam co dát. Navíc jsem se musela vypořádat se zprávou o nové sestře! Není divu, že jsem se tak trochu nemohla soustředit.

„Chtěl jsem ti jenom oznámit, že jsem mluvil s obchodníky s nábytkem,“ pokračuje Luke. „V pondělí si přijedou pro ten dánský stůl.“

„Tak dobře,“ říkám zaraženě. „Díky. No a zaplatí nám, co to stálo?“

„Téměř.“

„No vidíš! Takže jsme na tom nakonec tolik neprodělali!“

„Ne, neprodělali,“ souhlasí Luke. „Pokud nepočítáš náklady za uskladnění, náklady za dopravu, náklady za opětovné zabalení…“

„No dobře,“ skočím mu do řeči. „Jistě. Ale každopádně… konec dobrý, všechno dobré!“

Pokusím se na něj smířlivě usmát, ale Luke se vůbec nedívá. Otevře diplomatku a vytahuje odtud svazek – proboha.

Účtů kreditní karty. Konkrétně mé tajné karty pro případ nejvyšší nouze. Onehdy si o ně Luke řekl a já jsem se z toho nedokázala nijak vykroutit, a tak jsem je ze své skrýše nakonec vytáhla.

Ale tak trochu jsem doufala, že je třeba nebude číst.

„Dobře,“ vykviknu nepřirozeně vysokým hlasem. „Takže… jsi je viděl?“

„Všechny jsem je zaplatil,“ prohlásí Luke úsečně. „Zničila jsi tu kartu?“

„Ehm… ano.“

Luke se otočí a přísně se na mě podívá.

„Skutečně?“

„Ano!“ odpovím podrážděně. „Roztrhala jsem ji a hodila do odpadkového koše!“

„Dobrá,“ vrátí se Luke k účtenkám. „A už se nebude nic dalšího platit? Nic dalšího z minula?“ Cítím, jak se mi svírá žaludek. „Ehm… ne,“ prohlásím. „To je všechno.“

Nemůžu mu říct o andělské kabelce. To prostě nemůžu. Pořád si myslí, že jediné, co jsem v Miláně koupila, byl dárek pro něj. V této chvíli je to má jediná světlá stránka.

A každopádně ji můžu zaplatit, bez problémů. Jakože, za tři měsíce budu mít práci a vlastní příjem! To bude hračka!

Trochu se mi uleví, když mi začne zvonit mobil. Hrábnu do kabelky a vytáhnu ho – na displeji mi svítí Suzeino číslo.

Suze.

Najednou se mě zmocní úzkost. Hledím na její jméno a ozve se mně stará známá bolest.

Od chvíle, kdy jsem odjela ze Suzeina domu, jsem s ní nemluvila. Nevolala mi… a ani já jí. Jestli je tak zaneprázdněná a šťastná ve svém novém životě, tak já zrovna tak. Ani ještě neví, že mám sestru.

Zatím.

Zmáčknu ano a zhluboka se nadechnu.

„Nazdar, Suze!“ zavolám bezstarostným tónem. „Jak se máš? Co tvá rodina?“

„Mám se dobře,“ říká Suze. „Všichni se máme dobře. To víš… jako vždycky…“

„A jak se má Lulu?“ švitořím vesele. „Asi jste spolu zažily spoustu zajímavých věcí?“

„Má se… dobře,“ odpoví Suze rozpačitě. „Poslyš, Bex… právě o tom. Chtěla jsem…“

„Já mám teď také vlastně báječnou novinku,“ nenechám ji domluvit. „To bys neuhodla! Ukázalo se, že mám sestru, o které jsem do této chvíle vůbec nic nevěděla!“

Nastane ohromené ticho.

„Cože?“ ozve se Suze nakonec.

„Je to pravda! Mám nevlastní sestru. Dnes se s ní poprvé setkám. Jmenuje se Jessica.“

„Já… tomu nemůžu uvěřit,“ prohlašuje Suze naprosto konsternované. „Ty máš sestru}“

„Není to senzační? Vždycky jsem chtěla sestru!“

„A… kolik jí je?“

„Je jenom o dva roky starší než já. To skoro nic neznamená! Určitě z nás budou dobré kamarádky,“ dodám nenucené. „Vlastně… si budeme o hodně bližší než kamarádky. Jakože, máme přece stejnou krev a všechno. Vznikne mezi námi pouto na celý život.“

„Ano,“ přisvědčí Suze po kratinké přestávce. „To… jistě.“

„No, už musím jít! Bude tu každou chvíli! Nemůžu se jí dočkat!“

„No tak… hodně štěstí. Dobře se bavte.“

„To určitě budeme!“ říkám vesele. „Jo, pozdravuj ode mě Lulu. Jistě jste spolu skvěle oslavily tvé narozeniny!“

„Vyřídím,“ říká Suze trochu rozpačitě.

„Ahoj, Bex. A… blahopřeju ti.“

Když vypínám telefon, trochu hořím v obličeji. Předtím jsme se se Suze k sobě takto nikdy nechovaly. Ale má vina to není.

To ona si pořídila novou nejlepší kamarádku. Ne já. Zastrčím si mobil zpátky do kabelky, a když zvednu oči, vidím, že na mě Luke hledí s povytaženým obočím. „Má se Suze dobře?“

„Bezvadně,“ řeknu trochu vzdorně. „Nepůjdeme dolů?“

Sejdeme dolů ze schodů a já se celá třesu vzrušením. Jsem dokonce nervóznější než o vlastní svatbě. Je to jeden z nejdůležitějších dnů v mém životě!

„Všichni připraveni?“ ptá se máma, když vejdeme do kuchyně. Má na sobě elegantní modré šaty a je nalíčená ve stylu Pro zvláštní příležitost, který se vyznačuje tím, že si nanese silnou vrstvu lesklého světlého očního stínu pod obočí, aby jí to „rozjasnilo oči“. Viděla jsem to v knize o líčení, kterou jí dala Janice k Vánocům.

„Slyšela jsem dobře, že prodáváte nějaký nábytek?“ ptá se, když se otočí ke konvici s vodou.

„Vracíme jeden stůl,“ odpoví Luke nenucené. „Jak se ukázalo, objednali jsme omylem dva. Ale to je už vyřízené.“

„Chtěla jsem vás jenom upozornit, že byste ho mohli prodat na eBay!“ prohodí máma. „Prodali byste ho za dobrou cenu!“

eBay. To je nápad.

„Takže… se tedy dá na eBay prodat všechno?“ ptám se nenucené. „No jistě!“ přitaká máma. „Co tě napadne.“

Jako řekněme vajíčka s ručně malovanou legendou o Dračím králi. Prima. To by mohlo být řešení.

„Dáme si trochu dobré kávy,“ sahá máma po hrnečcích. „Aby se nám dobře čekalo.“

Všichni se bezděky podíváme na hodiny. Jessičin vlak by měl do Oxshottu dorazit během pěti minut. Pěti minut!

„Haló!“ někdo klepe u zadních dveří, a když se všichni otočíme, uvidíme nakukovat přes sklo Janice.

Proboha. Odkud má ty třpytivé modré oční stíny?

Přistihnu se, jak se modlím, aby je nedávala mámě.

„Pojď dál, Janice!“ zve ji máma a otevírá dveře. „A Tom! To je milé překvapení!“

Páni, ten vypadá zanedbaně. Má rozcuchané a nemyté vlasy, ruce samý puchýř a škrábanec a do čela se mu vryla hluboká vráska.

„Zaskočili jsme vám jenom popřát hodně štěstí,“ oznamuje Janice. „Ne že byste ho potřebovali!“ Položí na poličku svou nerozlučnou příručku jak se líčit, a pak se otočí ke mně. „No poslyš, Becky. Tak ty máš sestru!“

„Blahopřeju,“ přidá se Tom. „Nebo co se při takové příležitosti vlastně říká.“

„Díky!“ odpovím. „Není to úžasné?“

Janice zakroutí hlavou a trochu vyčítavě se podívá na mámu…Nemůžu uvěřit tomu, že jsi to před námi tak dlouho tajila, Jane! “

„Chtěli jsme, aby se to Becky dozvěděla jako první,“ poplácá mě máma po rameni. „Nedáš si sušenku s lískovými oříšky, Janice?“

„Ráda!“ přikývne Janice, vezme si z talíře sušenku a posadí se. Chvíli ji ožužlává a pak se na nás podívá. „Čemu vážně nerozumím, je…, proč se to děvče s vámi vůbec spojilo? Po vší té době?“

Ha! Na tuhle tu otázku jsem dlouho čekala.

„Měla k tomu vážný důvod,“ odpovím s náznakem velkolepého dramatu. „A sice naši dědičnou chorobu.“ Janice trošku vyjekne.

„Chorobu! Jane! O ničem takovém ses mi nikdy nezmínila!“

„Ale to není žádná choroba,“ říká máma. „Bečky, přece víš, že nejde o žádnou chorobu. Je to ‚faktor’.“

„Faktor?“ opakuje Janice po mámě a vypadá ještě vyděšeněji než předtím. „A jaký faktor?“ Vidím, jak si vylekaně prohlíží oříškovou sušenku, jako by ji mohla něčím příšerným nakazit.

„Není to nic vážného!“ směje se máma. „Týká se to srážlivosti krve. Něco v tom smyslu.“

„Přestaň, prosím!“ mrká Janice prudce víčky. „O krvi nemůžu vůbec mluvit!“

„Lékaři Jess řekli, že by na to měla upozornit ostatní členy své rodiny, a to byl vlastně ten důvod. Vždycky věděla, že má někde otce, ale nevěděla, jak se jmenuje.“

„A tak se na svého neznámého otce zeptala své matky…,“ doplní Janice živě, jako by sledovala v televizi minisérii Ruth Rendellové.

„Její matka je po smrti,“ vysvětluje máma.

„Po smrti!“ zalapá Janice po dechu.

„Ale její teta si kdysi do diáře zapsala jeho jméno,“ vysvětluje máma. „Tak ho vyhledala – a oznámila Jessice.“

„A jak se jmenoval?“ špitne Janice. Na chvíli všichni ztratí řeč.

„Ale, mami, přece Graham!“ obrátí Tom hned oči v sloup. „Graham Bloomwood. To je jasné.“

„No jistě.“ Janice vypadá téměř zklamaně. „Pochopitelně. A tak… vám zavolala?“

„Napsala dopis,“ pokračuje máma. „Když nás vystopovala. Nemohli jsme tomu uvěřit! Několik dnů jsme z toho byli celí pryč. Víš, proto jsme tehdy nepřišli do kostela na ten večer havajských kvizů,“ dodá. „Grahama ve skutečnosti strašně rozbolela hlava.“

„Já jsem to věděla!“ prohlásí Janice vítězoslavně. „Vsak jsem také tehdy Martinovi řekla: U Bloomwoodů se něco stalo. Ale to mě nenapadlo, že půjde o nového člena rodiny!“

„Ale jdi,“ uklidňuje ji máma, „jak by tě to mohlo napadnout?“

Janice na chvíli zmlkne a snaží se všechno vstřebat. Pak najednou strne a položí mámě ruku na paži.

„Dej si pozor, Jane. Nedělá si nějaké nároky na Grahamúv majetek? Nezměnil poslední vůli v její prospěch?“

A už je to tady. Janice očividně sleduje příliš mnoho televizních hororů.

Janice! “zasměje se máma. „Vůbec ne! Nic takového. Jessina rodina je, jak vyšlo najevo…,“ máma diskrétně ztlumí hlas, „docela zazobaná?

„Jůůů!“ vydechne Janice.

Máma ještě víc ztiší hlas. „Obchodují se zmraženými potravinami a daří se jim.“

„Aha,“ říká Janice. „Takže ona není úplně opuštěná.“

„Vůbec ne,“ prohlásí máma zase normálním hlasem. „Má nevlastního otce a dva bratry. Nebo tři?“

„Ale ani jednu sestru,“ vložím se já. „Životu nás obou něco velmi chybělo. Byla to taková… nesplněná touha.“

Všichni se ke mně otočí.

„Ty jsi cítila nějakou nesplněnou touhu, Becky?“ podiví se Janice.

„No jistě. To se ví.“ Zádumčivě se napiju kávy. „Když na to tak myslím, vždycky jsem tak nějak věděla, že mám sestru.“

„Vážně, holčičko?“ žasne máma. „Nikdy ses mi o tom nezmínila.“

„Sice jsem nic neříkala,“ usměju se statečně na Janice. „Ale v hloubi duše jsem to věděla.“

„Propáníčka!“ vykřikne Janice. „A jak jsi na to přišla?“

„Cítila jsem to tady,“ přiložím si ruku na srdce. Jako by mi… část chyběla.“

Rukou se doširoka rozmáchnu – a udělám tu chybu, že se podívám na Lukea.

„A kteráže část ti chyběla konkrétně?“ ptá se s očividným zájmem. „Doufám, že nic životně důležitého.“

Bože, nemá žádné srdce. Vůbec žádné. Včera večer si četli úryvky z mých Sester, které se našly po létech, pak se na mě podíval a řekl: „Snad to nebereš vážně.“

„Část nejbližšího člověka, pochopitelně,“ odseknu mu.

„Tak to ti děkuju,“ povytáhne obočí.

„Takhle jsem to nemyslela! Měla jsem na mysli sestru!“

„A co Suzie?“ podivuje se máma. „Byla úplně jako tvá sestra. Moc hodná holka.“

„Přátelé přicházejí a odcházejí,“ odvrátím zrak. „Suze nepatří do rodiny. Nemůže mi rozumět tak jako opravdová sestra.“

„Musela to být velká rána,“ podívá se Janice na mámu soucitně. „Zejména pro tebe, Jane.“

„Však taky byla,“ máma usedá ke stolu. „Nemůžu předstírat, že ne. I když měl Graham tento poměr dlouho předtím, než jsme se poznali.“

„No jistě,“ dodá Janice chvatně. „Jak jinak! Nijak jsem tím nechtěla naznačovat, že… že ti… že jsi…,“ popleteně se zarazí a napije se kávy.

„A v jistém slova smyslu…,“ odmlčí se máma a zamíchá si se smutným úsměvem kávu. „V jistém slova smyslu se to dalo čekat. Graham byl zamlada velký fešák. Není divu, že na něj ženské letěly.“

„To je… pravda,“ zakoktá Janice pochybovačně.

Všichni se podíváme z okna na tátu, který právě jde přes trávník k zadním dveřím. Šedé vlasy má rozcuchané, obličej zardělý, a i když jsem mu to miliónkrát rozmlouvala, nosí do sandálů ponožky.

„Ženské mu nikdy nedokázaly odolat,“ tvrdí máma. „V tom je ten vtip.“ Trošku se rozveselí. „Ale abychom tuto krizi překonali, chodíme na terapii.“

„Na terapii?“ podivím se. „To myslíš vážně?“

„Naprosto!“ přitaká táta, který vchází do zadních dveří. „Už jsme měli tři sezení.“

„A naše terapeutka je strašně fajn holka,“ vysvětluje máma. „I když trochu nervózní. Jako teďka všichni mladí.“

Jejda. To je pro mě novinka. Neměla jsem ani tušení, že máma s tátou chodí na terapii. Když se to tak vezme, není to nejspíš tak špatný nápad. Jakože, do háje. Jak bych se asi cítila já, kdyby se najednou Luke vytasil s nějakou zapomenutou dcerou?

„Na terapii?“ opakuje Janice. „Nemůžu tomu uvěřit!“

„Musíme být realističtí, Janice,“ vysvětluje máma. „Nedá se očekávat, že by podobné odhalení s námi nic neudělalo.“

„Odhalení takového druhu může rodinu zcela rozpoltit,“ přidá se táta a strčí si oříškovou sušenku do pusy. „Může to pořádně zacloumat samotnými základy manželství.“

„Propáníčka!“ Janice si přiloží ruku před pusu. „A co… by to podle vás mohlo s vámi udělat?“

„Kupříkladu bychom mohli dostat vztek,“ vysvětluje máma znalecky. „Mohly by se objevit výčitky. Kávu, Grahame?“

„Ano, díky, drahoušku,“ usměje se na ni zářivě.

„Terapie je hromada kravin,“ prohlásí najednou Tom. „Taky jsme to s Lucy zkoušeli.“

Všichni se k němu otočíme. V obou rukou drží šálek kávy a přes jeho okraj se na nás vztekle dívá.

„Taky jsme měli terapeutku,“ dodá, jako by už tato pouhá skutečnost všechno vysvětlovala.

„V tomhle oboru pracují ženy poměrně často, chlapče,“ podotkne máma opatrně.

„Postavila se na Lucyinu stranu. Prý jejím frustracím velmi dobře rozumí.“ Tom ještě pevněji sevře šálek v rukou. „A co mé frustrace? Lucy měla být přece mou ženou! Jenomže nic z toho, co jsem dělal, ji nebavilo. Ani skleník, ani nová koupelna…“

Aha, tak se mi zdá, že by tohle nemuselo nikdy skončit.

„Strašně se mi líbí tvůj altánek, Tome!“ vložím se rychle. „Je ohromně… velký!“

Což je pravda.

Ve skutečnosti je gigantický. Když jsem ho dnes ráno poprvé viděla z okna, málem to se mnou seklo, je třípatrový a má přední i zadní štít.

„Měli jsme trochu strach, jestli na něj dostaneme stavební povolení, viď?“ prohodí Janice s nervózním pohledem na Torna. „Trochu jsme se obávali, že by to mohli klasifikovat jako dům.“

„Ale to je velký úspěch!“ podotknu povzbudivě. „Postavit něco takového!“

„Se dřevem pracuju rád,“ říká Tom chraplavým hlasem. „Dřevo tě totiž nepodrazí.“ Dopije šálek kávy. „Vlastně bych se tam měl vrátit. Doufám, že vám to proběhne hladce.“

„Díky, Tome!“ říkám. „Zase se brzy stav!“

Když se za ním zavřou zadní dveře, nastane rozpačité ticho.

Je to tak milý kluk,“ podotkne máma nakonec. „Najde si svou cestu.“

„Potom chce stavět loď,“ oznamuje Janice napjatým hlasem. „Loď na trávníku!“

„Dej si ještě jedno kafe, Janice,“ uklidňuje ji máma. „Nemám ti do něj nalít trochu sherry?“ Janice chvíli váhá.

„Radši ne,“ odmítne nakonec. „Před dvanáctou nepiju.“

Začne se přehrabávat v příruční kabelce a vytáhne malou tabletku, kterou si strčí do úst. Pak kabelku opět zavře na zip a vesele se usměje. „Takže! A jak Jessica vypadá? Máte její fotografie?“

„Pár fotek jsme udělali, ale nepodařily se!“ říká máma lítostivě „Ale je… hezká, viď, Grahame?“

„Moc hezká!“ přikyvuje táta. „Vysoká… štíhlá…“

„Tmavovlasá,“ dodává máma. „Velmi zdrženlivá, jestli víte, co tím myslím.“

Napjatě ji poslouchám. I když jsem ji po našem návratu tehdy na ulici zahlédla, svítilo mi do očí slunce a já jsem byla natolik zmatená podivným chováním rodičů, že jsem si ji ani pořádně neprohlédla.

Takže jsem si celý týden představovala, jak asi vypadá.

Máma s tátou pořád říkají, že je vysoká a štíhlá, takže si ji představuj u trochu jako Courteney Cox. Útlou a elegantní, kupříkladu v bílém hedvábném kalhotovém kostýmku.

Neustále si představuji! naše první setkání. Rozpřáhneme ruce, padneme si do náručí a pevně se obejmeme. Pak se ona na mě usměje, utře si slzičky a já se na ni také usměju… a okamžitě si porozumíme. Beztoho se už známe nejlíp ze všech na světě a stejně dobře si už rozumíme.

Jakože, kdo ví? Třeba se ukáže, že budeme mít sesterskou telepatii.

Nebo budeme možná jako ta dvojčata, o nichž jsem četla v Sestrách,

které se našly po létech, která po narození od sebe oddělili a ona si přesto zvolila stejné zaměstnání a za životního partnera muže stejného

jména. Jsem touhle myšlenkou přímo uchvácena. Třeba zjistím, že je

Jessica tak jako já osobní nákupčí a že si také vzala za muže Lukea!

Přijde ve stejném saku od Marca Jacobse a třeba nás pozvou do televize a všichni budou říkat, že… . No jo, jenomže ona není osobni nákupčí, vzpomenu si najednou. Dělá doktorát, doktorát z geografie.

Ne. Geologie. Ale stejně… copak jsem kdysi také neuvažovala o tom, že se stanu doktorkou? Jakože, to přece nemůže být pouhá náhoda.

„A kde bydlí?“ ptá se Janice.

„Na severu,“ odpoví máma. „Ve vesnici, která se jmenuje Scully, v Cumbrii.“

„Na severu!“ vyjekne Janice tak úzkostně, jako by máma mluvila o severním pólu. „Taková dálava! A kdy přijede?“

„To je právě to. Měla by dorazit teď někdy. Grahame, drahoušku, když přijíždí jessičin vlak?“

„Teď někdy by měl…,“ svraští táta obočí. „Mohl bych zavolat na nádraží. Jestli se něco nestalo.“

„Já to udělám, jestli chcete,“ nabídne se Luke a zvedne oči od novin, které právě čte.

„Říkala přece, že zatelefonuje…,“ ozve se máma, když táta zamíří do předsíně k telefonu.

Náhle se rozdrnčí zvonek u dveří. Vytřeštěně se na sebe podíváme. Za okamžik se ozve tátův hlas z předsíně. „To bude myslím ona!“

Ach Bože. Srdce mi pracuje jak pístový motor. Je tady. Má nová sestra. Má nová nejbližší kamarádka!

„Já se ztratím,“ říká Janice. „Abych se vám nepletla do vzácných rodinných okamžiků.“ Stiskne mi ruku a pak zmizí v zadních dveřích.

„Jenom si dám do pořádku vlasy,“ špitne máma a utíká v předsíni k zrcadlu.

„Rychle!“ říkám. „Kde je dárek?“ Už se nemůžu dočkat. Musím se s ní setkat! Teď! „Tady je,“ podává mi Luke dárkový košíček zabalený v celofánu. „A, Becky…,“ položí mi ruku na rameno. „Co?“ říkám netrpělivě. „Co chceš?“

„Já vím, že se na seznámení s Jessicou strašně těšíš,“ prohlásí. „A já také. Ale nezapomeň, že jste si spolu cizí. Jenom prostě chci… aby sis od toho moc neslibovala.“

„Nejsme si cizí!“ říkám překvapeně, „Je to má sestra! Máme tedy stejnou krev!“

No vážně. Copak to Luke nechápe?

S košíčkem v ruce utíkám do předsíně. Přes matné sklo ve dveřích nejasně vidím rozmazanou postavu. To je ona!

„Mimochodem,“ prohodí máma cestou ke dveřím, „chce, aby se jí říkalo Jess.“

„Připraveni?“ ptá se táta s rozzářeným obličejem. Už je to tady! Právě teď! Rychle si uhladím sako, přejedu rukou vlasy a nasadím nejpřátelštější, nejvstřícnější a nejláskyplnější úsměv. Táta vezme za kliku a rozmáchlým gestem otevře vstupní dveře. A před nimi na zápraží stojí má sestra.

Deset

Nejdřív mi hlavou proletí, že vůbec není jako Courteney Cox. A nemá kalhotový kostým z bílého hedvábí. Tmavé vlasy má ostříhané nakrátko, na sobě má džíny a obyčejnou hnědou košili mužského střihu. Je to taková jakási… funkční móda. A je hezká! Docela. I když je nalíčena trochu příliš přirozeně.

„Nazdar,“ pozdraví bezvýrazným hlasem.

„Nazdar!“ odpovím rozechvěle. „Já jsem Becky! Tvá dlouho ztracená a právě teď nalezená sestra!“

Užuž se hrnu kupředu a chci se jí vrhnout kolem krku, když si uvědomím, že držím v ruce košíček. A tak jí ho místo objetí podám. „To je ode mě!“

„Je to dárek, drahoušku!“ přispěchá mi máma na pomoc.

„Díky,“ řekne Jessica a podívá se na něj. „To je skvělé.“

Nastane krátké ticho. Čekám, že Jess nedočkavě strhne obal nebo se zeptá: „Můžu se na to hned podívat?“ nebo jenom prostě vykřikne: “Júúú, Origins! Ty mám ze všeho nejradši!“ Jenomže… nic takového se nestalo.

Zdá se, že se snaží chovat zdvořile. Jakože, nikdy se se mnou ještě nesetkala. Možná si myslí, že se chovám velmi oficiálně a zdvořile a že se tak musí chovat také. Musím ji trochu uvolnit.

„Nemůžu uvěřit tomu, že jsi zde,“ prohodím významně. „Sestra, ? níž jsem dosud nevěděla.“ Položím jí ruku na předloktí a dívám se jí přímo do očí barvy lískových oříšků s malinkými flíčky. Páni! Sbližujeme se. Je to přesně jako v jedné scéně z mých Sester, které se našly po letech!

„Věděla jsi to, viď?“ usmívám se, abych zakryla stoupající příval citů „Viď, že jsi celou dobu tak nějak věděla, že máš sestru?“

„Ne,“ odpoví Jess monotónně. „Neměla jsem o tom ani tušení.“

„Aha.“ To mě kapánek vyvede z míry.

Takhle to říct tedy neměla. Měla říct: „Vždycky jsem té ve svém srdci cítila!“ a propuknout v pláč. Takže teď nevím, jak dál.

„No každopádně,“ zavolá máma vesele, „pojď dál, Jess! jistě si dáš po té cestě trochu kávy!“

Uvádí Jess dovnitř a já překvapeně hledím na její hnědý batoh. Není vůbec velký. A to tu na té konferenci má strávit celý týden!

„To jsou všechna tvá zavazadla?“ ptám se.

„Nic víc nepotřebuju,“ pokrčí rameny, „já cestuju nalehko.“

Nalehko! Ha! To jí tak věřím!

„Zbytek jsi poslala Fedexem?“ špitnu k ní potají s přátelským „vědoucím“ pohledem.

„Ne.“ Podívá se na mámu. „Tohle je všechno, co mám.“

„No tak dobře,“ usměju se konspirativně. „Však nic neříkám.“

Věděla jsem, že si budeme rozumět. Věděla jsem to.

„Je to Jess?“ ozve se táta od schodů. „Tak tě u nás vítám, holka drahá!“

Obejme ji a já mám najednou trochu divný pocit. Jako by mi to došlo až teď. Táta má ještě jednu dceru. Nejen mě. Naše rodina se o něco rozrostla.

Ale vlastně… k tomu rodiny právě jsou, že? Aby se rozrůstaly. O nové členy.

„To je Luke, můj manžel,“ dodám rychle.

„Jak se máte,“ řekne příjemným hlasem a vykročí kupředu. Když si třesou rukama, cítím v obou jistý příval hrdosti. Podívám se na mámu, a ta se na mě povzbudivě usměje.

„Pojďme dál,“ pobízí nás. Vede nás do obývacího pokoje, kde jsou na stole květiny a pohostinně připravené talíře se sušenkami. Všichni se posadíme a na chvíli se rozhostí ticho. Připadá mi to neskutečné. Sedím naproti své nevlastní sestře. Zatímco máma nalévá kávu, dívám se upřeně na ni, snažím si vrýt do paměti její obličej a najít podobnosti mezi námi dvěma. A jsou jich spousty! Nebo přinejmenším… nějaké tu jsou. Nevypadáme sice jako jednovaječná dvojčata – ale když se pozorně podíváte, nějakou podobnost tu určitě najdete. Má hodně podobné oči, až na barvu a trochu odlišný tvar. A nemít na konci tak špičatý nos, měla by ho téměř stejný jako já. A měla by úplně stejné vlasy, kdyby si je nechala narůst o trochu delší, obarvila si je a podstatně víc se o ně starala. Najednou si uvědomím, že si mě prohlíží přibližně stejně pozorně.

„Nemohla jsem ani spát!“ ostýchavě se na ni usměju. „Je to tak úžasné setkat se s tebou po tak dlouhé době!“

Jess přikývne, ale neřekne ani slovo. Sákryš, ta ale je zdrženlivá. Musím ji kapánek rozpovídat.

Jsem taková, jak sis mě představovala?“ plaše se na ni usměju a přejedu si dlaní vlasy dozadu.

Jess si mě chvíli prohlíží a přejíždí mi očima po celém obličeji.

„Vlastně jsem. si tě vůbec nijak nepředstavovala,“ prohlásí nakonec.

„Aha.“

Já si nic příliš nepředstavuju,“ dodá. „Beru věci takové, jaké jsou.“

„Vezmi si sušenku, jess,“ pobídne ji máma. „Jsou pekanové a s javorovým sirupem.“

„Díky,“ řekne Jess a jednu si vezme. „Pekanové ořechy miluju.“

Já taky!“ vykřiknu překvapeně. „Já je taky miluju!“

Proboha, už se to ukazuje. Geny se nezapřou. Vychovali nás daleko od sebe v různých rodinách…, a přesto nám chutnají stejné věci!

„Proč jsi nezavolala z nádraží, Jess?“ ptá se táta a bere si od mámy šálek kávy. „Přijel bych pro tebe autem. Nemusela sis brát taxíka!“

Já jsem si žádného taxíka nebrala,“ vysvětluje Jess. „Já jsem šla pěšky.

„Ty jsi šla pěšky?“ žasne táta. „Z oxshottského nádraží?“

„Z kingstonského nádraží. Jela jsem autobusem.“ Napije se kávy. „Je to mnohem levnější. Ušetřila jsem dvacet pět liber.“

„Ty jsi šla celou cestu z kingstonského nádraží?“ Máma vypadá zděšeně.

„Není to tak daleko,“ uklidňuje ji Jess.

„Jess ráda chodí pěšky, Becky,“ vysvětluje máma. Usměje se na Jess. „je to tvůj velký koníček, viď, drahoušku?“

To je už příliš. Je to jako dokumentární film nebo něco podobného!

„Já taky!“ vykřiknu. „Já taky chodím ráda pěšky! Není to úžasné?“

Rozhostí se ticho. Hledím do udivených obličejů celé své rodiny. No vážně. Co to s nimi je?

„Ty že ráda chodíš pěšky, holčičko?“ vykoktá máma nejisté.

„Jak by ne! Celou dobu jsem po Londýně chodila pěšky! Že jo, Lukeu?“

Luke se na mě šibalsky podívá.

„Na některých londýnských ulicích máš přímo vyšlapané cestičky, to jistě,“ přitaká.

„Děláš power walking?“ Zdá se, že to Jess zaujalo.

„Jak bych to řekla…,“ na chvíli se zamyslím. „Já to spíš… kombinuju s jinými činnostmi. Aby to nebylo tak nudné.“

„Máš na mysli cross–training?“

„Ehm… tak trochu,“ přikývnu a ukousnu si sušenky.

Nastane další ticho, jako by všichni čekali, až promluví ten druhý. Bože, proč jsme všichni tak strojení? Měli bychom být přirození. Vždyť jsme přece jedna rodina!

„Chodíš ráda na filmy?“ zeptám se nakonec.

„Na některé ano,“ odpoví Jess a přemýšlivě svraští obočí. „Mám ráda filmy, které mi něco řeknou. Které jsou jakýmsi poselstvím.“

„Já taky,“ souhlasím vřele. „Každý film by určitě měl mít nějaké poselství.“

Což je pravda. Jakože vezměte si takovou Pomádu. Ta má takových poselství přímo hromady. Jako „Nic si z toho nedělej, Jestli nejsi školní hvězda, vždycky si přece můžeš dát udělat trvalou“.

„Nedá si ještě někdo trochu kafe?“ dívá se na nás máma tázavě. „V kuchyni mám uvařenou ještě jednu konvici.“

„Já pro ni dojdu,“ nabídnu se a vyskočím z pohovky. „A hele, Lukeu, co kdybys tam šel se mnou a… ehm… pomohl mi? Kdybych ji třeba… nemohla najít.“

Já vím, že to nezní příliš přesvědčivě, ale mně na tom nezáleží. Umírám touhou promluvit si s Lukem. Jen co jsme v kuchyni, zavřu za sebou dveře a dychtivě se na něj zadívám. „Tak co? Co si myslíš o mé sestře?“

„Vypadá moc milá.“

„Není báječná? A máme toho tolik společného, nemyslíš?“

„Co že máte?“ zahledí se na mě Luke. Jess a já! Jsme si tak podobné!“

„Podobné?“ užasne.

„Ano!“ ztrácím už trochu trpělivost. „Copak si sedíš na uších? Má ráda pekanové ořechy a já je mám také ráda… ráda chodí pěšky a já také… obě chodíme rády do kina…“ Rozmáchnu se rukama kolem sebe. „Zdá se mi, že si už teď úžasně rozumíme!“

„Když říkáš,“ povytáhne Luke obočí a mě trochu bodne u srdce.

„Tobě se snad nelíbí nebo tak něco?“

„Ale jistěže se mi libí! Ale moc jsem si s ni zatím nepopovídal. A ty taky ne.“

„No… já vím,“ připouštím. „Ale to proto, že jsou tam všichni tak strašně sešněrovaní. Tam se nedá pořádně promluvit. Tak jsem si myslela, že bych navrhla, abychom si my dvě spolu někam vyrazily. A dostaly příležitost se spřátelit.“

„Jako kam?“

„No, já nevím. Na procházku. Nebo třeba na nějaké menší nákupy!“

„Podívejme,“ podotkne. „Na nějaké menší nákupy. Dobrý nápad. Předpokládám ve výši tvého denního rozpočtu, který činí dvacet liber.“ Cože?

Nevěřím vlastním uším, že dokáže v takovou chvíli začít o rozpočtu. Jakože, kolikrát se vám podaří vyrazit si poprvé na nákupy se svou sestrou, kterou jste nalezli po tolika letech?

„Tohle je výjimka, mimořádná událost,“ vysvětluju. „Jasně že potřebuju nějaké peníze navíc.“

„Myslel jsem, že jsme se domluvili na tom, že žádné výjimky už nebudou,“ připomíná Luke. „Žádné.unikátní příležitosti’. Už jsi zapomněla?“

Zmocní se mě záchvat vzteku.

„Dobře!“ založím si ruce na prsou. „Tak se se svou sestrou prostě nespřátelím.“

V kuchyni se rozhostí ticho. Zhluboka si povzdychnu a po očku se zadívám na Lukea, jenomže na něj to nemělo očividně žádný účinek.

„Bečky!“ přeruší nás mámin hlas. „Kde je to kafe? Všichni tu na něj čekáme!“ Vejde do kuchyně a poplašeně se na mě a na Lukea podívá. „Snad se nic nestalo? Snad se nehádáte?“

Otočím se k mámě.

„Chci jít s Jess na nákupy, ale Luke říká, že nesmím překročit rozpočet.“

„Lukeu!“ vykřikne máma vyčítavě. „To je myslím báječný nápad, Becky! Vy dvě byste spolu měly strávit trochu času. Co si takhle zaskočit do Kingstonu? Mohly byste se tam naobědvat.“

„Jasně!“ podívám se rozzlobeně na Lukea. „Ale až na dvacet liber nemám žádné peníze.“

„A já říkám, že musíme dodržovat rozpočet,“ prohlašuje Luke nesmiřitelně. „Jistě budete se mnou, Jane, souhlasit, že dobře sestavený rozpočet je prvním krokem ke šťastnému manželství?“

„No jistě, to ano…,“ říká máma trošku roztržitě. Najednou se jí obličej rozzáří. „Ti Greenlowovi!“

Ti kdo?

„Tví australští příbuzní! Poslali ti místo svatebního daru šek! Už jsem ti ho chtěla dát. Jsou to sice australské dolary, ale i tak je to poměrně dost…“ Zapátrá kdesi v zásuvce. „Tady je! Pět set australských dolarů!“

„Júúú!“ Vezmu si od ní šek a pozorně si ho prohlížím. „Fantastické!“

„Tak teď můžeš Jess pozvat na něco dobrého!“ stiskne mi máma s úsměvem paži.

„T° koukáš!“ vrhnu vítězoslavný pohled na Lukea a on obrátí oči v sloup.

„Dobrá. Vyhrála jsi. Tentokrát.“

S pocitem náhlého vzrušení utíkám do obývacího pokoje. „Hele, Jess!“ vyhrknu. „Nechtěla by sis někam vyrazit? Kupříkladu do pár obchodů?“

„Aha,“ Jess vypadá zaskočeně, „Totiž…“

Jen jdi, zlato!“ pobízí ji máma, která přichází za mnou. „Trochu si užijte!“

„Můžeme si někam zaskočit na oběd… trochu se poznat… co tomu říkáš?“

„No… tak dobře,“ přikývne Jess nakonec. „Výtečně!“

Zmocní se mě nadšené očekávání. Mé první nakupování se sestrou! To je tak vzrušující! „Půjdu se nachystat.“

„Počkej,“ zadrží mě Jess. Ještě než odejdeš. Taky jsem ti něco přinesla. Nic velkého, ale…“

jde k batohu, otevře ho a vytáhne z něj balíček zabalený do papíru potištěného slovy „Šťastný nový rok 1999“.

No to je úžasné.

Já miluju kýčový balicí papír!“ říkám obdivné. „Kde jsi ho sehnala?“

„Měli ho zadarmo v bance.“ odpoví Jess. „Vida,“ podivím se. „Ehm… to je –výborné!“

Roztrhnu balicí papír a uvnitř je umělohmotná krabička rozdělená do tří oddílů.

„Júúú!“ vykřiknu okamžitě. „To je fantastické! Mockrát ti děkuju! Přesně něco takového jsem si přála!“ Položím Jess ruce kolem krku dám jí pusu.

„Co to je, holčičko?“ ptá se máma se zájmem. Abych pravdu řekla, nejsem si moc jistá.

„To je krabička na jídlo,“ vysvětluje jess. „Když si do ní dáte zbytky jídla, tak se vám nesmíchají. Rýže… dušené maso se zeleninou…, prostě všechno. Já bych se bez toho neobešla.“

„To je senzační! To se bude určitě hodit.“ Zadívám se přemýšlivě na ty tři části. „Nejspíš si do toho dám balzámové tyčinky na rty.“

„Balzámové tyčinky?“ ptá se Jess zaraženě.

„Pořád je ztrácím! Ty ne?“ Krabičku opět zavřu a ještě chvíli ji obdivuju. Pak vezmu balicí papír a zmuchlám ho do kuličky. Jess zamrká, jako by jí někdo právě šlápl na nohu.

„Taky jsi ho mohla složit,“ podotkne a já se na ni udiveně podívám.

Proč bych pro všechno na světě měla skládat použitý balicí papír? Ale třeba je to nějaký její zvyk, který se budu muset naučit. Každý máme své libůstky.

„No proč ne!“ řeknu. „Jistěže. Jsem já ale hloupá!“

Rozprostřu zchumlaný papír, uhladím ho a pečlivě ho dvakrát přeložím.

„Už to je,“ usměju se na ni a hodím použitý papír do odpadkového koše. „Jdeme!“

Jedenáct

V Kingstonu, nákupním centru, které je od mámy a táty nejblíž, jsme autem za pouhou čtvrthodinku. Najdu parkovací automat a po zhruba dvaceti pokusech zaparkuju přibližně v příslušném směru.

Ach Bože, parkování je tak stresující. Všichni na vás celou dobu pořád troubí. Je strašně těžké zacouvat na místo, když na vás vyvaluje spousta lidí oči a znervózňuje vás. To by si měli všichni uvědomit a ne dloubat do svých přátel a ukazovat na vás prstem.

Ale to nic. Hlavní je, že jsme tu! Je krásný den, svítí slunce, ale není příliš horko a modré nebe je plné bílých beránků. Vystoupím z auta, rozhlédnu se po sluncem zalité ulici a cítím, jak přímo srším očekáváním. Mé první nákupy se sestrou! Kam půjdeme nejdřív?

Začnu házet peníze do parkovacího automatu a hlavou se mi honí všechny možnosti. Určitě bychom si měly nechat udělat zdarma profesionální nalíčení a úpravu účesu. A podívat se do toho obchůdku se spodním prádlem, o kterém se zmínila máma…

Jak dlouho tu vlastně budeme?“ ptá se jess, když do automatu strkám šestou minci.

„Ehm…,“ podívám se na měřič. „Tohle nám bude stačit do šesti hodin… a pak je parkování zdarma!“

„Do šesti?“ Jess vypadá trochu otřeseně.

„Neboj se!“ uklidňuju ji. „Tady se v šest nezavírá. Mají otevřeno minimálně do osmi.“

A musíme jít do obchodního domu a vyzkoušet si spousty večerních šatů. K mým nejkrásnějším zážitkům patří odpoledne, které jsem strávila se Suze v Harrods zkoušením luxusních šatů. Zkoušely jsme si pořád další a další příšerně drahé šaty a pobíhaly od jedněch k druhým a všechny ty arogantní prodavačky už z nás šílely a pořád se vyptávaly, jestli jsme si už konečně vybraly.

Nakonec Suze prohlásila, že si už možná vybrala… ale aby si byla jistá, chtěla ty šaty vidět s diamantovou čelenkou od Cartiera, nemohly by nám ji tedy ze zlatnictví o patro nad námi nechat poslat?

Myslím, že právě tehdy nás požádaly, abychom vypadly.

Když si na to vzpomenu, dostanu hroznou chuť rozchechtat se, a najednou mě zabolí u srdce. Bože, uzdy jsme si se Suze tolik legrace. Nejlíp z celého světa umí říkat: „No tak si to kup!“ Dokonce i když jsem neměla ani vindru, pořád mě povzbuzovala: „No tak si to kup! Já to zaplatím. Vždycky mi to můžeš potom vrátit.“ A pak si také něco koupila a potom jsme šly na kapucino.

Ale co. Proč se zabývat tak smutnými vzpomínkami?

„Takže!“ obrátím se k Jess. „Na co máš chuť nejdřív? je tu spousta obchodů. Dva obchodní domy…“

Já obchodní domy nenávidím,“ prohlásí Jess. „Necítím se v nich dobře.“

„Jo tak.“ Odmlčím se.

Na tom nic není. Spousta lidí nenávidí obchodní domy.

„Tak je tu spousta butiků,“ usměju se na ni povzbudivě. „Zrovna teď jsem si na jeden senzační vzpomněla!“ Vedu ji dolů po dlážděném chodníku a cestou obdivuju svůj odraz ve výkladní skříni. Ta andělská kabelka se opravdu vyplatila. Vypadám jako filmová hvězda!

Trochu mě zaskočilo, že se o ní Jess vůbec nezmínila. Kdyby má sestra, kterou bych objevila po takových letech, měla podobnou kabelku, byla by to první’věc, o níž bych se zmínila. Možná chce jenom vypadat zdrženlivě a blazeované. Tomu bych rozuměla.

„Takže… kde normálně nakupuješ?“ prohodím konverzačním tónem.

„Kde to mají nejlevnější,“ odpoví jess.

„To já taky!“ souhlasím nadšeně. „Dostala jsem úžasný top od Ralpha Laurena v jedné jeho utažské prodejně. S devadesátiprocentní slevou!“

„Snažím se nakupovat ve velkém,“ svraští jess trochu obočí. „Když si něčeho koupíš hodně, ušetříš spoustu peněz.“

Ach můj Bože! Jsme naladěné přesně na stejnou vlnovou délku. Já jsem věděla, že to tak bude!

„Máš úplnou pravdu!“ raduju se. „To se celou dobu snažím vysvětlit Lukeovi! Ale on pro takovou logiku nemá buňky.“

Jsi tedy členem nějakého velkoobchodu?“ podívá se na mě Jess se zájmem. „Nebo potravinového družstva?“

Tomu moc nerozumím.

„Ehm… ne. Ale na líbánkách jsem nakoupila ve velkém spoustu věcí! Koupila jsem čtyřicet hrnečků a dvacet hedvábných županů!“

„Hedvábných županů?“opakuje Jess zaraženě.

„Byla to strašně výhodná koupě! Vysvětlovala jsem Lukeovi, že nám to ušetřilo spoustu peněz, ale on mě vůbec neposlouchal… Prima! Už isme tady! Tohle jsem měla na mysli.“

Přišli jsme ke skleněným dveřím Georginy. Je to velká světlá prodejna buňkového typu, kde prodávají šaty, šperky a senzační kabelky. Chodím sem od svých dvanácti let a je to můj nejoblíbenější obchod na světě.

„Tenhle obchod si vážně zamiluješ? slibuju Jess nadšeně a otevřu dveře. Sandra, jedna z prodavaček, právě aranžuje korálkové kabelky na podstavec, a když cinkne u dveří, otočí se k nám. Okamžitě se jí rozzáří obličej.

„Bečky! To je doba, co jsme se neviděly! Kde jsi byla?“

„Byla jsem na líbánkách!“

„No to se ví! Tak jak ti svědčí manželský život?“ Zasměje se. „Už jste se aspoň pořádně pohádali?“

„Ha ha,“ zasměju se na ni. Právě jí chci představit Jess, když Sandra najednou vyjekne.

„Panebože! Není to snad andělská kabelka? Opravdická}“

„Ano.“ Zářím blažeností. „Líbí se ti?“

„Nemůžu uvěřit vlastním očím. Ona má andělskou kabelku!“ křičí na ostatní prodavačky a já přímo slyším, jak některé z nich zalapají po dechu. „Kde jsi ji dostala} Můžu si na ni sáhnout?“

„V Miláně.“

„Kdo jiný než Becky Bloomwoodová.“ Kroutí hlavou. „Kdo jiný než Becky Bloomwoodová sem může přijít s andělskou kabelkou. Tak nač tě přišla?“

„Ehm… na dost!“

„Jééé.“ Nesměleji hladí. Je naprosto úžasná?

„Co je na ní tak zvláštního,“ ptá se Jess roztržitě. „Podle mě je to obyčejná kabelka.“

Chvíli je ticho, pak se všechny rozesmějeme. Páni, ta Jess je ale vtipálek!

„Sandro, chci ti někoho představit,“ postrčím Jess dopředu. „To je má sestra!“

„Tvá sestra?” Sandra na Jess ohromeně zírá. „Nevěděla jsem, že máš sestru.“

„To ani já! My jsme až nedávno zjistily, že jsme sestry, viď, Jess?“ položím jí ruku kolem ramen.

„Nevlastní sestry,“ upřesňuje jess trochu upjatě.

„Georgino!“ volá Sandra dozadu do obchodu. „Georgino, musíš sem hned přijít! Tomu nebudeš věřit! je tu Becky Bloomwoodová –a má sestru! Jsou tu obě!“

Chvíli se nic neděje – pak se odhrne závěs a vyjde ven Georgina, majitelka obchodu. Je jí něco přes padesát, má břidlicově šedé vlasy a naprosto úžasné tyrkysové oči. Má na sobě jemný sametový tunikový top, v ruce drží plnicí pero, a když mě a Jess uvidí, zajiskří jí v očích.

„Dvě Bloomwoodovy sestry,“ řekne tiše. „Páni, to je skvělé.“ Vidím, jak se na sebe s prodavačkami podívají. „Zarezervujeme vám dvě zkušebny,“ prohlásí Sandra okamžitě. „Pokud jich máte málo, spokojíme se s jednou, že, Jess?“ navrhnu. „Co prosím?“ vyjeví se Jess.

„Vždyť jsme sestry!“ láskyplně ji obejmu. „Přece se nebudeme před sebou stydět!“

„Ale to vůbec nevadí,“ řekne Sandra při pohledu na Jessin obličej. „Máme spoustu kabinek. Porozhlédněte se ta a dobře se bavte!“

„Neříkala jsem ti, že je to nádherné místo?“ říkám šťastně Jess. „Takže… začneme tady!“

Zamířím ke stojanu plnému nádherně vyhlížejících topů a začnu se probírat ramínky. „Nejsou senzační?“ vytáhnu růžové tričko s drobným motivem motýlka. „A tohle se sedmikráskou by ti určitě slušelo!“

„Chcete si je vyzkoušet?“ ptá se Sandra. „Můžu vám je hodit do kabinky.“

„Ano, prosím!“ podám jí je a zářivě se usměju na Jess.

Ale ona mi úsměv nevrací. Vlastně se ani nehnula z místa. Jenom tam tak stojí s rukama v kapsách.

Možná se cítí trochu divně na prvním nákupu s neznámým člověkem. Někdy si prostě s někým padnete rovnou do noty, jako když jsme šly poprvé nakupovat se Suze – a obě jsme sáhly po stejné kabelce s make–upem od Lulu Guiness, a to simultánně.

Ale někdy to trošku vázne. Neznáte ještě vkus toho druhého… a tak zkoušíte různé věci a neustále se ptáte: „Líbí se ti to? Nebo tohle?“

Jess by nejspíš potřebovala trochu povzbudit.

„Tyhle sukně jsou úžasné!“ přecházím k dalšímu stojanu s večerním oblečením. „Tahle černá se síťovinou by na tobě vypadala skvěle!“ Sundám ji ze stojanu a přiložím ji k Jess. Sáhne po cenovce, podívá se na ni a zbledne.

„Nemůžu uvěřit těm cenám,“ zamumlá.

„Velmi přijatelné, že?“ zamumlám v odpověď.

„A tu sukni?“ ptá se Sandra, která se objeví za námi.

„Ano, prosím! A já si vyzkouším tuhle šedou… júúú, a ještě tuhle růžovou!“ dodám, když najednou úplně vzadu zahlédnu úzkou červenou sukni.

O dvacet minut později dokončíme prohlídku celého obchodu a v kabinkách na nás čekají haldy šatů. Jess toho příliš nenapovídala. Ve skutečnosti byla většinou zticha. Ale já jsem se snažila za ni, vybrala jsem všechny šaty, které by jí podle mého názoru slušely, a přihodila na hromadu.

„Tak dobře,“ raduju se. „Tak si to půjdeme vyzkoušet! V té sukni budeš jistě vypadat fantasticky! Měla bys k ní nosit top bez ramínek a možná…“

Já si z toho nebudu zkoušet nic,“ prohlásí Jess. Strčí si ruce do kapes a opře se o kousek holé zdi. Vyjeveně se na ni podívám. „Co jsi to říkala?“

„Nic si zkoušet nebudu.“ Kývne směrem ke kabinkám. „Ale ty si to vyzkoušej. Počkám na tebe.“

V obchodě se rozhostí ohromené ticho.

„Ale… proč si nechceš nic vyzkoušet?“ ptám se.

„Já žádné nové šaty nepotřebuju,“ prohlásí Jess.

Vytřeštím na ni oči. Cítím, jak se po sobě prodavačky po celém obchodě zmateně dívají.

„Přece musíš něco potřebovat!“ říkám. „Nějaké tričko… kalhoty…“

„Ne. Všechno mám.“

„A to si ani nechceš vyzkoušet některý z těch senzačních topů?“ zvednu na povzbuzení jeden top do výšky. „Jenom abys viděla, jak ti bude slušet?“

„Kupovat je nebudu,“ pokrčí Jess rameny. „Tak k čemu?“

„Tohle platím já!“ pochopím najednou. „Víš přece, že je to na můj účet!“

„Nehodlám plýtvat tvými penězi. Ale nenech se tím odradit,“ dodá. „Klidně se do toho pusť.“

Vůbec nevím, co dělat. Nikdy by mě nenapadlo, že si Jess nevyzkouší ani jednu věc.

„Zaměstnanci jsou tu jenom pro tebe, Becky,“ vloží se Sandra.

„Tak jdi,“ kývne Jess.

„No… tak dobře,“ svolím nakonec. „Nebude to dlouho trvat.“

Zamířím ke kabince a nasoukám se do většiny šatů, ale mé nadšení je totam. Když jsem sama, není to ono. Chtěla jsem si to vyzkoušet společně. Chtěla jsem se bavit. Představovala jsem si, jak obě vytančíme ze zkušební kabinky, roztočíme se kolem dokola, vyzkoušíme si oblečení té druhé…

Tohle mi vůbec nejde do hlavy. Jak to, že si nevyzkoušela ani jednu věc? Nejspíš se jí vůbec nelíbí můj vkus, napadne mě v zoufalství. A nic neřekla, protože nechtěla být nezdvořilá.

„Bereš si něco?“ ptá se Georgina, když nakonec vyjdu ven.

„Ehm… ano!“ snažím se o veselý tón. „Vezmu si tyhle dva topy a tuhle růžovou sukni. Ta mi vážně báječně sluší!“

Mrknu po očku na Jess, ale ta civí do prázdna. Najednou ke mně přijde, jako by si mě právě všimla.

„Hotovo?“ ptá se.

„Ehm… ano. Jenom to ještě zaplatím.“

„Jestli nemáte zájem o šaty,“ navrhne Georgina, „co takhle bižuterii?“ Vytáhne zpod pokladny tác. „Dostali jsme pár moc hezkých náramků. Jenom deset liber. Tenhle by vám mohl slušet.“ Vybere překrásný náramek z jednoduchých stříbrných oválků pospojovaných k sobě. Zatajím dech.

„je hezký,“ přikývne Jess a já cítím, jak mi padá kámen ze srdce.

„Pro Beckyinu sestru…,“ řekne Georgina a vidím, jak se jí při počítání zúží oči, „tři libry.“

Júúú,“ rozzářím se. „To je fantastické! Moc vám děkuju, Georgino!“

„Ale ne,“ pokračuje jess. „Žádný náramek nepotřebuju.“

Cože?

Úlekem se mi udělají mžitky před očima. Copak nerozuměla?.Ale… je to jenom za tři libry,“ připomínám. „To je úžasně levné!“ Já to nepotřebuju,“ pokrčí Jess rameny. „Ale…“

Nedostává se mi slov. Copak to jde nekoupit náramek za tři libry? Copak to vůbec jde?

Jakože, to je přece proti přírodním zákonům nebo tak něco.

„Prosím, Becky!“ Sandra mi podává za šňůrku nákupní tašky. Jsou dvě – obě světle růžové, lesklé a nádherné – ale když je beru za ouška, necítím z nákupu vůbec žádné potěšení. Vlastně necítím téměř nic. „sem příliš zmatená.

„No… tak na shledanou!“ loučím se. „A díky! Brzy zase přijdu!“

„Nazdar, Becky, drahoušku!“ volá Georgina. „A Jess,“ dodá o poznání chladněji. „Doufám, že se brzy uvidíme.“

„Becky!“ zavolá Sandra. „Ještě než půjdeš, tady máš katalog našeho zboží.“

Utíká ke mně a podává mi krásný katalog na lesklém papíře a trochu se ke mně nakloní.

„Nechci dělat nějaké hloupé vtipy nebo tak něco,“ zašeptá mi do ucha. „Ale… jseš si opravdu jistá, že je to tvá sestra?“

Trochu omámeně vyjdu ven. Vůbec to neprobíhalo podle mého očekávání.

„Takže!“ prohodím nejisté. „To byla zábava!“ Kouknu po Jess, ale ta má svůj vyrovnaný a věcný výraz, z něhož nedokážu rozpoznat, co si vlastně myslí. Kéž by se aspoň jednou usmála. Nebo řekla: „Ano, to je báječné!“

„To je škoda, že sis u Georginy nic nevybrala,“ risknu to. „Ty nemáš… ráda šaty?“

Jess pokrčí rameny, ale nic neřekne a mě se zmocní zoufalství. Věděla jsem to. Nelíbí se jí můj vkus. A všechno to předstírání, že „žádné šaty nepotřebuje“, bylo z pouhé zdvořilosti.

Jakože, copak může někdo nepotřebovat tričko? No vidíte. Nikdo. No nic, budeme prostě muset zajít do jiných obchodů. Do takových, které se budou jess líbit. Kráčíme sluncem zalitou ulicí a já se snažím něco vymyslet. Sukně ne… náramky ne… Džíny! Všichni mají rádi džíny. To nemá chybu.

„Potřebovala bych si koupit džíny,“ prohlásím nenucené.

„A proč?“ zamračí se Jess. „Co je špatného na těch, které máš na sobě?“

„No… nic. Ale potřebuju ještě jedny!“ zasměju se. „Chtěla bych o trochu delší než tyhle, s ne příliš nízkým pasem, možná v hodně tmavé inkoustové modři…“

Vyčkávavě hledím na Jess, čekám, že se připojí s představou, jaké džíny by chtěla ona. Jenomže Jess mlčí.

„Takže… potřebuješ nějaké džíny?“ ptám se s pocitem člověka strkajícího těžký náklad do kopce.

„Ne,“ odpoví Jess. „Ale ty si je klidně kup.“

Pocítím malé zklamání.

„Možná někdy jindy,“ nucené se usměju. „To nevadí.“

Ale teď jsme došly na roh ulice – a ano! L K Bennett má výprodej!

„No to se podívejme!“ vykřiknu rozčíleně a utíkám k velké výkladní skříni plné barevných páskových sandálů. „Nejsou úžasné? Jaké boty se ti líbí?“

Jess přejede očima výkladní skříň.

„Já se v podstatě o boty moc nezajímám,“ prohlásí. „Komu záleží na botách?“

Na chvíli se mi úlekem až podlomí kolena. Komu záleží na botách?

No… jistě! To byl vtip! Budu si muset zvyknout na její suchý styl humoru.

„I ty jedna!“ dloubnu ji přátelsky. „No… ale jestli ti to nevadí, já bych tam zašla a několik párů si vyzkoušela.“

Když si jich pár vyzkouším, tak se ke mně Jess určitě připojí.

Nepřipojila se. Ani v dalším obchodě. Ani si nevyzkoušela žádný parfém ani make–up ve Space NK. Jsem ověšená balíčky – ale Jess nemá ještě ani jeden. Očividně se vůbec nebaví. Určitě si myslí, že jako sestra za nic nestojím.

„Nepotřebuješ něco… do kuchyně?“ ptám se v zoufalství. Mohly bychom koupit pár senzačních zástěr nebo nějaké chromové vymyšlenosti… Ale Jess jenom vrtí hlavou.

„já nakupuju v diskontních prodejnách. Je to tam mnohem levnější než na hlavní třídě.“

„No a co třeba kufr?“ vykřiknu v náhlé inspiraci. „Kufry patří k věcem, na které člověk zapomíná!“

.Ale já žádný kufr nepotřebuju,“ namítá Jess. „Mám už svůj batoh.“

„No tak dobře.“

Veškeré nápady mi už došly. Co ještě zbývá? Lampy… možná? Nebo… koberce?

Najednou se Jess rozzáří oči.

„Počkej,“ prohlásí podstatně živějším hlasem, než jakým mluvila celý den. „Nevadilo by ti, kdybych si tam zašla?“

Zastavím sc. Stojíme před naprosto nenápadným obchůdkem s kancelářskými potřebami, v němž jsem nikdy nebyla.

„Jistěže!“ vyhrknu v návalu úlevy. „Jdeme! Fantastické!“

Papírnictví. Tak tohle se jí líbí. Pochopitelně! Jak to, že mě to předtím nenapadlo? Je studentka… pořád jenom píše… musí na to být vybavená!

Obchůdek je tak těsný, až se bojím, že se tam se všemi svými balíčky ani nevejdu, a tak plná očekávání čekán: na Jess venku. Copak tam asi kupuje? Nějaké senzační zápisníky? Nebo ručně vyráběné kartičky? Nebo třeba nějaké nádherné plnicí pero?

Jakože, komu čest, tomu čest. Tohohle obchůdku jsem si dosud nevšimla!

„Tak co sis koupila?“ naléhám na ni nedočkavě, když vyjde ven s dvěma naditými nákupními taškami. „Ukaž! Ukaž!“ Jess na mé upře prázdný pohled. „Nic jsem nekupovala,“ prohlásí. „Ale… co ty nákupní tašky! Co je v nich?“

„Ty sis nevšimla toho nápisu?“ Ukáže na ručně psanou kartičku za výlohou. „Dávají zadarmo použité obaly.“

Otevře nákupní tašku a ukáže balík otrhaných sáčků a svazek roztrhaných našedivělých bublinkových obalů. Koukám na to a ztrácím poslední kapky nadšení.

„Určitě jsem ušetřila přinejmenším deset liber,“ dodá samolibě. „A ty se vždycky hodí.“

Na to nemám co říct.

jak se mám rozplývat nad hromadou starých pytlíků a bublinkových obalů?

„Ehm… úžasné!“ podaří se mi ze sebe vypravit. „Jsou určitě úžasné! Hrozně se mi libí ty… ehm.., štítky. Takže… jsme obě dělaly, co jsme mohly! Pojďme si dát kapucino!“

Na rohu ulice stojí kavárna, a čím blíž k ní přicházíme, tím víc se mi vrací dobrá nálada. Možná ty nákupy neproběhly přesně podle mých představ. Ale to nevadí. Hlavní je, že my sestry sem jdeme na kapucino a popovídat si. Posadíme se k hezkému mramorovému stolku, budeme popíjet kávu a budeme se vzájemně svěřovat…

„Přinesla jsem si láhev,“ ozve se za mnou Jessičin hlas. Ohlédnu se a vyjevené sleduju, jak Jess vytahuje ze svého batohu bílou plastovou láhev.

„Cože?“ zakoktám.

„Nechci to jejich předražené kafe,“ vytrčí prst proti kavárně. Je otřesné, kolik si přirážejí k ceně.“

„Ale…“

„Můžeme si sednout na lavičku. Já ji uklidím.“

Dívám se na ni se stoupajícím děsem. Přece nebudu své vůbec první kafe se sestrou, kterou jsem našla po tolika letech, pít na nějaké mizerné ošoupané lavičce z jedné láhve.

Jenomže já chci jít do nějaké hezké kavárny!“ vyhrknu, než se stačím zarazit. „A posadit se k mramorovému stolečku a dát si pořádné kapucino!“

Rozhostí se ticho.

„Prosím!“ škemrám.

„No dobře,“ souhlasí nakonec jess. „No tak dobře.“ Zavře svou láhev. „A měla by ses naučit nosit si své vlastní. Ročně bys tak ušetřila stovky liber. Láhev si můžeš koupit v second handu. A sedlinu použít minimálně dvakrát. Dá se to Klidně pít.“

„Budu… si to pamatovat,“ téměř ji ani neposlouchám. „Pojďme!“

Kavárna je vyhřátá a voňavá, prosycená nádhernou vůní kávy. Na mramorových stolcích poskakují světýlka bodových reflektorů, hraje tu hudba a všude se ozývá šťastné a veselé štěbetání.

„Vidíš?“ rozzářím se na jess. „Není to tu hezké?“

„Stůl pro mě a pro mou sestru, prosím,“ obrátím se nadšeně k číšníkovi, který stojí u dveří.

Tohle si vážně vychutnávám. Pro mou sestru.

Posadíme se a já položím všechny své nákupní tašky na zem – a začínám se uvolňovat. Už je to lepší. Pěkně si důvěrně popovídáme a navážeme skutečné přátelství. Tohle jsme možná měly udělat úplně nejdřív.

K našemu stolu přichází číšnice, která vypadá na dvanáct, s odznáčkem, na němž stojí: „Tohle je můj první den!“

„Nazdar!“ věnuju jí zářivý úsměv. „Dala bych si kapucino… ale nejsem si jistá, co si dá má sestra.“

Má sestra. Tahle slova mě pokaždé zahřejí!

„Ale vlastně bychom si měly dát šampaňské,“ nemůžu odolat. „Teprve nedávno jsme zjistily, že jsme sestry!“

„Páni!“ prohlásí číšnice. „To je bomba!“

„Dala bych si obyčejnou vodu z kohoutku, díky,“ prohlásí Jess a zavře jídelní lístek.

„Žádnou kávu s nádhernou pěnou?“ ptám se překvapeně.

„Nehodlám platit obrovsky nafouknuté ceny nějakým globálním korporacím, které na tom vydělají balík.“ Přísně se na číšnici zadívá. „Považujete snad marži 400 % za etickou?“

„Ehm…“ Zdá se, že to číšnici pořádně zaskočilo. „Chcete do té vody led?“ vykoktá nakonec.

„Dej si taky kávu,“ vložím se rychle. „Nesmysl. Dá si také kapucino.“

Číšnice odtud odcupitá a Jess nesouhlasně vrtí hlavou.

„Víš, kolik takové kapucino doopravdy stojí? Pár pencí. A nám tu naúčtují téměř dvě libry.“

„Ale na talířek nám k tomu dají kousek čokolády,“ upozorním ji.

Ach Bože, Jess to s tím kafem trochu přehání, co říkáte? Ale co. Změníme téma.

„Takže!“ opřu se zády o židli a rozpřáhnu ruce. „Vyprávěj mi o sobě.“

„Co chceš vědět?“ zeptá se Jess.

„Všechno!“ zvolám nadšeně. „Jako… jaké máš kromě chůze pěšky koníčky?“ Jess se na chvilku zamyslí.

„Mám ráda sportovní speleologů,“ prohlásí ve chvíli, kdy před nás číšnice staví dvě kapucína.

„Speleologu!“ opakuju. „To je to, jak se… leze do jeskyní?“

Jess se na mě koukne přes okraj šálku.

„V podstatě ano.“

„Júúú! To je skutečně…“

Hledám slova. Co se tak dá říct o jeskyních? Kromě toho, že je tam tma, zima a všechno je tam nechutně oslizlé.

„To je ale opravdu zajímavé!“ vykoktám nakonec. „Také bych se ráda do nějaké jeskyně podívala!“

„A samozřejmě kameny,“ dodá jess. „Ty mě zajímají nejvíc.“

„I mě! Zejména ty nádherné velké a zářivé kameny od Tiffanyho!“ Zasměju se, abych dala najevo, že žertuju, ale jess na to vůbec nereaguje. Nejsem si úplně jistá, že jí to došlo.

„Píšu dizertaci o petrogenezi a geochemii fluoritových a hematitových nalezišť,“ prohlásí a poprvé za celý den vypadá nadšeně. Nerozumím z toho ani slovu.

„Ehm… úžasné!“ podotknu. „Takže… jak ses dostala ke studiu kamenů?“

„K tomu mě přivedl můj otec,“ odpoví Jess a obličej jí roztaje do pousmání. „Je to i jeho vášeň.“

„Táta?“ říkám překvapeně. „Netušila jsem, že se zajímá o kameny!“

„Ne tvůj táta,“ zpraží mě zničujícím pohledem. „Můj táta. Můj nevlastní otec. Člověk, který mě vychoval.“

No jasně.

Jak by mohla myslet tátu. To bylo ode mě opravdu hloupé.

Nastane rozpačité ticho přerušované pouze cinkotem skleme. Nějak mi začínají docházet témata. Což je absurdní. Je to tvá sestra! Vzchop se!

„Takže, jedeš letos někam na dovolenou?“ napadne mě nakonec. Proboha, to musím být v pořádné kaši. Mluvím jako kadeřnice.

„Ještě nevím,“ odpoví Jess. „To závisí na mnoha věcech.“

Najednou mě napadne úžasná myšlenka.

„Mohly bychom jet na dovolenou společně!“ vyhrknu nadšeně. „Nebylo by to senzační?! Pronajaly bychom si v Itálii vilu nebo něco takového… skutečně bychom se poznaly…“

„Poslyš, Rebecco,“ přeruší mě Jess rozhodně. „Já žádnou další rodinu nehledám.“

Nastane pronikavé ticho. Tváře mám najednou jako v ohni.

„Aha…,“ zakoktám. „Nechtěla jsem…“

„Já nepotřebuju žádnou další rodinu,“ pokračuje. „Však jsem to v létě také Jane a Grahamovi hned řekla. Proto jsem vás nevyhledávala. Bylo mou povinností kontaktovat vás ze zdravotního hlediska. To je všechno.“

„Co myslíš tím, to je všechno?“ znejistím najednou. „Myslím tím, že bylo hezké se s tebou seznámit. A tvá máma a táta jsou skvělí. Ale vy máte svůj život…,“ odmlčí se. „A - já taky.“ Chce mi tím snad naznačit, že nestojí o žádné poznávání? Své vlastní sestry?

„Ale vždyť jsme se teprve nedávno našly!“ namítnu chvatně. „Po tolika letech! Copak se ti to nezdá úžasné?“ předkloním se a položím ruku na její. „Podívej! Vždyť máme stejnou krev!“

„No a co?“ nezdá se, že by to Jess nějak dojalo. „Je to pouhý biologický fakt.“

„Copak… jsi nikdy netoužila po sestře? Nikdy sis nepředstavovala, jaká by asi byla?“

„Ani moc ne.“ Všimne si mého výrazu. „Nechápej mě špatně. Setkání s tebou bylo zajímavé.“

Zajímavé? Bylo to zajímavé}

Upírám oči do kapucína a lžičkou postrkuju pěnu kolem dokola.

Nechce mě poznat. Má vlastní sestra nestojí o to, aby mě poznala. Není se mnou něco v nepořádku?

Nic nejde tak, jak jsem si naplánovala. Myslela jsem, že dnešek bude nejlepším dnem mého života. Myslela jsem, že nakupování se sestrou bude zábava. Myslela jsem, že od této chvíle budeme dobré kamarádky. Myslela jsem, že budeme popíjet kávu uprostřed všech těch nádherných věcí, které jsme si koupily, budeme se smát a vzájemně škádlit…, že budeme plánovat, kam se vydáme příště…

„Nevrátíme se zpátky k vám?“ zeptá se Jess, když dopije kávu.

„Cože, už?“ podívám se na ni v úleku. „Ale ještě máme spoustu času. Ještě sis ani nic nekoupila!“

Jess se na mě podívá a netrpělivě si povzdychne.

„Podívej, Becky. Chtěla jsem být zdvořilá, a tak jsem s tebou dnes šla. Ale ve skutečnosti je to tak, že nakupování bytostně nesnáším.“

Srdce mi poklesne. Věděla jsem, že se moc nebaví. Musím to nějak zachránit.

„Určitě jsme nenarazily na ty správné obchody,“ nakloním se k ní dychtivě. „Ale je jich tu víc. Můžeme jít do všech možných…“

„Ne,“ přeruší mě Jess. „Zřejmě ti to ještě nedošlo. Nemám ráda nakupování. Tečka.“

„Katalogy!“ zavolám v náhlé inspiraci. „Mohly bychom jet domů, mám tam spoustu katalogů… a bude zábava!“

„Jsi snad hluchá?“ vykřikne Jess podrážděně. „Dívej se mi pozorně i rty. Nenávidím. Nakupování.“

Ve stavu totálního šoku jedu domů. Mám pocit, jako by mi v mozku nastal zkrat. Pokaždé, když se o tom pokouším přemýšlet, exploduje li všechno do nevěřícných jiskřiček.

Při našem příjezdu stojí Luke v přední zahrádce a mluví s tátou. Lidi nás vidí zahýbat na příjezdovou cestu, úplně zkoprní.

„Co tu děláte tak brzy?“ spěchá k autu. „Něco se stalo?“

„Všechno je v pořádku,“ odpovídám otupěle. „Zvládly jsme to pro–: é… rychleji, než jsem čekala.“

„Díky za svezení,“ říká Jess a vystupuje z auta.

„Rádo se stalo.“

Jess zamíří k tátovi a Luke si přisedne ke mně do auta. Zavře za sebou dveře a pronikavě se na mě podívá. Jsi v pořádku, Becky?“

„Jsem…, v naprostém. Patrně.“

Stále se nemůžu vyrovnat s tím, co se ten den stalo. V hlavě mi pořád vyskakují představy, které jsem si vysnila. Jak se obě procházíme –o obchodech, jak pohazujeme taškami, jak se šťastně smějeme… jak: zkoušíme věci té druhé… jak si vzájemně kupujeme náramky… jak dáváme roztomilé přezdívky…

„No tak? Jaké to bylo?“

„Bylo to… úžasné!“ přinutím se k radostnému úsměvu. „Byla to vážně obrovská legrace. Obě jsme se měly báječně.“

„Co sis koupila?“

„Dvě trička… vážně hezkou sukni… boty…“Mhhmmm,“ přikyvuje Luke. „A o si koupila Jess?“ Chvíli nejsem schopná slova. „Nic,“ zašeptám nakonec.

„Bečky, holčičko,“ povzdychne si Luke a vezme mě do náruče. „Za

to to nestálo, viď?“

„Ne,“ špitnu. „Za moc ne.“

„Trochu jsem se toho bál,“ pohladí mě po tváři. „Podívej se, Becky. Já vím, jak moc sis přála mít nějakou spřízněnou duši. Já vím, že jsi moc stála o to, aby se Jess stala tvou novou nejlepší kamarádkou. Ale budeš se muset nejspíš smířit s tím, že jste prostě… každá úplně jiná.“

„Tak úplně jiné zase nejsme? trvám zarputile na svém. „Jsme sestry.“

„Srdíčko, na tom nic není,“ utěšuje mě Luke. „Klidně můžeš přiznat, že si nerozumíte. Nikdo to nebude považovat za tvé selhání.“

Selhání?

Tohle slovo tne do živého.

„Ale my si rozumíme!“ tvrdím. „Opravdu! Jenom musíme najít víc věcí, které nás společně zajímají. Tak tedy nerada chodí nakupovat.“ Několikrát polknu. „Co na tom záleží! Mám ráda i jiné věci, ne jenom nakupování!“

Luke vrtí hlavou.

„Smiř se s tím. Jste každá úplně jiná, a tak si budete těžko rozumět.“

„Ale máme stejnou krev! Vůbec nejsme každá jiná! Nemůžeme být!“

„Bečky…“

„Tohle jen tak nevzdám! Vždyť tu, Lukeu, mluvíme o mé sestře, kterou jsem získala po tolika letech! Je to možná má jediná příležitost, jak ji trochu poznat.“

„Srdíčko…“

„Já vím, že se můžeme skamarádit,“ přeruším ho. „Já to prostě vím.“

S náhlým odhodláním rozrazím dveře automobilu a vystoupím.

„Poslyš, Jess!“ volám a utíkám přes trávník. „Až ti skončí ta tvá konference, nechceš u nás zůstat na víkend? Slibuju, že se ti to bude líbit.“

„To je skvělý nápad, holčičko!“ rozzáří se táta.

„No já nevím,“ váhá Jess. „Já musím vážně jet domů…“

„Prosím, jenom jeden víkend. Nemusíme chodit na žádné nákupy!“ slova se ze mě hrnou. „Nebude to jako dnes. Můžeme jít tam, kam budeš chtít. Jenom tak prostě odpočívat. Co ty na to?“

Jess dlouho nic neříká. Zalamuju si prsty na rukou. Pak se Jess podívá na tátův obličej plný očekávání.

„No tak dobře!“ svolí nakonec. „To by mohlo být hezké. Díky.“

PGNI First Bank Visa

7 Camel Square

Liverpool

LI 5NP

Paní Rebecce Brandonové

37 Maida Vale Mansions Maida Vale

Londýn

NW6 OYF

12. května 2003

Drahá paní Brandonová,

děkuju Vám za Vaši žádost o preferenční zlatou kreditní kartu. S potěšením Vám oznamujeme, že jste byla úspěšná.

Na Vaši otázku odpovídáme, že karta Vám bude doručena na Vaši domácí adresu a bude vypadat jako kreditní karta. Nemůžeme ji na Vaše přání zamaskovat jako koláč“.

Rovněž nemůžeme při jejím dodání zinscenovat na odvrácení pozornosti na ulici žádnou nehodu.

V případě dalších dotazů se neváhejte, prosím, se mnou spojit. Doufáme, že. Vám bude Vaše nová karta dobře sloužit.

S pozdravem,

Peter Johnson,

vedoucí oddělení zákaznických účtů

PGNI First Bank Visa

7 Camel Squar

Liverpool

LI 5NP

Slečně Jessice Bertramové

12 Hill Rise

Scully

Cumbria

12. května 2003

Drahá slečno Bertramová,

díky za Váš dopis.

Omlouvám se Vám za naši nabídku preferenční zlaté kreditní karty. Nemínili jsme to jako urážku.

Konstatováním, že jsme Vás osobně vybrali pro udělení úvěru do výše dvaceti tisíc liber, jsme rozhodně nechtěli naznačit, že „nakupujete na sekyru ani že postrádáte jakoukoliv zodpovědnost“, ani jinak očerňovat Váš charakter.

Jako přátelské gesto přikládám dárkový poukaz ve výši 25 liber a těším se, že se na nás obrátíte v případě, že svůj názor na vydání kreditní karty změníte.

S pozdravem,

Peter Johnson,

vedoucí oddělení zákaznických účtů

Dvanáct

Rozhodně se nehodlám vzdát. V žádném případě.

Možná mé první setkání s Jess nedopadlo úplně podle mých představ. Možná jsme si nepadly tak do oka, jak jsem si představovala. Ale tento víkend bude lepší, to prostě vím. Jakože, ze zpětného pohledu bylo naše první setkání přímo odsouzeno k jakési rozpačitosti. Ale tentokrát překonáme první překážky a budeme se spolu cítit mnohem uvolněněji a příjemněji. To si pište!

Plus to, že jsem teď mnohem připravenější než minule. Minulou sobotu táta s mámou po Jessině odjezdu viděli, že jsem trochu sklíčená, a tak mi uvařili konvici čaje a trochu jsme si promluvili jako za starých časů. A všichni jsme se shodli na tom, že okamžitě si porozumět s cizím člověkem je nemožné, zejména když o něm nic nevíme. A tak si máma s tátou snažili usilovně vzpomenout na sebemenší podrobnost, kterou o Jess vědí, a všechny mi je sepsali. Učila jsem se je nazpaměť celý týden.

Jako kupříkladu: Maturovala z devíti předmětů a ze všech na výbornou. Nikdy nejí avokádo. Také že kromě sportovní speleologie a pěší turistiky se věnuje jakési disciplíně, které se říká zkoumání krasových propastí. Má ráda poezii. Ze všech psů se jí nejvíc líbí…

Sakra.

Popadnu list papíru s opsaným seznamem a podívám se. Jasně. Border kolie. Je sobotní ráno a já v pokoji pro hosty provádím finální přípravy na Jessin příjezd. Tento týden jsem si Koupila knihu s titulem Dokonalá hostitelka, podle níž má perfektně připravený pokoj pro hosty „drobná individuální vylepšení, která hostu napoví, že je tu vítán“.

A tak na toaletním stolku stojí váza s květinami, leží kniha poezie a k posteli jsem položila pečlivý výběr časopisů: Novinky z pěší turistiky, Rekreační speleologie a Výzkum krasových propastí, což je časopis, který si můžete koupit jenom na internetu. (Abych získala toto číslo, musela jsem si objednat dvouleté předplatné. Ale to nevadí. Můžu těch třiadvacet čísel poslat Jess.)

A na stěně je zlatý hřeb, na který jsem obzvláště hrdá. Nalepila jsem tam obrovský plakát jeskyně! S takovými těmi stalag– bůhvíjak dál.

V dychtivém očekávání natřesu polštáře. Tak především, budeme se držet co nejdál všech obchodů. Naplánovala jsem příjemný, jednoduchý a uvolněný večer doma. Můžeme se podívat na nějaký film, baštit k tomu popcorn, vzájemně si lakovat nehty a trochu se uvolnit. Později si půjdu sednout na její postel, budeme mít na sobě podobná pyžama, budeme jíst mátové sušenky a povídat si dlouho do noci.

„Vypadá to náramně,“ Luke se postaví vedle mě. „Odvedlas velký kus práce.“

„Díky,“ ostýchavě pokrčím rameny.

„Vlastně celý byt vypadá ohromně!“ Odchází a já jdu za ním do předsíně. I podle mého mínění vypadá skutečně skvěle. I když tu a tam zůstalo ještě pár krabic, vypadá to tu mnohem uklizeněji!

„Ještě to není všechno hotové,“ koutkem oka zatékám k naší ložnici, kde mám pod postelí ještě fůru věcí.

„Já vím. Ale stejně ses ohromně vytáhla!“ rozhlédne se kolem sebe obdivné.

„Chtělo to jenom trochu tvořivé vize,“ usměju se skromně. „Netradičního uvažování.“

Vcházíme do obývacího pokoje, který vypadá naprosto jinak. Hromady koberců, krabic a beden zmizely. Zbyly tu jenom dvě pohovky, dva konferenční stolky a indonéský gamelan.

„Klobouk dolů, Becky,“ kroutí Luke hlavou. „Vypadá to ohromně.“

„To nic nebylo!“

„Kdepak,“ zamračí se Luke. „Mám pocit, že ti dlužím omluvu. Řekla jsi mi, že to zvládneš – a já o tobě pochyboval. Ale prostě jsi to zvládla. Nikdy by mě nenapadlo, že se dá takový chaos tak výtečně uspořádat.“ Nevěřícným pohledem se rozhlédne po místnosti. „Bylo tu takových krámů! Kam se to všechno podělo?“ Zasměje se a já se k němu po chvilce přidám.

„Prostě jsem… pro ně našla jiné využití!“ prohlásím vesele.

„No, udělalo to na mě ohromný dojem,“ přejíždí rukou po římse nad krbem, která kromě pěti ručně malovaných vajíček zeje prázdnotou. „Uplatnila by ses jako expert na ukládání věcí.“

„Možná to zkusím!“

Tak se mi zdá, že bychom měli tento námět urychleně opustit. Každou chvíli se může Luke rozhlédnout trochu pozorněji a začít mi klást otázky typu: „A kdepak jsou ty čínské urny?“ případně: „Kam se poděly ty dřevěné žirafy?“

„Takže… máš zapnutý počítač?“ prohodím nenucené.

„Ano,“ přisvědčí Luke, vezme jedno vajíčko do ruky a prohlíží si ho.

„Výborně!“ usměju se na něj zářivě. „Takže já se mrknu na e–maily, … neudělal bys nám trochu kafe?“

Počkám, než je Luke bezpečně uklizený v kuchyni, pak utíkám k počítači a vyťukám www.eBay.co.uk.

eBay mi absolutně zachránila život. Absolutně.

Jak jsem se vůbec mohla bez ní obejít? Je to naprosto úžasný a geniům vynález… tedy od vynálezu obchodů.

Minulou sobotu po návratu od mámy jsem okamžitě nabídla k prodeji obě čínské urny, dřevěné žirafy a tři koberce. A během tří dnů sem všechno prodala! Tak rychle! Takže hned další den jsem nabídla dalších pět koberců a dva konferenční stolky. Od té chvíle jsem se zastavila.

Rychle kliknu na „Položky, které prodávám“ a co chvíli přitom pokukuju po dveřích. Musím sebou hodit, jinak mě tu Luke totiž nachytá, ale jsem hrozitánsky zvědavá, jestli se někdo nechytil na ten totemový kůl.

Za chvilinku se objeví příslušná stránka… a ano! Je to tady! Někdo mi nabízí padesát liber! Cítím, jak mi tělem stoupá adrenalin, a potichu si zavýsknu (aby mě Luke neslyšel). Prodávat věci mě ohromně vzrušuje! Úplně jsem tomu propadla!

A nejlepší na tom všem je, že zabíjím dvě mouchy jednou ranou. Řeším tím náš problém s nepotřebnými věcmi – a přitom mi to nese peníze. A docela dost peněz! Nechci se nějak vytahovat, ale tento týden jsem každý den vydělala pěknou sumičku. Připadám si jako obchodník s obligacemi!

Za ten břidlicový stolek jsem kupříkladu dostala 200 liber – a to jsme za něj stoprocentně nedali víc než stovku. Za čínské urny jsem dostala sto liber a za každý z pěti kelimů sto padesát, i když jsem je v Turecku kupovala přibližně za čtyřicet, pokud vůbec. A dostala jsem senzačních 2 000 liber za desatery hodiny od Tiffanyho, a to si ani nevzpomínám, že jsem něco takového vůbec koupila! Ten člověk platil okamžitě a na ruku a ještě si pro ně osobně přišel! Vážné si vedu tak dobře, že bych se mohla prodáváním na eBay klidné živit!

Zaslechnu, jak Luke v kuchyni cinká hrnečky, a rychle z „Položek, které prodávám“, vyskočím.

Pak bleskově přeskočím na „Položky, o něž mám zájem“.

Na eBay působím mnohem víc jako prodejce než zájemce. Ale jednou jsem si náhodou prohlížela nabídku a narazila jsem tam na úžasný oranžový kabát s černými knoflíky z padesátých let. Byl naprosto jedinečný a vůbec nikdo ho nechtěl. Tak jsem si povolila malinkatou výjimku, jenom pro tento případ.

A také pro pár bot od Prady, které nabízeli za padesát liber. Jakože, boty od Prady za padesát liber! (Považte!)

A na ty fantastické večerní šaty od Yvese Saint–Laurenta, které mi nakonec někdo vyfoukl. Povím vám, že mě to tehdy vážně dopálilo. Takovou chybu už příště nesmím udělat.

Vyhledám si oranžový kabát s černými knoflíky – a nevěřím svým očím. Mou včerejší nabídku 80 liber, kterou jsem si chtěla kabát zamluvit, přebila nabídka 100 liber. Tak o tohle mě nikdo nepřipraví. To tak! Rychle vyťukám „120 liber“ a vyskočím ze stránky ve chvíli, kdy sem Luke nese podnos.

„Nějaké e–maily?“ ptá se.

„Ehm… několik!“ odpovím vesele a vezmu si šálek kávy. „Díky!“ O té záležitosti s elektronickým prodejem jsem Lukeovi neřekla, protože nemusí přece vědět do nejmenších podrobností o finančních tocích ve své domácnosti. Když se to tak vezme, tak je vlastně mou povinností ho před nimi chránit.

„Našel jsem je v kuchyni,“ kývne Luke směrem k plechovce luxusních čokoládových sušenek Fortnum a Mason, které jsou na podnose. „Moc dobré.“

„Jenom něco na zub,“ usměju se na něj. „A nemusíš si dělat starosti. Všechno je v rámci rozpočtu.“

Což je pravda! Mám teď mnohem velkorysejší rozpočet, takže se můžu trochu plácnout přes kapsu!

Luke se napije kávy. Pak utkví pohledem na růžové složce, která leží na jeho stole.

„Co to je?“

Fakt mě zajímalo, kdy si toho všimne. To je další plán. Pracovala i sem na něm celý týden. Je to projekt „Žena oporou svému muži“.

„To je pro tebe,“ prohodím nenucené. „Taková maličkost, kterou i sem pro tebe vypracovala. Mé nápady ohledně budoucnosti tvé společnosti.“

Onehdy mě to napadlo ve vaně. Jestli Luke získá toho velkého zákazníka, bude muset svou společnost rozšířit. A o rozšiřování společnosti já vím všechno.

Když jsem totiž pracovala jako osobní nákupčí u Barneys, měla jsem klientku Sheri, která založila vlastní podnik. A naposlouchala jsem se moře věcí o tom, jak se příliš rychle rozrůstala, a o všech chybách, které udělala, jako když si pronajala v TriBeCa kancelářské prostory o pěti stech čtverečních metrech, které vůbec nevyužila. Abych pravdu řekla, když mi to tehdy vyprávěla, mohla jsem u toho umřít nudou a moc jsem se na její návštěvy netěšila. Ale teď jsem došla k názoru, že se to Lukeovi může hodit!

A tak jsem se rozhodla, že sepíšu všechno, o čem mi tenkrát povídala, jako že si má upevnit klíčové trhy a koupit si vlastní konkurenci. A tehdy jsem dostala senzační nápad. Luke by měl koupit další PR společnost!

Dokonce vím kterou. Davida Nevilla, který kdysi pracoval pro Farnham PR a který se před třemi lety, když jsem ještě pracovala jako finanční novinářka, osamostatnil. Je vážně talentovaný a všichni neustále říkají, jak dobře si vede. Ale já vím, že má dost vážné potíže, protože jsem onehdy u kadeřníka potkala jeho ženu Judy, a ta se mi se vším svěřila.

„Bečky…,“ Luke svraští obočí. „Na takové věci nemám čas.“

„Ale to by ti mohlo pomoct,“ vyhrknu rychle. „Když jsem pracovala u Barneys, dozvěděla jsem se všechno o…“

„UBarneys? Becky, já řídím PR společnost. Žádný dům módy.“

„Ale já jsem se to dozvěděla…“

„Bečky,“ přeruší mě Luke netrpělivě. „V této chvíli je mou prioritou získat dalšího zákazníka. Nic jiného. Na tvé nápady nemám čas, víme?“ Nevšímavě zastrčí složku do kufříku. „Někdy se na to podívám.“

Cítím se jako po ledové sprše. Zazvoní zvonek a já sebou překvapeně trhnu.

„Hele! Že by to byla už Jess?“

„Ne, to je Gary,“ říká Luke. „Jdu mu otevřít.“

Gary je Lukeův zástupce. Když jsme bydleli v New Yorku a byli na líbánkách, vedl londýnskou kancelář a s Lukem si báječně rozumějí. Dokonce byl na naší svatbě Lukeovým družbou.

Tak trochu.

Ale naše svatba by byla na hodně dlouhé vyprávění. „A co tu Gary dělá?“ ptám se překvapeně.

„Pozval jsem ho k nám,“ odpovídá Luke, míří k domovnímu telefonu a mačká tlačítko. „Máme nějakou práci ohledně našeho nového zákazníka. A pak jdeme na oběd.“

„Aha,“ snažím se zakrýt zklamání.

Docela jsem se těšila, že předtím, než přijde Jess, budu s Lukem chvíli sama. Má v tyto dny tolik práce. Ani jednou za celý týden nepřišel domů před osmou, a včera večer se vrátil dokonce až v jedenáct.

Totiž, já vím, že mají zrovna teď spoustu práce. Já vím, že je pro ně velmi důležité získat Arcodas. Ale i tak. Radu měsíců jsme byli s Lukem čtyřiadvacet hodin denně…, a teď ho málem ani nevidím.

„Třeba bych vám mohla trochu pomoct!“ nabízím mu v náhlém vnuknutí. „Mohla bych se k vám připojit!“

„Těžko,“ podotkne Luke a ani se na mě nepodívá.

„Určitě bych vám mohla s něčím pomoct,“ předkloním se v dychtivém očekávání. „Lukeu, já doopravdy chci tvé společnosti pomáhat. Budu dělat cokoli!“

„Máme všechno naprosto pod kontrolou,“ prohlásí Luke. „Ale díky.“

Zabolí mě to a mám zlost. Proč mě nechce zapojit do své práce? Člověk by řekl, že by mohl být vděčný.

„Nechtěla bys jít s námi na oběd?“ ptá se vlídně.

„Ne. Děkuju,“ pohodím trochu rameny. „Užijte si to. Nazdar!“ nezdravím Garyho, který se objeví ve dveřích.

„Nazdar, Becky!“ odpoví Gary vesele.

„Pojď dál,“ zve ho Luke do bytu a vede ho do pracovny. Dveře se zavřou – pak se téměř okamžitě otevřou a Luke z nich vystrčí hlavu. „Bečky, kdyby zvonil telefon, mohla bys to vzít? Nechci být chvíli rušen.“

„Dobře!“ kývnu.

„Díky,“ usměje se a dotkne se mé ruky. „Tím mi opravdu pomůžeš.“

„Není zač!“ odpovím vesele. Dveře se opět zavřou a já mám chuť do nich kopnout.

Když jsem chtěla pomáhat jeho společnosti, neměla jsem tím na mysli zvedání telefonů.

Kráčím mrzutě chodbou k obývacímu pokoji a naštvaně za sebou prásknu dveřmi, jsem inteligentní a tvůrčí člověk. Mohla bych jim pomoct, vím, že mohla. Jakože, přece marně spolupracovat, přece máme dělat na všem společně.

Zazvoní telefon a já vyskočím. Možná je to Jess. Možná je už tady! Utíkám ke sluchátku a zvednu ho.

„Haló?“

„Paní Brandonová?“ ozve se chraplavý hlas. „Ano!“

„Tady je Nathan Temple.“

V hlavě mám úplně prázdno. Nathan? Žádného Nathana neznám. „Možná si vzpomenete, před pár týdny jsme se setkali v Miláně.“ Proboha. To je ten člověk z obchodu! Měla jsem ho poznat podle toho hlasu.

„Dobrý den!“ říkám potěšené. Jistěže si vzpomínám! jak se máte?“

„Děkuju, dobře,“ odpoví Nathan Temple. „A vy? Spokojená se svou kabelkou?“

„Ohromně!“ vykřiknu. „Změnila mi celý život! Moc vám děkuju za to, co jste pro mě udělal.“

„Bylo mi potěšením.“

Nastane krátké ticho. Trochu váhám, co mám teď říct.

„Možná bych vás mohla pozvat na oběd,“ vykřiknu impulzivně. Jako výraz díků. Řekněte si kam!“

„To není nutné,“ prohlásí pobavené. „Kromě toho mi doktor nařídil dietu.“

„Aha, tak dobře. Ale je to škoda.“

„Ale když jste se už zmínila…,“ chraplavý hlas se odmlčí. Jak jste řekla v Miláně… dobré skutky se mají oplácet.“

„jistěže! Jeden vám stoprocentně dlužím! jestli pro vás můžu něco udělat, cokoli si budete přát…“

„Uvažoval jsem o vašem manželovi Lukeovi. Doufám, že by mi mohl prokázat službičku.“

„Určitě rád!“ vykřiknu. „Vím to!“

Je doma? Mohl bych s ním prohodit pár slov?“

Mozek mi pracuje na plné obrátky.

Kdybych chtěla Lukea teď přivést k telefonu, musela bych ho vyrušit. A vysvětlit, kdo je Nathan Temple… a jak jsem se s nim seznámila… a všechno o andělské kabelce…

„Poslyšte,“ vrátím se k rozhovoru. „Právě teď tady není, bohužel. Ale můžu mu něco vyřídit?“

Jde o to, že otevírám na Kypru pětihvězdičkový hotel. Má to být špičkové rekreační středisko a hodlám ho otevřít s velkou pompou. Večírek celebrit, zprávy v tisku. Byl bych strašně rád, kdyby se toho váš manžel ujal.“

Nevěřícně zírám na telefon. Večírek celebrit na Kypru? Pětihvězdičkový hotel? Proboha, to je úžasné!

„Určitě hrozně rád!“ prohlásím, když se zase vzpamatuji!. „To zní fantasticky!“

„Váš manžel je velmi talentovaný. Má prvotřídní pověst. A to my právě potřebujeme.“

„No ano,“ nadmu se pýchou, „v tom, co dělá, je vážně dobrý.“

„Podle mých informací se spíš specializuje na finanční ústavy. Bylo by pro něj otevření hotelu problém?“

Srdce se mi rozbuší. Takovou příležitost si nemůžu nechat ujít. Musím ho pro Brandon Communications získat.

„Ale vůbec ne,“ odpovím klidně. „My v Brandon Communications zvládáme všechny oblasti styku s veřejností, od financí přes velké podniky až po hotely. Naším heslem je všestrannost.“

Ano! To znělo fakt profesionálně!

„Takže vy tedy také pracujete ve společnosti?“

„Poskytuju takové… drobné konzultantství,“ říkám s překříženými prsty. „Se specializací na strategii. A čirou náhodou je jedním z našich současných strategických záměrů expanze do… ehm… oblasti pěti–hvězdičkového cestovního ruchu.“

„Takže se nakonec zdá, že bychom si mohli vypomoct vzájemně,“ zaraduje se Nathan Temple. „Nemohli bychom se tento týden setkat? Jak říkám, o vašeho muže Lukea bychom ohromně stáli.“

„Prosím, pane Temple,“ rozplývám se roztomilostí. „Prokázal jste mi laskavost. A teď mám příležitost vám ji oplatit. Můj manžel vám s radostí pomůže. Vlastně to bude jeho prioritou!“ usměju se oslnivě na telefon. „Dejte mi své telefonní číslo a já Lukeovi řeknu, aby vám ještě dneska zavolal.“

„Už se na to moc těším. Rád jsem si s vámi popovídal, paní Brandonová.“

„Říkejte mi Becky, prosím!“

A s úsměvem od ucha k uchu pokládám sluchátko.

Jsem hvězda.

Naprostá a úplná hvězda.

Támhle se Luke s Garym do úmoru dřou, aby získali nového zákazníka – a já jsem jim mezitím dalšího a fantastického sehnala levou zadní! A to žádnou zapšklou starou banku. Nýbrž pětihvězdičkový hotel na Kypru! Ohromnou prestižní záležitost!

V té chvíli se otevřou dveře pracovny a vyjde z nich Luke se složkou v ruce. Když sahá po diplomatce, podívá se na mě a věnuje mi roztržitý úsměv.

„Všechno v pořádku, Becky? Jdeme na oběd. Kdo to volal?“

„Ale jenom jeden můj přítel,“ prohodím nedbale. „Mimochodem, Lukeu… možná s vámi nakonec na ten oběd půjdu.“

„Dobře,“ souhlasí Luke. „To bude prima!“

Tak strašně mě podceňuje. A je úplně vedle. Až uslyší, jak to jako jeho zástupce válím se špičkovými obchodními magnáty, to bude koukat. A pak si mě snad značné o trochu víc vážit.

Jen počkejte, až jim řeknu tu novinu. Jen počkejte!

Celou cestu do restaurace se s požitkem mazlím se svým tajemstvím. Luke by mě měl vážně najmout! Mohla bych se stát jakýmsi velvyslancem jeho společnosti!

Jakože, na zprostředkovávání mám očividný talent. Je mi to zřejmě vrozené. Náhodné setkání v Miláně – a tady máte výsledek. Zbrusu nový klient pro společnost. A vtip je v tom, že jsem nemusela ani hnout prstem!

je to otázka vrozené schopnosti. Někomu je to prostě dáno, jinému ne.

„Všechno v pořádku, Becky?“ ptá se Luke, když vstupujeme do restaurace.

„Všechno je prima!“ usměju se na něj záhadně. Ten bude ale koukat, až mu tu novinku sdělím. Nejspíš okamžitě pošle pro láhev šampaňského. Nebo pro mě uspořádá malý večírek. Tak se to u nich dělá, když získají velkého zákazníka.

A tento zákazník by mohl být doopravdy velký. Bude to pro Lukea možná úžasná obchodní příležitost! Třeba založí celou divizi zaměřenou na pětihvězdičkové hotely a lázně. Luxusní cestování s Brandon Communications. A já bych se v té divizi mohla stát třeba ředitelkou.

Nebo bych mohla jezdit ty lázně testovat.

„Takže… ještě k té večeři, kterou pořádáme,“ říká Gary Lukeovi, když si sedáme ke stolu. „Už jsi vyřešil ten problém s dárky?“

„Ano,“ přitaká Luke. „Už je mám doma. A co doprava? Už jsme jim zajednali auta?“

„Někoho tím pověřím,“ poznamenává si Gary a pak se podívá na mě. „Promiň, Becky. Tebe to jistě nudí. Ale víš, jak je tento zákazník pro nás důležitý.“

„To nic,“ zdrženlivě se usměju. „Luke mi právě říkal, že v této chvíli je vaší prioritou číslo jedna získávání nových obchodních příležitostí, je to tak?“

„Absolutně,“ přikývne Gary.

Ha!

„Získat nové klienty musí být vážně dřina,“ dodám nevinně.

„Ano, někdy je,“ usměje se Gary.

Chachá!

Když číšník nalévá Lukeovi a Garymu minerálku, všimnu si najednou u sousedního stolu tří děvčat, která se pošťuchují a ukazují si na mou andělskou kabelku. Snažím se nedat najevo potěšení, které mi to působí, a nenucené položím kabelku na židli do takové polohy, aby byl i as ně vidět anděl i nápis „Dante“.

Je to prostě úžasné. Kamkoli přijdu, lidé si té kabelky povšimnou. Kamkoli! Je to ta nejlepší věc, kterou jsem si kdy koupila, vůbec, za celý svůj život. A teď ještě k tomu přinesla Lukeovi další obchodní příležitost. Je v ní nějaké šťastné kouzlo!

„Na zdraví!“ pozvedám po číšníkově odchodu sklenku. „Na nové klienty!“

„Na nové klienty!“ odpoví Luke s Garym současně. Gary se napije vody a pak se otočí k Lukeovi. „Takže, Lukeu, ohledně toho posledního návrhu, na kterém právě pracujeme. Onehdy jsem mluvil se Samem Churchem…“*

Už to nemůžu vydržet. Musím jim to říct.

„Když už mluvíme o kostelech!“ přeruším je radostným hlasem. Nastane zděšené mlčení.

„Bečky, my tu nemluvíme o kostelech,“ prohlásí nakonec Luke.

„V angličtině church = kostel; temple = chrám (pozn. překl.)

„Ale ano! V jistém slova smyslu.“

Luke vypadá zmateně. No dobrá, mohla jsem to zvládnout trochu elegantněji. Ale co na tom.

„Když tedy mluvíme o kostelech…,“ nedám se odbýt, „a… ehm… církevních budovách obecně…, myslím, že jste už slyšeli o Nathanu Templeovi, viďte?“

Dívám se z Lukea na Garyho a nejsem schopná zakrýt euforii, kterou cítím. Oba muži se na mě zvědavě dívají.

„Jistěže jsme slyšeli o Nathanu Templeovi,“ odpoví Luke.

Ha! To jsem věděla!

„Je to hodně velká ryba, že? Velmi důležitý člověk.“ Povytáhnu tajuplně obočí. „Člověk, kterého bys rád získal pro svou společnost. Třeba jako nového klienta?“

„To rozhodně ne!“ rozchechtá se Luke a napije se vody.

Nejisté se odmlčím. Co mělo to „rozhodně ne“ znamenat?

„Jistěže bys ho rád získal!“ trvám na svém. „Byl by to skvělý klient!“

„Ne, Becky. Nebyl.“ Luke odloží sklenici na stůl. „Promiň, Gary, cos mi to chtěl říct?“

Vytřeštím na něj oči.

Takhle se to nemělo odehrát. V duchu jsem měla napsaný celý scénář. Luke měl říct: „Pochopitelně že bych byl neuvěřitelně rád, kdyby byl Nathan Temple můj klient, ale jak se k němu dostat}“ Pak si měl Gary povzdychnout a říct: „K Nathanu Templeovi se nedostane nikdo.“ A já bych se pak naklonila přes stůl s tajuplným úsměvem…

„Takže, mluvil jsem se Samem Churchem,“ spustí znovu Gary a sáhne do diplomatky pro nějaké materiály. „A ten mi dal tohle. Podívej se.“

„No počkat!“ přeruším je a snažím se obrátit konverzaci k předchozímu tématu. „Poslyš, Lukeu, proč bys nechtěl Nathana Templea za klienta? Je přece bohatý… proslulý…“

„Spíš neblaze proslulý,“ vloží se Gary s úsměvem.

„Bečky, víš, co je Nathan Temple zač?“ ptá se Luke.

„Jistěže vím,“ přisvědčím. Je to prvotřídní podnikatel a… ehm… hoteliér…“

Luke povytáhne obočí.

„Bečky, má řetězec těch nejšupáčtějších motelů, jaké v této zemi existují.“

Úsměv mi zmrzne na rtech. chvíli nemůžu vůbec mluvit.

„Cože?“ vypravím ze sebe nakonec.

„Už ne,“ vloží se Gary. „Buď spravedlivý.“

„Tak tedy míval,“ ustoupí Luke. „Tak přišel k těm svým penězům. Hodinové hotely. Vodní lůžka zdarma. A nezájem o to, co se odehrává za zavřenými dveřmi.“ S opovržlivým výrazem se napije vody.

„Neslyšel jsi, že se povídá, že uvažuje o koupi Daily World}“ nad–hodí Gary.

“Ano, “ušklíbne se Luke. „Bože chraň! Víš, že byl obviněn z ublížení na zdraví? Ten člověk je zločinec.“

Točí se mi z toho hlava. Nathan Temple a zločinec? Ale… vždyť byl tak příjemný. Tak milý! A pomohl mi k mé andělské kabelce!

„Zjevně se už polepšil,“ pokrčí Gary rameny. „Stal se z něj nový člověk. Alespoň to říká.“

„Nový člověk?“ prohodí Luke přezíravě. „Gary, vždyť je to jenom trochu lepší gangster.“

Málem upustím sklenku na zem. Dlužím snad laskavost gangsterovi?

„ ‚Gangster’ je snad příliš tvrdé,“ poznamená Gary pobaveně. „Je to už strašně dávno.“

„Takoví lidé se nezmění,“ tvrdí Luke neústupně.

„Jsi na něj moc přísný, Lukeu!“ zasměje se Gary. Pak si všimne mého výrazu. „Není ti něco, Becky?“

„Nic mi není!“ odpovím rezavým hlasem a napiju se trochu vína. „Je mi báječně!“

Střídavě mě zalévá horko a třese mnou zimnice. Tak takhle jsem si to neplánovala.

Takhle jsem si to rozhodně nepředstavovala.

Můj první zprostředkovatelský triumf. Můj první velký klient, kterého jsem získala pro Brandon Communications. A vyklube se z něj král hodinových hotelů a člověk vláčený soudy.

Ale jak jsem to měla vědět? Jak? Vždyť byl tak okouzlující. A tak dobře oblečený!

V krku mi roste knedlík. A já jsem mu slíbila, že pro něj bude Luke pracovat. V jistém slova smyslu. Totiž… vždyť jsem mu koneckonců nic neslíbila, že ne? Ach Bože.

Přímo slyším své vlastní radostné žvatlání: „Můj manžel to udělá s radostí. Bude to jeho prioritou!“

Zadívám se do jídelního lístku a snažím se zachovat klid. Dobře, je jasné, co musím udělat. Musím to Lukeovi říct. Ano. Musím se mu prostě s celou tou věcí svěřit. S Milánem… tou andělskou kabelkou… s dnešním telefonickým rozhovorem… se vším. Přesně to musím udělat. Takhle se chovají dospělí. Podívám se na Lukeův napjatý obličej a cítím, jak se mi vnitřnosti sevřely strachem. Nemůžu. Prostě nemůžu.

„Je to zvláštní, že ses zmínila o Nathanu Templeovi, Becky,“ prohodí Gary a popíjí přitom vodu. „ještě jsem ti to neřekl, Lukeu, ale spojil se s námi, abychom mu poskytli PR pro jakýsi nový hotel.“

Zírám na Gary ho široký a přátelský obličej a cítím mohutnou vlnu úlevy.

Chválabohu. Chválabohu.

Z toho jasně vyplývá, že o tuto službu požádali také oficiálně. Pochopitelně! Zbytečně jsem si dělala starosti! Luke tu práci přijme, já si tak vyrovnám účet s Nathanem Templem a všechno bude v pořádku…

„Předpokládám, že to odmítneme?“ dodá Gary.

Odmítneme? Trhnu sebou.

„Umíš si představit, co by to udělalo s naší pověstí?“ zasměje se krátce Luke. „Odmítni to. Ale taktně,“ dodá a svraští obočí, „jestli kupuje Daily World, nesmíme ho urazit.“

„Neodmítej to!“ vylétne mi bezděky z úst.

Oba muži se ke mně překvapeně otočí a já se přinutím k bezstarostnému smíchu. „Totiž… neměli byste se na ten problém podívat z obou stran? Než uděláte konečné rozhodnutí.“ „Pokud vím, Becky, je tu pouze jediný problém,“ prohlásí Luke rozhodně. „Nathan Temple není typ člověka, s nímž bych chtěl spojovat jméno své společnosti.“ Rozloží si jídelní lístek. „Měli bychom si objednat.“

„Není to trochu příliš zaujaté?“ prohlásím zoufale. „Jakože ,Nedávej první ránu’ a tak podobně.“

„Cože?“ podiví se Luke. Je to v Bibli!“ Luke se na mě zadívá. „Myslíš ‚kdo hodí první kamenem’?“ ptá se. „Ehm…“

No jo. Možná má pravdu. Ale upřímně. Kámen… rána… je v tom nějaký rozdíl?

„Vtip je v tom…,“ začnu znovu.

„Vtip je v tom,“ přeruší mě Luke rázně, „že Brandon Communications nechtějí být spojovány s nikým, kdo má záznam v trestním rejstříku. A to už nemluvím o tom ostatním.“

„Ale to je tak… úzkoprsé! V současnosti má pravděpodobně nějaký záznam v trestním rejstříku většina lidí!“ Rozhodím kolem sebe rukama: „Jakože, kdo u našeho stolu nemá nějaký záznam v trestním rejstříku?“

Nastane krátké ticho.

„No,“ podotkne Luke. Já ho nemám. Ani Gary. A ani ty.“ Podívám se na něj zaraženě. Asi má pravdu. Já ho nemám. Vlastně mě to tak trochu překvapí. Vždycky jsem měla nejasný pocit, jako bych žila na hraně. „Ale i tak…“

„Bečky, co to všechno znamená?“ zamračí se Luke. „Proč jsi tak posedlá Nathanem Templem?“

„Nejsem ničím posedlá? bráním se spěšně. Jenom se… zajímám o tvé zákazník}’. A perspektivní zákazníky.“

Jenomže tohle není můj zákazník. A už vůbec ne perspektivní,“ prohlásí Luke rozhodným hlasem. „A nikdy ani nebude.“

„No dobře,“ polknu nasucho. „Už je mi to… naprosto jasné.“

V následném tichu studujeme všichni své jídelní lístky. Alespoň druzí dva ho studují. Já sice předstírám totéž, ale hlavou se mi honí spousta myšlenek.

Takže nedokážu Lukea přesvědčit. Budu se s tím muset prosté nějak vyrovnat. Co jiného také manželky, které podporují své manžele, dělají? Řeší problémy diskrétně a efektivně. Vsadím se, že Hillary Chntonová dělala něco podobného miliónkrát.

To nebude nic těžkého. Prosté zavolám Nathanu Templeovi, poděkuju mu za laskavou nabídku a řeknu, že Luke je hrozně moc vytížený…

Ne. Řeknu mu, že mu volal, ale nikdo to nebral… „Bečky? Není ti něco?“

Zvednu oči a vidím, jak mě oba muži upřeně pozorují. Najednou si uvědomím, že stále ostřeji buším do stolu jednou z Garyho tužek.

„Je mi skvěle!“ vykřiknu a rychle tužku položím.

Takže jo. Už mám plán. já totiž… já totiž řeknu, že je Luke nemocný. Ano. Geniální. Na to nemůže nikdo nic říct.

Takže jen co přijdeme domů a Luke se zavře s Garym do pracovny, utíkám k telefonu do naší ložnice. Prásknu za sebou dveřmi a spěšně vytáčím číslo, které mi Nathan Temple nechal. K mé velké úlevě mě to okamžitě přepne na záznamník.

A když teď pozorně naslouchám jeho hlasu, skutečně zní, jako by jeho majitel byl král hodinových hotelů a člověk s kriminální minulostí. Jak to, že jsem to proboha neslyšela dřív? Musela jsem být asi hluchá!

Když se ozve pípnutí, nadskočím úlekem.

„Ahoj!“ snažím se mluvit lehce a nenucené. „Mám zprávu pro pana Templea. Tady Becky Brandonová. Ehm… mluvila jsem s manželem o tom vašem hotelu a on řekl, že to zní úžasně. Nicméně se teď necítí zrovna dobře. Takže se toho zahájení nemůže bohužel ujmout. Což je opravdu škoda! Takže doufám, že na to seženete někoho jiného! Na shledanou!“

Položím telefon a s bušícím srdcem padnu na postel. Tak. Hotovo.

„Bečky?“ Luke otevře dveře a já vyděšeně vyskočím. „Co je? Co se stalo?“

„Nic se nestalo,“ usmívá se. „Nic špatného, jenom jsem ti chtěl říct, že je tu Jess.“

Třináct

„Jede sem výtahem,“ oznamuje Luke a otevírá dveře od bytu. „Mimochodem, komus to telefonovala?“

„Nikomu,“ odpovím rychle. „Jenom… ehm… jsem volala na přesný čas.“

je to v pořádku, přesvědčuju se. Už jsem to vyřídila. Všechno je pod kontrolou.

Slyším, jak k nám jede výtah. A v něm přijíždí Jess!

Rychle naposledy popadnu svůj tahák a přeletím ho pohledem. Border kolie… nenávidí avokádo… učitel matematiky se jmenoval Lewis…

„Bečky, to bych dal pryč, než sem dorazí,“ pozoruje mě Luke pobaveně.

„Aha. Ano.“

Strčím tahák do kapsy a několikrát se zhluboka nadechnu. Teď, když je tady, začínám pociťovat mírnou nervozitu.

„Poslyš, Becky,“ Luke se na mě starostlivě zadívá. „Ještě než tu bude… opravdu doufám, že si tentokrát padnete do oka. Ale měla bys zůstat trochu nad věcí. Doufám, že do téhle návštěvy nevkládáš příliš mnoho nadějí, že ne?“

„No vážně, Lukeu!“ odpovím. „Co si to o mně vlastně myslíš?“

Pochopitelně ze. vkládám všechny své naděje do této návštěvy. Ale to je úplně v pořádku, protože já vím, že to bude fungovat. Tentokrát to bude něco úplně jiného. Tak především nebudeme dělat nic, co by Jess nechtěla. Budu se prostě řídit podle ní.

A ta druhá věc, na kterou musím pamatovat, je tip, který mi dal Luke. Prý bylo skvělé, že jsem se k Jess chovala tak přátelsky – ale vzhledem k tomu, že je tak zdrženlivá, nebylo jí to možná příliš po chuti. A tak mi navrhl, abych se trošku mírnila, dokud se vzájemně lépe nepoznáme. Což je docela dobrý nápad.

Z haly se ozývá zvuk přijíždějícího výtahu. Téměř ani nedýchám. Proč je ten výtah tak pomalý!

A pak se najednou otevřou dveře a tam stojí Jess v džínách i v šedém tričku a se svým batohem.

„Ahoj!“ volám a utíkám k ní. „Vítej! Tento víkend budeme dělat, co budeš chtít! Co tě napadne! Jenom si řekni! Ty jsi tady pán!“

Jess se nepohne. Vlastně se tak trochu zdá, jako by ztuhla na místě.

„Ahoj, Jess,“ pozdraví ji Luke mnohem klidněji. „Vítej v Londýně.“

Jenom pojď dál!“ rozpřáhnu ruce. „Buď tu jako doma! Nemáme tu ani jedno avokádo!“

Jess na mě mírně vytřeští oči – pak pohledem sklouzne ke knoflíkům výtahu, téměř jako by se okamžitě chtěla vrátit dolů.

„Vezmu ti ten batoh,“ nabídne se Luke. „jaká byla konference?“

Vede Jess do bytu a ona tam nakonec vstoupí a obezřetně se rozhlíží kolem sebe.

„Byla dobrá, díky,“ odpoví. „Nazdar, Becky.“

„Nazdar! To je úžasné, že jsi tady! Ukážu ti tvůj pokoj.“

Hrdě otevřu dveře do pokoje pro hosty a čekám, co řekne na plakát jeskyně a na Výzkum krasových propastí. Ale ona na to neřekne nic,: enom poděkuje, když jí tam Luke přinese batoh.

„Podívej,“ upozorňuju ji. „To je jeskyně!“

„Ehm… ano,“ řekne Jess a vypadá při tom trochu vyjeveně.

Nastane chvíle ticha – a mně se znepokojeně sevře žaludek. Neříkejte mi, že atmosféra začíná být mírně rozpačitá.

„Něčeho se napijeme,“ vykřiknu. „Otevřeme si láhev šampaňského!“

„Bečky… jsou teprve čtyři,“ upozorní mě Luke. „Nebyl by vhodnější šálek čaje?“

„Šálek čaje bych si dala hrozně ráda,“ přisvědčí Jess. „Tak tedy čaj!“ souhlasím. „Výborný nápad!“

Kráčím do kuchyně jako první a Jess jde za mnou a cestou se všude rozhlíží.

„Máte to tu moc hezké,“ chválí.

„Na tom má velkou zásluhu Becky,“ prohodí Luke přátelsky. „Mělas to tady vidět o týden dřív. Přivezli nám sem spoustu věcí, které jsme si nakoupili během líbánek… a nebylo tady pro krámy k hnutí.“ Zavrtí hlavou. „Pořád nemůžu pochopit, jak jsi to dokázala, Becky.“

„No, to víš,“ usměju se skromně. „Je to jenom otázka organizace.“

Právě zapínám konvici na čaj, když do kuchyně vstoupí Gary.

„To je můj kolega Gary,“ představí ho Luke. „A tohle je Beckyina nevlastní sestra Jess. Pochází z Cumbrie.“

„Vida,“ Gary podává Jess ruku. Já Cumbrii dobře znám! Je tam moc krásně. A kde tam bydlíte?“

„Ve Scully,“ odpoví Jess. Je to taková typická vesnice. Úplně něco jiného než tady.“

„Ve Scully jsem byl!“ prohlásí Gary. „Před lety. Nevede tam někde nějaká známá turistická stezka?“

„Asi myslíte tu na Scullyský štít.“

„To bude ono! Snažili jsme se ho zdolat – ale počasí se obrátilo proti nám. Málem jsme z toho zatraceného krpálu spadli.“

„Umí být docela nebezpečný,“ přikývne Jess. „Musíte ho trochu znát. Hlupáci na něj lezou z jihu a dostávají se do velkých potíží.“

„Tak jako já,“ prohodí Gary vesele. „Ale pro tu krásnou krajinu to stojí za to. Ty holé skalní stěny jsou velkolepé,“ dodá k Lukeovi. „Jako by je tam někdo vytesal. A podobné několikakilometrové hřebeny jsou roztroušeny po celé krajině.“

Uchváceně poslouchám, o čem mluví. Strašně ráda bych poznala anglický venkov trochu lépe. Strašně ráda bych viděla holé skalní stěny. Jakože, znám jenom Londýn a Surrey, což se od Londýna zase tak moc neliší.

„Mohli bychom si koupit v Cumbrii chalupu!“ prohlašuju nadšeně, když roznáším šálky s čajem. „V Jessině vesnici! To bychom se vídaly často,“ dodávám k Jess. „Nebylo by to senzační?“

Nastane poměrně dlouhé ticho.

„Ano,“ přisvědčí Jess nakonec. „Bylo by to senzační.“

„Nemyslím, že budeme v nejbližší budoucnosti kupovat nějakou chalupu,“ povytáhne na mě Luke obočí. „Když musíme, jak si jistě pamatuješ, dodržovat rozpočet!“

„Ano, já vím,“ odseknu a povytáhnu obočí zase na něj. „A také se ho držím, ne?“

„No, to ano,“ souhlasí Luke. „Je to sice neuvěřitelné, ale je to pravda.“ Zadívá se na plechovku sušenek Fortnum na poličce. „I když, abych pravdu řekl, neumím si představit, jak to dokážeš.“ Otevře ledničku. „Podívejte se na to. Plněné olivy… uzený humr… a všechno v rámci rozpočtu.“

Nemůžu si pomoct a trochu se nadmu pýchou. Všechno to jídlo je takový bonus z prodeje těch hodin od Tiffanyho! Měla jsem tak velkou radost, že jsem šla okamžitě koupit celý koš Lukeových oblíbených jídel.

„Je to otázka dobrého hospodaření,“ prohodím nenucené a nabídnu mu talířek s luxusními čokoládovými sušenkami: „Vezmi si.“

„Hmmm.“ Luke se na mě podezíravě zadívá a pak se otočí ke Garymu. „Musíme se zase dát do práce.“

Oby muži vyjdou z kuchyně – a já tu s Jess osaměla. naliju jí další šálek čaje a posadím se proti ní na barovou židličku.

„No tak!“ začnu. „Tak co bys chtěla podniknout?“

„Je mi to vcelku jedno,“ pokrčí Jess rameny.

Je to na tobě! Úplně!“

„V podstatě cokoli,“ napije se Jess čaje.

Nastane ticho, jenom voda pomalu odkapává z kohoutku do dřezu.

Což je fajn. Je to uvolněné, družné ticho, jaké člověk zažije jenom s členy vlastní rodiny. Vlastně to ukazuje, jak se spolu cítíme nenucené a příjemně. Není v tom vůbec nic rozpačitého nebo tak něco…

Proboha, řekni něco. Prosím.

„Ráda bych chvíli posilovala,“ prohlásí Jess najednou. „Normálně posiluju každý den. Ale tento týden jsem na to neměla čas.“

Dobře!“ zaraduju se. „To je geniální nápad! Já se k tobě přidám!“

„Vážně?“ Jako by to Jess trochu zaskočilo. „Jistěže!“ dopiju čaj a odložím šálek. „Půjdu se připravit!“ Je to fantastický nápad. Společné cvičení nás velmi sblíží. Můžeme si zaskočit do Taylorova fitcentra, které je kousek odtud a v němž jsem zlatým členem, trochu si zacvičit a pak si zajít do džúsového baru. Vím, že tam budou mít už otevřeno, protože jsem tam v tuto dobu byla už miliónkrát.

A v tuto dobu bude myslím otevřená i tělocvična. Dole. Nebo snad nahoře?

To je jedno. Ať je, kde je.

Rozrazím dveře šatníku a vytáhnu zásuvku plnou cvičebního oblečení. Mohla bych si na sebe vzít tu úžasnou teplákovou soupravu, ale v té by mi bylo možná trochu horko… nebo ten senzační růžový top, jenomže v džusovém baru jsem onehdy viděla jednu holku, která měla přesně stejný…

Nakonec vyberu černé legíny s retro lampasy po stranách, bílé tričko a senzační sportovní boty, které jsem si koupila ve Státech. Byly tedy pořádně mastné, ale jsou biomechanicky vyvážené a mají dvojnásobně vyztuženou mezipodešev. Kromě toho jsou navržené tak špičkově, že v nich můžete bez problémů jak běžet maratón, tak si vyjít na procházku.

Rychle se obléknu do úboru, vyčešu si vlasy do koňského ohonu a natáhnu si na ruku své cool sportovní hodinky značky Adidas. (Což jenom dokazuje, jak se Luke mýlil. Já jsem věděla, že jednou budu sportovní hodinky potřebovat.) Běžím k pokoji pro hosty a zaklepu na dveře.

„Už jsem tady!“

„Pojď dál,“ zve mě Jess tlumeným a trochu divným hlasem dál. Opatrně otevřu dveře. Převlékla se do starých šedých kraťasů, trička a k mému velkému údivu leží na podlaze.

Už cvičí, uvědomím si najednou, když vidím, jak se zvedá do sedu. Páni, té to ale jde!

A teď dělá sklapovačky našikmo, které mi nikdy nešly.

„Takže… půjdeme?“ ptám se.

„A kam?“ diví se Jess a nepřestane cvičit.

„Do tělocvičny! Myslela jsem, že chceš jít do…,“ dojde mi řeč, když k tomu ještě začne zvedat nohy. Páni, teď je teprve nač se dívat.

„Nikam nemusím chodit. Klidně můžu cvičit tady.“

Tady? To myslí vážně? Vždyť tu nejsou žádná zrcadla! Ani tu nehraje MTV. A nemáme tu džusový bar.

Pohled mi padne na hadovitou jizvu na Jessině holeni. Už se málem zeptám, kde k ní přišla, když si Jess všimne, kam se dívám, a celá zrudne. Možná jí to není příjemné. Raději se na to ptát nebudu.

„Nepotřebuješ k tomu činky?“

Já mám činky.“ Sáhne do batohu a vytáhne dvě staré láhve od minerálky naplněné pískem. To jsou její činky?

Já do tělocvičny nechodím,“ zvedá láhve nad hlavu. Je to plýtvání penězi. Spousta lidí, kteří si zaplatí kurzy cvičení, do nich vůbec nechodí. Nakoupí si nákladné oblečení a ani si je neobléknou. Jaký to má smysl?“

„Ano, jistě!“ řeknu rychle. „Naprosto s tebou souhlasím.“ Jess přestane na chvíli cvičit a upraví si úchop jedné z činek. Pak jí oči padnou na zadní část mých legín. „Co to je?“ zeptá se. „Ehm…,“ otočím tam hlavu. Sakra. Visí mi tam cenovka.

„Ehm… to nic není!“ spěšně ji zastrčím. Jenom si dojdu pro nějaké… vlastní činky.“

Když se vracím z kuchyně se dvěma láhvemi Evianu, nemůžu si pomoct, ale jsem trochu vyvedená z míry. Tak takhle jsem si to nepředstavovala. Myslela jsem, že si trochu zacvičíme na sousedních přístrojích, k tomu nám bude hrát nějaká optimistická hudba a bodová světla se nám budou odrážet od vlasů.

Co se dá dělat. Nevadí.

„No tak… já to budu dělat po tobě, ano?“ lehnu si k Jess na koberec.

„Procvičím si teď trochu bicepsy,“ vysvětluje Jess. „Je to úplně jednoduché.“ Zvedá paže nahoru a dolů a já to dělám po ní. Páni, cvičí v docela rychlém tempu, že?

„Co kdybych k tomu pustila trochu hudby?“ zeptám se po chvíli.

„Já k tomu hudbu nepotřebuju,“ prohlásí Jess.

„Ne. Ani já ne,“ přidám se rychle.

Paže mě začínají bolet. Tohle jim určitě nemůže prospívat. Podívám se na Jess – ale ta nezdolně pumpuje rukama nahoru a dolů. Jakoby náhodou se předkloním a zavazuju si tkaničku na botě. Pak dostanu nápad.

„Hned tu budu,“ rozběhnu se do kuchyně. Za chviličku jsem zpátky s dvěma útlými stříbrnými lahvemi.

„Tady máš něco zdravého k pití,“ podávám Jess hrdě jednu láhev. „Vrátí ti to rovnováhu.“

„Cože mi to vrátí?“ odloží Jess zamračeně činky.

„Tady na té láhvi se to píše – podívej,“ vysvětluju. Je to unikátní směs povzbuzujících vitamínů a bylinek.“

Jess si pročítá nálepku.

„Je to jenom cukr a voda. Podívej. Voda… glukózový sirup…“ Odloží láhev. „Děkuji, nechci.“

„Ale má to zvláštní vlastnosti!“ bráním se překvapeně. „Vrací ti to rovnováhu, revitalizuje tě to a zvlhčuje ti to zevnitř pleť.“

„A na jakém principu?“

„No to já… nevím.“

„Kolik to stojí?“ Jess si ještě jednou vezme láhev a podívá se na cenovku. „? 2.95?“ Vypadá naprosto v šoku. „Tři libry za cukrovou vodu? Za to bys dostala dvacet kil brambor!“

„Ale… já nechci žádných dvacet kil brambor,“ namítám vyjeveně.

„Tak to bys měla!“ prohlásí Jess. „Brambory jsou jednou z nejvýživnějších a nejlacinějších potravin, které jsou běžně k dostání.“ Káravě se na mě podívá. „Lidé je podceňují. Ale víš, že v bramborové slupce je víc vitamínu C než v pomerančích?“

„Ehm… ne,“ odpovím nervózně. „Ne, to nevím.“

„Mohla by ses živit jenom bramborami a mlékem.“ A zase se dá do zvedání činek. Jenom z těch dvou věcí bys měla prakticky všechny živiny, které tělo potřebuje.“

„No tak dobře!“ řeknu. „To je… vážně prima! Ehm, já se teď půjdu osprchovat.“ Zavřu dveře do ložnice a cítím se naprosto vyvedená z míry. Co to proboha mlela o těch bramborách? Nemůžu si ani vzpomenout, jak jsme se k tomu dostaly.

Jdu chodbou a otevřenými dveřmi do pracovny vidím, jak Luke sundává něco z police.

„Vypadáš ohromně sportovně,“ podívá se na mě. Jdeš do fitcentra?“

„My jsme si s Jess zacvičily doma,“ odpovím a shrnu si vlasy dozadu.

„Výborně. Takže spolu vycházíte?“

„Vycházíme spolu výtečně!“ pokračuju dále chodbou.

Což… je podle mě pravda.

I když, co bych vám lhala, je to s Jess trochu náročné. Nedá se říct, že by člověka zrovna uchvátila.

Ale zatím je to dobré. A teď, když jsme si zacvičily, se můžeme malinko odměnit! Co teď potřebujeme, je dát si pár drinků, poslechnout si nějakou hudbu a trochu se pobavit. Pak se určitě uvolníme.

Ve sprše se mě zmocňuje nadšení. Nic se nemůže rovnat holčičím večerům. Se Suze jsme strávily takových společných večerů spousty. Když jednou dostala Suze od svého přítele kopačky, strávily jsme celý večer tím, že jsme mu nechávaly posílat na jeho jméno léky na impotenci. Jednou jsme si dělaly mátový julep a málem jsme z toho dostaly otravu alkoholem. Pak nás napadlo, že si necháme obarvit vlasy na červeno – a musely jsme najít kadeřnictví s nepřetržitým provozem.

A bylo také mnoho večerů, kdy se nic zvláštního nestalo… jenom jsme se dívaly na filmy, jedly k tomu pizzu a vyprávěly si a smály se a měly se dobře.

Suším si vlasy ručníkem a najednou se zarazím. Je to divné, když už spolu se Suze nemluvíme. Od chvíle, kdy jsem jí řekla, že mám sestru, mi nezavolala ani jednou. A já jí také ne.

No prostě. Zatnu zuby. Tak to v životě chodí. Lidé nacházejí nové přátele a nové sestry. Říká se tomu přirozený výběr. A dnes si uděláme s Jess báječný večer. Lepší než všechny večery se Suze. V nadšeném očekávání si obléknu džíny a natáhnu tričko s ozdobným stříbrným nápisem „Sesterství“. Pak rozsvítím světlo nad toaletním stolkem a vytáhnu všechna líčidla, která mám. Zašátrám pod postelí a vytáhnu odtud krabici s třemi parukami, čtyřmi příčesky, umělými řasami, třpytivým lakem na vlasy a tetováním. Pak otevřu zvláštní botník, kde mám uloženy všechny své boty. Miluju svůj botník.

myslím tím, že svůj botník doopravdy miluju. Je to ta nejlepší věc na celém světě! Všechny své boty tam mám vyrovnány do úžasných řad, a mám tam dokonce nainstalováno švédo, takže si je můžu pořádně prohlédnout. Zanúlovanýma očima přejíždím chvilku jejich řady a pak vytáhnu ty nejúžasnější z nich, lodičky na vysokém podpatku pošité stříbrnými šupinkami, a hodím je na postel.

Všechno, co je třeba k líčení a česání!

Teď půjdu připravit obývací pokoj. Vytáhnu své oblíbené videokazety a rozložím je na podlaze do vějíře, přinesu hromady časopisů a zapálím pár svíček. V kuchyni nasypu do misek křupky, popcorn a sladkosti, zapálím ještě pár svíček a vytáhnu šampaňské. Rozhlédnu se po kuchyni a vidím, že se všechna žula krásně leskne a nerezová ocel dumeně odráží světlo svící. Vypadá to tak hezky!

Podívám se na hodinky a už je téměř šest. Jess už určitě docvičila. Zamířím k pokoji pro hosty a zaklepu na dveře.

„Jess?“ řeknu váhavě.

Žádná odpověď. Asi se právě sprchuje nebo tak něco. No dobře, však žádný spěch.

Ale když se vracím do kuchyně, uslyším najednou její hlas z pracovny. To je divné. Přistoupím ke dveřím a opatrně je otevřu – a tam sedí Jess u počítače mezi Lukem a Garym, kteří se dívají na obrazovku, na níž mluví Lukeova hlava na zeleném pozadí.

„Grafiku můžete takhle superponovat,“ vysvětluje jim a vyťukává cosi na klávesnici. „A synchronizovat se zvukovou stopou. Můžu vám to udělat, když budete chtít.“

„Co to provádíte?“ ptám se překvapeně.

„Je to nový CD–rom naší společnosti,“ vysvětluje Luke. „Ti mládenci, kteří to dělali, to naprosto zvrtali. Celá věc se musí předělat!“

„Tvá sestra se úžasně vyzná v softwaru!“ prohlašuje Gary.

„V tomhle jsem vážně kovaná,“ vysvětluje Jess a rychle klika myší. –Celá fakulta před rokem nedělala nic jiného. A mně tyhle věci docela jdou. A dělám je ráda.“

„To je fantastické!“ říkám. Jess ještě něco vyťukává na klávesnici a já chvíli postávám ve dveřích. „Takže… nedáš si něco k pití? Už jsem všechno připravila na naši dámskou jízdu.“

„Promiň,“ Luke se na mě podívá a najednou mu to dojde. „Zdržuju tě, Jess. My si s tím teď už poradíme. Ale díky!“

„Díky!“ opakuje po něm Gary.

Oba se na ni dívají s takovým obdivem, že mě bezděky trochu bodne závistí.

„No tak!“ volám vesele. „Šampaňské čeká.“

„Ještě jednou ti děkujeme,“ říká Luke Jess. „Jsi hvězda!“

„Za málo,“ zvedá se Jess ze židle a vychází za mnou z místnosti. „Muži!“ podotknu, když jsme z doslechu. „Nemyslí na nic jiného než na počítače!“

„Já mám počítače ráda,“ pokrčí Jess rameny. „Ehm… já taky,“ ustoupím rychle. „Strašně!“ Což není tak docela nepravda. Přinejmenším na eBay nedám dopustit.

Vedu Jess do kuchyně a cítím, jak mnou stoupá vzrušení. Už je to tady. Okamžik, na který jsem čekala! Sáhnu po ovládači k cédéčku a zmáčknu ho – a v okamžiku se na plné pecky kuchyní rozezní Sister Sledge. Album jsem koupila speciálně pro tuto příležitost!

„We are family!“ přezpěvuju si a vesele se usmívám na Jess. Vytáhnu šampaňské z chladicího obalu a odzátkuju ho. „Dáme si šampus!“

„Radši bych si dala něco nealkoholického, Jestli je to možné,“ vrazí si Jess ruce do kapes. „Ze šampaňského mě bolí hlava.“

„Aha,“ zarazím se. „No… tak dobře!“

naliju jí sklenku Aqua Libra a rychle odnesu láhev z dohledu, aby si nepřečetla její cenu a nezačala zase mluvit o bramborách.

„Myslela jsem si, že bychom si mohly dneska udělat takový odpočinkový večer,“ říkám do hudby. „Jenom tak si vyprávět… bavit se…“

„To zní dobře,“ přikyvuje Jess.

„Takže jsem si myslela, že bychom se mohly nalíčit a načesat se!“

„Nalíčit a načesat se?“ Jess vypadá nechápavě.

„Pojď se mnou!“ táhnu ji chodbou do ložnice. „Můžeme se vzájemně líčit… zkoušet si různé šaty… kdybys chtěla, mohla bych ti udělat foukanou…“

„No já nevím,“ Jess stísněně nahrbí ramena.

„Bude to zábava! Podívej, posaď se před zrcadlo. A vyzkoušej si některou z mých paruk!“ Nasadím si na hlavu blonďatou Marilyn. „Není to skvělé?“

Jess sebou trhne.

„Já zrcadla nenávidím,“ prohlásí. „A nikdy jsem se nelíčila.“ Trochu vyjeveně se na ni zadívám. Jak může někdo nenávidět zrcadla? „Kromě toho jsem spokojená s tím, jak vypadám,“ dodává trochu defenzivně.

„Vypadáš dobře!“ říkám překvapeně. „Ale o to tu přece nejde! Má to prostě být… však víš. Zábava.“ Nastane ticho.

„Ale to nevadí!“ snažím se skrýt zklamání. „Byl to jen takový nápad. Nemusíme to dělat.“

Sundám si paruku ve stylu Marilyn a zhasnu světlo u toaletního stolku. Místnost vypadá najednou trochu pochmurně, což začíná odpovídat i mé náladě. Opravdu jsem se strašně těšila, jak budu Jess líčit. Měla jsem pár bezvadných nápadů na její oči.

No ale nevadí. Co na tom! Ještě pořád se můžeme mít báječně!

„Takže! Podíváme se… na nějaký film?“ navrhnu.

„Třeba,“ přikývne Jess.

Dívat se na film je stejně mnohem lepši. Všichni se rádi dívají na filmy, a když tam bude nějaký nudnější kousek, budeme si vyprávět. Vedu ji do obývacího pokoje a nadšeně ukážu na videokazety, které jsou na podlaze rozloženy do vějíře. „Vyber si. Všechny jsou tady!“

„Dobře.“ Jess si začne prohlížet kazety.

„Líbí se ti spíš Čtyři svatby…,“ pobízím ji. „Nebo Samotář v Seattlu… Když Harry potkal Sally…“

„Mně je to jedno,“ usoudí Jess nakonec a podívá se na na mě. „Vyber něco.“

„Ale přece musíš mít nějakou zamilovanou!“

„Na takové věci se já vůbec nedívám,“ ušklíbne se trochu Jess. „Mám raději něco hlubšího.“

„Aha,“ upadnu do rozpaků. „No tak dobře. Takže… můžu doběhnout do videopůjčovny pro nějaký film, který se ti líbí! Budu tady do pěti minut. Řekni mi, nač by ses chtěla dívat…“

„To je jedno, nechci tě nikam honit.“ Pokrčí rameny. „Podíváme se na některou z těchto.“

„Ale jdi!“ řeknu se smíchem. Jestli na ně nemáš chuť, tak ne! Můžeme dělat… něco jiného! Není problém!“

Usmívám se na Jess, ale uvnitř se mě zmocňuje panika. Vůbec už nevím, co jí nabídnout. V záloze jsem měla pásek karaoke s Dancing Queen – ale něco mi říká, že ani do toho by se jí nechtělo. Navíc nemáme ty paruky.

Proč je to všechno tak nepříjemné} Myslela jsem si, že v tuhle chvíli se už budeme mlátit smíchy. Myslela jsem si, že to bude zábava.

Ach Bože. Ale nemůžeme tady přece mlčky sedět celou noc. Musím s tím něco udělat.

„Podívej, Jess,“ nakloním se k ní. „Udělám všechno, co budeš chtít ty. Ale musíš mi to říct. Takže… upřímně. Kdybych tě na tento víkend nepozvala k nám. Co bys právě teď dělala?“

„No…,“ zamyslí se Jess na chvíli. „Asi bych byla dnes večer na schůzi ekologů. Jsem aktivistka místní skupiny. Upozorňujeme veřejnost, organizujeme demonstrace a protestní pochody… a tak podobně.“

„No tak to uděláme!“ rozzářím se. „Zorganizujeme nějakou demonstraci! To bude legrace! Můžu vyrobit pár transparentů…“

Jess je očividně v rozpacích.

„Demonstraci proti čemu?“

„Ehm… na tom nesejde! Proti čemukoli. Ty jsi host – ty si vyber!“ Jess na mě nevěřícně zírá.

„Demonstrace se prostě neorganizují pro nic a za nic. Musíš mít k tomu nějaký důvod. S ekologickým podtextem. A nemá to být žádná zábava.“

„No tak dobře,“ ustoupím spěšně. „Zapomeňme na demonstraci. A co když nemáš žádnou schůzi? Co děláš pak? A bez ohledu na to, co to je…, uděláme to. Společně!“

Jess přemýšlivě svraští obočí a já s nadějí pozoruju její obličej. A najednou mě to doopravdy začne zajímat. Poprvé mám pocit, že se skutečně o své sestře něco dozvím.

„Patrně bych si kontrolovala účty,“ usoudí nakonec. „Vlastně jsem si je přinesla s sebou pro případ, že by mi na ně zbyl čas.“

Kontrolovala by si účty. V pátek večer. Kontrolovala by si účty.

„Dobře!“ vypravím ze sebe nakonec. „Skvělé! Tak tedy… budeme si kontrolovat účty!“

Dobrá. Je to prima. Je to fajn.

Sedíme obě v kuchyni a pracujeme na svých účtech. Přinejmenším u Jess o tom není žádných pochyb. Já vlastně ani nevím, co dělám.

V záhlaví papíru jsem nadepsala „účty“ a nadpis jsem dvakrát podtrhla.

Pokaždé, když se na mě jess podívá, něco tam rychle čmárám, abych demonstrovala své zaujetí. A tak na své stránce mám:

„20 liber… rozpočet… 200 milionů liber… ahoj, jmenuju se Becky…“

Jess se mračí nad štůskem patrně bankovních výpisů a listuje jimi od začátku na konec i od konce zase zpátky. „Něco není v pořádku?“ ptám se účastně.

„Nemůžu zjistit, kam se poděla jedna taková menší částka,“ odpoví. „Možná ji mám v některé jiné účetní knize.“ Vstane. „Za chviličku se vrátím.“

Když odejde z kuchyně, napiju se šampaňského a zahledím se na hromádku bankovních výpisů.

Pochopitelně že jí do toho nebudu lézt nebo něco podobného. Je to Jessin soukromý majetek a takové věci já respektuju. A navíc mi do toho nic není. Naprosto nic.

Jenomže mě tak trochu začne svědit noha. Opravdu mě svědí. Shýbnu se, abych si ji poškrábala… a náhodou se nahnu kousek dál… a ještě kousek… než zahlédnu cifru napsanou v horní části výpisu.

?30 002.

Pořádně se mi zhoupne žaludek a vrátím se tak rychle na své místo, div že u toho nepřevrhnu sklenku se šampaňským. Srdce se mi rozbuší leknutím jako zvon. Třicet tisíc liber? Třicet tisk liber?

Takovouhle sekyru jsem ještě nikdy nezasekla. Nikdy. Nikdy!

Teď už mi to konečně začíná docházet. Všechno zapadá na své místo. Není divu, že s sebou nosí vlastní činky. Není divu, že s sebou všude bere láhev s kávou. Patrně si přečetla Ovládejte své finance od Davida E. Bartona!

Páni, kdo to mohl tušit?

Když se Jess zase vrátí do pokoje, dívám se na ni bezděčně jinýma očima. Vybere jeden bankovní výpis a hluboce si nad ním povzdechne –a já k ní pocítím náhlou sympatii. Kolikrát jsem já brala bankovní výpis do ruky a hluboce nad ním vzdychala? Jsme duchovně spřízněné!

Pátrá v číslech a vypadá stále otráveně. No bodejť, když tak příšerně přečerpala svůj účet!

„Hele,“ ptám se s chápavým úsměvem, „ještě pořád se snažíš vypátrat tu menší částku?“

„Musí to tu někde být,“ zamračí se a pustí se do dalšího výpisu.

Bože, možná na ni chce banka uvalit exekuci nebo něco podobného. Měla bych jí dát pár tipů.

Důvěrně se k ní nakloním.

„Ty banky jsou jako zlý sen, viď?“

„Jsou nanic,“ přisvědčí.

„Víš, někdy to spraví nějaký vhodný dopis. Řekněme, že sis zlomila nohu. Nebo že ti chcípl pes.“

„Prosím?“ zvedne Jess hlavu. „Proč bych měla něco takového tvrdit?“

Páni, vůbec o tom nic neví. Není divu, že upadla do takových potíží!

„No víš, aby na tebe byli trochu hodní. Mohli by ti odpustit pokutu za přečerpání účtu. Nebo by ti mohli poskytnout úvěr!“

Já jsem nic nepřečerpala,“ žasne.

„No ale…“

Zarazím se, když mi dojde, co teď řekla. Nepřečerpala žádný účet. Což znamená…

Dělá se mi trochu mdlo.

Těch třicet tisíc liber jsou skutečné…

Jsou to skutečné peníze}

„Není ti něco, Becky?“ podívá se na mě Jess překvapeně.

„Nic mi… není!“ říkám přiškrceným hlasem a musím se několikrát napít šampaňského, abych nabyla původního klidu. „Takže… ty tedy nejsi v minusu. To je dobré! To je skvělé!“

„Za svůj život jsem nebyla ani jednou v minusu,“ rozhorlí se Jess. „Nepovažuju to za nezbytné. Když člověk chce, tak vyjde s tím, co má. Lidé, kteří se dostávají do dluhů, se nedokážou ovládnout. Na to není žádná omluva.“ Uhladí si papíry a pak se zarazí. „Ale ty jsi přece bývala finanční novinářka, že? Tvá matka mi ukazovala pár tvých článků. Takže tohle všechno musíš znát.“

Její oříškově hnědé oči se podívají s očekáváním do mých a mě se znenadání zmocní podivné obavy. Najednou si nejsem jistá, jestli chci, aby znala pravdu o mých financích. Totiž přesnou pravdu.

„Já… ehm… určitě!“ odpovím. „Jistěže to znám. Je to všechno otázka… důkladného plánování a spořivosti.“

„Přesně!“ přisvědčí Jess se souhlasným pohledem. „Když dostanu nějaké peníze, hned si jich polovinu uložím do banky.“

Cože to dělá?

„To je úžasné!“ vykoktám. „Je to jediná rozumná volba.“

Jsem mírně otřesená. Jako finanční žurnalistka jsem v jednom kuse psala články o tom, aby si lidé část peněz ukládali do banky. Jenomže mě nikdy nenapadlo, že se tím někdo skutečně řídí.

Jess se na mě dívá s novým zájmem.

„Takže – ty to tedy, Becky, děláš podobně?“

Několik vteřin nemůžu najít vhodnou odpověď.

„Ehm… to máš tak!“ řeknu nakonec a odkašlu si. „Možná neukládám přesně polovinu každý měsíc…“

„Já jsem na tom stejně,“ Jessin obličej se roztáhne v úsměvu. „Někdy se mi podaří ušetřit pouhých dvacet procent.“

„Dvacet procent!“ opakuju mdle. „No… to nevadí. To si nemusíš nic vyčítat.“

„Ale já si to vyčítám,“ nakloní se Jess přes stůl. „Tomu ty jistě dobře rozumíš.“

Ještě nikdy neměla tak uvolněný obličej. Můjty bože. My se kamarádíme!

„Čeho dvacet procent?“ zeptá se Lukeův hlas, když s Garym vstupuje v dobré náladě do kuchyně. Trochu ve mně hrkne. „Ehm… ničeho,“ odpovím.

„Právě jsme mluvily o financích,“ vysvětluje Jess Lukeovi. „Probíraly jsme své účty.“

„Své účty?“ vyprskne Luke. „Jaké účty to asi byly, Becky?“

„Však víš,“ odpovím vesele. „Mé finanční záležitosti a podobně.“

Jo tak,“ kývne Luke, který vytahuje láhev vína z lednice. „A zavolaly jste si k tomu jednotku rychlého nasazení? Případně Červený kříž?“

„Co tím chceš říct?“ podiví se Jess.

„Tyhle organizace se totiž obvykle volají na místa katastrof, nemám pravdu?“ usměje se na mě. Cha, cha, cha. Zatraceně.

„Ale… Becky přece pracovala jako finanční žurnalistika! “ říká Jess poněkud otřeseně.

„Finanční žurnalistka?“ Luke se zatváří velice pobaveně. „Přeješ si slyšet, jak to s tvou sestrou a finanční žurnalistikou bylo doopravdy?“

„Ne,“ vložím se rychle. „Nechce.“

„To s tou bankovní kartou,“ poznamená Gary s určitou nostalgií.

„S tou bankovní kartou!“ bouchne Luke rozjařeně do stolu. „To se stalo za Beckyiny zářné kariéry finanční expertky v televizi,“ prohodí k Jess. „Natáčela příspěvek o tom, jaká nebezpečí hrozí při používání bankomatů. Vložila do něj pro demonstraci vlastní bankovní kartu…,“ a znovu dostane záchvat smíchu. „A oni jí ji před kamerou spolkl.“

„Onehdy to vysílali v pásmu televizních klipů,“ oznámí mi Gary. „Ta část, kdy začneš mlátit do bankomatu botou, je nepřekonatelná!“

„Ale proč jí to spolklo tu kartu?“ žasne Jess. „Přečerpala jsi snad účet?“

„Přečerpala Becky účet?“ halasí Luke rozjařeně. „Je papež katolík?“ Jess je očividně zmatená.

„Ale, Becky, ty jsi mi říkala, že každý měsíc odkládáš polovinu plam.“ Doprčic.

„Co prosím?“ Luke se k nám pomalu otáčí. „Cože Becky říkala?“

„Zrovna tak… jsem to neřekla,“ odpovím nervózně. „Řekla jsem, že je dobrý nápad ukládat si polovinu platu. Obecně. A to je! Je to velmi dobrý nápad!“

„Co takhle nepořizovat si haldy kreditek a netajit to před svým manželem?“ povytáhne na mě Luke obočí. „Není i tohle obecně dobrý nápad?“

„Kreditek?“ opakuje Jess a hledí na mě s děsem v očích. „Takže… ty jsi tedy zadlužená?“

Bože, proč to musí říkat právě takhle. Zadlužená. Jako by to byl nějaký mor. Jako by mě měli odvézt do chudobince. Jakože, buďme realisty. Máme jednadvacáté století. Všichni jsou zadluženi.

„Víš přece, že lékaři jsou nejhorší pacienti?“ podaří se mi pousmát. „No a finanční žurnalistky jsou také nejhorší… ehm…“

Čekala jsem, že se také zasměje nebo aspoň soucitně usměje. Ale ona vypadá naprosto konsternované.

Najednou mě přemůže pocit hořkosti. No tak dobře, možná jsem se tu a tam zadlužila. Ale nemusí se snad na mě dívat tak odmítavě.

„Mimochodem, Jess,“ podotkne Gary. „Narazili jsme u toho programu na drobnou závadu.“

„Opravdu?“ obrátí se Jess k němu. Jestli chcete, tak se na to podívám.“

„Určitě?“ podívá se na mě Gary. „Nechceme vám kazit zábavu…“

„Nic nekazíte,“ mávnu rukou. „Klidně jděte!“

Když všichni odejdou do pracovny, kráčím chodbou do obývacího pokoje. Zhroutím se na pohovku a nešťastně civím na černou obrazovku.

S Jess jsme se ani trochu nesblížily.

Prostě si vůbec nerozumíme. To je prostě fakt.

Najednou se cítím vyčerpaná zklamáním. Tolik jsem se snažila od chvíle, kdy přijela. Udělala jsem, co jsem mohla. Koupila jsem jí ten plakát s jeskyní… a připravila všechno to báječné občerstvení… a naplánovala si co nejlepší program na večer. A ona se ani nepokusila ke mně přidat. Dobrá, třeba žádný z mých filmů nemá ráda. Ale mohla to aspoň předstírat, ne? Kdybych byla na jejím místě, tak bych to předstírala.

Proč se musí pořád s něčím trápit? Proč se nedokáže aspoň trochu bavit?

Napiju se šampaňského a začnou mě bodat jehličky vzteku.

Jak může nenávidět nakupování? Jak? Má třicet táců, prokristapána! Měla by nakupovat jako divá!

A další věc. Proč je tak posedlá bramborami? Co je na těch zatracených erteplích tak úžasného?

Já jí prostě nerozumím. Je to má sestra, ale ani v jedné věci jí nerozumím. Luke měl celou dobu pravdu, je to všechno výchovou. Příroda s tím nemá co dělat.

Zhluboka si povzdechnu a pak se začnu zarmouceně probírat videokazetami. Třeba se na některou podívám sama. A dám si k tomu trochu popcornu. A pár těch báječných čokoládiček Thorntons.

Jess patrně čokoládu vůbec nejí. Ledaže by to byla čokoláda, kterou si osobně vyrobila z brambor.

No, dobře jí tak. Já se čokoládou budu cpát a podívám se na nějaký pěkný film.

Právě sahám po Pretty Woman, když zazvoní telefon. „Haló,“ zvednu sluchátko.

„Haló, Bex?“ ozve se známý pronikavý hlas. „To jsem já.“

„Suze!“ cítím mohutný nával radosti. „Proboha! Ahoj! Jak se máš?“

„No, mám se dobře! A co ty?“

„Já se mám taky dobře! Mám se dobře!“

Najednou si celým srdcem přeju, aby tu byla Suze se mnou. jako za starých časů na Fulhamu. Tak strašně se mi stýská. Tak strašně. Jenomže teď je všechno jiné.

„Tak jak jste se měly s Lulu v lázních?“ ptám se a snažím se, aby to znělo nenucené.

„Bylo to… prima,“ řekne po chvíli. „To víš. Trochu… jiné… ale bezva!“

„To je dobře!“ Nastane rozpačité ticho.

„A… tak jsem byla zvědavá, jak ti to jde s tvou novou sestrou,“ zaváhá Suze. „Staly se z vás… skutečně dobré kamarádky?“ Cítím, jak mě uvnitř zmáhá sklíčenost.

Nemůžu Suze přiznat pravdu. Nemůžu připustit, že jsem s tou věcí naprosto pohořela. Ona si jezdí do lázní se svou novou kamarádkou a já nedokážu prožít jediný večer s vlastní sestrou.

„Je to báječné!“ říkám. „Nemohlo by to být lepší! Báječně spolu vycházíme!“

„Opravdu?“ ptá se Suze trochu utrápeně.

„Určitě! Vlastně teď spolu máme dámskou jízdu! Díváme se na filmy… chechtáme se… lenošíme. Však to znáš!“

„A na co se díváte?“ zeptá se najednou Suze.

„Ehm…,“ podívám se na černou televizní obrazovku. „Na Pretty Woman!“

„Já Pretty Woman miluju,“ prohlásí Suze toužebně. „Tu scénu v obchodě!“

„Já vím! To je tam vůbec nejhezčí scéna!“

„A ten konec, jak Richard Gere leze nahoru!“ hlas jí stoupne nadšením. „Ach Bože, jak bych se na to teď chtěla podívat!“

„Já tak}’!“ vyhrknu bez přemýšlení. „Totiž… chci se podívat… ehm… na zbytek.“

„Aha,“ řekne Suze změněným hlasem. „Určitě vás vyrušuju. Promiň.“

„Ne!“ odpovím rychle. „Totiž, to vůbec nevadí…“

„Budu končit. Musíš se vrátit k sestře. Zdá se, že si báječně užíváte,“ řekne toužebně. „Musíte si toho ještě tolik vyprávět.“

„Ano,“ rozhlédnu se po prázdné místnosti. „Ano, to skutečně… musíme.“

„No tak… někdy na shledanou,“ loučí se. „Ahoj, Bex.“

„Ahoj!“ řeknu najednou sevřeným hrdlem. Počkej! chce se mi zařvat. Nechoď nikam!

Ale místo toho položím sluchátko a civím do prázdna. A na druhém konci bytu slyším, jak se Luke, Gary a Jess něčemu společně smějí. Báječně se spolu spřátelili, jenom mně se to nepovedlo. A najednou se mě zmocní deprese. Tolik jsem si od toho slibovala. Měla jsem takovou radost, že mám sestru. Ale už nemá cenu snažit se dál. Udělala jsem všechno, co mě napadlo –as ničím jsem neuspěla. Jess a já nebudeme nikdy kamarádky. Ani za milion let.

Vstanu z pohovky, zasmušile vložím Pretty Woman do rekordem a dálkovým ovladačem stisknu Play. Po zbytek víkendu už budu jenom zdvořilá. Zdvořilá a příjemná jako dokonalá hostitelka. Alespoň v tomhle neselžu.

WEST CUMBRIA BANK

45 ATERNDALE STREET COGGENTHWAITE

CUMBRIA

Slečně Jessice Bertramové

12 Hill Rise

Scully

Cumbria

16. května 2003

Děkuji Vám za Váš dopis.

Po podrobném prostudování Vašich účtů mi nezbývá než konstatovat nesrovnalost 73 pencí.

Za tuto chybu banky se Vám hluboce omlouvám a zmíněnou částku jsem nechal připsat na Váš účet s tříměsíčním zpětným datováním. Na Vaši žádost jsem také připsal chybějící úrok.

Při této příležitosti Vás musím opět pochválit za Váš pečlivý a promyšlený přistup k vlastním financím.

A osobně se těším na setkání s Vámi na večírku se sýrem a vínem pořádaným pro Obezřetné střádaly, na němž šéf oddělení osobních účtů pronese klíčový projev pod názvem „Lepší a důkladnější šetření – náš cíl“.

S pozdravem

Howard Shawcross,

vedoucí oddělení zákaznických účtů

Čtrnáct

Druhý den ráno se probouzím s třeštěním hlavy. Což má možná něco společného s tím, že jsem včera večer vypila sama celou láhev šampaňského a spořádala jeden a půl talíře čokoládových bonbonů.

Jess, Luke a Gary strávili mezitím spoustu hodin u počítače. Téměř od něj nedokázali odtrhnout oči, ani když jsem jim tam přinesla pizzu. A tak jsem se podívala na celou Pretty Woman a polovinu Čtyř svateb a nakonec jsem šla spát sama.

Zatímco na sebe mátožně natahuju župan, Luke je už vysprchovaný a oblečený do „neformálního víkendového“ oblečení, které si obléká, když hodlá celý víkend strávit v kanceláři.

„Kdy sis šel včera lehnout?“ ptám se ochraptělým hlasem.

„Nebylo ještě tak pozdě,“ vrtí Luke hlavou. Jenom jsem chtěl dát do pořádku ten CD–rom. Bůhví, co bychom si bez Jess počali.“

„Aha,“ cítím, jak se ve mně zvedá zlost.

„Víš, odvolávám, co jsem o ní řekl,“ dodá, když si zavazuje tkaničky od bot. „Tvá sestra není vůbec k zahození. Včera večer nám ohromně pomohla. Když se to tak vezme, vlastně nás zachránila. Na počítače je opravdu machr!“

„Opravdu?“ zašvitořím vesele.

„No jistě. Je skvělá!“ Vstane a dá mi pusu. „Měla jsi pravdu. Jsem moc rád, že jsi ji k nám pozvala na víkend.“

„Však já taky!“ donutím se k veselému úsměvu. „Opravdu si spolu ohromně užíváme!“

Došourám se do kuchyně, kde sedí Jess v džínách a v tričku u stolu nad sklenicí vody.

Chytrolina jedna.

Nejspíš dneska ráno rozštěpí pár atomů. Jen tak, aby řeč nestála.

„Dobré ráno!“ zdraví mě.

„Dobré ranko!“ zašveholím ve špičkovém stylu superhostitelky.

Včera večer jsem znovu zalistovala v Dokonalé hostitelce a dočetla se, že i když vám host leze pekelně na nervy, musíte se k němu chovat vybraně a s okouzlujícími způsoby.

Klidně. Dokážu být okouzlující. Dokážu být dokonalá hostitelka.

„Vyspala ses dobře? Udělám ti něco k snídani!“

Otevřu ledničku a vytáhnu stoprocentní pomerančový, grapefruitový a brusinkový džus. Sáhnu do chlebníku pro více-zrnný chléb, croissanty a muffiny. Hledám v kredenci marmelády. Tři druhy luxusních marmelád, jahodový džem se šampaňským, lesní med… a belgickou čokoládovou pomazánku. Nakonec vytáhnu pestrou nabídku luxusních káv a čajů. Tak. Ať mi teď někdo řekne, že nedokážu svému hostu nabídnout pořádnou snídani.

Uvědomím si, že Jess sleduje každý můj pohyb, a když se k ní otočím, tváří se nějak divně.

„Co je?“ ptám se. „Zase něco špatně?“

„Nic,“ odpoví rozpačitě. Napije se vody – a pak se na mě podívá. „Luke mi včera večer vyprávěl… o tvém problému.“

„O čem ti vyprávěl?“

„O tvém utrácení.“

Ohromeně na ni vytřeštím oči. To že udělal? „Nemám žádný problém,“ věnuju jí oslnivý úsměv. „Trochu přeháněl.“

„Prý teď musíš dodržovat rozpočet,“ Jess se trochu znepokojeně zavrtí. „Což podle mě znamená, že nemáš příliš na rozhazování.“

„To je pravda,“ přitakám vlídně.

Ne že by ti do toho sakra něco bylo, dodám v duchu. Nemůžu uvěřit, že jí Luke tohle všechno vyžvanil.

„Takže… jak to, že si můžeš dovolit všechno to luxusní kafe a jahodový džem se šampaňským?“ ukazuje na jídlo vyložené na stole.

„Šetrné hospodaření,“ nedám se vyvést z míry. „Určení priorit. Co ušetříš na jedné věci, můžeš investovat do jiné. To je první pravidlo při zacházení s penězi. Které jsem se naučila na škole finanční žurnalistiky,“ dodám trochu pichlavě. No tak dobře, taková drobná, bezvýznamná lež. Do žádné školy finanční žurnalistiky jsem nikdy nechodila. Ale vážně. Co si o sobě vůbec myslí, že mě tak vyslýchá?

„No tak – na kterých položkách jsi tohle ušetřila?“ vraští Jess obočí. „Nevidím v této kuchyni nic, co by nepocházelo od Fortnums nebo Harrods.“

Už mám na jazyku nějakou pádnou odpověď, když si uvědomím, že na tom, co říká, asi něco bude. Když jsem získala ty peníze z prodeje na eBay, tak trochu jsem si zvykla nakupovat potraviny v Harrods. Ale co má být? Harrods je normální obchod s potravinami.

„Můj manžel má rád vyšší životní úroveň,“ vyrovnaně se na ni usměju. „A mým cílem je mu vycházet vstříc.“

„Ale to bys mohla pořídit i za méně peněz,“ nakloní se Jess ke mně s živým výrazem v obličeji. „Ušetřit se dá všude! Mohla bych ti dát Několik tipů.“

Tipů. Tipů od Jess?

Zničehonic zazvoní budík u trouby a já se rozjařeně ohlédnu. Je čas!

„Ty něco pečeš?“ ptá se Jess udiveně.

„Ehm… ani ne. Posluž si… za chviličku jsem zpátky…“

Utíkám do pracovny a zapnu počítač. Nabídky na ten starý oranžový kabát skončí za pět minut a já ho musím každopádně získat. Netrpělivě ťukám nehty, a jakmile se obrazovka rozsvítí, vyhledám na eBay příslušnou stránku.

Věděla jsem to. „kittybeelll“ učinila znovu nabídku. 200 liber.

Myslí si, bůhvíjak není chytrá. Tak koukej, ty jedna „kittybeelll“.

Vezmu si ze stolu Lukeovy stopky a nastavím je na tři minuty. Před vypršením času si položím ruce na klávesnici, jako když se atleti staví ke startovacím blokům.

Dobře. Minuta do konce nabídek. Teď!

Co nejrychleji vyťukám *@00.50.

Sakra. Co jsem to napsala? Vymazat. Přepsat. L200.50. Rychle ťuknu na „Odeslat“ a otevře se mi další okno. Uživatelské jméno… heslo… píšu, co nejrychleji umím. „Jste průběžný zájemce s nejvyšší nabídkou.“

Uběhne deset sekund. Srdce mi buší jako o závod. Co když někdo právě teď píše. vyšší nabídku? Horečně klikám na „Obnovit“.

„Co tam děláš, Becky?“ dolehne ke mně od dveří Jessin hlas. Sakra.

„Ale nic!“ odpovím. „Udělej si dobrou topinku a já tu zatím…“ Opět se mi otevírá stránka. Téměř ani nedýchám. Podařilo se mi… podařilo se mi…?

„Blahopřejeme! Vyhrála jste položku!“

„Slááávááá!“ nedokážu se ovládnout, vyrazím vítězný pokřik a bouchnu pěstí do vzduchu. „Sláva! Mám to!“

„Co máš?“ Jess přeběhne přes místnost a nakukuje mi přes rameno na obrazovku. „To jsi ty}“ ptá se v šoku. „Nemáš moc utrácet, a kupuješ si kabát za dvě stě liber?“

„Ale tak to není!“ vykoktám při pohledu na její obličej. Vstanu, zavřu dveře od pracovny a obrátím se k ní.

„Podívej,“ šeptám. „To je v pořádku. Mám něco bokem, o čem Luke neví. Prodala jsem pár věcí, které jsme nakoupili na líbánkách –a vydělala jsem spoustu peněz! Onehdy jsem prodala desatery hodiny od Tiffanyho a dostala jsem za ně dva tisíce liber!“ Hrdě zvednu bradu. „Takže si to můžu bez problémů dovolit.“

Jessin nesouhlasný výraz nemizí.

„Měla jsi ty peníze uložit na vklad s vysokými úroky,“ namítá. „Nebo jimi zaplatit nějaké dluhy.“ Potlačím náhlou touhu na ni zařvat.

„Což jsem tedy neudělala,“ odpovím co možná nejvlídněji. „Koupila jsem si kabát.“

„A Luke o tom nic neví?“ Jess na mě upírá obviňující pohled.

nemusí o tom nic vědět! Jess, můj manžel je velmi zaměstnaný člověk,“ vysvětluju. „Mým úkolem je, aby domácnost běžela hladce. Nemusím plýtvat jeho časem na každodenní drobnosti.“

„Takže mu lžeš.“

Cítím v jejím hlase jisté podráždění.

„Každé manželství potřebuje trochu tajemství. To je známá věc!“ Jess vrtí hlavou.

„Takže takhle si vyděláváš na všechny ty své džemy od Fortnums?“ ukazuje na počítač. „Neměla bys prostě mluvit pravdu?“ Můjty bože. Copak vůbec nic nechápe?

Jess… já ti to vysvětlím,“ říkám vlídně. „Naše manželství je složitým živým organismem, kterému doopravdy rozumíme jenom my dva. Já přirozeně vím, co mám Lukeovi říct a čím ho naopak nemám otravovat. Říkej tomu třeba instinkt… říkej tomu diskrétnost… říkej tomu emocionální inteligence, Jestli chceš.“

Jess mě tiše několik sekund pozoruje.

„No, já si myslím, že potřebuješ pomoc,“ prohlásí nakonec.

Já žádnou pomoc nepotřebuju!“ odseknu.

Vypnu počítač, zastrčím zpátky židli a protáhnu se kolem ní do kuchyně, kde Luke vaří v kávovaru kávu.

„Chutná ti snídaně, miláčku?“ ptám se hlasitě.

„Fantasticky!“ zamlaská Luke obdivné. „Kde jsi sehnala ta křepelčí vejce?“

„No… to víš…,“ oddaně se na něj usměju. „Vím, jak je máš rád, a tak jsem se po nich trošku pídila.“ Vrhnu triumfální pohled na Jess, která obrátí oči v sloup.

„Ale došla nám slanina,“ poznamená Luke. „A ještě pár věcí. Napsal jsem je na papír.“

„Dobře,“ přikývnu a dostanu nápad. „Možná… je půjdu ještě dnes ráno nakoupit. Nevadilo by ti, Jess, kdybych vyřídila pár nákupů, že ne? Ty pochopitelně jít nemusíš,“ dodám sladce. Já vím, jak nakupování nenávidíš a jak jím opovrhuješ.“

Díky Bohu. Vypadnu odtud.

„To mi nevadí,“ Jess si nalévá do sklenice vodu z kohoutku. „Já Klidně půjdu.“

Úsměv mi ztuhne na obyčeji.

„Do Harr–, do supermarketu?“ snažím se ji co nejšarmantněji odradit. „Ale bude to velká nuda. Nechci tě k tomu nutit.“

„Já půjdu ráda,“ zadívá se na mě. „Pokud proti tomu ovšem nic nemáš.“

„Jestli proti tomu nic nemám?“ odpovím s dosud strnulým úsměvem na tváři. „Proč bych proti tomu měla něco mít? Půjdu se nachystat.“

Vrcholně rozhořčená jdu na chodbu. Jak si vůbec může dovolit mi říct, že potřebuju pomoc?

Ona potřebuje pomoc daleko víc. Někdo by jí měl pomoct stočit její utrápená ústa do úsměvu.

A co je to za drzost dávat mi rady do manželství. Co o tom může vědět? Máme s Lukem báječné manželství! Téměř se nehádáme!

Domovní telefon zabzučí a já roztržitě zvednu sluchátko.

„Halo?“

„Dobrý den,“ slyším mužský hlas. „Nesu květiny pro Brandonovy.“

Vesele zmáčknu tlačítko. Někdo mi poslal květiny?

Božíčku! Přitisknu si ruku k ústům. Ty mi určitě nechal poslat Luke. Je takový romantik! Je to určitě k nějakému sladkému výročí, které mi úplně vypadlo z hlavy, jako že jsme spolu poprvé večeřeli nebo spolu poprvé spali nebo něco takového.

Akorát… když na to teď myslím, obě výročí by stejně připadla na jedno datum.

Ale to je fuk. Vtip je v tom, že to něco znamená. Jednoduše to dokazuje, že máme spolu fantastický vztah a že se Jess naprosto mýlí. Ohledně všeho.

Otevřu dveře od bytu a stojím s očekáváním u výtahu. Tohle jí otevře oči! Zanesu ty kytky rovnou do kuchyně, dám Lukeovi obrovskou vášnivou pusu a Jess řekne něco hodně pokorného jako: „To jsem vážně netušila, jak perfektní vztah spolu máte.“ A já se vlídně pousměju a prohodím: „No to víš, Jess…“

Myšlenky mi přetrhne otevírání výtahových dveří. A… ach Bože. Ten Luke se ale pořádné plácl přes kapsu!

Dva uniformovaní poslíčci nesou obrovskou kytici růží – plus velikánský koš plný pomerančů, papají a ananasů, zabalených do módní rafie.

Júúú,“ vykřiknu nadšeně. „To je nádhera!“ Nadšeně se usměju na muže, který mi podává na psací desce list papíru, na nějž se podepíšu.

„Předejte to panu Brandonovi,“ prohodí ten člověk cestou k výtahu.

„Jistěže!“ zašveholím vesele, jeho slova mi dojdou až po chvíli. No počkat. Tohle je pro Lukea? Kdo mu pro všechno na světě posílá kytky? Uprostřed květin zahlédnu kartičku a příjemně rozechvělá zvědavostí ji vytáhnu. Když si přečtu, strnu.

Drahý pane Brandone,

bylo mi velmi líto, když jsem se doslechl, že jste nemocný. „Prosím, dejte mi vědět, jestli bych Vám nemohl něčím prospět. A ujišťuju Vás, že otevření našeho hotelu odložíme tak dlouho, jak to bude Vaše plné uzdravení vyžadovat.

S přáním brzkého uzdravení Nathan Temple

Hrůzou strnulá civím na vizitku. Tohle to se rozhodně nemělo stát.

Nathan Temple neměl posílat žádné kytky. A neměl odkládat otevření hotelu. Měl se prostě vypařit.

„Co to je?“ slyším Lukeův hlas. V panice vidím, jak jde z kuchyně ke mně.

Bleskově zmačkám vizitku Nathana Templea a zastrčím ji do kapsy županu.

„Podívej!“ slyším svůj pronikavý hlas. „Nejsou nádherné?“

„To je pro mě?“ ptá se Luke nevěřícně, když si všimne štítku s adresou a jménem. „Od koho?“ Rychle. Uvažuj.

„Tytou… ehm… ode mě!“ zaštěbetám vesele. „Od tebe?“ vykulí na mě Luke oči.

„No ano! Tak jsem si říkala, že bych ti měla poslat pár růží. A trochu… ovoce. Prosím, miláčku! Veselou sobotu!“

Bůhvíjak se mi podaří vrazit ohromnou kytku i s košem Lukeovi do náruče a lehce ho políbím na tvář. Luke vypadá zmateně.

„Jsem velmi dojatý, Becky,“ prohlásí. „Na mou duši. Ale proč mi necháváš posílat takové věci? Proč mi posíláš koš s ovocem?“ Chvíli marně pátrám po vhodné odpovědi.

„Musím snad mít nějaký důvod, když chci svému manželovi poslat koš s ovocem?“ vypravím ze sebe nakonec a podaří se mi do toho vložit trochu ublíženosti. „Prostě mě napadlo, že by mohl být symbolem našeho sňatku. Jestlipak víš, že se blížíme k našemu úplně prvnímu výročí?“

„To je pravda,“ přisvědčí Luke po odmlce. „No tak… ti děkuju. To je od tebe milé.“ Zadívá se na kytici pozorněji. „Co je to?“

Sleduju jeho pohled a žaludek mi udělá kotrmelec. Uprostřed květin se skrývají zlatá umělohmotná písmena „K brzkému uzdravení“.

Do háje.

„K jakému brzkému uzdravení?“ podívá se na mě Luke zaraženě. Mozek mi pracuje na plné obrátky.

„To… to… vůbec neznamená ‚k brzkému uzdravení’,“ rozesměju se. „To je… taková tajná řeč!“

„Tajná řeč?“

„Ano! Každé manželství potřebuje tajnou řeč! Však víš, pro takové zprávičky o tom, jak tě miluju. A tohle je právě taková tajná zpráva!“ Luke se na mě dlouze zadívá.

„A tak co tohle ‚K brzkému uzdravení’ tedy znamená?“ zeptá se nakonec. „V naší tajné řeči?“

„To je vlastně… ehm… velmi snadné.“ Rozpačitě si odkašlu. „‚K brzkému’ znamená… ‚miluju’. A ‚uzdravení’ znamená…“

„ ‚Tě’?“ doplní Luke.

„Ano!“ přitakám. „Už jsi na to přišel! Není to rafinované?“ Chvíli je ticho. Zatínám nehty do dlaní. Luke se na mě zkoumavě dívá. „A nemůže to být kupříkladu tak, že jsi omylem objednala v květinářství špatný vzkaz?“ nadhodí. Jejda.

Páni, tohle je mnohem lepší vysvětlení. Jak to, že jsem na to nepřišla?

„Ty jsi mě prokoukl!“ vykřiknu. „Sakra! Jak jsi na to přišel? Prostě mě moc dobře znáš. Takže, ehm… si teď jdi dát něco dobrého k snídani a já se půjdu připravit na cestu do supermarketu.“ S bušícím srdcem se jdu nalíčit. Co si počnu? Co když Nathan Temple zatelefonuje, jak se Lukeovi daří? Co když mu pošle další květiny? Co když ho napadne přijít za nemocným Lukem na návštěvu? V záchvatu paniky si napadám maskám na oční víčko. Podrážděně se ji snažím setřít. Musíš prostě… zachovat klid. Projdi si všechny možnosti, které se nabízejí.

1. možnost: Všechno řekni Lukeovi.

Ne. V žádném případě. Už jenom z toho pomyšlení se mi dělá zle. Má tolik práce s tím, aby získal Arcodas. A já mu tím způsobím nesnáze a rozzlobím ho. Navíc bych ho coby podporující manželka měla před takovým rozčilováním chránit.

2. možnost. Řekni Lukeovi jenom něco.

Jako výběr nejdůležitějších zpráv. S mírným vylepšením, abych z toho vyšla dobře; kupříkladu se pokusit z toho Nathana Templea naprosto vynechat…

Ach Bože. To nejde.

3. možnost: Vypořádej se se situací v diskrétním stylu Hillary Clintonové.

Jenomže to už jsem zkoušela a moc mi to nešlo.

Kromě toho na to Hillary nebyla stoprocentně sama. Na to by člověk musel mít hromadu spolupracovníků. Jako v Západním křídle. Pak by to šlo jako po másle! Prostě bych zašla za Alison Janneyovou a špitla jí do ucha: „Máme problém – ale prezident o tom nesmí vědět.“ A ona by šeptem odpověděla: „Žádný strach, to hladce zvládneme.“ Pak bychom se na sebe srdečně, nicméně trochu nervózně pousmály a zašly bychom do Oválné pracovny, kde by Luke právě ujišťoval skupinu utiskovaných dětí, že jim jejich dětské hřiště nikdo nevezme. A jeho oči by se setkaly s mýma… a zachvěly by se vzpomínkou na to, jak jsme minulý večer sami dva, odmyslíme–li si přítomnost apaticky se tvářících členů ochranky, tančili v rytmu valčíku chodbami Bílého domu… Zarachocení popelářského auta před naším domem mě rázem vrátí

do skutečnosti. Luke není prezident. A já nejsem v Západním křídle. A pořád ještě nevím, co dělat. 4. možnost: Nedělat vůbec nic.

Což má spoustu zřejmých výhod. Teď jde o to… jestli vůbec něco musím udělat?

Vezmu do ruky tužku na rty a zamyšleně jí maluju konturu. Podívejme se na celou záležitost trochu z nadhledu. Tím zjistíme stupeň závažnosti. Nestalo se nic jiného, než že někdo poslal Lukeovi pár květin. Nic víc.

Plus ten někdo chce, aby pro něj Luke něco udělal. A myslí si, že mu to dlužím. A je to gangster.

Ne. Dej pokoj. Není to žádný gangster. Je to… podnikatel, který byl kdysi obviněn z trestné činnosti. Což je úplně něco jiného.

A stejně. Stejně. Těch několik řádků, které Lukeovi napsal, bylo jenom otázkou zdvořilosti. Jakože, uvažujme reálně. Copak by doopravdy pozdržel otevření celého hotelu jenom proto, aby se toho mohl ujmout Luke? Taková pitomost!

Čím déle si tento krátký seznam pročítám, tím jsem si jistější. Nathan Temple ve skutečnosti už vůbec neuvažuje o tom, že by pro něj Luke pracoval. Už si jistě našel nějakou jinou PR společnost. Už se na tom jistě pracuje a Brandon Communications mu brzy sejdou z mysli. Tak to nepochybně je. Takže s tím nemusím dělat vůbec nic! Což je prima.

Přesto bych mu mohla napsat pár děkovných řádků. Se zmínkou, že se Lukeovi bohužel přitížilo.

A tak ještě před odchodem do supermarketu jsem napsala Nathanu Templeovi zdvořilé poděkování a vhodila ho do poštovní schránky před naším domem. Zpáteční cestou jsem si vychutnávala pocit vrcholného uspokojení. Celou situaci mám plně pod kontrolou a Luke se vůbec nic nedozví. Jsem supermanželka!

Cestou do supermarketu se mi vrací dobrá nálada. Tyhlety supermarkety jsou vážně úžasná místa. Je tam plno světla a hraje tam hudba a pořád vám někdo nabízí na ochutnání kousek sýra nebo něco podobného. A můžete si tu stejně jako v Tescu nakoupit na kreditku spousty cédéček a líčidel.

První věc, na kterou mi po příchodu dovnitř padne zrak, je výstava speciálních čajů a čajítko ve tvaru květiny, které dostanete zdarma ke třem zakoupeným krabičkám.

„To je ale výhodná koupě!“ nadchnu se a shrábnu namátkou tři krabičky,

„Tohle není výhodná koupě,“ ozve se vedle mě nesouhlasný Jessin hlas a já okamžitě pocítím, jak ve mně stoupá napětí. Proč sem vůbec chodila?

Ale to nevadí. Já budu přesto zdvořilá a příjemná. „To je výhodná koupě,“ namítám. „Přidávají k tomu zdarma dárek.“

„Už jsi někdy pila jasmínový čaj?“ zeptá se mě s pohledem na krabičku, kterou držím v ruce. „Ehm…“

Jasmínový čaj. To je takové to, co chutná jako uleželý kompost? No a co! Já chci to čajítko.

„Na jasmínový čaj se vždycky najde nějaké využití,“ prohlásím bezstarostně a hodím ho do vozíku. „Prima! Tak co dál?“

Strkám vozík k oddělení se zeleninou a cestou vezmu jeden výtisk In Style. Jůůů. A vyšlo i nové Elle. S tričkem zdarma! „Co to děláš?“ pronikne mi do ucha Jessin zasmušilý hlas. To mě tak bude vyslýchat po celou dobu, co budu v tomhle zatraceném obchodě?

„Nakupuju!“ zašveholím vesele a hodím do vozíku jakousi novou brožovanou knihu.

„Tu by sis mohla půjčit v knihovně úplně zdarma!“ zděsí se očividně jess.

V knihovně? Podívám se na ni se stejným zděšením. Nechci žádnou ohmatanou knihu v příšerném umělohmotném obalu a nechci si pamatovat, že ji musím do určité doby vrátit.

„To je taková moderní klasika,“ odpovím. „Tu by měl mít každý doma.“

„Proč?“ naléhá. „Proč by sis ji nemohla půjčit v knihovně?“ Pocítím nával vzteku.

Protože chci mít prostě svůj vlastní pěkňounký a nablýskaný výtisk a už mi dej, do prdele, pokoj!

„Protože… si třeba budu chtít dělat po stranách poznámky,“ prohodím povýšeně. „Tak trochu se zajímám o literární kritiku, víme?“

Ujíždím s vozíkem dál, ale ona je mi neustále v patách.

„Podívej, Becky. Já ti chci pomoct. Musíš to své utrácení omezit. Musíš se naučit být trochu šetrnější. Mluvili jsme o tom s Lukem…“

„Vážně?“ Trochu se mě to dotkne. „Jsem skutečně dojatá!“

„Můžu ti dát pár tipů… ukázat ti, jak se dá šetřit…“

„já tvou pomoc nepotřebuju!“ odseknu rozhořčeně. „Já umím hospodařit! Já jsem hospodárná až hrůza!“

Nezdá se, že by mi Jess věřila.

„Považuješ za hospodárné nakoupit drahé časopisy, které by sis mohla zdarma přečíst ve veřejné knihovně?“

Chvíli nemůžu přijít na žádnou vhodnou odpověď. Ale pak mi pohled padne na Elle. Ano!

„Jenomže kdybych si je nekoupila, nedostala bych ty dárky zdarma, že?“ odpovím triumfálně a zahnu vozíkem za roh.

Ha. To jsem ti to dala, ty jedna chytrolíno.

Zamířím do oddělení s ovocem a začnu nakládat sáčky do vozíku.

Jak to bude tady s tou její šetrností? Hezká zdravá jablíčka. Podívám se na Jess – a ta sebou škubne.

„Co je?“ ptám se. „Co zase máš?“

„Měla bys koupit ta nebalená.“ Ukazuje na druhou stranu uličky, kde se jakási ženská horlivě přehrabuje hromadou jablek a vkládaje do sáčku. „Tam ti jedno jablko vyjde mnohem levněji! Ušetřila bys… dvacet pencí!“

No tedy! Celých dvacet pencí!

„Čas jsou peníze,“ odpovím chladně. „Něco ti povím, Jess, nemám čas na to, abych se prohrabávala hromadou jablek.“

„Jak to, že ne?“ namítne. „Vždyť jsi přece nezaměstnaná.“ Nad touhle urážkou zalapám po dechu. Nezaměstnaná? Nezaměstnaná? Já nejsem nezaměstnaná! Jsem kvalifikovaná osobní nákupčí! Mám přece místo! Takže… odpovědět na něco takového je pod mou úroveň. Otočím se na podpatku a uháním k regálům se saláty. Vezmu dvě velké krabice s lahůdkovými marinovanými olivami, nesu je do vozíku – a překvapeně se zarazím.

Kdo mi tam hodil ten velký pytel s bramborami? Říkala jsem snad, že chci velký pytel plný brambor? Říkala jsem, že potřebuju vůbec nějaké brambory? Co když jsem na Atkinsonově dietě?

Rozzuřeně se rozhlížím, ale jess tu nikde není. A ta zatracená věc je tak těžká, že ji z vozíku nedokážu sama vytáhnout. Jedna nula pro tebe, slečno kulturistko. Kam do háje zmizela?

Najednou ji ke svému překvapení vidím vycházet v družném rozhovoru s jakýmsi zaměstnancem z postranních dveří s velkou lepenkovou krabicí v náručí. Co to zase provádí?

„Prohodila jsem pár slov s vedoucím úseku ovoce a zeleniny,“ hlásí mi při příchodu. „A dostaly jsme zadarmo všechny tyhle nahnědlé banány.“

Cože to udělala?

Podívám se do krabice – a ta je plná nejhnusnějších oblemtaných banánů, jaké jsem kdy viděla.

„Vůbec nic jim není, jenom musíš okrájet ty zčernalé konce,“ vysvětluje Jess.

Jenomže já nehodlám okrajovat žádné zčernalé konce!“ zaječím hlasitěji, než jsem měla původně v úmyslu. Já chci hezké žluté banány! A taky nechci ten přiblblý pytel s bramborami!“

„Ten ti vystačí na tři týdny vaření,“ hlásí mi uraženě Jess. „Tohle je nejlevnější a nejvýživnější jídlo, jaké se dá koupit. Jenom z jediné brambory…“

Proboha živého! Už žádnou přednášku o bramborách.

„A kam je vůbec dám?“ přeruším ji. „Vždyť na to v kuchyňské lince nemám nikde místo!“

„Máš v předsíni skříň,“ upozorní mě jess. „Můžeš to dát tam. Taky si můžeš pronajmout sklad, kde ti nechají i mouku a oves.“ Zmateně na ni zírám.

Oves? Nač bych potřebovala oves? A navíc se stoprocentně do té skříně nedívala.

„V té skříni mám uložené kabelky,“ namítnu. „A není tam k hnutí.“

Jess pokrčí rameny.

„Tak ty své kabelky prostě vyhoď.“

Na chvíli ohromením oněmím. To myslí vážně, že mám vyhodit své kabelky… kvůli bramborám}

„Pojedeme dál,“ prohlásím nakonec a tlačím vozík co nejklidněji před sebou.

Chovej se zdvořile. Chovej se příjemně. Za čtyřiadvacet hodin bude stejně pryč.

Ale čím déle jedeme obchodem, tím více ztrácím klid. Jessin hlas mi neustále bzučí do uší jako neodbytný čmelák a já přemáhám chuť se po něm ohnat a zaplácnout ho.

Vlastní pizzu si uděláš doma za poloviční náklady… nechtěla by sis koupit sporák ze sekáče?… mají tu prášek na praní levnější o čtyřicet pencí… místo aviváže můžeš dávat ocet…

„Já nechci žádný ocet!“ téměř vyštěknu, „já chci aviváž, jasné?“ Vložím jednu láhev do vozíku a s Jess v patách kráčím k regálům s džusy.

„Žádné poznámky?“ ptám se, když nakládám dva kartony do vozíku. „Na báječných a zdravých pomerančových džusech nic špatného není?“

„Ne,“ pokrčí Jess rameny. „Kromě toho, že stejného efektu bys docílila sklenicí obyčejné vody a několika levnými tabletami vitamínu C.“

No jasně. Teď mám vážně chuť jednu jí vrazit.

Vzdorovitě přihodím do vozíku další dva kartony, otočím ho a mířím k pečivu. Ve vzduchu se vznáší příjemná vůně pečeného chleba a z dálky vidím, jak nějaká žena za přepážkou cosi předvádí skupince lidí.

Jůůů, tohleto přímo zbožňuju. Do zásuvky ve stěně má zapojený jakýsi nablýskaný chromový přístroj, a když ho otevře, je plný čerstvě upečených a nesmírně lákavě vyhlížejících hnědozlatých vaflí ve tvaru srdce.

„S vaflovačem neztratíte žádný čas a zvládne ho každé malé dítě!“ vykřikuje právě žena. „A každé ráno budete vstávat do vůně čerstvě upečených vaflí.“

Páni, to by bylo báječné! Přímo vidím sebe s Lukem v posteli, jak jíme velké srdíčkové vafle pokapané javorovým sirupem a zapíjíme je dvojitým kapucínem s nadýchanou pěnou.

„Tenhle vaflovač normálně stojí L49.99,“ vysvětluje žena. „Ale dneska se prodává za akční cenu… pětadvaceti liber. To je s padesátiprocentní slevou.“

Jako bych dostala elektrickou ránu. S padesátiprocentní slevou?

Jemináčku, tohle musím mít!

„Já bych si jeden vzala!“ hrnu se s vozíkem dopředu. „Co to děláš?“ hrozí se Jess.

„No, jdu si přece koupit ten vaflovač,“ obrátím oči v sloup. „Můžeš mi uhnout?“

„Ne!“ Jess se mi rozhodně postaví před vozík. „Nenechám tě utratit pětadvacet Uber za krám, který nepotřebuješ.“

Rozzuřeně se na ni podívám, jak může vědět, co já potřebuju?

„já ale vaflovač potřebuju? odseknu. „Mám ho na seznamu věcí, které mám koupit. A vůbec, onehdy Luke prohlásil: ‚Co tenhle byt skutečně potřebuje, je pořádný vaflovač.’„

No tak dobře, je to holá lež. Ale klidně to říct mohl. Co ona o tom může vědět?

„Plus já teď přece, pro případ, že by sis toho náhodou nevšimla, šetřím peníze,“ dodám a odhodlaněji objíždím vozíkem. Je to výhodná koupě!“

„Když to vůbec nepotřebuješ, tak to žádná výhodná koupě není!“ Popadne vozík a snaží se ho zatlačit dozadu.

„Pustíš ten vozík!“ dopálím se. „Já ten vaflovač musím mít! A můžu si ho klidně dovolit! klidně! Jeden si vezmu,“ dodám k ženě a vezmu si krabici ze stolu.

„Nevezmeš,“ rve mi ho Jess z rukou. Cože? Cože?

„Dělám to pro tvé dobro, Becky! Jsi chorobně rozhazovačná! Musíš se naučit říkat ne!“

„Já umím říkat ne!“ zavrčím rozzuřeně. „Umím říct ne, kdykoli se mi zlíbí! Jenomže právě teď na to nemám chuť! Já si jeden vezmu!“ říkám ženě, která na nás vyjeveně hledí. „Nebo raději dva. Jeden dám mámě k Vánocům.“

Popadnu dvě krabice a vzdorně si je položím do vozíku.

A bašta!

„Takže ty hodláš vyhodit rovnou padesát liber, že jo?“ odfrkne opovržlivě Jess. „Vyhodit peníze, které nemáš.“

„Já žádné peníze nevyhazuju.“

„Ale vyhazuješ!“

„Nic sakra nevyhazuju!“ odseknu. „A peníze mám. Mám spoustu peněz.“

„Ty žiješ prostě v nereálném světě!“ rozkřikne se najednou Jess. „Budeš mít peníze do té doby, dokud neprodáš všechny ty své krámy. Ale co pak? A co pak, až Luke přijde na to, co děláš? Ženeš se do maléru!“

„Já se neženu do žádného maléru!“ zařvu rozzuřeně.

„Ale ženeš!“

„Ne, neženu…“

„Nemohly byste se spolu vy dvě sestry aspoň chvíli přestat prát?“ přeruší nás rozzlobený ženský hlas a obě sebou trhneme.

Zmateně se rozhlížím kolem. Není tu snad máma, že ne?

Pak najednou spatřím ženu, která to řekla. Vůbec se na nás nedívá. Mluví ke dvěma batolatům, která sedí ve vozíku.

Helemese.

Odhrnu si vlasy z rozpáleného obličeje a najednou se trochu zastydím. Podívám se na Jess – a i ona vypadá trochu zahanbeně. „Půjdeme k pokladně,“ prohlásím důstojně a začnu tlačit vozík.

Domů se vracíme za hrobového ticha. Ale i když navenek zachovávám ledový klid, uvnitř to ve mně vře.

Co si o sobě myslí, že mě tak poučuje? Co si o sobě myslí, že mi chce namluvit, že mám problém? Za minimální konverzace dojedeme domů a vyložíme nákup. Téměř se na sebe ani nepodíváme.

„Nedala by sis šálek čaje?“ ptám se s přehnanou zdvořilostí, když uklidím poslední balíček.

„Děkuju, ne,“ odpoví stejně zdvořile.

„Mám teď něco na práci v kuchyni, tak se na chvíli zabav sama.“

„Dobře.“

Zmizí ve svém pokoji a hned nato vyjde ven s knihou Petrografie britských vyvřelin.

No tě péro, ta se vážně umí bavit!

Posadí se na barovou stoličku a já zapnu konvici a sundám dva hrnečky. Za chvíli vejde Luke a vypadá utrápeně.

„Nazdar, miláčku!“ vložím do hlasu mnohem víc citu než obvykle. „Koupila jsem nám vaflovač! Můžeme si každé ráno udělat vafle!“

„No to je úžasné!“ řekne mírně roztržitě a já vrhnu po Jess vítězoslavný pohled.

„Nedal by sis šálek čaje?“

„Ehm… ano. Díky.“ Promne si obočí a podívá se za kuchyňské dveře. Pak šátrá nahoře na mrazáku. „Co se děje?“ ptám se. „Stalo se něco?“

„Něco se mi ztratilo,“ zamračí se. „Je to divné. Nemohlo se to prostě jen tak ztratit?

„A co?“ ptám se účastně. „Pomůžu ti to hledat.“

„Tím se netrap.“ Luke zavrtí hlavou. „Je to něco do práce. Však ono se to najde. Nemohlo to jen tak zmizet.“

„Ale já ti chci pomáhat!“ položím mu láskyplně ruku kolem ramen. „Už jsem ti to přece říkala, miláčku. Řekni mi, co hledáš, a budeme to hledat jako tým. Nějakou složku… nebo knihu… materiály…“

„To je od tebe hezké.“ Políbí mě. „Ale nic takového to není. Je to krabice s hodinami. Od Tiffanyho. Byly desatery.“ Srdce se mi zastaví. Uvědomuju si, že na druhé straně místnosti zvedá Jess hlavu od knihy.

„Říkal jsi… hodiny od Tiffanyho?“ zakoktám.

„Ehm.“ Přikývne. „Víš, jak zítra večer pořádáme tu významnou večeři pro Arcodas Group? Strašně moc se je snažíme získat. V podstatě je hodláme tak trochu podmáznout. A tak jsem nakoupil hromadu hodin jako dárek od naší společnosti – a teď jsou pryč.“ Obočí se mu ještě o trochu víc svraští. „Nedokážu si představit, co se s nimi mohlo sakra stát. Jednu chvíli tu jsou…, a hned nato nejsou!“

Cítím, jak mě Jessiny oči propalují jako laserové paprsky.

„Tak to se ztratila spousta hodin,“ prohodím bezvýrazně.

Doprčic!

V krku mi vyschne. Takže já jsem prodala dárky Lukeovy společnosti? jak jsem mohla být tak pitomá? Jakože, vážné jsem myslela, že jsem je koupila o líbánkách a pak mi to nějak vypadlo z hlavy…

„Třeba jsem je dal do garáže.“ Luke si bere klíče. „Půjdu se tam podívat.“

Ach Bože. Musím se přiznat.

„Lukeu…,“ pípnu. „Lukeu, prosím tě, nezlob se…“

„Cože?“ otočí se na podpatku – a když uvidí můj obličej, najednou zpozorní. „Co se děje?“

„Totiž,“ olíznu si vyschlé rty. „Možná jsem je…“

„Cože?“ oči se mu zúží. „Co jsi možná udělala, Becky?“

„Prodala jsem je,“ zašeptám.

„Prodala jsi je?“

„Chtěl jsi přece, abych to tady uklidila!“ kvílím. „Nevěděla jsem, co s tím! Měli jsme tolik krámů! A tak jsem všechno prodala na eBay. Také… ty tvé hodiny. Omylem.“

Koušu se do rtů a napůl doufám, že se Luke usměje, nebo dokonce rozesměje. Ale on vypadá spíš naštvaně.

„Kristepane, Becky. Nevíme, kam dřív skočit. Tohle nám ještě scházelo.“ Vezme si mobil, vyťuká nějaké číslo a chvíli naslouchá. „Ahoj, Marie! Mám malý problém s tou zítřejší večeří pro Arcodas Group. Zavolej mi.“ S cvaknutím vypne mobil a nastane ticho.

„Já jsem to nevěděla!“ říkám zoufale. „Kdybys mi býval řekl, že to jsou dary tvé společnosti…, kdybys mi dovolil, abych ti pomáhala…“

„Pomáhala?“ přeruší mě Luke. „To si děláš legraci, Becky.“ Zavrtí hlavou a vyjde z místnosti.

Podívám se přes místnost na jess. Jako bych viděla nad její hlavou bublinu s nápisem Jestli jsem to neříkala!“. Hned nato se zvedne a jde za Lukem do pracovny.

Jestli můžu nějak pomoct,“ slyším její tichý hlas, „tak mi řekni.“

„Ani ne,“ odpoví. „Ale díky.“

Jess ještě něco povídá, ale teď jí už není rozumět. Musela zavřít dveře.

Najednou musím vědět, co mu říká. Potichu přejdu ke kuchyňským dveřím – a pak se vplížím na chodbu. Dojdu co nejblíž ke dveřím pracovny a přitisknu k nim ucho. „Nechápu, jak s ní můžeš žít,“ říká právě jess a já ztuhnu rozhořčením. Pak napjatě čekám, co jí Luke odpoví.

Nikdo nic neříká. Téměř ani nedýchám. Nemůžu se ani pohnout. Jediné, co si uvědomuju, je mé ucho přitisknuté k dřevěným dveřím.

„No, moc snadné to tedy není,“ prohlásí Luke nakonec.

Studená ruka mi sáhne na srdce.

Takže pro Lukea není život se mnou snadný.

Zevnitř se ozve jakýsi zvuk, jako by někdo šel ke dveřím, a já vyděšeně uskočím. Utíkám zpátky do kuchyně a zavřu za sebou. Srdce mi tluče a oči mě pálí.

Jsme teprve jedenáct měsíců manželé. Jak to, že pro něj není život se mnou snadný?

Voda v konvici začne vřít, ale já jsem už na čaj ztratila chuť. Otevřu ledničku a vyndám odtud načatou láhev vína a naleju si z ní do sklenky štědrou dávku. Několika hlty ji vyprázdním a znovu si dolévám, právě když se Jess vrací do kuchyně.

„Poslyš,“ oznámí mi. „Zdá se, že Luke ten problém s dary vyřešil.“

„No to je skvělé,“ řeknu napjatě a znovu si pořádně přihnu.

Takže ona dokáže s Lukem vyřešit všechny problémy na světě, že jo? Povídají si spolu a vůbec mě k tomu nepotřebují. Sleduju ji, jak si sedá a znovu se začítá do knihy, a začínám si připadat strašně ukřivděně.

„Bývala bych si myslela, že budeš stát na mé straně,“ snažím se mluvit klidně. „Koneckonců máme být sestry.“

„Co tím myslíš?“ zamračí se Jess.

„Mohla ses mě zastat!“

„Zastat se tě?“ Jess se na mě podívá. „Ty si myslíš, že tě budu hájit, když se chováš tak nezodpovědně?“

„Takže já se chovám nezodpovědně,“ začíná se mě zmocňovat zuřivost. „A ty jsi pochopitelně dokonalá.“

„Já dokonalá nejsem! Ale v tom, že jsi nezodpovědná, v tom máš pravdu!“ Jess zabouchne hlasitě knihu. „Upřímně, Becky, rozhodně by ses měla nad sebou zamyslet. Podle mě nemáš ani ponětí o tom, že má člověk také nějakou zodpovědnost… utrácíš peníze jako divá… lžeš…“

„Ty jedna umrněná chudinko!“ Slova se ze mě přímo hrnou. „Zato ty jsi prachmizerná kráva, která se neumí z ničeho radovat a pro šesták by si dala vrtat koleno!“

„Cože?“Jess vypadá naprosto zkoprněle.

„Div jsem se tenhle týden nepřetrhla!“ křičím. „Udělala jsem maximum, aby ses tu cítila dobře, a ty ses ke mně nechtěla vůbec v ničem přidat! Dokážu pochopit, že se ti nemusí líbit Když Harry potkal Sally. Ale mohlas to aspoň předstírat!“

„Takže ty bys dala přednost předstírání?“ založí si Jess ruce na prsou. „Měla bych raději lhát? To v podstatě vystihuje celou tvou povahu, Becky.“

„To přece není žádné lhaní, když člověk předstírá, že se mu něco líbí!“ křičím na ni frustrovaně. Jenom jsem se s tebou chtěla dobře bavit! Pátrala jsem po tom, co se ti líbí, naplánovala jsem tvůj pokoj a všechno… a ty jsi tak chladná! Jako by v tobě nebylo kouska citu!“

Najednou mám pocit, že mi vyhrknou slzy. Nemůžu uvěřit, že tu řvu na vlastní sestru. Zarazím se a několikrát se zhluboka nadechnu. Možná by se ještě dalo něco zachránit. Možná by to ještě pořád mohlo fungovat.

„Vtip je v tom, Jess… že jsem tohle všechno dělala pro to, aby z nás byly kamarádky,“ trochu se mi třese hlas. „Jenom jsem chtěla, aby z nás byly kamarádky.“

Podívám se na ni v naději, že trochu roztaje. Ale ona vypadá snad ještě pohrdavěji.

„A ty prostě vždycky dostaneš to, co se ti zlíbí,“ ucedí. „Že jo, Becky?“ Cítím, jak mi ohromením rudne obličej.

„Co tím… vlastně myslíš?“ vykoktám.

„Myslím tím, že jsi zkažená!“ Její tvrdá slova se mi zařezávají do hlavy. „Dostaneš prostě všechno, co chceš! Všechno ti naservírujou na stříbrném tácu. Když se dostaneš do problémů, rodiče tě z nich vytáhnou. A když ne oni, pak jistě Luke! Z celého tvého života je mi nanic.“ Rozmáchne se knihou. Je prázdný! Jsi povrchní a materialistická… a nikdy jsem se nesetkala s nikým, kdo by byl tak posedlý svým vzhledem a nakupováním…“

„Ty mi něco povídej o posedlosti!“ zaječím na ni. „Ty mi něco povídej o posedlosti! Sama jsi posedlá šetřením! Nikdy jsem nepotkala tak neuvěřitelného skrblíka! Máš v bance třicet táců, a chováš se, jako bys neměla ani vindru! Pídíš se, kde ti dají zdarma bublinkovou fólii a napůl shnilé banány! Komu na tom záleží, jestli stojí prací prášek o čtyřicet pencí míň?“

„Záleželo by ti na tom, kdyby sis ho od čtrnácti let kupovala za vlastní peníze,“ odsekne mi Jess. „Možná kdyby ses víc starala o to, jestli tu a tam neutratíš zbytečně čtyřicet pencí, tak by ses nedostávala do problémů. Slyšela jsem, žes málem přivedla Lukea v New Yorku na mizinu. Já ti prostě nerozumím!“

Já zas nerozumím tobě!.“ ječím v slzách. „Měla jsem takovou radost, když jsem se doslechla, že mám sestru, myslela jsem si, že se spřátelíme a budeme si rozumět. Myslela jsem si, že budeme spolu chodit na nákupy a užijeme si trochu legrace… a pak si k sobě zalezeme do postele a budeme se cpát mátovými sušenkami…“

„Mátovými sušenkami?“ Jess se na mě podívá, jako bych přišla o rozum. „A proč bychom se měly cpát mátovými sušenkami?“

„Prostě proto!“ rozhodím zoufale rukama. „Protože by to byla zábava! Víš, co znamená slovo ‚zábava’?“

„To se ví, že vím,“ odsekne mi Jess.

„Myslíš tím čtení o šutrech}’1 Popadnu Petrografii britských vyvřelin. „Co může být na šutrácích zajímavé? Jsou to prostě jenom… šutráky! Nejnudnější koníček na světě! To ti padne jako ulité!“

Jess zděšeně zalapá po dechu.

„Kameny vůbec nejsou… nudné!“ vybuchne a skočí po knize. „Jsou rozhodně mnohem zajímavější než se cpát mátovými sušenkami, nakupovat, co ti přijde pod ruku, a upadat proto do dluhů!“

„Nenechali ti náhodou udělat nějaký bypass na zábavu nebo tak něco?“

„Nenechali ti náhodou udělat nějaký bypass na zodpovědnost?“ zařve Jess. „Nebo ses rovnou narodila jako zkažený spratek?“

Vzájemně na sebe udýchaně zíráme. V kuchyni je hrobové ticho, ozývá se jenom vrnění mrazničky.

To bych tedy ráda věděla, co by v této situaci udělala Dokonalá hostitelka.

„No tak dobře,“ ucedí Jess přes zaťaté zuby. „Takže… podle mého názoru nemá cenu, abych tu ještě zůstávala. Když teď vypadnu, stihnu ještě autobus do Cumbrie.“

„Prima.“

„Půjdu si sbalit.“

„Tak jdi.“

Otočí se na podpatku, odejde z kuchyně a já se zhluboka napiju vína. V hlavě mi duní a srdce mi zběsile buší.

Tohle nemůže být má sestra. V žádném případě. Je to prachmizerná držgrešle a pokrytecká kráva a už ji nikdy nechci vidět.

Nikdy.

Cindy Blaine Show

Cindy Blaine TV Productions 45 H&nraiersmilrik Bridge Road

Londýn

W6 8TH

Paní Rebecce Brandonové 37 Maida Vale Mansions Maida Vale Londýn NW6 OYF

22. května 2003

Drahá paní Brandonová,

děkujeme Vám za zprávu.

je nám velmi líto, že už nemůžete vystoupit v show Cindy Bíaineové „V sestře jsem našla nejbližšího přítele“.

Nechtěla byste místo toho vystoupit v připravovaném pořadu „Má sestra je hrozná mrcha!!!“? V kladném případě mi zatelefonujte.

S přátelským pozdravem

Kayleigh Stuart,

pomocný režisér

(mobil: 07878 3456789)

Finerman Wallstein

právní zástupce Finerman house 1398 Avenue of the Americas

New York

NY 10105

Paní Rebecce Brandonové 37 Maida Vale Mansions Maida Vale Londýn NVV6 OYF

27. května 2003

Drahá paní Brandonová,

děkujeme Vám za Váš dopis. Podle Vašich instrukcí jsem změnila Vaši poslední vůli. V 5. odstavci pod písmenem f) nyní stojí:

„A vůbec nic Jess, protože je to největší skrblík na světě. A navíc má moře prachů.“

S přátelským pozdravem

Jane Cardozová

Patnáct

Co na tom záleží? Kdo potřebuje nějakou sestru? Já tedy ne.

Především mi žádná nikdy nechyběla. O žádnou jsem se nikdy neprosila. Vystačím si sama.

A navíc přece sama nejsem. Mám pevné a láskyplné manželství. Nepotřebuju žádnou pitomou sestru!

„Pitomá sestra,“ řeknu nahlas a kroutím přitom víčkem na sklenici s džemem. Je to téměř čtrnáct dnů, co Jess odešla. Luke má dnes o něco později schůzku ve městě a máma s tátou se sem staví cestou na letiště, a tak všem připravuju snídani.

„Prosím?“ podiví se Luke při vstupu do kuchyně. Je bledý a napjatý, tak jako několik posledních dnů. Arcodas Group se právě rozhoduje o tom, koho si vybere, a jemu teď nezbývá nic jiného než čekat. A čekání Lukeovi příliš nesvědčí.

Jenom jsem myslela na Jess,“ položím sklenici s džemem s bouchnutím na stůl. „Měl jsi o ní úplnou pravdu. Nedokázaly bychom spolu vyjít ani za milion let! Někoho tak lakotného jsem v životě neviděla!“

„Hmmm,“ podotkne Luke nepřítomně a nabírá si pomerančovou marmeládu.

Také by mohl trochu víc stát při mně.

„Příště se budu řídit tvou radou,“ snažím se upoutat jeho zájem. „Nikdy jsem ji sem neměla zvát. Nemůžu uvěřit tomu, že my dvě jsme nějak příbuzné!“

„Nakonec se mi docela zamlouvala,“ utrousí Luke. „Aleje mi jasné, proč si vy dvě nerozumíte.“ Trochu mě to popudí.

O takové bláboly, jako že „se mu nakonec docela zamlouvala“, jsem se ho neprosila. Měl naopak říct: Je to absolutní mrcha a vůbec mi nejde do hlavy, jak jsi s ní mohla tak dlouho vydržet!“

„Co to děláš… Becky!“ dívá se Luke na drobečky a umělohmotné obaly poházené po žulové pracovní desce. „Dělám vafle!“ odpovím vesele.

Což dokazuje další věc. Jess byla úplně vedle. Vaflovač používám prakticky každý den. Tak! Málem si přeju, aby tu byla a viděla to na vlastní oči.

Má to jenom takovou nevýznamnou chybičku, že se mi nedaří namíchat dobrou směs. A tak kupuju hotové vafle, vykrojím je do tvaru srdce a dávám je do vaflovače ohřát.

No a co! Používám ho, že jo! Jíme vafle, že jo!

„Vafle… už zas?“ ptá se Luke s protaženým obličejem. „Děkuju, nechci.“

„Aha,“ upadnu do rozpaků. „Nedal by sis tedy toast? Nebo vajíčka? Nebo… muffiny?“

„Kafe mi bude stačit.“

„Ale něco bys měl sníst!“ prohlížím si ho s náhlým znepokojením. V boji o nového klienta určitě zhubl. Měla bych ho trochu vykrmit.

„Udělám ti pár palačinek!“ nabízím se dychtivě. „Nebo omeletu!“

„Nech toho, Becky!“ odsekne. Já nic nepotřebuju.“ Vypochoduje z kuchyně a s lupnutím otevře mobil. „Něco nového?“ slyším, jak se ptá, než za ním zapadnou dveře do pracovny.

Civím na zlomenou vafli v dlani. V duši mě trochu zastudí.

Vím, že má Luke pracovní problémy. A že je to pravděpodobně pravý důvod, proč se ke mně chová tak nevrle. Neznamená to, že máme nějaký závažný problém nebo tak něco.

Jenomže to, co onehdy večer říkal Jess, mi prostě nějak nejde z hlavy. Že se mu se mnou nežije snadno.

Pocítím známé bodnutí u srdce, trochu se mi zatočí hlava, a tak si sednu. Už na to myslím celý týden a snažím se tomu přijít na kloub.

Jak to, že se mu se mnou nežije snadno? Jakože…, co dělám špatně?

V náhlém hnutí myslí sáhnu po tužce a papíru. No tak dobře. Hluboce se nad sebou zamyslím a pokusím se být naprosto upřímná. Kvůli čemu se mu se mnou nežije snadno? Napíšu nadpis a rázně ho podtrhnu.

„Proč se nežije snadno s Becky Bloomwoodovou .“

Mám prázdno v hlavě. Nedokážu přijít na jedinou věc.

No tak. myslí. Nešetři se a mluv pravdu. Musí tu něco být. jaké máme základní problémy? Jaké jsou ty skutečné neshody?

Najednou mi to dojde. Vždycky nechávám ve sprše víčko od šamponu a Luke si stěžuje, že na něj občas stoupne.

Proč se nežije snadno s Becky Bloomwoodovou 1. Nechává ve sprše víčko od šamponu

Ano. A jsem praštěná. Vždycky zapomenu číslo našeho alarmu proti zlodějům. Jednou jsem dokonce musela zatelefonovat na policii, aby mi ho řekli, ale tam to někdo poplet a oni k nám poslali dvě zásahová auta.

Proč se nežije snadno s Becky Bloomwoodovou

1. Nechává ve sprše víčko od šamponu

2. Zapomíná číslo alarmu proti zlodějům

Nejisté se zadívám na seznam. Tohle asi nebude všechno. Jistě toho bude víc. Musí existovat něco skutečně závažného a důležitého.

Najednou se nadechnu a položím si ruku na ústa.

Ta cédéčka. Luke si pořád stěžuje, že je jenom vytáhnu a nevrátím na místo.

Možná to nevypadá až tak důležitě – ale třeba to bylo to příslovečné poslední stéblo. Kromě toho se říká, že ve vzájemném vztahu záleží na úplných maličkostech.

No tak dobře. Hned to napravím.

Utíkám do obývacího pokoje přímo k hromadě nepořádně naházených cédéček vedle hudební věže. Dělám v nich pořádek a cítím velké ulehčení. Jako by ze mě padala velká tíže. Tohle bude bod obratu v našem manželství.

Úhledně je uspořádám a čekám, až kolem půjde Luke do ložnice.

„Hele!“ volám se stopou hrdosti v hlase. „Udělala jsem pořádek v cédéčkách! Všechna jsem dala na své místo!“ Luke nahlédne do pokoje. „Prima,“ kývne bez zájmu a jde dál. Hledím za ním s výčitkou. A nic víc neřekne?

Tak já tady napravuju naše problémy v manželství, a on si toho am nevšimne.

Najednou se na chodbě rozdrnčí zvonek. To jsou jistě máma s tátou. K našemu manželství se musím vrátit později.

Páni! Věděla jsem sice, že se máma s tátou do své terapie docela vžili, ale prostě jsem nečekala, že přijdou s hesly na tričkách. Na mámině tričku je „Jsem žena, jsem bohyně“ a na tátově stojí „Nenech se zdeptat pasivně agresivními parchanty“.

„Júúú!“ vykřiknu, abych zakryla své překvapení. „No to je úžasné!“

„Dostali jsme je v centru,“ zazubí se na mě máma. „Nejsou legrační?–’

„Vám se na té terapii musí nějak líbit!“

„Je bezvadná!“ vykřikne máma. „Mnohem zajímavější než bridž. A člověk se tam seznámí s tolika lidmi. Onehdy jsme měli skupinové sezení, a kdo bys myslela, že se tam objevil? Marjorie Davisová, která bydlí na protější straně ulice!“

„Vážně?“ podivím se. „Takže se nakonec vdala?“

„Kdepak!“ ztlumí máma taktně hlas. „Ona má mezní problémy, chudinka.“

Začínám trochu ztrácet přehled. Co jsou propána ty mezní problémy? „Takže… ehm… vy máte problémy?“ ptám se cestou do kuchyně. „Bylo to těžké?“

„Došli jsme až na okraj propasti, a pak jsme se vrátili,“ přikyvuje máma. „Že jo, Grahame?“

„Na samý okraj propasti,“ přikyvuje táta.

„Ale hněv a vinu už máme za sebou. Máme teď sílu žít a milovat.“ Zasměje se na mě a zašátrá v tašce. „Donesla jsem prima piškotovou roládu. Nepostavila bys na kávu?“

„Máma nalezla svou vnitřní božskou podstatu,“ hlásí táta hrdě. „Jestlipak víš, že chodila po žhavém uhlí?“ Vyvalím na ni oči.

„Ty jsi chodila po žhavém uhlí? Propána! To jsem dělala na Srí Laňce! Bolelo to?“

„Vůbec ne! Ani trochu!“ hlásí hrdě máma. „No, pro jistotu jsem si obula zahradní boty,“ dodá, jako by ji to teprve teď napadlo.

„Júúú!“ prohlásím. „No to je… ehm… báječné!“

„Ale stejně se musíme ještě hodně učit,“ tvrdí máma a zručně krájí roládu. „Právě proto se vydáváme na ten výlet na lodi.“

Jistě,“ dodám po chvíli. „Ano. Ta… terapeutická plavba.“ Když mi o ní máma poprvé řekla, myslela jsem, že si dělá legraci. „Takže vy se budete plavit kolem Středozemního moře a budete chodit na terapeutická sezení.“

„Ale to není jenom samá terapie!“ namítá máma. Jsou tam i okružní prohlídky různých památek.“

„A trochu zábavy,“ dodá táta. „Pořádají tam prý velmi dobrá zábavná představení. A večírky se společenským tancem.“

„Jedou tam všichni naši kámoši z centra,“ dodává máma. „Na první večer jsme už připravili menší koktejlový večírek! Plus…,“ trochu znejistí, „jeden z hostujících lektorů se specializuje na setkávání s rodinnými členy po dlouhodobém odloučení. Což by bylo zvláště pro nás velmi zajímavé.“

Pocítím nepříjemné bodnutí. Nechce se mi myslet na rodinné členy, s nimiž se člověk setkal po víc než dvaceti letech.

Nastane dlouhé ticho a vidím, jak se máma s tátou po sobě podívají. „Takže… vy jste si s Jess do oka příliš nepadly,“ odváží se táta nakonec. Můjtybože. Vidím, jak je zklamaný.

„No, moc ne,“ vyhnu se mu očima. „Nejsme si prostě… moc podobné.“

„Proč byste také měly být?“ položí mi máma konejšivě ruku na rameno. „Vyrůstaly jste každá v naprosto jiném prostředí. Proč bys měla mít víc společného s Jess než řekněme…,“ na chvíli se zamyslí, „s Kylie Minogueovou.“

„Bečky má mnohem víc společného s Jess než s Kylie Minogueovou!“ vykřikne táta okamžitě. „Vždyť Kylie Minogueová je ještě k tomu Australanka.“

„To nic neznamená,“ namítá máma. „Všichni jsme přece v Commonwealthu, že? S Kylie Minogueovou by Becky vycházela pravděpodobně jedna radost. Nemám pravdu, holčičko?“

„Ehm…“

„Neměly by si co říct,“ protestuje táta a vrtí přitom hlavou. „To ti povídám.“

„Jistěže by měly!“ odsekne máma. „Báječně by si spolu popovídaly! A podle mě by se z nich staly skvělé kamarádky!“

„To spíš s Cher,“ prohodí táta. „To je aspoň zajímavá ženská.“

„Co by se Becky kamarádila s nějakou Cher,“ namítá máma rozhořčeně. „Ještě tak s Madonnou…“

„Dobře, tak až se jednou setkám s Kylie Minogueovou, Cher nebo s Madonnou, tak vám dám vědět, jasné?“ řeknu trochu úsečněji, než jsem měla v úmyslu.

Chvíli je ticho a máma s tátou na mě upřou zkoumavě oči. Pak máma mrkne na tátu.

„Grahame, dones Lukeovi kávu,“ podá tátovi hrneček a po jeho odchodu se na mě zkoumavě zadívá.

„Bečky, holčičko!“ ptá se. „Není ti něco? Vypadáš trochu nervózně.“

Ach Bože. V mámině účastném obličeji je něco, co naprosto rozmetá můj vnější klid. Najednou se derou na povrch všechna má trápení, která jsem se tak usilovně snažila potlačit.

„Z té Jess si nic nedělej,“ prohlásí mile. „Na tom přece vůbec nezáleží, jestli spolu budete vycházet. Nikomu to nebude vadit!“

Několikrát polknu a snažím se ovládnout.

„Nejde o Jess,“ svěřuju se. „Alespoň nejen o ni. Jde o… Lukea.“

„O Lukea?“ podiví se máma.

„Zrovna teď to nevypadá moc dobře. Vlastně…,“ roztřese se mi hlas. „Vlastně… mám pocit, že na tom naše manželství není nejlépe.“

Ach Bože. Teď, když jsem to řekla nahlas, to zní jako absolutní pravda a velmi přesvědčivě. Naše manželství na tom není nejlépe.

„Víš to jistě, holčičko?“ máma vypadá trochu zmateně. „Mně připadáte oba velmi šťastní!“

Jenomže nejsme! Právě jsme se strašně pohádali!“

Máma se na mě chviličku dívá a pak se rozesměje. Cítím, jak ve mně narůstá vztek.

„Nesměj se! Bylo to hrozné!“

Já ti věřím, holčičko!“ konejší mě. „Nebudete mít brzy první výročí?“

„Ehm… ano.“

„No vidíš. Pravý čas pro vaši První velkou hádku! To přece víš, ne, Becky?“

„Cože?“ ptám se zpitoměle.

„Pro vaši První velkou hádku!“ Nad mým výrazem rozhořčeně zamlaskne. „Propánajána! Co vás dnes ty ženské časopisy vlastně učí?“

„No třeba… jak si nasadit umělé nehty.“

„Měly by vás naučit pár věcí o šťastném manželství! Přibližně po roce mají všechny dvojice svou První velkou hádku. Velkou debatu, po níž se vyčistí vzduch a všechno se vrátí do normálu.“

„Bože, to jsem vůbec nevěděla,“ říkám zvolna. „Takže tedy… naše manželství na tom není tak špatně?“

To zní docela logicky. Zní to vlastně velmi logicky. První velká hádka – a pak se všechno uklidní a vrátí se spokojenost. Vyčistí se vzduch a všechno se obnoví, jako po těch lesních požárech, které vypadají tak strašlivě, ale které jsou ve skutečnosti prospěšné, protože pak můžou zase růst všechny malé rostlinky. To bude ono.

Z čehož jasně vyplývá – ano! Plyne z toho, že to vůbec nebyla má vina! Ta hádka nás čekala nehledě na to, co jsem udělala! Skutečně se mi začíná zlepšovat nálada. Všechno bude zase báječné. Zářivě se na mámu usměju a ukousnu si velký kus rolády.

„Takže… se už odteďka s Lukem nebudeme hádat,“ prohodím jen tak pro jistotu.

„Určitě nebudete!“ ujišťuje mě máma. „Až do své Druhé velké hádky, která se odehraje až…“

Přeruší ji prásknutí kuchyňských dveří, v nichž se objeví Luke.

V ruce drží telefon, září jako sluníčko a má nejveselejší úsměv, jaký jsem kdy u něj viděla.

„Dostali jsme je. Dostali jsme Arcodas Group!“

Věděla jsem, že se to obrátí k dobrému! Věděla jsem to. Všechno je báječné! Celý den byly jedny velké Vánoce!

Luke zrušil schůzku a šel do podniku oslavovat – a poté, co jsem doprovodila mámu s tátou do taxíku, odjela jsem tam za ním. Páni, jak mně se líbí kanceláře Brandon Communications! Všude tam mají spoustu světlého dřeva a světel a je to takové šťastné místo. Všichni se tam jenom tak procházejí a zářivě se usmívají a od rána do večera pijí šampaňské!

Každopádně tehdy, když získají tak velkého zákazníka. Celý den je tam slyšet smích a vzrušené hlasy a někdo naprogramoval počítače tak, že každých deset minut prozpěvují „Congratulations“.

Luke se svými vedoucími pracovníky svolal rychlou, napůl oslavnou a napůl strategickou schůzi. Nejprve všichni říkali takové věci jako „A teď si musíme vyhrnout rukávy“ a „Musíme nabrat další pracovníky“ a „Je to pro nás velká výzva!“, ale pak Luke najednou zvolal: „Do háje! Bude se oslavovat. Myšlenky na práci si necháme na zítra.“

Řekl své sekretářce, aby objednala nějaké pohoštění, a tak tam v pět hodin dorazila hromada mládenců v černých zástěrách se šampaňským a občerstvením uloženým ve velkých plexisklových vychlazených krabicích. Všichni zaměstnanci se shromáždili v největší zasedací síni, na zvukové aparatuře tam vyhrávala hudba a Luke pronesl pár slov v tom smyslu, že je to pro Brandon C veliký den a že se všichni činili, a všichni Měli obrovskou radost.

A teď několik z nás ještě jde na slavnostní večeři. Jsem v Lukeově kanceláři a opravuju si nalíčení a on se převléká do čisté košile.

„Blahopřeju ti,“ říkám pomilionté. „Je to fantastické.“

„Dnes máme dobrý den,“ usmívá se na mě Luke nadšeně a zapíná si knoflíčky u manžet. „Už léta jsem snil o takovém mainstreamovém klientovi. Mohlo by nám to otevřít cestu k ostatním.“

„Jsem na tebe moc pyšná.“

„Nápodobně.“ Lukeův obličej najednou zněžní. Přistoupí ke mně a obejme mě. „Dobře vím, že jsem byl poslední dobou myšlenkami jinde. Promiň mi to.“

„To je v pořádku,“ sklopím oči. „A ty mi zase promiň…, že jsem ti prodala ty hodiny.“

„Ale to přece nevadí!“ pohladí mě Luke po hlavě. Já vím, že to nemáš snadné. Návrat domů… tvá sestra…“

„No jasně,“ skočím mu do řeči. „Nebudeme na ni teď myslet. Budeme myslet na nás. Na budoucnost.“ Přitáhnu si jeho hlavu k sobě a políbím ho. „Všechno bude báječné.“

Na chvíli oba zmlkneme. Ale příjemně. Jsme tu jenom my, ve vzájemném objetí, uvolnění, spokojení a spolu, jako jsme bývali na líbánkách. Cítím, jak mě zaplavuje úleva. Máma měla pravdu! První velká hádka naprosto vyčistila vzduch! jsme si ještě blíž.

„Miluju tě,“ zašeptám.

„Já miluju tebe.“ políbí mě Luke na nos. „Už bychom měli jít.“

„Dobře,“ zářivě se na něj usměju. „Seběhnu teď dolů, jestli už je tam auto.“

Kráčím chodbou a vznáším se na radostném obláčku. Všechno je dokonalé. Všechno! Cestou kolem táců s pohoštěním si vezmu sklenici šampaňského a upiju pár doušků. Možná si dnes večer zajdeme zatancovat. Po večeři. Až všichni ostatní půjdou domů, my s Lukem to v nějakém klubu pořádně oslavíme, jenom my dva.

Se sklenicí v ruce poskakuju šťastně ze schodů a otevřu dveře do recepce. Pár metrů ode mě hovoří s recepční Janet člověk s vyzáblým obličejem v černém obleku s bílými proužky. Připadá mi nějak povědomý, nějak – ale nedokážu ho hned zařadit…

Najednou mi žaludek udělá kotrmelec.

Už jsem ho zařadila.

Je to ten člověk z Milána. Ten, který nesl Nathanu Templeovi tašky z obchodu. Co tu dělá?

Ostražitě k němu kousek popojdu, abych slyšela, o čem mluví.

„Takže pan Brandon není nemocný?“ diví se právě.

Sakra.

Skrčím se za dveřmi a s bušícím srdcem je přibouchnu za sebou. Co si teď počnu?

Na uklidnění nervů se napiju šampaňského – a ještě jednou. Dva mládenci z oddělení informačních technologií se loudají kolem, překvapeně se na mě podívají a já se na ně vesele usměju.

Co teď? Za dveřmi se věčně krčit nemůžu. Zvednu maličko hlavu, abych viděla proskleným panelem do recepce – a díky Bohu. Člověk v pruhovaném obleku zmizel. S náhlou úlevou otevřu dveře a jakoby nic vejdu do recepce.

„Ahoj!“ prohodím nenucené k Janet, která něco pilně vyťukává na klávesnici počítače. „Co to tu bylo za člověka? Který s vámi právě mluvil.“

„Aha, ten! Pracuje pro jakéhosi… Nathana Templea?“

„Vida. A… co chtěl?“

„Byl trochu divný!“ protáhne Janet obličej. „Pořád se vyptával, jestli je Lukeovi už ‚líp’.“

„A co jste mu řekla?“ snažím se, aby to neznělo příliš naléhavě.

„No, řekla jsem mu pochopitelně, že je mu dobře. Že mu nikdy nebylo hp!“ vesele se zasměje – a pak se mi podívá do obličeje a najednou přestane psát. „Proboha! Ono mu není dobře, že ne?“

„Cože?“

„To byl doktor, viďte?“ Nakloní se ke mně a vypadá přitom trochu zaskočeně. „Mně to můžete říct, Becky. Nechytil Luke nějakou tropickou nemoc, když jste byli pryč?“

„Ne! Co vás to napadá!“

„Tak je to srdce? Nebo ledviny?“ Oči se jí zarosí. „Víte… Letos jsem ztratila tetu. Opravdu to pro mě nebylo vůbec lehké…“

„To je mi líto,“ vykoktám popleteně. „Ale nemusíte si vážně dělat vůbec žádné starosti! Lukeovi nic není! Všechno je v pořádku, všechno je v pořádku…“

Otočím hlavu a – slova mi zmrznou na rtech.

Prosím, ne.

To nemůže být pravda.

Do budovy vchází sám Nathan Temple.

Je větší a ještě břichatější než v mých vzpomínkách a má na sobě právě ten kabát lemovaný kůží, který si zkoušel v Miláně. Sálá z něj moc a peníze a vůně doutníků. A jeho bystré modré oči se dívají přímo na mě.

„Nazdárek,“ zachraptí na mě svou koknejštinou. „Paní Brandonová. Tak se zase setkáváme.“

„Do– dobrý den!“ odpovím. „Páni! To je ale… milé překvapení!“

„Kabelka se vám pořád líbí?“ zaculí se na mě.

„Ehm… ano! Je senzační!“

Musím ho odtud nějak dostat…, buší mi v mozku. Musím ho odtud nějak dostat.

„Přišel jsem si promluvit s vaším manželem o mém hotelu,“ vysvětluje zdvořile. „Bude to možné?“

„Jistě!“ v krku mi roste knedlík. „Jakby ne. Skvělé! Je tu ale takový menší zádrhel, a sice že je Luke trochu unavený, bohužel. Ale nedal byste si něco k pití? Mohli bychom si zajít do baru… a trochu si popovídat… mohl byste mi o tom vyprávět…“

Ano! Geniální! Dostanu ho odtud… koupím mu pár drinků… a Luke se o tom nikdy nedozví…

Já klidně rád počkám,“ prohlásí a pohodlně se rozvah v koženém křesle. „Byla byste tak laskavá a řekla mu, že jsem tady?“ Bleskne po mně očima. „Doufám, že se po nemoci už zotavil.“

Srdce mi udělá přemet.

„Ano!“ zašveholím radostně. Je mu už… je mu už o hodně lépe! Díky za květiny!“

Mrknu po očku na Janet, která s mírně vykulenýma očima sleduje náš rozhovor.

„Mám Lukeovi zavolat?“ nabídne se s rukou na telefonu.

„Ne! Totiž… nedělejte si s tím starosti! Já za ním skočím sama,“ říkám rozechvělým hlasem.

Kráčím k výtahům a srdce mi buší jako o závod.

Žádný strach! Pořád z toho ještě můžu vybruslit. Vyvedu Lukea z budovy zadním vchodem. Namluvím mu, že někdo v hale vylil na podlahu vodu a že to tam teď strašně klouže. To je ono. A nastoupíme do auta… a já budu předstírat, že jsem něco zapomněla a vrátím se k Nathanu Templeovi a řeknu mu…

„Becky?“

Nadskočím tři metry a vidím, jak Luke sbíhá ze schodů a bere přitom dva schody najednou. Má rozzářený obličej a obléká si kabát.

„Už je tady auto?“ Překvapeně se zadívá na můj schlíplý výraz. „Sluníčko… není ti něco?“

Také bych mohla Lukeovi všechno vyklopit.

Několik vteřin na něj beze slova se sevřeným žaludkem zírám.

„Ehm… Lukeu?“ vykoktám nakonec.

„Ano?“

„Něco… něco bych ti měla říct,“ polknu nasucho. „Už jsem ti to měla říct dávno, ale… neřekla… a snažila jsem se s tím nějak vypořádat sama, ale…“

Najednou si uvědomím, že mě Luke vůbec neposlouchá, jeho oči, ztemnělé ohromením, zírají za mě na Nathana Templea.

„Není to…,“ potřese nevěřícně hlavou. „Co tu vůbec dělal Myslel jsem, že se ho Gary zbavil.“

„Lukeu…“

„Počkej, Becky. Tohle je důležité.“ Vytáhne telefon a vyťuká číslo. „Gary,“ zašeptá do telefonu. „Co dělá Nathan Temple v naší hale? Měl jsi to s ním přece vyřídit.“

„Lukeu…,“ zkouším to znovu.

„Sluníčko, počkej vteřinku.“ Vrátí se k telefonu. „Jenže je tady. Víc než skutečný.“

„Lukeu, prosím tě, poslouchej mě.“ Zatahám ho naléhavě za ruku.

„Bečky, nevím sice, co mi chceš, ale nemohlo by to chvíli počkat?“ říká Luke s mírnou netrpělivostí v hlase. „Mám tu problém a musím ho vyřešit…“

„Ale o tom s tebou právě chci mluvit!“ zakvílím zoufale. „O tvém problému! O Nathanu Templeovi!“

Luke se na mě zadívá, jako bych přišla o rozum.

„Jak to může souviset s Nathanem Templem? Vždyť ho, Becky, ani neznáš!“

„Ehm… totiž… vlastně… ho znám.“ Kousnu se do rtů. „Tak trochu.“ Chvíli je ticho. Luke pomalu zavírá telefon.

„Ty ‚tak trochu znáš’ Nathana Templea?“

„Támhle je pan Brandon!“ slyšíme čísi hlas, a když se otočíme, vidíme, že si nás Janet všimla. „Lukeu, máš tu návštěvu!“

„Už běžím, Janet,“ zavolá na ni Luke s profesionálním úsměvem. S týmž úsměvem se otočí ke mně. „Co se to sakra děje, Becky?“

„Je to… tak trochu dlouhé povídání,“ říkám s rozpálenými tvářemi.

„A měla jsi v úmyslu se mi s ním vůbec někdy svěřit?“ ptá se Luke se strnulým úsměvem a nepříjemným tónem v hlase.

„Ano! Jistě! Jenom jsem… čekala na pravou chvíli.“

„A domníváš se, že by tohle mohla být ta pravá chvíle? Vzhledem k tomu, že stojí pár zatracených metrů od nás?“

„Ehm… ano! Určitě!“ Nervózně polknu. „Takže. Začalo to… ehm… kupodivu v obchodě…“

„Příliš pozdě,“ přeruší mě šeptem Luke. „Už jde sem.“

Sleduju Lukeův pohled a zmocní se mě zlé tušení. Nathan Temple vstal z křesla a zamířil k nám.

„Tak tady je!“ hlaholí nakřáplým hlasem. „Ten nezastižitelný Luke Brandon. Vy jste ho přede mnou schovávala, mladá paní, viďte?“ Škádlivě proti mně vytrčí ukazováček.

„Vůbec ne!“ zasměju se rezavě. „Ehm… Lukeu, znáš Nathana Templea? Setkali jsme se v Miláne, ehm… pamatuješ, drahoušku?“ Vykouzlím na obličeji dokonalou napodobeninu zářivého úsměvu, jako bych pořádala báječnou večeři a všechno bylo naprosto normální.

„Dobrý večer, pane Temple,“ odpoví Luke chladně. „Jsem rád, že vás konečně poznávám.“

„Potěšení je na mé straně,“ poplácá Nathan Temple Lukea po zádech. „Doufám, že se už cítíte lépe.“

Luke zatéká očima ke mně a já k němu vyšlu zoufalý pohled.

„Cítím se docela dobře,“ odpoví. „Smím vědět, čeho se týká tato… nečekaná návštěva?“

„No prostě,“ Nathan Temple vytáhne z kapsy stříbrné pouzdro na doutníky s monogramem, „zdálo se mi, že neberete telefony z mé kanceláře.“

„Tento týden jsem měl hodně práce,“ prohlásí Luke bez mrknutíoka.

„Omlouvám se, že mi můj sekretariát nevyřídil vaše vzkazy. Týkaly se něčeho konkrétního?“

„Projektu mého hotelu,“ nabízí Nathan Lukeovi doutník. „Nebo vlastně projektu našeho hotelu.“

Luke chce něco podotknout, ale Nathan Temple zvedá ruku, aby ho zastavil. Nevzrušeně si zapaluje doutník a několikrát z něj zabafá. „Promiňte mi, že jsem se zde zčistajasna objevil,“ prohlásí nakonec. „Ale když něco chci, tak nemarním čas. Jdu a vezmu si to. Tak jako vaše milá paní tady.“ Zamrká na mě. „Určitě vám to vyprávěla.“

„Nejlepší část si podle mého názoru nechala pro sebe,“ odpoví Luke s napjatým úsměvem.

„Vaše paní se mi ohromně zamlouvá,“ řekne Nathan Temple přátelsky. Vyfoukne oblak dýmu a přejede mě obdivným pohledem. „Kdybyste u mě někdy chtěla dělat, srdíčko, stačí zvednout telefon.“

„No páni,“ vykulím na něj oči. „Ehm… děkuju!“

Znepokojeně se podívám na Lukea. Na čele mu pulzuje malá žilka.

„Bečky,“ požádá mě zdvořilým a klidným hlasem, „mohla bys na slovíčko? Omluvte nás na chvíli,“ dodá.

„S radostí,“ zamává Nathan Temple doutníkem. „Zakouřím si. Promluvit si můžeme později.“

Luke mě odvede do malé zasedačky a zavře za námi dveře. S nepřístupným a věcným obličejem se ke mně otočí. Tak většinou vypadá, když chce vynadat svým zaměstnancům.

Ach Bože. Najednou je ve mně malá dušička.

„No tak, Becky, tak spusť od začátku. Ne,“ změní názor. „Začni zprostředka. Jak ses seznámila s Nathanem Templem?“

„Potkala jsem se s ním, když jsme byli v Miláně.“ Zajíknu se. „Byla jsem v jednom takovém obchodě a on… mi prokázal laskavost.“

„Prokázal ti laskavosti“ Luke vypadá překvapeně. „A jakou laskavost? Udělalo se ti špatně? Nebo ses ztratila?“

Nastane dlouhé úzkostné ticho.

„Šlo o tuhle… kabelku,“ pípnu nakonec.

„Kabelku?“ žasne Luke. „On ti koupil kabelku?“

„Ne! Koupila jsem si ji sama. Ale on mě posunul na první místo v seznamu. Byl skutečně moc milý! A já jsem mu byla opravdu vděčná…“ Zatínám prsty do dlaně. „A tak když jsme se vrátili do Anglie, zatelefonoval k nám a řekl, že by chtěl, aby ses ujal toho hotelu…“

„A co jsi mu řekla?“ ptá se Luke nebezpečně tichým hlasem.

„Já jsem totiž…,“ polknu nasucho, „myslela, že by ses zahájení provozu jeho hotelu moc rád ujal.“

Dveře se najednou rozletí a dovnitř vrazí Gary.

„Co se to děje?“ ptá se s rozšířenýma očima. „Co tu dělá Nathan Temple?“

„Na to se zeptej Becky,“ ukáže Luke směrem ke mně. „Ti dva jsou, jak se zdá, velcí kamarádi.“

„Ale já nevěděla, co je zač!“ bráním se. „Neměla jsem o tom ani tušení! Pro mě to byl jenom takový milý člověk s koknejskvm přízvukem, který mi obstaral kabelku…“

„Kabelku?“ Garyho oči bleskově těkají mezi mnou a Lukem. „Jakou kabelku?“

„Zdá se, že Becky nabídla mé služby Nathanu Templeovi výměnou za jakousi kabelku,“ vysvětluje Luke odměřeně. „Za kabelku?“ vykulí Gary oči.

„To nebyla jen tak obyčejná kabelka!“ vykřiknu usouzené. „Byla to andělská kabelka, a ta se vyrábí v omezené sérii. Na celém světě je jí jenom pár kousků! Byla na obálce Vogue! A všechny filmové hvězdy se po ní můžou utlouct!“

Oba muži na mě mlčky upírají oči. Nezdá se, že by to na ně nějak zapůsobilo.

„A vůbec,“ prohlásím s planoucími tvářemi. „Myslela jsem si, že zahájení nového hotelu bude skvělá příležitost! Vždyť je to pětihvězdičkový hotel a tak dál! Setkal by ses tam se spoustou celebrit!“

„Celebrit?“ opakuje po mně Luke, který našel hlas. „Becky, já o takový druh celebrit vůbec nestojím. Nestojím o to zahajovat provoz bůhvíjakého laciného hotýlku, který vlastní jakýsi kriminálník! Já chci být tady se svým týmem a pracovat pro svého nového zákazníka.“

„Já jsem to nevěděla!“ zaúpím. „Myslela jsem si, že získáš báječného zákazníka z nového oboru!“

„Uklidni se, šéfe,“ vloží se mezi nás Gary konejšivě, „ještě jsme mu nic neslíbili…“

„Ona mu to slíbila,“ ukáže Luke na mě a Gary se ke mně ohromeně otočí.

„Já jsem mu nic… přímo neslibovala,“ namítám roztřeseným hlasem. „Jenom jsem mu řekla…, že budete moc rádi.“

„Uvědomuješ si, jak moc jsi mi to ztížila?“ chytá se Luke za hlavu. „Proč jsi mi nic neřekla, Becky? Proč jsi mi neřekla, co se stalo v Miláně?“

Je ticho.

„Protože andělská kabelka stála dva tisíce eur,“ špitnu nakonec. „Myslela jsem, že by ses zlobil.“

„Kristepane!“ Luke se zdá být na pokraji zhroucení.

„A pak jsem tě nechtěla obtěžovat! Tolik ses snažil, abys získal Arcodas… Myslela jsem, že se s tím vypořádám sama. A taky jsem se snažila…“

„jo tak snažila,“ opakuje Luke skepticky. „A co jsi s tím dělala?“

„Řekla jsem Nathanu Templeovi, že jsi nemocný,“ dýchám zhluboka. Lukeův výraz se pomalounku mění.

„Ty kytky,“ prohlásí vyrovnaně. „Ty byly od Nathana Templea?“ Ach Bože. „Ano,“ zašeptám.

„On ti poslal kytky?“ ptá se Gary nevěřícně. „A koš ovoce,“ dodá Luke stručné. Gary vyprskne smíchy.

„To není žádná legrace,“ říká Luke otřeseně. „Právě jsme získali největšího zákazníka za celou dobu naší existence. Měli bychom někde oslavovat. Neměli bychom mít na krku toho zatraceného Nathana Templea, který dřepí v hale.“ Zaboří se do křesla.

„Neměli bychom si ho znepřátelit, Lukeu,“ povytáhne Gary obočí. „Pokud hodlá vážně koupit Daily World.“

V místnosti se rozhostí ticho, je slyšet jenom tikání hodin.

Neodvážím se ani ceknout.

Pak Luke rázně vstane. „Nemůžeme tu prosedět celý den. Půjdu za ním. Jestli to nepůjde jinak, tak to udělám.“ Bleskne po mně očima.

„Jenom doufám, že ta kabelka stála za to, Becky. Vážně doufám, že stála za to.“

Bodne mě u srdce.

„Promiň, Lukeu,“ řeknu zoufale. „Je mi to vážně líto. Nechtěla jsem… vůbec jsem si neuvědomila…“

„Jistěže, Becky,“ přeruší mě vyčerpaně. „Atakdál, atakdál.“

Odejde z místnosti a Gary jde za ním. A já tu sedím v tichu. Najednou cítím, jak se mi koulí slza po tváři. Všechno bylo tak dokonalé. A teď je konec.

Šestnáct

Není to dobré.

Ve skutečnosti to byl nejhorší týden celého našeho manželství. Luke byl tak zaneprázdněný prací, že jsem ho téměř neviděla. Každý den měl jednání s Arcodas Group, k tomu se přidala velká krize s jedním z bankovních klientů a jednoho z jeho hlavních účetních museli odvézt s meningitidou do nemocnice. Byl to naprostý zmatek.

A dneska místo toho, aby si trochu odpočinul, musí letět na Kypr do hotelu Nathana Templea a začít připravovat jeho slavnostní otevření. Které právě vůbec nechtěl dělat.

A všechno je to moje vina.

„Můžu ti nějak pomoct?“ ptám se nervózně, když si skládá košile do kufru.

„Ne,“ odpoví mi úsečně. „Díky.“

A takhle to bylo celý týden. Nemluví, nahání mi strach a ani se na mě málem nepodívá. A když se přece jen podívá, vypadá tak znechuceně, až se mi sevře žaludek a udělá se mi mírně nevolno.

Ze všech sil se na to snažím dívat z té lepší stránky. Jakože, takové výkyvy jsou prostě v manželství běžnou věcí. Jak říkala máma. Je to jenom Druhá velká hádka v našem manželství, po níž se pročistí vzduch, a všechno pak bude jedna báseň…

Jenom si nejsem jistá, jestli má Druhá velká hádka následovat už dva dny po První velké hádce.

A nejsem si vůbec jistá, že má trvat celý týden.

Snažila jsem se poslat mámě e–mail na loď, na které se plaví kolem Středozemního moře, a poprosit ji o radu, ale odpověděli mi, že lodní výlet „Rozum, tělo, duše“ má sloužit jako únik z vnějšího světa a že proto se žádným cestujícím není možné navázat spojení.

Luke zavře zip příručního zavazadla, a aniž se na mě podívá, zmizí v koupelně a mě bodne u srdce. Během několika minut odejde. Takhle se nemůžeme rozejít. Prostě nemůžeme.

Vzápětí se vrátí a uloží tašku s toaletními potřebami do kufru.

„Víš, máme první výročí,“ řeknu trochu ochraptělým hlasem. „Měli bychom… něco naplánovat.“

„Ani nevím, jestli se včas vrátím,“ namítne Luke.

Říká to tak, jako by mu na tom vůbec nezáleželo. Je to naše první výročí a jemu je to jedno. Najednou mám hlavu v jednom ohni a cítím, jak se mi tlačí slzy do očí. Celý týden byl strašný a teď Luke odjíždí a ani se na mě neusměje.

„Nemusel bys být tak nepřátelský, Lukeu,“ řeknu rychle. „Já vím, že jsem to zkazila. Ale nerada. A už jsem se ti miliónkrát omluvila.“

„Já vím,“ pronese Luke stejným otráveným tónem, jakým mluvil po celý týden.

„Tak co mám podle tebe dělat?“

„A co mám podle tebe dělat já, Becky?“ vybuchne najednou. „Mám říkat, že mi to nevadí? Mám předstírat, že mě těší, že právě když bych měl s veškerou vervou pracovat na Arcodas Group, musím letět na bůhvíjaký ostrov?“ Zuřivě zavře kufr. „Chceš, abych tvrdil, že mi práce na jakémsi ohavném laciném hotýlku dělá radost?“

„To není laciný hotýlek!“ vykřiknu ustrašeně. „Určitě ne! Nathan Temple říkal, že má být ve špičkové kvalitě! Měl jsi ho vidět v tom milánském obchodě, Lukeu. Chtěl jenom to nejlepší! Nejlepší kůži… nejlepší kašmír…“

„A zajisté tam bude mít i nejlepší vodní postele,“ utrousí Luke sarkasticky. „Copak to nechápeš, Becky? Mám prostě pár zásad.“

„Ale to já taky!“ říkám otřeseně. „Já mám zásady! Ale kvůli tomu nemusím být ještě snob!“

„Já nejsem žádný snob,“ zavrčí Luke se zaťatými zuby. „Prosté mám morální normy.“

„Jsi snob!“ vypadne ze mě, než se stačím zarazit, „jenom proto, že kdysi měl pár motelů! Dívala jsem se na Nathana Templea na internetu. Je velmi dobročinný, pomáhá lidem…“

„Taky vykloubil jednomu člověku čelist,“ vloží se Luke. „O tom jsi taky četla?“

Na chvíli mě tím zaskočí.

„Ale to bylo… už před mnoha lety,“ vykoktám nakonec. „Dal mu finanční odškodnění… změnil se…“

„Atakdál, atakdál, Becky,“ povzdychne si Luke a vezme kufr de niky. „Nenecháme už toho?“

Zamíří ke dveřím a já jdu za okamžik za ním.

„Ne, nemůžeme toho nechat. Musíme spolu mluvit, Lukeu. Cel týden ses na mě téměř nepodíval.“

„Měl jsem moc práce,“ sáhne do příručního zavazadla a vytáhne plato ibuprofenu a vymáčkne několik tablet.

„Ne, to není pravda.“ Kousnu se do rtů. „Ty jsi mě tím trestal.“

„A můžeš mi to mít za zlé?“ Luke si rukama pročísne vlasy. „Tohle byl hodně těžký týden.“

„Tak mi dovol, abych ti pomáhala!“ nabízím se dychtivě. Jdu za ním do kuchyně, kde si natáčí vodu do sklenice. „Musí být přece něco, co bych mohla dělat. Mohla bych být tvou asistentkou… nebo provádět průzkum…“

„Prosím tě!“ přeruší mě Luke a hodí do sebe pár ibuprofenu. „Už začnou pomoc. Veškerá tvá ‚pomoc’ jenom marní můj zatracený čas. Jasné?“

Dívám se na něj s hořícími tvářemi. Musel se podívat na mé nápady v růžové složce. A musel si o nich myslet, že jsou to naprosté kraviny.

„Tak dobře,“ ustoupím nakonec. „Takže… tě už nebudu obtěžovat.“

„To bude od tebe moc hezké,“ odejde z pracovny a já slyším, jak otvírá zásuvky u stolu.

Stojím tu, v hlavě mi buší krev a najednou zaslechnu nějaký zvuk ve schránce na dopisy. Jdu do haly, a tam na rohožce leží tenký balíček. Je to expresní pošta pro Lukea s rozmazaným poštovním razítkem. Zvednu balíček a prohlížím si písmena napsaná černým perem. Jako by mi to trochu něco připomínalo – ale asi ne.

„Dostal jsi balíček,“ říkám.

Luke vychází z pracovny s náručí složek a ukládá je do diplomatky. Vezme si ode mě balíček, roztrhne obal a vytáhne počítačový disk a dopis.

„Jé!“ vykřikne tak potěšeným hlasem, jaký jsem od něj za celý týden neslyšela. „Výborně!“

„Od koho to je?“

„Od tvé sestry,“ odpovídá Luke.

Mám pocit, jako by mi někdo uštědřil ránu přímo na solar plexus.

„Od mé sestry? Od Jess?“ Zadívám se nevěřícně na balíček. Tak to je Jessin rukopis?

„Proč…,“ snažím se zachovat klidný tón, „proč ti Jess píše?“

„Připravila nám k vydání CD–rom.“ Pohledem zaletí na dolní část stránky. „Je absolutně úžasná. Je lepší než naši hoši z technického oddělení. Musím jí poslat květiny.“

Má vroucný a uznalý hlas a oči mu září. Dívám se na něj a najednou mám v krku velký knedlík.

Myslí si, že je Jess úžasná, že jo? Jess je prostě skvost… a já jsem hovno.

„Takže ti Jess pomohla, že?“ ptám se roztřeseným hlasem.

„Ano. Abych řekl pravdu, pomohla nám.“

„Asi bys chtěl, aby tu byla místo mě. Měly bychom si to možná prohodit.“

„Nebuď směšná,“ Luke složí dopis a zastrčí ho zpátky do obálky.

Jestli si myslíš, že je Jess tak úžasná, tak proč si ji nevezmeš?“ slyším příval svých usouzených slov. „Proč za ní prostě nejdeš a… nepopovídáš si s ní o počítačích?“

„Uklidni se, Becky,“ říká Luke překvapeně.

Ale já se nemůžu uklidnit, já nemůžu přestat.

„Ale to nic! Mně to můžeš klidně říct, Lukeu! Jestli se ti víc líbí ta nemožná lakotná nána s nulovým smyslem pro oblékání a pro jakoukoli zábavu… klidně se mi svěř! Možná by sis měl vzít ji, když je tak úžasná! Když je s ní tak ohromná zábava! Určité’si budete úžasně vyhovovat…“

„Becky!“ Luke mě přeruší s pohledem, který mě mrazí až do morku kosti. „Už s tím přestaň!“

Chvíli nic neříká a hraje si s obálkou. Neodvážím se hnout jediným svalem.

„Já vím, že sis s Jess nerozuměla,“ prohlásí nakonec. „Ale jednu věc by sis měla uvědomit. Tvá sestra je dobrý člověk. Je čestná, spolehlivá a pilná. Na tom, co dělala pro nás, strávila řadu hodin.“ Poklepe na disk. „Sama se k tomu nabídla a nechtěla za to žádné peníze ani díky. Řekl bych, že je to skutečně nesobecká osoba.“ S nekompromisním výrazem ke mně popojde pár kroků. „Mohla by ses od své sestry lecčemus přiučit.“

Rozpálený obličej mě začíná mrazit. Otevřu úlekem ústa, ale nevyjde z nich ani hlásek.

„Už musím jít.“ Luke se podívá na hodinky, „jdu si pro věci.“

Vyjde z kuchyně. Ale já se nedokážu ani hnout.

„Tak já jdu,“ Luke se objeví ve dveřích do kuchyně s kufrem v ruce. „Nevím, kdy se vrátím.“

„Promiň… Lukeu.“ Najednou najdu svůj hlas, i když se mi strašně třese. „Je mi líto, že jsem pro tebe takovým zklamáním.“ Zvednu hlavu a snažím se ovládnout. „Ale jestli chceš něco vědět… ty jsi mě zklamal taky. Změnil ses. O líbánkách s tebou byla legrace. Byla s tebou zábava, byl jsi bezstarostný a milý…“

Najednou si vzpomenu na to, jaký byl. Jak seděl na kurzu jógy na matraci s vyšisovanými copánky a náušnicí v uchu. Jak se na mě ve srílanském slunci usmíval. Jak ke mně natáhl ruku.

Cítím příval bolestné touhy. Ten uvolněný a šťastný kluk se vůbec nepodobá člověku s napjatým obličejem, který stojí přede mnou.

„Jsi úplně jiný.“ Tato slova ze mě vyrazí se vzlykem a cítím, jak mi kanou slzy po tváři. „Zase jsi takový, jaký jsi býval. A to jsi mi sliboval, že už takový nikdy nebudeš.“ Prudce si setřu slzy. „Takhle jsem si naše manželství nepředstavovala, Lukeu.“

V kuchyni je náhle ticho.

„Ani já ne,“ prohlásí Luke. V jeho hlase se ozývá známý sarkasmus, ale on se nesměje. „Už musím jít. Ahoj, Becky.“

Obrátí se k odchodu a za chvilku slyším bouchnout vstupní dveře. Několikrát nasucho polknu a snažím se ovládnout. Ale slzy se mi hrnou po tvářích a nohy se pode mnou podlamují. Je pryč. A ani mě nepolíbil na rozloučenou. Chvíli se nedokážu pohnout. Jenom tak sedím na chodbě, objímám si kolena a chvílemi si setřu slzy rukávem. Nakonec mi slzy dojdou, několikrát se zhluboka nadechnu a cítím se klidnější. Ale pocit nevolnosti a prázdného žaludku mě neopouští.

Naše manželství je v troskách. A netrvalo ani rok.

Nakonec se zvednu a postavím na nohy, které mě nechtějí poslouchat. Cítím se otupělá a jakoby omámená. Pomalu jdu do tiché prázdné jídelny, kde uprostřed místnosti stojí hrdě náš srílanský vyřezávaný stůl.

Při pohledu na něj je mi znovu do pláče. O tomhle stolu jsem si vysnila tolik věcí. Snila jsem nad ním, jak bude vypadat naše manželství. Všechny mé představy se mi vracejí: hoří svíce, já nabírám sběračkou horké dušené maso se zeleninou, Luke se na mě láskyplně usmívá, u stolu sedí všichni naši přátelé…

Najednou cítím nepřekonatelnou, téměř fyzickou touhu. Musím si promluvit se Suze. Musím slyšet její soucitný hlas. Ta už bude vědět, co mám dělat. Vždycky to ví.

Spěchám, téměř běžím k telefonu a vyťukávám číslo.

„Haló!“ ozve se mi vysoký dívčí hlas – ale Suze to není.

„Nazdar,“ řeknu zaraženě. „Tady je Becky. Je to…“

„Tady je Lulu! Nazdar, Becky! Jak se máte?“

její radostný abrazivní hlas působí na mé rozbolavělé smysly jako smirkový papír.

„Dobře,“ odpovím. „Není tam náhodou někde Suze?“

„Právě ukládá dvojčata do sedaček v autě! Jedeme na piknik do Marsham House. Znáte to tam?“

„Ehm…,“ promnu si suchý obličej. „Moc ne.“

„Tam byste se měla rozhodně podívat! Cosmo, drahoušku! Na kalhotky ne! Je to senzační Dům dětí. A dětem se tam strašně libí. Mají tam motýlí farmu!“

„Aha,“ vykoktám. „To je báječné.“

„Řeknu jí, aby vám během dvou vteřin zavolala, ano?“

„Díky,“ uleví se mi. „To by bylo skvělé. Jenom jí řekněte…, že s ní opravdu potřebuju mluvit.“

Kráčím k oknu, přitisknu si obličej ke sklu a dívám se dolů na provoz na ulici. Na rohu se rozsvítila červená a všechna auta se zastavila. Pak naskočila zelená a všechna auta vyrazila jako o závod. Pak se zase rozsvítila červená – a už tu zastavuje nová skupina aut.

Suze mi nevolá. Už je to víc než dvě vteřiny.

Už mi nezavolá. Žije teď v naprosto jiném světě. Ve světě kalhotek s laclíčky a pikniků a motýlích farem. Kde pro mě a pro mé hloupé problémy není žádné místo.

Hlava mi těžkne zklamáním. Já vím, že jsme se Suze poslední dobou příliš nevycházely. Ale myslela jsem si… přece jen jsem si myslela…

Nasucho polknu.

Mohla bych možná zavolat Dannymu. Jenomže… už jsem mu nechala šest vzkazů a on mi ani najeden neodpověděl.

Stejné. Co na tom záleží. Mně je to jedno. Musím se z toho dostat sama.

Seberu veškerou svou odvahu a jdu do kuchyně. Udělám si… udělám si šálek čaje. Ano. Zapnu konvici, hodím sáček čaje do hrnečku a otevřu lednici.

Mléko došlo.

Na chvíli mám pocit, že se zhroutím v pláči na zem.

Ale místo toho zvednu hlavu a zhluboka se nadechnu. No a co. Půjdu ho koupit. A doplním celkové zásoby. Musím odtud na chvíli vypadnout a soustředit se na něco jiného.

Popadnu tašku, natřu si trochu lesku na rty a vyběhnu z bytu. Projdu rázně domovními dveřmi a kráčím ulicí kolem tajuplného obchodu s pozlaceným nábytkem do lahůdek na rohu ulice.

Ihned jak tam vstoupím, cítím se mnohem vyrovnaněji. Je to tu tak hřejivé a uklidňující a všude se vznáší vůně výborné kávy, sýru a čerstvě uvařené polévky. Všichni prodavači mají na sobě dlouhé pruhované plátěné zástěry a vyhlížejí jako praví a nefalšovaní výrobci francouzských sýrů.

Vezmu si proutěný košík, zamířím k regálu s mléčnými výrobky a vložím do něj dvě půllitrové láhve polotučného mléka. Pak mi oči padnou na sklenici lahůdkového řeckého jogurtu. Možná bych si mela koupit pár dobrůtek, abych si spravila náladu. Vložím jogurt do košíku a přidám několik čokoládových pěn. Pak sáhnu po nádherné skleničce z ručně vyrobeného skla plné lahůdkových třešní naložených v brandy.

Už zase utrácíš, ozve se mi v hlavě jakýsi hlásek. Vždyť ani nemáš třešně v brandy ráda.

Podobá se Jessinu hlasu. To je divné. A vůbec, já mám třešně v brandy ráda. Docela.

Podrážděně potřesu hlavou, vrazím sklenici třešní do košíku, popojdu o kousek dál a sáhnu po minipizze s ančovičkami a olivami.

Předražené zbytečnosti, šeptá mi hlásek v hlavě. To by sis mohla klidně udělat doma za 20 pencí.

Zavři zobák, okřiknu hlásek v duchu. To bych rozhodně udělat nemohla. Vypadni.

Strčím pizzu do košíčku, kráčím kolem regálů a vezmu si košíček bílých broskví a hruštiček, několik sýrů, lanýžů z hořké čokolády a francouzský jahodový dortík…

Ale Jessin hlas mi neustále bzučí v hlavě jako vrtačka.

Pořád jenom rozhazuješ peníze. Co bude s rozpočtem? Myslíš si, že když se budeš takhle rozmazlovat, přivede ti to Lukea zpátky?

„Nech toho!“ vykřiknu vynervovaně nahlas. Bože, už mi asi přeskočilo. Vzdoro vité přihodím tři plechovky s ruským kaviárem do košíku, který přetéká zbožím, a zvolna se s ním vydám k pokladně. Položím košík na pult a hledám v kabelce kreditku.

Dívka v pokladně vykládá zboží a usměje se na mě.

„Ten dortík je moc dobrý,“ říká a vkládá ho opatrně do krabičky. „A ty bílé broskve taky. A kaviár!“ Vypadá ohromeně. „Budete mít večírek?“

„Ne!“ řeknu zaraženě. „Nebudu mít večírek. Já jenom… já prostě…“ Ale najednou nemůžu dál.

Najednou se cítím jako blázen. Hledím na hromadu hloupého předraženého luxusního zboží, které prochází pípající pokladnou, a cítím, jak se mi do obličeje hrne krev. Co to vlastně dělám? Nač mi tyhle krámy budou? Vždyť je nepotřebuju. Jess má pravdu.

Jess má pravdu.

Už jenom při tom pomyšlení sebou trhnu a odvrátím hlavu. Nechci myslet na Jess.

Ale nemůžu si pomoct. Nemůžu uniknout myšlenkám, které mi krouží hlavou jako hejno černých vran. Najednou zčistajasna slyším Lukeův přísný hlas. Je to dobrý člověk… Je čestná, spolehlivá a pilná… Mohla by ses od své sestry lecčemus přiučit…

A najednou mě to zasáhne jako blesk. Stojím na místě jako přibitá, v hlavě mi hučí, srdce mi buší.

Ach Bože. To je ono.

To je odpověď.

„Bude to sto třicet liber a sedmdesát tři pencí,“ prohlásí děvče v pokladně s úsměvem. Podívám se na ni jako ve snách, „já… musím jít,“ zakoktám. „Hned.“

„Ale váš nákup!“ upozorňuje mě dívka. „Nic z toho nepotřebuju.“

Otočím se a s kreditkou v dlani klopýtám z obchodu. Vyjdu na chodník a zhluboka dýchám, jako by mi někdo předtím vyrazil dech. Najednou mi svitlo. Musím se jít učit od Jess. Jako joda.

Budu její učeň a ona mě naučí, jak spořit. Udělá ze mě dobrého člověka, jakým si mě přeje mít Luke. A já zjistím, jak zachránit své manželství.

Vykročím ulicí a jdu stále rychleji, až se nakonec dám do běhu. Lidé na mě vyjeveně civí, ale mně je to jedno. Musím jet do Cumbrie. A to hned.

Utíkám domů, beru schody po třech, dokud mi nedojde, že mi plíce téměř hoří a že tímhle tempem do naší střešní nástavby nikdy nedoběhnu. Posadím se, několik minut funím jako lokomotiva a zbytek cesty dojedu výtahem. Vrazím do bytu, utíkám do ložnice, vytáhnu zpod postele jasně červený kufr a začnu do něj házet všechno, co mi přijde pod ruku. Tričko… nějaké spodní prádlo… tyrkysové lodičky na malém podpatku se štrasovými řemínky… Jakože, co na tom záleží, co si s sebou vezmu, že? Musím se jenom dostat na sever a sblížit se s Jess.

Nakonec zabouchnu kufr a s námahou ho sundám z postele. Popadnu kabátek, kufr na kolečkách odvezu předsíní ven na odpočívadlo a pak se otočím a zamknu dveře na dva západy. Ještě jednou se na ně podívám – a vkročím do výtahu s novou silou, kterou mi dává mé nové rozhodnutí. Od této chvíle se všechno změní. Můj nový život začíná zde. Odcházím, abych se naučila, co je skutečně důležité v…

Do háje. Zapomněla jsem žehličku na vlasy. Instinktivně zmáčknu knoflík „STOP“. Výtah, který se právě rozjížděl, trochu mrzutě zavrčí a pak se zastaví. Bez žehličky na vlasy se asi neobejdu. A bez trochy laku. A bez Kiehlova balzámu na rty. Bez něj nemůžu vůbec existovat.

Dojde mi, že si musím svou strategii „nezáleží na tom, co si vezmeš s sebou“ důkladně promyslet.

Vyběhnu z výtahu, odemknu dveře od bytu a utíkám zpátky do ložnice. Vytáhnu zpod postele další kufr, tentokrát v jasné limetkové zeleni, a začnu i do něj házet věci.

Když na to tak myslím, hodil by se mi možná ještě jeden hydratační krém. Případně takový ten nový klobouk, kdybych se tam náhodou připletla k nějaké svatbě. Naházela jsem tam hromadu dalšího oblečení a cestovní vrhcáby pro případ, že bych se ve vlaku příšerně nudila a že by se tam našel někdo, kdo by mě je naučil.

Nakonec si vezmu svou andělskou kabelku. Zahlédnu svůj odraz v zrcadle a nečekaně mi zazní v hlavě Lukeův hlas:

Jenom doufám, že ti ta kabelka stála za to, Becky.

Strnu. Na chvíli se mi udělá nevolno.

Téměř se mi ji nechce brát s sebou.

Což by byla naprostá pitomost, jak bych mohla odjet bez toho nejvzácnějšího, co mám?

Zavěsím si ji na rameno, zadívám se na sebe a pokouším si vybavit svou touhu a vzrušení, které jsem pocítila, když jsem ji poprvé viděla, je to přece andělská kabelka, připomínám si vzdorně. Je to kabelka, kterou by chtěli všichni mít. Dámy z velkého světa se o ni perou. Všude jsou na ni pořadníky. Najednou je můj příjemný pocit tentam. Náhle mi kabelka na rameni trochu ztěžkla. Což je velmi divné. Kabelka nemůže zničehonic ztěžknout, co říkáte?

No jasně. Dala jsem si tam nabíječku na mobil. To bude tím.

Dobře. Tak už dost. Odcházím. Tu kabelku si beru.

Sjedu do přízemí a vezu kufry k domovním dveřím. Kolem se žene volné taxi a já zvednu ruku. Naložím do taxíku zavazadla a najednou nad tím, co mám v plánu, pocítím vzrušení.

„Eustonské nádraží, prosím,“ nařídím řidiči a trochu mi při tom přeskočí hlas. „Jedu se usmířit se sestrou, kterou jsem našla až v dospělosti a s níž nedokážu vyjít.“

Taxikář mi věnuje absolutně nedojatý pohled.

„A mám vás vzít k zadnímu vchodu, zlatíčko?“

Něco vám povím. Člověk by si myslel, že taxikáři mají aspoň minimální smysl pro drama. Člověk by řekl, že je to snad v nějakých kurzech naučí.

Ulice jsou prázdné a na Eustonské nádraží dojedeme za deset minut. Vleču se se dvěma zavazadly k pokladně a cítím se jako v černobílém filmu. Kolem by tu měla být oblaka páry, mělo by tu znít skřípění vlakových brzd a pískání lokomotiv a já bych měla mít na sobě slušivý tvídový kostýmek s kožešinovou štolou a na hlavě ulíznuté vlny.

„Jednou do Cumbrie, prosím,“ řeknu rozechvěle a položím padesátilibrovou bankovku na pult.

Teď by mě měl zpozorovat muž s vyhublým obličejem a nabídnout mi koktejl nebo mi přinejmenším vytáhnout smítko z oka. Místo toho na mě civí jakási ženská v oranžové nylonové uniformě jako na debila.

„Do Cumbrie?“ opakuje. „A jako kam do Cumbrie?“

Ouvej. Tohle bude problém. Vede do té Jessiny vesnice vůbec železnice?

Najednou mi svitne. Při našem prvním setkání Jess říkala, že jede z…

„North Coggenthwaite. Zpáteční, prosím. Ale nevím, kdy pojedu zpátky.“ Statečně se na ni usměju. „Jedu se usmířit se sestrou, kterou jsem nalezla až v dospělosti…“

Žena mě unuděně přeruší:

„Bude to sto sedmdesát sedm liber.“ Cože? Tolik? Za takové peníze bych mohla frčet letadlem až do Paříže.

„Ehm… prosím,“ podám jí část peněz, které jsem utržila za prodej hodin od Tiffanyho.

„Nástupiště devět. Vlak odjíždí za pět minut.“

„Dobře. Díky.“

Otočím se a vyrazím svižným krokem přes halu na nástupiště číslo devět. Ale při pohledu na mohutný vlak Intercity mé sebejisté kroky začnou trochu váznout. Kolem mě proudí lidé, přátelsky se objímají, vynášejí zavazadla do schůdků a bouchají dveřmi vlaku.

Musím si dát chvíli pauzu. Srdce mi buší jako o závod a ruce se mi na držadlech kufrů začínají potit. Zatím to vypadalo tak trochu jako hra. Ale ona to žádná hra není. Je to skutečnost. Nemůžu uvěřit tomu, že to skutečně dělám.

Opravdu chci jet několik set kilometrů na místo, které vůbec neznám – za sestrou, která mě nemůže vystát?

Sedmnáct

Ach Bože. Jsem tu.

Po pěti hodinách jsem skutečně tady v Cumbrii, v Jessině vesnici. Jsem na severu!

Kráčím po hlavní scullyské silnici – a je to tu nesmírně malebné! Přesně jak vyprávěl Gary, s těmi kamennými zídkami a se vším ostatním. Na protější straně ulice stojí staré kamenné domy s břidlicovými střechami. Za domy se táhnou strmé hrbolaté kopce s tu a tam vyčuhujícími skálami a na jejich trávě se pasou ovce. A nade všemi ostatními ční jeden mohutný kopec, prakticky už hora.

Cestou kolem jednoho nádherného kamenného domečku si všimnu pohybu za záclonou, za níž se na mě někdo dívá. Nejspíš jsem tu se svým červeným a limetkově zeleným kufrem přece jen trochu nápadná. Kolečka rachotí po silnici a krabice na klobouky při každém mém kroku nadskočí. Projdu kolem dvou starých dam, které sedí v pestrých šatech a svetru na lavičce a podezíravě se na mě dívají, a vidím, jak jedna z nich ukáže na mé růžové semišové boty. Přátelsky se na ně usměju a užuž se chci pochlubit „Koupila jsem je v Barneys!“, když vtom se dámy zvednou, šourají se pryč a přes rameno na mě pokukují. Udělám ještě několik rázných kroků a pak se zastavím, abych se vydýchala.

Je to tu trošku moc do kopce, že? Ne že by bylo na kopcích něco špatného. Mně tedy rozhodně nevadí.

Ale přesto může člověk na chvíli zastavit, obdivovat krajinu a popadnout dech. Taxikář mi nabízel, že mě doveze až ke dveřím, ale já mu řekla, že ten poslední kus dojdu pěšky, protože se musím uklidnit.

A abych se také poněkud posilnila z placatky vodky, kterou jsem si koupila ve vlaku. Z toho, že zase uvidím Jess, začínám mít mírné obavy, což je trochu divné, protože jsem měla ve vlaku spoustu hodin, abych se na to připravila.

Dokonce jsem vybavená radami přímo od odborníků! Ve vlaku jsem si zašla do baru na Bloody Mary – abych si alkoholem dodala trochu kuráže – a narazila jsem na skupinu shakespearovských herců na turné s Jindřichem V., kteří tam popíjeli víno a kouřili. Slovo dalo slovo a já jsem jim nakonec úplně všechno vyklopila včetně toho, že se s Jess jedu usmířit. A oni tím byli přímo nadšení! Že prý je to úplně jako v Learovi a poručili rundu Bloody Mary a nedali jinak, než že mě celý můj výstup naučí.

Jsem trošku na vahách, jestli mám všechno, co mi navrhovali, použít. Jako rvaní si vlasů a probodnutí se falešnou dýkou. Ale měli spoustu užitečných připomínek! Kupříkladu to, že se člověk nemá snažit svého kolegu na jevišti zastínit a nemá se rozhodně stavět tak, aby se kolega musel obrátit k publiku zády. Všichni se shodli na tom, že to by bylo to nejhorší, co bych mohla své sestře udělat, a pokud bych to náhodou provedla, byly by šance na usmíření nulové a všichni mi rozhodně tvrdili, že pak by se jí vůbec nedivili. Poznamenala jsem, že tam nejspíš žádné publikum nebude, ale oni prohlásili, že je to nesmysl, že se tam pár statistů nepochybně objeví.

Vítr mi čuchá vlasy a severský vzduch mi vysušuje rty, a tak vytáhnu pomádu na rty a přetřu si je. Pak s bodnutím u srdce vytáhnu už pomilionté svůj mobil, abych se podívala, jestli mi nevolal Luke a jestli jsem to nějakou náhodou nepřeslechla. Ale tady není vůbec žádný signál. Jsem nejspíš mimo dosah. Minutu zírám na malý prázdný displej a srdce mi buší hloupou nadějí. Pokud tu žádný signál není, tak se mi třeba zkoušel dovolat! Možná mi volá právě v tuto chvíli a možná nemůže dostat spojení…

Ale v hloubi srdce vím, že to není pravda. Od jeho odjezdu už uplynulo šest hodin, jestli měl v úmyslu mi zavolat, tak už by to dávno udělal.

Cítím v sobě prázdnotu a najednou se mi všechno naráz vybaví. Lukeův nevlídný hlas. To, jak před odjezdem vypadal, tak zklamaný a jaksi znechucený. Všechno, co řekl. Celá naše hádka mi podrážděně bzučí v uších, až mi z ní začne třeštit hlava.

K mému zděšení se mi najednou začnou tlačit do očí slzy. Zuřivě zamrkám, abych je rozehnala, a silně posmrknu. Přece tu nebudu brečet. Všechno bude v pořádku. Všechno to napravím, úplně se změním a Luke mě vůbec nepozná.

Odhodlaně se zase rozjedu se svými kufry do kopce, dokud nedorazím na roh Hill Rise. Zastavím se a zadívám na řadu domků z šedého kamene a v zádech mě mrazí zlou předtuchou. Tak tady to je. Tady je Jessina ulice. V jednom z těch domů bydlí!

Sáhnu do kapsy, abych si ověřila číslo, když najednou postřehnu pohyb v horním okně domu o pár dveří dál. Podívám se nahoru – a je to Jess! Stojí v okně a v naprostém ohromení se na mě dívá.

Prese všechno, co se mezi námi odehrálo, cítím při pohledu na známý obličej vlnu úlevy. Koneckonců je to má sestra. Vyrazím stoupající ulicí s oběma kufry, které za mnou drncají, a s krabicí na klobouky, která poskakuje nahoru a dolů. Udýchaně dorazím ke dveřím a sahám po klepátku, když se dveře rozletí. Přede mnou stojí Jess ve světle hnědých manšestrácích a mikině a ohromeně na mě zírá.

„Bečky…, co tu sakra děláš?“

„Jess, chci se od tebe učit,“ říkám rozechvělým hlasem a podle návodu shakespearovských herců zvednu ruku v prosbě. „Přijela jsem za tebou, abych se stala tvou žačkou.“

„Cože?“ Zděšeně přede mnou o krok uskočí. „Becky, ty jsi pila?“

„Ne! Totiž ano. Možná pár Bloody Mary… ale opilá nejsem, v žádném případě! Chci se stát dobrým člověkem, Jess,“ slova se ze mě kvapem řinou. „Chci se od tebe učit. A chci tě poznat. Já vím, že jsem v životě udělala pár chyb…, ale chci se z nich poučit. Jess, já chci být jako ty.“

Rozhostí se zlověstné ticho. Jess se na mě upřeně dívá.

„Tak ty chceš být jako já?“ zeptá se. „Já měla za to, že jsem ,zatracená lakomá kráva’, Becky.“

Sakra. Tak nějak jsem doufala, že na to snad zapomněla.

„Ehm… je mi moc líto, že jsem to řekla,“ zašeptám v rozpacích. „Nemyslela jsem to tak.“

Jess nevypadá příliš přesvědčeně. Rychle se v myslí vrátím k instruktážní lekci ve vlaku. „Čas zhojil rány mezi námi…,“ deklamuju a vztáhnu k ní ruku.

„To si piš, že ne!“ ucukne přede mnou Jess. „A máš pořádnou drzost, že ses sem vypravila.“

„Ale já tě žádám jako sestru, abys mi pomohla!“ lkám. „Potřebuju se od tebe učit! Ty budeš můj Joda a já…“

Joda?“ Jess na mě nevěřícně vytřeští oči.

„Nevypadáš ako Joda,“ vyhrknu. „Ani v nejmenším! Jenom jsem tím chtěla…“

„Jasně, takže, Becky, mě to ani za mák nezajímá,“ přeruší mě Jess. „Ani ty, ani tvůj poslední slabomyslný nápad. Hleď se odtud pakovat!“

Práskne mi dveřmi před nosem a já na ně otřeseně zírám. Jess mi práskla dveřmi před nosem? Mně, své vlastní sestře?

„Ale já jsem sem přijela až z Londýna!“ volám přes dveře.

Žádná odpověď.

Nemůžu to vzdát. Takhle ne.

Jess!“ začnu bušit pěstí do dveří. „Musíš mě pustit dovnitř! Prosím! Já vím, že jsme měly nějaké neshody…“

„Dej mi pokoj!“ Dveře se opět rozletí a mezi nimi opět Jess. Ale tentokrát už nevypadá jen nepřátelsky. Je očividně rozzuřená. „Bečky, my jsme neměly nějaké neshody! My jsme každá jiná. Nemám na tebe čas. Abych pravdu řekla, přála bych si, abych tě vůbec nikdy nepotkala. A nemám sebemenší tušení, co tu děláš.“

„Ty mi nerozumíš,“ řeknu rychle, než mi znovu práskne dveřmi před nosem. „Všechno se pokazilo. S Lukem jsme se pohádali. Já… jsem udělala něco hloupého.“

„To se mi ani nechce věřit,“ založí si Jess ruce na prsou.

„Já vím, že jsem si to zavařila sama,“ hlas se mi začíná třást, „Já vím, že je to má vina. Ale myslím si, že se naše manželství dostalo do krize. Opravdu si to myslím.“

Při těchto slovech cítím, jak se mi opět tlačí slzy do očí. Silně zamrkám, abych je rozehnala.

„Jess… prosím, pomoz mi. Jsi jediný člověk, který mě napadl. Jestli se něco od tebe naučím, možná Luke změní názor. Má tě rád.“ Cítím, jak mi roste v krku knedlík, ale přinutím se jí podívat přímo do očí. „Má tě radši než mě.“

Jess zavrtí hlavou, ale není mi jasné, jestli mi jenom nevěří nebo je jí to prostě jedno.

„Kdo to je, Jess?“ ozve se za ní hlas a ve dveřích se objeví další dívka. Má rovné vlasy myší barvy, brýle a drží blok kancelářských papírů. „Zase svědci Jehovovi?“

„Já nejsem žádný Jehovův svědek!“ bráním se. Já jsem Jessina sestra!“

„Jessina sestra?“ děvče se na mě s překvapením zadívá a očima přejede mé oblečení, boty a mé dva kufry.

„Už je mi jasné, co jsi měla na mysli,“ prohodí k Jess ztlumeným hlasem. „Vypadá trochu praštěně.“

Praštěně?

„Já vůbec nejsem praštěná!“ odseknu děvčeti. „A do tohohle vám nic není. Jess…“

„Bečky, jdi domů,“ prohlásí Jess nekompromisně. „Jenomže…“

„Jsi snad hluchá? Padej domů!“ Zvedne ruku, jako by zaháněla psa.

„Ale… já jsem tvá rodina!“ hlas se mi začíná třást. „A v rodině si vzájemně pomáhají! V rodině se o sebe zajímají. Jess, jsem tvá sestra!“

„A je to snad má vina?“ prohlásí Jess odměřeně. „Nikdy jsem se o to být tvou sestrou neprosila. Nazdar, Becky.“

Práskne znovu dveřmi, až nadskočím. Zvednu ruku, abych ještě jednou zaklepala – ale pak mi ruka klesne. Nemá to smysl, že?

Chvíli tam jenom stojím a zírám na hnědě natřené dveře. Pak se pomaloučku otočím a rachotím se svými kufry zpátky ulicí.

Jela jsem sem zbytečně.

Co si teď počnu?

Myšlenka, že pojedu rovnou domů, je nesnesitelná. Tolik hodin strávených ve vlaku a – co pak? Prázdný byt. Prázdný byt a žádný manžel.

Při vzpomínce na Lukea se najednou nedokážu ovládnout. Slzy se mi zničehonic valí po tvářích a já hlasitě vzlyknu a pak ještě jednou. Na rohu se na mě dvě ženy s kočárky zvědavě zadívají, ale mně je to jedno. Nemůžu přestat plakat. Jistě mám po celém obličeji rozmazaná líčidla… a nemám ani volnou ruku, abych vytáhla kapesník, a tak jenom posmrkuju…, musím se zastavit. Musím se trochu sebrat.

Po levici uvidím jakýsi venkovský parčík s dřevěnou lavičkou. Zamířím k ní. Postavím kufry a zhroutím se na lavičku. Položím si hlavu do dlaní a nechám proud slz volně stékat.

Sedím tady, stovky kilometrů od svého domova, úplně sama a nikdo o mě nestojí. A je to jenom má vina. Všechno jsem zničila.

Luke mě už nebude mít rád.

Ramena se mi začnou třást a trochu zalapám po dechu, když nad svou hlavou matně zaslechnu mužský hlas. „Ale ale, copak to tu vidím?“

Přes slzy se na něj podívám a spatřím muže středního věku v manšestrových kalhotách a v zelené mikině, který se na mě dívá napůl káravě a napůl starostlivě.

„Snad nebude konec světa?“ prohodí úsečně. „Tady všude kolem bydlí staří lidé a ti chtějí mít klid,“ ukáže na domky kolem parčíku. „A vy děláte takový randál, že jste vyděsila i ovce.“

Ukáže rukou na stráně a doopravdy, pár ovcí na mě s jistou zvědavostí zírá.

Je mi moc líto, že ruším váš klid,“ polknu ztěžka. „Ale v tuhle chvíli se mi nedaří bůhvíjak dobře.“

„Pohádala jste se s mládencem,“ konstatuje, jako by o nic jiného ani nemohlo jít.

„Ani ne, já jsem vlastně vdaná. Ale máme zrovna krizi. Vlastně si myslím, že se mi manželství rozpadlo. A jela jsem sem takovou dálku z domova, abych si promluvila se sestrou, ale ta o to nemá zájem…“ Cítím, jak se mi zase řinou po tváři slzy. „Máma s tátou jsou na terapeutickém výletu lodí, můj manžel odjel s Nathanem Templem na Kypr, má nejlepší kamarádka má radši jinou než mě a já si nemám s kým promluvit. A vůbec nevím, kam bych šla! Jakože vážně nemám zdání, kam půjdu, až vstanu z téhle lavičky…“

Hlasitě škytnu, vytáhnu papírový kapesník a otřu si mokré oči. Pak se podívám nahoru.

Muž na mě trochu udiveně zírá.

„Poslyšte, děvenko,“ prohodí trochu vlídněji. „Co byste teď řekla šálku čaje?“

„Řekla bych, že to zní báječně,“ zajíknu se. „Mockrát vám děkuju.“

Muž kráčí zelení s oběma kufry, jako by byly pírko, a já za ním klopýtám s krabicí na klobouky.

„Jo, mimochodem, já jsem Jim,“ prohodí přes rameno.

„Já jsem Becky,“ vysmrkám se. „Jste opravdu moc hodný. Chtěla jsem si dát šálek čaje v Londýně, ale došlo mi mléko. Což v podstatě vedlo k tomu…, že jsem skončila tady.“

„Dlouhá cesta za šálkem čaje,“ utrousí suše.

Bylo to vlastně dneska ráno, uvědomím si najednou. Jako by to bylo před milionem let.

„Tak u nás každopádně mléko nedojde nikdy,“ obrátí se k chalupě, nad jejímiž dveřmi stojí černými písmeny Scullyská prodejna. Při vstupu se rozcinká nade dveřmi zvonek a odněkud zevnitř zaslechnu štěkot psa.

„Jejda,“ rozhlédnu se kolem s novým zájmem. „Tohle je nějaký obchod!“

„Tohle je náš obchod,“ opraví mě. Zanese dovnitř má zavazadla, jemně mě odvede z rohožky a zvonek přestane vyzvánět. „Patří naši rodině už padesát pět let.“

„Júúú.“ Rozhlížím se po útulném obchůdku. Jsou tam police s čerstvým chlebem, s konzervami a různými sáčky, starodávné sklenice s cukrlátky a stojany s pohlednicemi a dárkovými předměty. „To je hezké! Takže… vy jste pan Scully?“

Jim se na mě trochu zvláštně podívá.

„Scully se jmenuje naše vesnice, děvenko.“

„No jasně,“ trochu se začervenám. „Úplně jsem zapomněla.“

„Já se jmenuju Smith. A podle mě jste zralá na šálek čaje. Kelly?“ zavolá a za okamžik se vzadu ve dveřích objeví děvče. Je jí přibližně třináct let, je hubená, hezké vlasy má stažené do koňského ohonu, má pečlivě nalíčené oči a v ruce drží časopis Heat.

„Hlídala jsem obchod, čestně, tati,“ vyhrkne. „Jenom jsem si zašla nahoru pro časopis.“

„To je v pořádku, holčičko. Byla bys tak hodná a udělala této dámě šálek dobrého čaje? Ona má totiž… tak trochu trápení.“

„Ale klidně,“ Kelly se na mě zadívá s nelíčenou zvědavostí a pak zase zmizí v zadních dveřích a mně najednou dojde, že musím vypadat jako absolutní strašidlo.

„Nechtěla byste si sednout?“ prohodí ke mně Jim a nabídne mi židli.

„Díky,“ říkám vděčně. Odložím si krabici na klobouky a v andělské kabelce hledám kazetu s líčidly. Otevřu ji a podívám se do zrcátka –a proboha, v životě jsem tak příšerně nevypadala. Mám červený nos, oči podlité krví, oční linky rozmazané kolem očí tak, že vypadám jako medvídek panda, a tyrkysový „třpyt, který vám vydrží čtyřiadvacet hodin“ mi bůhvíproč skončil na tvářích.

Rychle vytáhnu čisticí ubrousek a otřu si celý obličej, až zůstane čistý a růžový a smutně na mě zírá ze zrcátka. Mám chuť to nechat tak, jak to je. Proč bych se vlastně měla líčit? K čemu, když je mé manželství v troskách?

„Prosím.“ Na pultu přede mnou přistane šálek horkého čaje. Zvednu oči a vidím, jak se na mě Kelly zvědavě dívá.

„Mockrát ti děkuju,“ říkám ještě trochu rozechvělým hlasem. Jsi vážně moc hodná.“

„Není zač,“ odpoví Kelly ve chvíli, kdy ochutnám první doušek lahodného čaje. Bože, šálek čaje je dobrá náplast na všechny problémy.

Je to…,“ zvednu oči a vidím, že Kelly očima velikýma jako talíře zírá na mou kabelku. Je to… opravdická andělská kabelka?“

Cítím, jak mě bodne u srdce, ale podaří se mi to zamaskovat pousmáním.

„Ano. To je skutečná andělská kabelka.“

„Tati, ona má andělskou kabelku!“ vyjekne Kelly na Jima, který vytahuje z bedny krabičky cukru. „Jak jsem ti ji ukazovala v časopisu Glamour?” Oči jí planou nadšením. „Mají ji všechny filmové hvězdy! V Harrods už vůbec není k dostání! Kde jste ji koupila?“

„V… Miláně,“ zajíknu se.

„V Miláně!“ zašeptá obdivné Kelly. „To je tak cool“ Teď jí oči sklouznou na obsah mé kazety s líčidly. „To je lesk na rty od Stily?“

„Ehm… ano.“

„Emily Mastersová má lesk na rty od Stily,“ pronese toužebně. „A na ostatní kvůli tomu ohrnuje nos.“

Zadívám se na její rozzářené oči a zardělé tváře a najednou až bolestně zatoužím, aby mi bylo zase třináct. Abych chodila v sobotu do obchodů a zase tam utrácela celé své kapesné. A neměla žádnou jinou starost než domácí úkol z biologie a jestli má James Fullerton o mě zájem.

„Hele… vezmi si to,“ zašátrám v kabelce pro zbrusu nový lesk od Stily. „Nebudu ho už potřebovat.“

„Opravdu?“ zalapá Kelly po dechu. „Určitě?“

„A nechtěla bys růž na tvář?“ podávám jí krabičku. „Ne že bys ji tedy potřebovala…“

„Júúú!“

„No tak moment,“ ozve se Jimmyho hlas z druhého konce obchodu. „Nemůžeš si, Kelly, jen tak brát od paní šminky,“ zavrtí na ni mírně hlavou. „Pěkně je zase vrať, holčičko.“

„Ale vždyť mi je sama nabídla, tati!“ na průsvitné pleti jí vyskočí růžové flíčky. „Vůbec jsem neloudila nebo tak něco…“

„Opravdu, Jime. Klidně je Kelly nechte. Já už je nebudu potřebovat,“ rozechvěle se zasměju. „Koupila jsem si to hlavně proto, že při útratě přes osmdesát liber dostanete zdarma parfém…“

Zničehonic mi zase z očí vytrysknou slzy. Ach Bože, Jess měla pravdu. Jsem naprostý blázen.

„Není vám něco?“ vyděsí se Kelly. „Já vám to klidně vrátím…“

„Ne, nic mi není,“ donutím se k úsměvu. Jenom si musím… něco promyslet.“

Poťukám si oči papírovým kapesníčkem, zvednu se ze židle a zamířím k vystavenému dárkovému zboží. Když už jsem tady, mohla bych nakoupit pár suvenýrů. Vyberu si dřevěný stojánek na dýmky pro tátu a malovaný dřevěný podnos, který by se mohl líbit mámě. Právě si prohlížím skleněný model jezera Windermere a uvažuju, zda ho nevzít pro Janice, když si všimnu dvou žen postávajících před výlohou. Zatímco se na ně dívám, přidá se k nim třetí. „Na co tam čekají?“ ptám se užasle.

„Na tohle,“ řekne Jim. Podívá se na hodinky a pak vytáhne tabulku s nápisem „Dnešní chleba za polovic“. Zeny se okamžitě nahrnou do obchodu.

„Vezmu si dva bochníky, prosím, Jime,“ poroučí si paní s kovově šedými vlasy a v bezovém plášti do deště. „A nemáš taky levnější croissanty?

„Dneska ne,“ odpoví Jim. „Dneska jsou za plnou cenu.“

„Aha,“ na chvíli se zamyslí. „Tak to nic.“

„Vezmu si tři velké celozrnné bochníky,“ ozve se další žena v zeleném šátku. „Kdo to je?“ vytrčí prstem proti mně. „Viděly jsme vás brečet v parčíku. Vy jste turistka?“

„Ti se každou chvíli někde ztratí,“ utrousí první žena. „Ve kterém hotelu bydlíte, děvenko? Mluví anglicky? Speke Inglese?’

„Vypadá na Dánku,“ vloží se třetí žena znalecky. „Umí tu někdo dánsky?“

„Jsem Angličanka,“ ozvu se. „A neztratila jsem se. Brečela jsem proto, že…,“ polknu nasucho. „Protože mám problémy v manželství. A přijela jsem sem požádat svou sestru o pomoc, ale ta mě odmítla.“

„Vaši sestru?“ ptá se žena v šátku podezíravě. „A kdopak je ta vaše sestra?“

„Bydlí tady ve vesnici,“ napiju se čaje. „Jmenuje se Jessica Bertramová.“

Rozhostí se ohromené ticho. Zeny vypadají, jako bych je praštila do hlavy kladivem. Zmateně se rozhlédnu a vidím, jak Jimova čelist poklesla o třicet čísel.

„Vy jste ta Jessina sestra?“ ptá se.

„No ano… jsem. Nevlastní sestra.“

Rozhlédnu se po ztichlém obchodě – ale nikdo se ani nepohne. Všichni na mě civí jako na nějakého mimozemšťana.

Já vím, že jsme na první pohled trochu odlišné…,“ začnu. „Říkala, že jste padlá na hlavu,“ vyhrkne Kelly bez obalu. „Kelly!“ okřikne ji Jim.

„Cože jsem?“ dívám se z jednoho obličeje na druhý. „Cože říkala, že jsem?

„Nic neříkala!“ střeh Jim varovným pohledem po Kelly.

„Všichni jsme věděli, že jede navštívit svou sestru,“ pokračuje Kelly a vůbec si ho nevšímá. „ „A když se vrátila, říkala, že jste cvok. Je mi líto, tati, ale je to pravda!“

Cítím, jak mi rudnou tváře.

„Já nejsem žádný cvok!“ bráním se. „Já jsem normální! Jenom jsem… trochu jiná než Jess. Moc se sobě nepodobáme. Ona má ráda kameny. Já mám ráda… nakupování.“

Všichni v obchodě se na mě zvědavě zadívají.

„Vás tedy kameny nezajímají?“ ptá se žena v zeleném šátku.

„No, moc ne,“ přiznávám. „Vlastně jsme se… o to trochu pohádaly.“

„Jak to?“ ptá se Kelly napjatě.

„No…,“ trochu rozpačitě šoupnu nohou po podlaze. „Řekla jsem Jess, že jsem nikdy v životě neslyšela o nudnějším koníčku a že jí to padne jako ulité.“

Všichni ohromeně zalapají po dechu.

„Tohle jste Jess o jejích kamenech říkat neměla,“ kárá mě žena v bezovém pršiplášti. „Ona se, Bůh jí žehnej, v těch svých šutrech přímo vidí.“

„Jess je hodná holka,“ vloží se šedovlasá žena a přísně se na mě zadívá. „Statečná. Spolehlivá. Je to fajn sestra.“

„Lepší byste si ani nemohla přát,“ přikyvuje žena v zeleném šátku. Jejich pohledy mě zahánějí do úzkých.

„Copak já za to můžu? Chtěla jsem se s ní smířit! Ale ona mou sestrou být nechce! Ani nevím, jak se to mohlo tak pokazit. Moc jsem chtěla, abychom se skamarádily. Připravila jsem pro ni program na celý víkend, ale jí nebylo nic vhod. Všechno se jí protivilo. Nakonec jsme se strašně pohádaly… a já jsem jí napovídala spoustu věcí…“

„Jaké věci?“ ptá se Kelly nedočkavě.

„No tak…,“ podrbu se na nose. „Řekla jsem jí, že je skrblík. Taky že je strašně nudná…“

Všichni znovu zalapají po dechu. Kelly je téměř ochromená hrůzou a zvedá niku, aby mě zastavila. Ale já se nechci zastavit. Je to ohromná úleva. Když už jsem začala, chci vyklopit všechno.

„… a největší držgrešle, jakou jsem kdy viděla,“ pokračuju provokována jejich zděšenými obličeji. „S nulovým smyslem pro oblékání a pro zábavu…“

Přestanu, ale teď už nikdo po dechu nelapá. Všichni jsou strnulí hrůzou.

Náhle si uvědomím, že tu něco cinká. Cinkání, které jak si vzpomínám, už pár vteřin trvá. Velmi pomalu se otočím. A v zádech mě zamrazí.

Ve dveřích se smrtelně bledým obličejem stojí Jess.

„Jess!“ vykoktám. „Ach Bože, Jess! Já jsem… vůbec nechtěla… jenom jsem vysvětlovala.

„Doslechla jsem se, že jsi tu,“ prohlásí s očividnými obtížemi. „Přišla jsem se podívat, jestli ti něco není. Zeptat se, jestli tu nechceš přespat. Ale… už mě to nezajímá.“ Podívá se mi přímo do očí. „Věděla jsem, že jsi povrchní a zkažená, Becky. Ale nevěděla jsem, že jsi taky pokrytecká potvora.“

Otočí se ke mně zády, kráčí rázně pryč a zabouchne za sebou dveře.

Kelly je zrudlá v obličeji, Jim má protáhlý obličej a atmosféra čpí trapností.

Žena v zeleném šátku založí ruce na prsou. „Páni,“ prohlásí, „tohle jste, holka, pěkně podělala!“

Jsem úplně v šoku.

Přijela jsem se sem s Jess usmířit – a ještě jsem všechno mnohem zhoršila.

„Prosím, děvenko,“ Jim postaví přede mě hrneček čerstvého čaje. „Tři kostky.“

I tři ženy pijí čaj a Jim odněkud vytáhl i koláč. Mám neodbytný pocit, že všichni čekají, až se vytasím s dalším zábavným číslem.

Já nejsem žádná pokrytecká potvora,“ říkám v zoufalství a napiju se čaje. „Na mou duši! Já jsem docela hodná holka! Přijela jsem se s ní sblížit! Jakože, já vím, že si s Jess příliš nerozumíme. Ale chtěla jsem se od ní něčemu naučit. Myslela jsem, že mi třeba pomůže zachránit manželství…“

Všichni v obchodě hromadně zalapají po dechu.

„Takže ona má ke všemu potíže v manželství?“ prohodí k Jimovi žena v zeleném šátku a mlaskne přitom jazykem. „To vám tedy povím!“

„Neštěstí nechodí nikdy samo,“ prohlásí šedovlasá žena žalostným hlasem. Jářku, utekl vám s nějakou fiflenou?“

Jim na mě po očku pohlédne, pak se k té ženě nakloní a zašeptá:

„Zřejmě odjel na Kypr s jakýmsi Nathanem.“

„Ouvej, ouvej,“ šedovlasá žena vyvalí oči. „No to se podívejme.’1

„Co budete dělat, Becky?“ kouše se do rtů Kelly.

Jeď domů, bleskne mi hlavou. Vzdej to.

Ale v duchu stále vidím Jessin pobledlý obličej a trochu mě přitom bodne u srdce. Dobře vím, jaké to je, když někdo někoho pomlouvá. Svého času jsem znala pár opravdových potvor. Maně mě napadne Alicia Dlouhonohá bestie, největší a nejjízlivější mrcha pod sluncem.

Nesnesu, aby si má sestra myslela, že jsem stejná jako ona.

„Musím se Jess omluvit,“ zvednu hlavu. „Je mi jasné, že z nás už nikdy žádné kamarádky nebudou. Ale nemůžu jet domů s vědomím, že si o mně myslí takové věci.“ Upiju pár doušků horkého čaje a podívám se na ostatní. „Nedá se tu někde poblíž ubytovat?“

„Edie má penzion se snídaní,“ ukáže Jim na ženu v šátku. Máš tam něco volného, Edie?“

Edie zašátrá ve velké hnědé tašce, vytáhne zápisník a začne jím listovat.

„Máte kliku,“ koukne na mě. „Mám tu volný jeden docela luxusní pokojíček.“

„Edie se o vás dobře postará,“ řekne Jim tak nule, že cítím, jak se mi znovu dači slzy do očí.

„Mohla bych se u vás dnes večer, prosím, ubytovat?“ utírám si oči. „Mockrát vám děkuju.“ Ještě se napiju trochu čaje a pak si všimnu hrnečku. Je z modré keramiky s ručně malovaným bílým nápisem „Scully“. „Ten je hezký,“ polknu. „Prodáváte je?“

„Jsou na zadní polici,“ Jim se na mě pobaveně podívá.

„Mohla bych mít dva? Totiž čtyři?“ vezmu si papírový kapesník a vysmrkám se. „A ještě jsem vám chtěla… poděkovat. Byli jste na mě všichni moc hodní.“

Penzion se snídaní je velký bílý dům za parčíkem. Jim mi tam nese kufry, já krabici na klobouky a tašku plnou suvenýrů a v patách mi kráčí Edie s hlasitými instrukcemi, co se u ní smí a co ne.

„Zádně návštěvy po jedenácté… na jednom pokoji ne víc než tříčlenné… žádné zneužívání rozpouštědel nebo sprejů… platí se předem, v hotovosti nebo šekem, a budeme kamarádi,“ prohlásí, když dorazíme k osvětleným dveřím.

„Už je to lepší, Becky?“ zajímá se Jim a pokládá mé kufry na zem.

„Bude to dobré. Mockrát vám děkuju,“ cítím k němu takovou vděčnost, že mám chuť mu dát pusu. Ale neodvážím se – a tak se za ním jenom dívám, jak se vrací trávou domů.

„A budeme kamarádi,“ opakuje Edie významně.

„Ano!“ uvědomím si, že po mně chce, abych jí zaplatila. „Jistěže!“

Hrábnu do kabelky pro peněženku – a zavadím prsty o svůj mobil. Čistě ze zvyku ho vytáhnu a podívám se na displej. Ale není tu žádný signál.

Jestli chcete někomu volat, můžete si zatelefonovat z veřejného telefonu v hale,“ upozorňuje mě Edie. „Budete tam mít naprosté soukromí.“

Chci někomu volat?

S bodnutím u srdce mě napadne Luke na Kypru, který se pořád na mě zlobí. Máma a táta ponoření do svých terapeutických sezení na lodi. Suze, která je teď s Lulu a se všemi dětičkami v dupačkách a v kalhotkách s laclíčkem na pikniku na malebném trávníku zalitém sluncem.

„Ani ne, děkuju,“ pokusím se o úsměv. „Nikdo mě nenapadá. On si totiž… nejspíš nikdo ani nevšiml, že jsem někam jela.“

5. června 2003 16.54

Becky

od Suze

Bex. Promiň, že jsem tu nebyla. Proč nebereš telefon? Byli jsme na děsném pikniku. Pobodaly nás vosy. Stýská se mi po tobě. Jedu za tebou do Londýna. Zavolej.

Suzexxx

6. června 03 11.02

Becky

od Suze

Bex, kde jsi??????????????????????

Suzexxx

Osmnáct

Moc dobře jsem se nevyspala.

Vlastně ani nevím, jestli jsem vůbec zamhouřila oka. Mám pocit, že jsem celou noc zírala na strop penzionu se snídaní a myšlenky se mi neustále točily v kruhu.

Ale asi jsem si chvíli musela zdřímnout, protože jsem ráno po probuzení měla plnou hlavu strašlivých snů, v nichž jsem se měnila na Alici i Dlouhonohou bestii. Byla jsem celá v růžovém a uštěpačně jsem se smála a jess na mě celá bledá zdrceně zírala. Když tak na to myslím, byla mi Jess kapánek podobná.

Při tom pomyšlení se mi trochu sevře žaludek. Musím s tím něco dělat.

Nemám vůbec hlad, ale Edie připravila pravou anglickou snídani a vůbec ji nezajímalo mé prohlášení, že normálně mívám jenom jeden toast. Tak jsem snědla pár lžiček vajec na slanině a trochu jsem se ponimrala v jelítku – a pak jsem se napila kávy a odešla hledat Jess.

Jdu do kopce k jejímu domu, ranní slunce mi svítí do očí a chladný vítr mi fouká do vlasů. Den jako stvořený k usmiřování. Nový začátek s čistým štítem.

Dojdu ke vstupním dveřím, zazvoním a s bušícím srdcem čekám. Nikdo nejde otevřít.

Tedy, povím vám, že mě už začínají lidé, kteří nejsou k máni, když s nimi chci řešit vlastní citové problémy, trochu unavovat. Podívám se k horním oknům a uvažuj u, kde se může asi schovávat. Možná bych měla hodit do okna kamínek.

Jenomže co kdyby se mi ho podařilo rozbít? To by mě teprve nenáviděla.

Ještě několikrát zazvoním a pak sejdu na silnici. Mohla bych na ni počkat. Nic jiného na práci vlastně nemám. Pohodlně se usadím na zídce. Není to tak špatné. Prostě tu počkám, a až Jess dorazí domů, spustím na ni připravenou řeč, jak je mi všechno líto.

Zídka není zase tak pohodlná, jak jsem si zpočátku myslela, a já si několikrát přesednu a snažím se vyhledat nejlepší pozici. Kouknu se na hodinky, jestli ještě jdou, pak se podívám na starou paní, která se s malým pejskem pomalu šine po chodníku na protější straně ulice.

Pak se podívám zase na hodinky. Uplynulo pět minut.

Bože, to je nuda!

Co asi dělají takoví stopaři? Jak to, že se nudou nezblázní?

Vstanu, protáhnu si nohy a kráčím k Jessinu domu. Ještě jednou pro jistotu zazvoním a pak se pomalu vracím k zídce. Cestou si všimnu policisty, který kráčí ke mně. Co tu dělá na ulici policista? Vždycky jsem si myslela, že policisté sedí za stolem a vyřizují nějaká lejstra, případně projíždějí městskými centry v hlídkovém voze.

Když si všimnu, že se dívá přímo na mě, zmocní se mě neblahé tušení. Ale vždyť nakonec nedělám nic špatného. Špehování není přece nic protizákonného.

No tak dobře. Připusťme, že by špehování tak trochu protizákonné mohlo být. Ale vždyť jsem si zašpehovala teprve pět minut. To se jistě nepočítá. A navíc, jak by mohl vědět, že někoho špehuju? Vždyť si tu můžu také sedět jenom tak pro potěšení.

„Všechno v pořádku?“ ptá se, když přijde ke mně.

„Děkuju, ano!“

Pak se na chvíli odmlčí a vyčkávavě na mě upře zrak. „Nějaký problém?“ ptám se zdvořile.

„Mohla byste jít někam jinam, slečno? Tohle není veřejná lavička.“ To mě trochu naštve.

„A proč bych měla?“ odpovím neohroženě. „Tohle na této zemi nesnáším! Při sebemenší příležitosti tu každého pronásledujeme! Proč bych nemohla sedět na nějaké zídce, aniž by mě někdo obtěžoval?“

„Protože je to moje zídka,“ vysvětlí policista a ukáže na vstupní dveře. „A tohle je můj dům.“

„No tak dobře,“ zrudnu a vyskočím na nohy. „Už jsem… byla na odchodu. Díky! Máte vážně moc hezkou zídku!“ Co se dá dělat. Nechám slídění. Musím se vrátit později.

Scházím z kopce směrem k parčíku a nohy mi samy zamíří do obchodu. Při mém příchodu sedí Kelly v pokladně s časopisem Elle a Jim rovná na polici jablka.

„Šla jsem se podívat za Jess,“ hlásím zasmušile. „Ale nebyla doma. Musím počkat, až se vrátí.“

„Nechcete přečíst horoskop?“ ptá se Kelly. „Jestli tam nemáte něco o sestrách?“

„Tak hele, slečinko!“ pronese Jim káravě. „Teď se máš připravovat na zkoušky. Jestli nemáš co na práci, tak můžeš počkat v čajovně.“

„Ne!“ brání se okamžitě Kelly. „Vždyť se učím!“ Udělá na mě obličej, zastrčí Elle a vytáhne Základy algebry.

Páni, algebra. Takové věci mi už dávno vypadly z hlavy. Možná jsem docela ráda, že mi už není třináct.

Potřebuju se dobít cukrem, zamířím tedy k polici se sušenkami a vezmu si čokoládové a pomerančové. Pak se přesunu do papírnického oddělení, kde si vyberu napínáčky ve tvaru ovce, které se můžou vždycky hodit. A přiberu k tomu i sešívačku a složky ve stejném stylu.

„Nepotřebujete pomoct?“ ptá se Jim s pohledem na mé plné ruce.

„Děkuju, ne!“

Odnesu nákup k pokladně, kde mi ho Kelly namarkuje. „Nedáte si šálek čaje?“ nabízí mi.

„Děkuju, ne,“ odmítnu zdvořile. „Nechci obtěžovat. Jenom bych vám překážela.“

„Překážela v čem?“ ptá se ironicky. „Sem před čtvrtou, kdy zlevníme chleba, nepřijde ani noha. A můžete mě vyzkoušet z francouzských slovíček.“

„Tak dobře,“ zaraduju se. Jestli můžu být užitečná…“

O tři hodiny později jsem stále v obchodě. Už jsem si dala tři šálky čaje, spořádala asi tak půl balíčku čokoládových sušenek a jablko a nakoupila jsem pár dalších dárků pro rodinu a přátele, jako sady džbánků ve tvaru starce s třírohým kloboukem a několik kousků prostírání, které se může vždycky hodit.

A trochu jsem pomohla Kelly. Až na to, že jsme volně přešly od algebry a opakování francouzských slovíček k tomu, jak se má Kelly obléct na školní diskotéku. Kolem nás leží otevřené časopisy a Kelly má každé oko nalíčené jinak jenom proto, abych jí ukázala, jaké má možnosti. Jedno oko má v dramatickém stylu, celé v kouřových stínech a s umělými řasami, které jsem našla v kabelce s líčidly, druhé má stříbrné ve stylu šedesátých let s bílou maskarou, posledním hitem módy.

„Jenom aby tě tak neviděla tvá matka,“ hrozí se Jim, kdykoli jde kolem.

„Kdybych tu tak měla své sponky,“ zkoumám kriticky Kellin obličej. „Udělala bych ti absolutně parádní koňský ohon.“

„Júúú, já jsem kočka!“ třeští na sebe Kelly oči do zrcadla.

„Máš senzační lícní kosti,“ lehce je poťukám třpytivým pudrem.

„Páni, to je ale zábava!“ říká mi Kelly s rozzářenýma očima. „Bože, kéž byste tady, Becky, bydlela! Mohly bychom to dělat každý den!“

Vypadá tak nadšeně, až se cítím podivně dojatá.

„No… to víš,“ prohodím. „Třeba se sem ještě někdy vypravím. Jestli se mi podaří nějak s Jess usmířit.“

Ale už při pouhé vzpomínce na Jess se mi sevřou vnitřnosti. S uplývajícím časem má nervozita z příštího setkání vzrůstá.

„Chtěla jsem dělat něco podobného s Jess,“ dodám trochu melancholicky. „Ale ji to nebavilo.“

„Tak je blbá,“ usoudí Kelly.

„Není blbá. Má prostě… ráda úplně jiné věci.“

„Trochu popudlivá tedy je,“ prohodí Jim, který kamsi nese pár lahví s třešňovou limonádou. „Těžko věřit tomu, že vy dvě jste sestry,“ složí svůj náklad a otře si obočí. „Možná je to výchovou. S Jess se život nemazlil.“

„Vy tedy znáte její rodinu?“ zajímám se.

„Jo,“ přikývne. „Ne moc dobře, ale znám. Byl jsem v obchodním styku s jejím otcem. Vlastní Bertram Foods. Bydlí kousek odtud v Nailbury. Necelých deset kilometrů.“

Najednou mě popadne zvědavost. O své rodině mi Jess neřekla ani slovo. Ani máma s tátou o ní zřejmě moc nevědí.

„Takže… jaká je?“ snažím se nedat najevo, jak moc mě to zajímá. „Její rodina.“

„Jak jsem řekl, neměla to snadné. Máma jí umřela, když jí bylo patnáct. To je pro děvče dost obtížný věk.“

„To jsem vůbec nevěděla!“ vykulí Kelly oči.

„A její otec…,“ opře se Jim zamyšleně o pult. „Je to dobrý chlap. Slušný člověk. Velmi úspěšný. Vybudoval Bertram Foods od podlahy, vlastníma rukama. Ale prostě mu, abych tak řekl…, nebyla dána do vínku laskavost. Na Jess byl vždycky stejně přísný jako na její bratry. Očekával, že se o sebe postarají sami. Vzpomínám si, jak Jess začala studovat. Dostala se na střední v Carlisle. Velmi náročnou.“

„Taky jsem tam dělala zkoušky,“ protáhne na mě Kelly obličej. „Ale nevzali mě.“

„Chytrá holka, ta Jess,“ kroutí Jim obdivné hlavou. „Každé ráno cestou do školy musela dvakrát přestupovat. Jezdíval jsem občas kolem – a na ten obrázek nezapomenu do smrti. Za kuropění, všude kolem ještě mlha, široko daleko ani živáčka, jenom Jess stojí se školní taškou na autobusové zastávce. Nebyla vždycky tak velká a silná holka. Tehdy byla takové vyhublé pískle.“

Odmlčí se a já nevím, co bych na to řekla. Myslím na to, jak mě máma s tátou vozívali každičký den do školy autem. A to nebyla nijak zvlášť daleko.

„Ti musejí být ale zazobaní,“ prohodí Kelly, která se mi přehrabuje v kabelce s líčidly. „Když vlastní Bertram Foods. Objednáváme od nich všechny naše mražené koláče,“ prohodí ke mně. „A zmrzliny. Mají velikánský katalog!“

„Baže, ti jsou pěkně zazobaní,“ přitakává Jim. „Ale na peníze byli vždycky nesmírně opatrní.“ Trhnutím otevře krabici s instantními polévkami a začne je rovnat do regálu. „Bili Bertram se tím dokonce vychloubal. Že prý si jeho děti musí na kapesné vydělat.“ Odmlčí se při vytahování balíčku s kuřecí a houbovou polévkou. „A když si kupříkladu na školní výlet nevydělaly… tak jednoduše nejely. Prostě tak.“

„Na školní výlety?“ vykulím na něj oči. „Ale to přece každý ví, že školní výlety platí rodiče!“

„U Bertramových ne. Chtěl je naučit, aby si peněz vážili. Jeden rok se tady šuškalo, že některý – z Bertramovic chlapců nešel jako jediný na vánoční představení. Neměl na to peníze a tatík mu nedal ani floka.“ Rovná další sáčky. „Nevím, jestli je to pravda. Ale nijak bych se tomu nedivil.“ Žertovně se na Kelly zamračí. „Ani nevíš, jak si žiješ, slečinko. Jako čuník v žitě!“

„Vždyť tu přece pracuju!“ odsekne Kelly okamžitě. „Hele! Copak ti tu nepomáhám?“

Vezme si z police se sladkostmi žvýkačku, rozbalí ji a pak se otočí ke mně. „Teď namaluju já vás, Becky!“ Zapátrá v kabelce s líčidly. „Máte tmavý make–up?“

„Ehm… ano,“ odpovím roztržitě. „Někde tam musí být.“

Musím pořád myslet na Jess, jak hubeňoučká a pobledlá stojí na autobusové zastávce.

Jim složí naplocho lepenkovou krabici. Pak se otočí a zpytavě se na mě podívá.

„Žádný strach, děvenko. Však se s Jess nějak domluvíte.“

„No snad,“ pokusím se o úsměv.

„Vždyť jste sestry. Jste jedna rodina. A rodina spolu drží.“ Podívá se z okna. „Vida. Dneska sem přišly nějak brzo.“

Sleduju jeho pohled a vidím, jak dvě staré paní přešlapují před obchodem. Jedna z nich zkoumá cenu chleba, pak se otočí a zavrtí na tu druhou hlavou.

„Copak tady se chleba za normální cenu nekupuje?“ ptám se.

„V naší vesnici ne,“ prohlásí Jim. Jedině tak turisti. Ale těch sem chodí pomalu. Jsou to většinou horolezci, kteří se chystají na Scully Pike – a ti zase tolik o chleba nestojí. Jenom záchranáři.“

„Jak to myslíte?“ ptám se nechápavě.

„Když ti mamlasové někde uvíznou.“ Jim pokrčí rameny a sáhne pro cedulku s poloviční cenou. „Co naplat. Už jsem si zvykl, že na chlebu nevydělám.“

„Ale vždyť vypadá tak báječně a je nádherně čerstvý a celý nadýchaný!“ dívám se na řady kyprých bochníčků. Najednou se mi jich zželí, jako by je někdo nechal na ocet. „Já si jich pár koupím. Za plnou cenu,“ dodám rozhodně.

„Ale já ji právě budu snižovat,“ upozorní mě Jim.

„To nevadí. Vezmu si dva velké světlé bochníky a jeden tmavý.“ Jdu k polici s chlebem a vybírám bochníky.

„Co budete s takovou spoustou chleba dělat?“ ptá se Kelly.

„To ještě nevím. Udělám si topinky.“ Podám Kelly několik liber v mincích a ona mi s hihňáním strčí tři bochníky do igelitky.

Jess má pravdu, vy jste fakt cvok,“ zasměje se. „Mám vám teď udělat oči? Jak chcete vypadat?“

„Pohrnou se sem zákaznice,“ upozorňuje ji Jim. „Jdu vyvěsit akční cenu.“

„Tak vám udělám jedno oko,“ Kelly rychle sahá po paletě očních stínů. „A až vypadnou, tak vám udělám druhé. Zavřete oči, Becky.“

Nanáší mi stíny na oční víčko a já zavřu oči a vychutnávám šimrání štětečkem. Vždycky jsem se strašně ráda nechávala líčit.

„Prima,“ prohlásí Kelly. „Teď vám udělám oční linku. Nehýbejte se…“

„Vyvěsím slevu,“ ozve se Jimův hlas. Nastane chvíle ticha… a pak uslyším známé zacinkání a dovnitř se žene houf lidí.

„Ehm… neotvírejte ještě oči, Becky,“ říká Kelly trochu znepokojeně. „Tak se mi zdá, že to nedopadlo nejlíp…“

Já se podívám!“

Otevřu oči a sáhnu po zrcátku. Celé jedno oko mám namalované jasně růžovým očním stínem a přes víčko se mi táhne roztřesená červená oční linka. Vypadá to, jako bych měla nějakou záhadnou oční nemoc.

„Kelly!“

„Tohle mám z Elle!“ brání se a ukazuje fotku modelky na molu. „Růžová s trochou červené!“

„Vypadám jako příšera!“ při pohledu na své nesouměrné nalíčení vyprsknu smíchy. V životě jsem neměla tak strašnou ránu. Zvednu oči, jestli si mě nevšimli i zákazníci, a smích mi zmrzne na rtech.

Obchodem přichází Jess.

Setkáme se očima a žaludek se mi sevře neblahou předtuchou. Vypadá tak chladně a nepřátelsky, vůbec ne jako hubená desetiletá holčička. Chvilku se na sebe tiše díváme. Pohrdavě klouzá pohledem po obchodě a zrak jí padne na mou otevřenou kabelku s líčidly a na líčidla poházená po pultu. Pak se otočí a beze slova se začne přehrabovat ve zlevněných konzervách.

Štěbetání v obchodě umlká, až naprosto utichne. Mám pocit, že všichni přesně vědí, o co se tu jedná.

Musím něco říct. I když mi srdce ustrašeně buší. Podívám se na Jima, který na mě povzbudivě kývne.

„Ehm… Jess,“ začnu. „Dnes ráno jsem za tebou zašla. Abych ti vysvětlila…“

„Ty mi nemáš co vysvětlovat,“ obrátí rozzlobeně konzervu na druhou stranu a ani se na mě nepodívá. „Nechápu, co tu ještě děláš.“

„Ona mě tady líčí,“ zastává se mě Kelly. „Že jo, Becky?“

Vděčně se na ni usměju. Ale veškerou pozornost soustřeďuju na Jess.

„Zůstala jsem tu, protože jsem ti chtěla říct pár slov. Chtěla jsem se ti… omluvit. Mohla bych tě pozvat dnes večer na večeři?“

„Nejspíš bych neměla na večeři s tebou dost dobré šaty, Becky,“ prohlásí Jess bezvýrazně. Obličej má klidný a netečný – ale vidím, že se jí to dotklo.

„Jess…“

„A navíc mám práci.“ S rachotem postaví tři pomačkané konzervy na pult a přidá ještě jednu bez označení, která stojí jenom deset pencí. „Nevíš náhodou, Jime, co by to tak mohlo být?“

„Ovocný koktejl, myslím.“ Pak se zamračí. „Ale mohla by to být taky mrkev…“

„Dobře. Já si to vezmu.“ Vysází pár mincí na pult a z kapsy vyloví pomačkanou igelitovou tašku. „Mám svou tašku. Díky.“

„Tak některý jiný večer,“ zkouším to zoufale. „Nebo v poledne…“

„Dej mi pokoj, Becky.“

Vyjde rázně z obchodu a já tu sedím a obličej mě pálí, jako bych dostala facku. Ticho se postupně mění v šepot, který přeroste do hlasitého hovoru. Uvědomuju si, že si mě lidi, kteří přicházejí k pultu platit, zvědavě prohlížejí, ale já je téměř ani nevnímám.

„Jste v pořádku, Becky?“ dotkne se Kelly rozpačitě mé ruky.

„Zase jsem to zbabrala.“ Zvednu ruku v beznadějném gestu. „Sama jsi to viděla.“

„Měla odjakživa svou hlavu,“ prohodí Jim. „Už jako děcko. Sama sobě je nejhorším nepřítelem, tahleta Jess. Tvrdá na sebe a stejně tvrdá ke zbytku světa.“ Chvíli se odmlčí a ze svého nerezového nože odstraní nějaké smítko. „Potřebovala by takovou sestru, jako jste vy, Becky.“

„No tak to má smůlu,“ prohlásí Kelly upřímně. „Vy ji nepotřebujete! Prostě zapomeňte na to, že nějakou sestru máte. Jako by vůbec neexistovala!“

„Ale ono to není zase tak jednoduché, viďte?“ povytáhne Jim obočí. „S rodinou to nejde tak snadno. Nedá se jenom tak prásknout dveřmi.“

„Já vlastně ani nevím,“ pokrčím sklíčeně rameny. „Možná by to šlo. Jakože, když jsme se předchozích sedmadvacet let neznaly…“

„Tak to můžete tak nechat i dalších sedmadvacet?“ Jim se na mě najednou podívá velmi přísně. „Jste dvě. Žádná z vás jinou sestru nemá. Mohly byste být dobré kamarádky.“

„Já za to nemůžu…,“ začínám na svou obranu, ale pak zmlknu, protože si vzpomenu na to, co jsem řekla včera večer. „Totiž, za všechno nemůžu…“

Já taky netvrdím opak,“ prohlásí Jim. Obslouží ještě dva zákazníky a pak se obrátí ke mně. „Měl bych takový nápad. Vím, co dneska večer Jess dělá. Vlastně tam budu taky.“

„Opravdu?“

„Ano. Je to schůzka místního ekologického spolku. Budou tam všichni.“ Najednou na mě jedním okem mrkne. „Co kdybyste tam šla taky?“

FAXOVÁ ZPRÁVA

pro

Lukeu Brandonovi hotel Aphrodite Temple Kypr

od

Susan Cleath–Stuartové 6. června 2003

NALÉHAVÉ – SPĚCHÁ

Lukeu,

Becky není v bytě. Nikdo v okolí ji neviděl. Nemůžu se jí dovolat.

Mám vážné obavy.

Suze

Devatenáct

Tak dobře. Mám příležitost udělat na Jess dojem. Mám šanci jí dokázat, že nejsem tak povrchní a zkažená. Tentokrát to nesmím zpackat. A první věcí, na níž velmi záleží, je to, co si obléknu. Se zachmuřeným obočím prohlížím všechny součásti svého oblečení, které jsem vyložila na postel v penzionu s noclehem a snídaní. Do čeho se tak pravověrný účastník protestního ekologického setkání obléká? Kožené kalhoty to nebudou… ani třpytivý top… Oči mi najednou padnou na sportovní kalhoty, které vytáhnu z hromady šatstva. Výborně. Jsou sice růžové, ale s tím nic nenadělám. A… vezmu si k nim tričko s nápisem. Geniální!

Vytáhnu tričko s nápisem „ŽHAVÝ“, které se ke kalhotám báječně hodí. Jenomže jak to narazit na protest? Chvíli přemýšlím, pak vytáhnu z kabelky červený fix a pečlivě připíšu „ZÁKAZ“.

„ŽHAVÝ ZÁKAZ“ sice moc velký smysl nedává…, ale záleží hlavně na nadšení, to je jasné. Navíc se vůbec nenalíčím vyjma nenápadných očních linek, trošky maskary a transparentního lesku na rty.

Obléknu se, zapletu si vlasy do copů a pak se obdivné prohlížím v zrcadle. Vypadám vážně děsně militantně! Zkusmo zvednu v bojovém pozdravu ruku se zaťatou pěstí.

„Vzhůru, dělníci,“ zvolám dunivým hlasem. „Sjednoťte se, bratři!“

No páni! Tak se mi zdá, že mi to vážně jde. Dobrá. Tak tedy levá, dva…!

Protestní shromáždění se koná v místním sále, kde po svém příchodu vidím všude samé plakáty s hesly typu „Neničte nám náš venkov!“ Lidé se hemží sálem a já zamířím ke stolu s hrníčky a sušenkami.

„Šálek kávy, miláčku?“ ptá se postarší muž v nepromokavé bundě.

„Děkuju,“ přikývnu. „Totiž, chtěla jsem říct, díky, bratře. Kupředu!“ A zvednu pravici zaťatou v pěst. „Vzhůru do stávky!“

Muž se mírně vyjeví a mně najednou dojde, že tady se o stávku nejedná. Trochu jsem si to spletla s Billym Elliottem.

Ale zas tak moc jsem se nezmýlila, co říkáte? Hlavní je solidarita a společný boj za dobrou věc. Se šálkem kávy v ruce zamířím do centra sálu a upoutám pozornost poměrně mladého člověka s rozježenou zrzavou kšticí, oblečeného v denimové bundě s řadou odznaků.

„Vítejte!“ odpoutá se od skupiny a míří ke mně s napřaženou pravicí. „Já jsem Robin. Ještě jsem vás tu neviděl.“

„Já jsem Becky. V podstatě jsem tu jenom na návštěvě. Jim říkal, že to nebude vadit…“

Jistěže to nevadí!“ třese mi Robin nadšeně rukou. „Všichni jsou tu vítáni. Na tom vůbec nesejde, jestli jste místní nebo ne… Problémy jsou všude stejné. Je dobré, když si to veřejnost uvědomí.“

„Určitě!“ Napiju se kávy a všimnu si svazku letáků, které má v ruce. „Mohla bych jich vzít pár do Londýna a rozdat je tam, jestli chcete. Aby i jiní viděli, o co vám jde.“

„No to by bylo senzační!“ Robinův obličej se roztáhne do úsměvu. „Takováhle spolupráce je přesně to, co potřebujeme! O jaké ekologické problémy se konkrétně zajímáte?“

Do háje. myslí! Nějaké ekologické problémy.

„Ehm…,“ napiju se trochu kávy, abych získala čas. „V podstatě o všechny! O stromy… a ehm… o ježky…“

„O ježky?“ žasne Robin.

Sakra. To mně vyklouzlo při pohledu na jeho rozježenou hlavu.

„Protože je zabíjejí na silnicích auta,“ improvizuji!. „Je to opravdu vážný problém dnešní společnosti.“

„Určitě máte pravdu,“ zamračí se Robin přemýšlivě. „Takže vy patříte k buňce, která se stará o neutěšený stav ježků?“

Zmlkni, Becky. Otoč list.

„Ano,“ slyším se říkat. „Patřím. Jmenuje se… Osten.“

„Osten!“ usměje se Robin. „To je bezvadný název!“

„Ano,“ prohlásím sebevědomě. „Je to zkratka Ochrana… Spřízněných… Tvorů… ehm…“

Sakra. Měla jsem si vybrat radši slovo s J. Teď nevím, jak dál.

„Tvorů v celé Evropě včetně ježků.

S úlevou se zarazím, protože k nám přichází Jim s hubenou šlachovitou ženou v džínách a kostkované košili. To musí být Jimova manželka!

„Zdravím, Jime,“ usmívá se na něj Robin přátelsky. Jsem rád, žes to stihl.“

„Nazdar, Jime!“ přidám se a obrátím se k ženě, která jde s ním. „Vy jste jistě Elizabeth.“

„A vy jste jistě ona slavná Becky!“ Žena mi stiskne ruku. „Naše Kelly o nikom jiném ani nemluví.“

„Kelly je vážně moc milá!“ usměju se na ni zářivě. „Užily jsme si spoustu legrace při líčení…“ Vtom si všimnu, jak se Jim zamračil. „A ehm… taky při přípravě na zkoušky,“ dodám rychle. „Moře algebry a francouzských slovíček.“

Je tu Jess?“ ptá se Jim a rozhlíží se kolem.

Já nevím,“ odpovím a trochu mě zamrazí. „Ještě jsem ji neviděla.“

Je to škoda,“ mlaskne Elizabeth jazykem. Jim mi o tom vyprávěl. Dvě sestry, a nemluví spolu. A jste tak mladé! Víte, máte celý život před sebou a mohly byste ho prožít jako kamarádky. Sestra je požehnání!“

„Však ony se udobří,“ prohodí Jim nenucené. „Vida. Tady je!“

Otočím se a opravdu, támhle jde Jess, dlouhými kroky kráčí k nám a šokované na mě zírá.

„Co tu děláš?“ ptá se Jima.

„Tohle je naše nová členka, Jess,“ vloží se Robin a postoupí kupředu. „Seznam se s Becky.“

„Ahoj, Jess!“ trochu nervózně se usměju. „Napadlo mě, že bych se mohla angažovat v ekologii.“

„Becky se obzvláště zajímá o ježky,“ dodá Robin.

„0 co?“jess několik vteřin třeští oči na Robina a pak začne vrtět hlavou. „Ne. Ne. Ona není žádnou členkou naší skupiny. A nebude se účastnit žádné schůze. Ona odtud vypadne. Hned!“

„Vy se snad znáte?“ zeptá se Robin udiveně a Jess odvrátí hlavu.

„Jsme sestry,“ vysvětluju.

„Nesnášejí se,“ vloží se Jim divadelním šepotem.

„Poslyš, Jess,“ říká Robin naléhavě. „Dobře znáš naše pravidla. Osobní neshody odkládáme ve dveřích. Všichni jsou vítáni. Všichni jsou přátelé!“ Usměje se na mě. „A Becky se už nabídla, že bude pro nás dobrovolně pracovat!“

„Ne!“ chytne se Jess za hlavu. „Vůbec nechápeš, co je to za člověka…“

„Pojď se mnou, Becky,“ nevšímá si jí Robin. „Najdu ti místo.“

Klábosení postupně utichá a všichni se posadí na židle uspořádané do tvaru podkovy. Rozhlížím se po obličejích a všimnu si Edie a šedovlasé ženy, tuším, že se jmenuje Lorna, a ještě několika dalších lidí, které znám jako zákazníky z Jimova obchodu.

„Všechny vás tu vítám,“ říká Robin a postaví se doprostřed podkovy. „Než začneme, mám pro vás několik oznámení. Jak všichni víte, zítra se bude konat charitativní vytrvalostní túra na Scully Pike. Kdo všechno se hlásí, prosím?“

Ruku zvedá asi tak polovina lidí včetně Jess. Užuž zvednu i svou, ale odradí mě slovo „vytrvalostní“. A také ještě „túra“.

„Výtečně!“ Robin se potěšené rozhlíží kolem. „Vy z vás, kteří se o to pokusíte, si prosím nezapomeňte vzít veškerou svou výstroj. Předpověď počasí není bohužel nejlepší. Mlha, a možná i déšť.“

Ozve se sborové sténání a úpění proložené místy smíchem.

„Zato vás na konci bude stoprocentně čekat srdečné přivítání s horkými nápoji,“ dodá. „Takže přeju hodně štěstí všem účastníkům. A teď…,“ usměje se na všechny v místnosti. „Rád bych vám představil novou členku naší skupiny. Přichází k nám Becky s hlubokými znalostmi o ježcích a o…,“ podívá se na mě. „Ještě nějakých ohrožených zvířatech kromě ježků?“

„Ehm…,“ odkašlu si s vědomím, že mě Jessiny oči probodávají jako dýky. „Ehm… hlavně o ježcích.“

„Takže všichni u nás Becky srdečně vítáme. A teď k vážným záležitostem.“ Přitáhne si aktovku a vytáhne z ní hromádku papírů. „Navrhované nákupní centrum Piper’s Hill.“

Jakoby pro efekt se odmlčí a celá místnost strne.

„Obecní rada si stále hraje na mrtvého brouka. Nicméně…,“ rukou zběžně prolistuje svazek dokumentů, „se mi s nasazením všech pák podařilo sehnat kopii plánů.“ Robin předá listiny jakémusi člověku na konci řady, který je začne rozdávat ostatním. „Je jasné, že máme spoustu zásadních námitek. Bylo by dobré, kdybyste si materiály během několika minut prostudovali…“

V místnosti se rozhostí ticho. Poslušně si pročítám plán a prohlížím si nákresy. Podívám se na ostatní, a ti kroutí zlostně nebo zklamaně hlavou, což mě upřímně řečeno nijak nepřekvapuje.

„Dobře,“ Robin se rozhlédne kolem a oči mu padnou na mě. „Bečky, možná bychom si mohli poslechnout nejdřív tebe. Co tě jako člověka, který je tu na návštěvě, napadne nejdřív?“

Všichni se otočí ke mně a já cítím, jak mi rudnou tváře.

„Ehm… takže, na první pohled pár problémů vidím,“ prohlašuju váhavě.

Jasně,“ říká Robin se zadostiučiněním. „Což dokazuje náš názor. Problémy jsou patrné na první pohled i člověku, který tuto oblast vůbec nezná. Pokračuj, Becky.“

„No tak dobře.“ Chvilinku studuju plány a pak se na něj podívám. „Tak za prvé, otevírací hodiny jsou velmi omezené. Já bych otevřela každý večer nejméně do deseti. Jakože, lidé přece přes den chodí do práce! Určitě nechtějí nakupovat ve spěchu!“

Rozhlédnu se kolem po oněmělých obličejích. Všichni vypadají trochu zkoprněle. Asi nečekali, že rovnou uhodím hřebíček na hlavičku. Povzbuzené pročítám seznam obchodů. „A ty obchody taky za moc nestojí. Měli byste tu mít Space NK… Joseph… A zcela určitě L K Bennett!“

V místnosti panuje hrobové ticho. Jess skryla hlavu do dlaní. Robin vypadá mírně ohromeně, ale učiní statečný pokus o úsměv.

„Becky… došlo k menšímu nedorozumění. My neprotestujeme proti tomu, jak má obchodní centrum vypadat. My protestujeme proti jeho samotné existenci.“

„Cože?“ vykulím na něj oči.

„My nechceme, aby se tady vůbec stavělo,“ říká Jess okázale pomalu a sarkasticky. „Chtějí tu zničit kus krásné přírody. Právě proti tomu protestujeme.“

„Jejda,“ tváře se mi rozhoří. „No to se ví. Jak by ne. Krásná příroda. Právě jsem… vlastně… ehm… chtěla o tom hovořit.“ Nervózně listuju znovu plánem a snažím se vymyslet, jak bych mohla rychle napravit své selhání. „Je tu vysoká pravděpodobnost, že dojde k ohrožení ježků,“ prohlásím nakonec. „Všimla jsem si tady několika rizikových míst s ohledem na výskyt ježků. Neboli RMOVJ, jak říkáme u nás.“

Vidím, jak Jess obrací oči v sloup. Možná bych už měla zavřít pusu.

„Dobrý názor,“ říká Robin s poněkud nuceným úsměvem. „Takže –Becky nám sdělila svou starost o ježky. Další názory?“

Bělovlasý muž se rozhovoří o znesvěcování přírody a já se schoulím na židli s bušícím srdcem. No tak dobře. Budu mlčet jako hrob.

Teď jsem ráda, že jsem se nezmínila o své další velké námitce vůči tomuto nákupnímu centru. A sice že není dostatečně velké.

„Já mám strach o místní ekonomiku,“ prohlašuje elegantně oděná paní. „Příměstská nákupní centra zničí vesnický život. Jestli tady to centrum postaví, přijdu na buben.“

„Je to zločin,“ hřímá šedovlasá Lorna. „Vesnické obchody jsou přirozenými společenskými středisky. Je třeba je podporovat.“

Teď se přidává stále více hlasů. Vidím, jak na sebe všichni zákazníci z Jimova obchodu kývají.

„Jak může Jim konkurovat Asdě?“

„Musíme naše malé obchody udržet!“

„Vláda by se měla stydět…“

Byla jsem skálopevně rozhodnutá neříct už ani slovo. Ale prostě mi to nedalo.

„Promiňte?“ odvážím se zvednout ruku. „Když tak všichni chcete,

aby místní obchod nezkrachoval, proč tedy nekupujete chleba za plnou cenu?

Rozhlédnu se po místnosti a vidím, jak mě Jess probodává pohledem. „To je prostě typické,“ prohlásí. „Všechno se ti smrskne na utrácení peněz, že?“

„Vždyť je to přece obchod!“ namítnu překvapeně. „V tom je přece ten vtip! Že tam utrácíš peníze! Kdybyste tam všichni utratili o trochu víc, obchod bude prosperovat!“

„Ne všichni na světě jsou tak posedlí utrácením, nemyslíš, Becky?“ vybuchne Jess.

„Kéž by byli,“ vloží se Jim se sarkastickým úsměvem. „Od té chvíle, co k nám přišla Becky, se můj příjem ztrojnásobil.“

Jess se na něj podívá se sevřenými rty. Ach Bože. Vypadá opravdu naštvaně. Pořádně jsem ji dopálila.

„To byl jen… takový nápad,“ dodám rychle. „Na tom nesejde.“ Schoulím se na židli a snažím se vypadat velmi nenápadně.

Debata se znovu rozproudí a já se skloněnou hlavou listuju opět plány nákupního střediska. A musím vám rovnou říct, že jsem měla naprostou pravdu. Ty obchody stojí skutečně za starou bačkoru. Ani jeden pořádný obchod s kabelkami… ani jedno nehtové studio… Jakože, už mi to začíná docházet. Jaký má smysl zničit kus nádherné krajiny kvůli mizernému obchodnímu centru plnému krámů, do kterých nebude nikdo chodit?

„… a tak jsme se u nás ve výboru rozhodli, že uspořádáme výstražnou akci,“ říká právě Robin, když zvednu ruku. „Svoláváme za týden shromáždění. Potřebujeme co největší podporu. A pokud možná co největší publicitu.“

„To není tak snadné,“ povzdechne si jakási žena. „Tohle nikoho nezajímá.“

„Edgar napíše článek do farního časopisu,“ nakoukne Robin do jakéhosi papíru. „A doslechl jsem se, že někteří z vás už napsali koncept dopisu na obecní úřad…“

Mám strašnou chuť něco říct.

Otevřu pusu – a Jess mě zmrazí pohledem, takže ji zase zavřu.

Ale do háje. Nemůžu si to nechat pro sebe. Prostě to nejde.

„Pracujeme na letáku s maximem informací…“

„Měli byste podniknout něco většího!“ vpadnu Robinovi do řeči a všichni se obrátí ke mně.

„Bečky, zavři klapačku,“ vyvřískne Jess zuřivě. „My se tu snažíme uvažovat racionálně!“

„Ale to já taky!“ Pod všemi těmi pohledy začínám rudnout, ale nedám se. „Podle mě byste měli uskutečnit rozsáhlou marketingovou kampaň.“

„Nebylo by to moc drahé?“ zamračí se bělovlasý muž.

„Když chcete v obchodě nějaké peníze vydělat, tak musíte také něco vložit. A tady je to stejné. Chcete–li dojít k nějakému výsledku, musíte něco investovat!“

„Pořád jenom prachy!“ vykřikne Jess podrážděně. „Pořád bys jenom utrácela! Jsi tím úplně posedlá!“

„Mohl by vám to někdo sponzorovat!“ odseknu jí. „Jistě tu jsou místní obchodníci, kteří si obchodní centrum také nepřejí. Mohli byste do toho zapojit místní rozhlasovou stanici… pár novin…“

„Promiňte, děvenko,“ přeruší mě sarkasticky člověk sedící nedaleko Jess. „Řečníte radost poslouchat. Ale co o tom skutečně víte}“

„Příliš ne,“ připustím. „Ale kdysi jsem pracovala jako novinářka. Takže o tiskových prohlášeních a marketingových kampaních toho vím spoustu.“ Rozhlédnu se po ztichlé místnosti. „A dva roky jsem pracovala v Barneys, newyorském obchodním domě. Pořádali jsme tam řadu akcí jako večírky, zvláštní víkendové výprodeje… jejda, to je vlastně nápad!“ Otočím se k Jimovi v náhlé inspiraci. Jestliže chcete, aby váš obchod prosperoval, měl byste na něj nějak upozornit! Udělejte něco pozitivního! Uspořádejte nákupní slavnost. Nebo nějakou oslavu! To by bylo prima! Se zvláštní nabídkou, dárečky zdarma… Spojte to s protestními…“

„Drž už jednou ten svůj zobák!“rozlehne se místností a já se zajíknu při pohledu na Jess, která bledá vzteky vstává ze židle. „Zavři už konečně tu svou klapačku, Becky! Copak musí být všechno jenom samá oslava? Proč musíš všechno brát tak lehkovážně? Takoví obchodníci jako Jim kašlou na tvé pitomé oslavy! Těm jde o solidní a dobře promyšlené akce.“

„Já bych se podobné oslavě možná ani příliš nebránu,“ pípne Jim, ale Jess si ho vůbec nevšímá.

„Víš pendrek o životním prostředí! Víš pendrek o ježcích! Všechno sis vycucala z prstu! Takže hybaj odtud a dej nám pokoj!“

„To je trochu moc agresivní, Jess,“ mírní ji Robin. „Bečky se nám jenom snaží pomoct.“

„Ale my její pomoc nepotřebujeme!“

„Jess,“ snaží se jí uklidnit Jim. „Je to přece tvá sestra. No tak, zlato. Zkus být trochu vstřícnější.“

„Tyhle dvě mají být sestry?“ žasne bělovlasý muž. Místností se šíří zaujaté mumlání.

„Tohle není žádná má sestra,“ založí si Jess výhrůžné ruce na prsou. Odmítá se na mě i podívat a mě se to najednou strašně dotkne.

„Já vím, že nechceš, abych byla tvou sestrou, Jess,“ obrátím se přímo k ní. „Ale už to tak je! A s tím nemůžeš nic dělat. Jsme jedné krve! Máme stejné geny! Máme stejné…“

„Hele, upřímně, já tomu prostě nevěřím, jasné?“ vystřelí ke mně její hlas přes místnost.

Nastane šokované ticho.

„Cože?“ zírám na ni nechápavě.

„Nevěřím tomu, že máme stejnou krev,“ prohlásí už klidnějším tónem.

„Ale… musíme ji přece mít!“ prohlásím zmateně. „Co to povídáš?“

Jess si vzdychne a přejede si rukou obličej. Když se pak na mě podívá, veškeré nepřátelství jí z obličeje najednou téměř vymizí.

„Podívej se na nás, Becky,“ prohlásí téměř vlídně. Ukáže na mě a pak na sebe. „Nemáme vůbec nic společného. Jedinou věc. My prostě nemůžeme být z jedné rodiny.“

„Ale… můj táta je tvůj otec!“

„Ach Bože,“ prohodí Jess spíš pro sebe. „Heleď, Becky, chtěla jsem ti to říct až někdy později.“

„Cos mi chtěla říct později?“ zadívám se na ni a srdce se mi rozbuší o poznání rychleji. „Cos mi to chtěla říct?“

„No tak dobře. Je to totiž takhle.“ Jess prudce vydechne a přejede si rukou obličej. „Původně mi řekli, že tvůj táta je můj otec. Ale… mně se to nezdálo moc pravděpodobné. Takže jsem včera večer měla dlouhý rozhovor s tetou Florence. Přiznala, že máma žila trochu… nevázaným životem. Možná tam byli i jiní muži.“ Jess zaváhá. „Podle ní tam byli určitě, i když žádná jména nezná.“

„Ale… vždyť jste si přece nechali udělat test!“ zakoktám vyjeveně. „Test DNA! Což dokazuje…,“ dojde mi řeč, když Jess zavrtí hlavou.

„Ne. Nenechali. Chtěli jsme. Ale měla jsem jméno tvého táty, datum odpovídalo, a tak… jsme zůstali jenom u předpokladu.“ Zabodne oči do podlahy. „Nejspíš nesprávného.“

Hlava se mi zatočí. Oni si nenechali udělat test na DNA? Oni to jenom předpokládali?

V místnosti je ticho, že by bylo slyšet spadnout špendlík. Nikdo téměř nedýchá. Koutkem oka zahlédnu, jak se na Jimově vlídném obličeji rozlévá úzkostný výraz, a rychle odvrátím pohled.

„Takže… to byl jenom velký omyl,“ vykoktám nakonec. A najednou mám v krku obrovský knedlík.

„Podle mě to byl prostě přehmat,“ souhlasí Jess. Podívá se na můj zraněný obličej. „Ale no tak, Becky. Kdyby ses na nás dvě dívala nezaujatýma očima…, řekla bys, že jsme sestry?“

„Asi… asi ne,“ zakoktám.

Hlava se mi točí otřesem a zklamáním. Ale současně hluboko uvnitř mi tichý hlásek našeptává, že tohle nejspíš bude pravda. Mám pocit, že jsem se posledních několik týdnů pokoušela nacpat nohu do boty o pár čísel menší. Snažila jsem se ji tam narazit, odírala si kůži…, a nakonec mi nezbývá než konstatovat, že mi ta bota prostě nepadne.

Není to má sestra. Není to má krev. Je to prostě… taková jedna holka.

Stojím tam a dívám se na holku, kterou ani neznám a která o mě vůbec nestojí.

A najednou mě tu vůbec nic nedrží.

„Dobře,“ snažím se ovládnout. „No tak… bych asi měla jít.“ Rozhlédnu se po ztichlé místnosti. „Na shledanou. Mnoho štěstí s protestem.“

Nikdo ani necekne. Všichni vypadají hluboce otřeseně. Rozechvělou rukou si beru kabelku a odsunu židli dozadu. Cestou ke dveřím se setkávám s účastnými pohledy. Když dojdu k Jimovi, který vypadá téměř stejně zklamaně jako já, zastavím se.

„Děkuju za všechno, Jime,“ snažím se na něj usmát.

„Na shledanou, děvenko,“ stiskne mi srdečně ruce. „Rád jsem vás poznal.“

„Já vás taky. Pozdravujte ode mě Kelly.“ Když dojdu ke dveřím, otočím se k Jess.

„Takže sbohem,“ polknu nasucho. „Mnoho štěstí v životě a ve všem ostatním.“

„Sbohem, Becky,“ odpoví a poprvé se jí v očích mihne cosi podobného soucitu. „Doufám, že se s Lukem zase usmíříš.“

„Díky,“ kývnu a nevím, co bych dál řekla. Pak se otočím a vyjdu do noci.

Dvacet

Cítím se otupěle. Nemám sestru. Po tom všem.

Přibližně hodinu jsem seděla v penzionu na posteli a jenom tak civěla z okna na vzdálené kopce. Je po všem. Můj pošetilý sen o sestře, s níž si budu rozumět, povídat si, hihňat se, chodit na nákupy a baštit mátové sušenky… je navěky ztracen.

I když by se mnou Jess sotva chodila na nákupy nebo pojídala mátové sušenky. Nebo se se mnou něčemu hihňala, když už jsme u toho.

Ale popovídat si se mnou mohla. Mohly jsme se o trochu hp poznat. Mohly jsme si svěřovat tajemství a vzájemně si poradit.

Zhluboka si vzdychnu a přitáhnu si pevněji kolena k hrudi. Tohle by se v Sestrách, které se našly po létech – v Lásce, o níž nevěděly přihodit nemohlo.

Tedy, stalo se to jenom jednou. U těch dvou sester, kdy měla jedna druhé darovat ledvinu k transplantaci, a nechaly si udělat test DNA a zjistily, že vůbec nejsou žádné sestry. Ale přesto se ukázalo, že mají tolik shodných znaků, takže do té transplantace stejně šly. A potom prohlásily, že v hloubi duše sestrami odjakživa byly. (A nejspíš také v hloubi ledvin.)

Vtip je v tom, že se měly rády.

Cítím, jak mi po tváři stéká slza, a dopálené si ji setřu. Není proč se rozčilovat. Celý život jsem byla jedináček… a prostě se to nezměnilo. Měla jsem sestru jen na pár týdnů. Ani jsem si na ni nestačila zvyknout. Nenašly jsme k sobě cestu.

Vlastně… vlastně jsem ráda, že k tomu došlo. Kdo by chtěl Jess za sestru? Já tedy ne. Ani nápad. Jakože, má svatou pravdu. Nemáme nic společného. Na ničem se nedokážeme domluvit. Měly jsme si hnedka uvědomit, že to je omyl. Náhle vstanu, otevřu kufr a začnu do něj házet šaty. Ještě tu jednu noc přespím a hned ráno odjedu do Londýna. Už se tu nemůžu jen tak zbůhdarma potloukat. Musím se vrátit ke svému životu. Ke svému manželovi.

Tedy… pokud ještě nějakého mám.

Když se v duchu vrátím ke chvíli, kdy jsem Lukea viděla naposledy, žaludek mi nervózně poskočí. Nejspíš se na mě ještě zlobí. Na Kypru se má asi strašně a neustále mě v duchu proklíná. Při skládání halenky mi klesnou ruce. Už ze samotného pomyšlení, že ho uvidím, se mi dělá trochu nevolno.

Ale pak zatnu zuby a hodím halenku do kufru. A i kdyby se můj vztah s Lukem hroutil, nepotřebuju žádnou mizernou sestru k tomu, aby mi pomohla zachránit manželství. Vyřeším si to sama. Koupím si třeba knihu. Jistě někdo napsal něco na téma Jak zachránit roční manželství.

Nacpu do svého limetkově zeleného kufru všechny suvenýry od Jima a s křupnutím ho zavřu. A je to. Konec.

Pak někdo zaklepe na dveře a já zvednu hlavu. „Ano?“

Do pokoje strčí hlavu Edie.

„Máte návštěvu,“ hlásí. „Dole.“

Pocítím jiskřičku naděje.

„Opravdu?“ vyskočím na nohy. „Hned tam budu!“

„Musím vám při téhle příležitosti připomenout pravidla,“ duní za mnou její hlas, když utíkám ze schodů. „Pojedenácté žádné návštěvy. Jestli budete dělat randál, zavolám na vás policii.“

Seskočím z několika posledních schodů a pospíchám do malé společenské místnosti.

„Nazdar!“ Na půl cesty se zarazím. Není to Jess.

Je to Robin. A Jim. A ještě pár lidí ze schůze. Všichni se ke mně otočí a vidím, jak si vyměňují významné pohledy.

„Nazdar, Becky,“ popojde ke mně Robin. „Jste v pořádku?“

„Ehm… jistě. Nic mi není, díky.“

Ach Bože. Oni mě přišli litovat. Možná mají strach, jestli si nehodlám podřezat žíly. A tak když se Robin nadechuje k projevu, skočím mu do řeči.

„Poslyšte. Nemusíte si o mě dělat starosti. Je to od vás moc hezké, ale mně nic není. Právě se chystám do postele a zítra ráno jedu vlakem domů a… jednoduše odtud vypadnu.“ Nastane ticho.

„Ehm… proto jsme sem nepřišli,“ pročísne si Robin rozpačitě rukou vlasy. „Chtěli jsme vás o něco požádat.“

„Jo tak?“ podivím se. „No proč ne.“

„Napadlo nás, jestli byste nám s tou protestní akcí nepomohla.“ Rozhlédne se po ostatních, jako by hledal oporu, a všichni souhlasně přikyvují.

„Nepomohla vám?“ vykulím na ně překvapeně oči. „Ale… já o tom nic nevím. Jess měla fakt pravdu.“ Při tom pomyšlení mě trochu bodne u srdce. „Všechno jsem si to vymyslela. Ani o ježcích vůbec nic nevím.“

„To nám zase tolik nevadí,“ prohlásí Robin. „Ale máte fůru nápadů a právě něco podobného potřebujeme. Máte pravdu. Musíme uvažovat velkoryseji. A Jimovi se myšlenka na oslavu líbí. Že jo, Jime?“

.Jestli to přitáhne do obchodu lidi před čtvrtou, tak by to možná nebylo tak špatné,“ mrkne na mě Jim.

„Máte s takovými věcmi zkušenosti,“ vloží se bělovlasý muž. „Víte, jak na to. A my ne.“

„Když jste odešla ze schůze, provedli jsme bleskové hlasování,“ oznamuje Robin. „A byli jsme prakticky zajedno. Chtěli bychom, abyste vstoupila do našeho akčního výboru. Všichni tam v sále čekají na to, jak se rozhodnete.“

Jejich obličeje jsou tak srdečné a přátelské, až se mi tlačí slzy do očí.

„Jenomže to já nemůžu,“ odvrátím oči. „Je mi líto, ale to nemůžu. Už tu v Scully nemám co pohledávat. Musím se vrátit do Londýna.“

„A to jako proč?“ vloží se Jim.

„Mám tam… něco na práci,“ řeknu. „Povinnosti. Však to znáte.“

„A jaké povinnosti máte na mysli?“ ptá se Jim mírně. „Do práce nechodíte. Manžela máte v cizině. Ve vašem bytě není živá duše.“

Tady jasně vidíte, proč se nemá člověk vybrečet rovnou na prvním rameni, na které narazí. Chvíli nic neříkám a civím do majitelčina růžovopurpurového koberce a snažím se něco vymyslet. Pak se jim podívám do očí.

„Co si o tom myslí Jess?“

Přejíždím pohledem po celé skupině – ale všichni mlčí jako zařezaní. Robin přede mnou uhýbá pohledem. Bělovlasý muž upírá zrak na strop. Jim hledí stejně smutně jako v zasedacím sále.

„Vsadím se, že jako jediná hlasovala proti mně, že jo?“ pokouším se usmát, ale hlas se mi třese.

Jess… má své vlastní názory,“ spustí Robin. „Ale s ní to nemá nic společného…“

„Ale má! Jistěže má! Vždyť jsem sem přijela jenom kvůli ní!“ snažím se zůstat klidná. „Podívejte se, je mi to líto. Ale já do vašeho výboru vstoupit nemůžu. Doufám, že ve svém protestu uspějete…, ale nemůžu tady zůstat.“

Vidím, jak se Robin nadechuje k dalšímu projevu.

„Nemůžu,“ podívám se přímo na Jima. „Musíte to pochopit. Opravdu nemůžu.“

A vidím mu to na očích. On mě chápe.

„No dobrá,“ prohlásí nakonec. „Za pokus to stálo.“ Kývne na ostatní. „Nedá se nic dělat.“

Všichni se se mnou rozpačitě loučí, přejí mi mnoho štěstí a odcházejí ze společenské místnosti. Hlavní dveře se zabouchnou a já zůstanu sama, ale mám o sobě přece jen kapánek lepší mínění než předtím.

Druhý den ráno vstávám za šera, po obloze se honí šedivé mraky. Edie mi připraví pravou anglickou snídani s jelítkem, ale já do sebe dostanu jenom šálek čaje. Zaplatím jí zbytkem hotovosti, kterou mám u sebe, a pak se jdu nahoru do svého pokoje přichystat k odjezdu. Oknem vidím v dálce kopce, jejichž vrcholky se ztrácejí v mlze. Už je patrně nikdy neuvidím. Už se sem nejspíš nikdy nevrátím. A stýskat se mi po tom nebude, pomyslím si vzdorovitě. Nesnáším tuhle krajinu. Především jsem se tu nikdy nechtěla ocitnout. Poslední věci nacpu do červeného kufru a pak se rozhodnu, že si místo sandálků s flitry vezmu tyrkysové lodičky s malými podpatky. Při nazouvání ucítím pod prsty jakési uzlíčky a překvapeně je vytáhnu. Je to malý balíček a já se najednou rozpomenu.

Jsou to stříbrná zrnka, náhrdelník od Tiffanyho, který jsem chtěla dát Jess, dosud v bleděmodrém sáčku. Páni, jak dávno mi to najednou připadá. Chvíli si ho prohlížím, pak ho strčím do kapsy, vezmu své kufry a pruhovanou krabici na klobouky, scházím ze schodů a v hale projdu kolem telefonu na mince. Možná bych měla zavolat Lukeovi. Ale vlastně proč? A vůbec, nemám na něj ani číslo.

Edie tu nikde nevidím, a tak za sebou zabouchnu dveře penzionu a kodrcám se s kufry parčíkem k obchodu. Chci se před odjezdem rozloučit s Jimem. Otevřu dveře, nad hlavou se mi rozcinká důvěrně známý zvonek, a Jim zvedne oči od konzerv s fazolemi, na které lepí cenovky. Pohlédne na mé kufry a povytáhne obočí.

„Takže jedete.“

„Ano. Odjíždím.“

„Nejezděte!“ ozve se lítostivě Kelly za pultem, kde pod 100 nejaktuálnějšími účesy vykukuje Julius Caesar.

„Už musím,“ pousměju se na ni a položím kufry na zem. „Ale přinesla jsem ti ještě pár drobností od Stily. A dárek na rozloučenou.“

Když jí podávám několik lesků na rty a oční stíny, obličej se jí rozzáří.

„I já mám pro vás dárek, Becky,“ prohlásí stručně. Stáhne si ze zápěstí náramek přátelství a podá mi ho. „Abyste na mě nezapomněla.“

Dívám se do dlaně na prostinký pásek spletený z provázků a nemám slov. Je podobný náramkům, které jsme s Lukem dostali při obřadu v Masaj Maře. Luke si ho po návratu do práce sundal.

Já ten svůj pořád mám.

„To je… nádherné.“ Vstanu a usměju se. „Budu ho pořád nosit.“ Natáhnu si ho na zápěstí ke svému náramku a přitisknu Kelly k sobě.

„Kéž byste odtud nikdy neodešla,“ Kelly se chvěje spodní ret. „Přijedete ještě někdy do Scully?“

„Já nevím,“ odpovím po chvíli. „Asi ne. Ale poslyš, jestli někdy přijedeš do Londýna, ozvi se mi. Ano?“

„Ano,“ rozzáří se Kelly. „A půjdeme do Topshopu?“

„To se ví!“

„To abych na to už pomalu začal šetřit,“ zavrčí Jim žalostně a obě dvě se rozhihňáme.

U dveří se rozcinká zvonek, všichni se otočíme a vidíme, jak do obchodu vchází v zeleném šátku Edie s Lornou a elegantně oblečenou paní ze včerejšího večera. Všechny vypadají nezvykle rozpačitě.

„Edie!“ zadívá se Jim překvapeně na hodinky. „Čím posloužím?“

„Brýtro, Jime,“ vyhýbá se mu Edie očima. „Jdu si pro chleba, prosím. Celozrnný a jednu vánočku.“

„Pro chleba?“ vykulí Jim oči. „Ale, Edie… teď je deset ráno.“

„Já dobře vím, kolik je,“ odsekne mu odměřeně.

„Ale… teď je za plnou cenu.“

„Jdu si pro chleba,“ prohlásí rezolutně. „Máš snad něco proti?“

„No… to jistě ne!“ zakoktá Jim a zdá se, že to stále nedokáže pochopit. Vezme bochník chleba a vánočku z police a zabalí je do papíru. „Dělá to jednu libru devadesát šest.“

Chvíli je ticho a pak slyším, jak se Edie zprudka nadechne. Zašátrá v tašce, vytáhne peněženku a otevře ji.

„Dvě libry,“ podává mu mince. „Mnohokrát děkuju,“

Nevěřím vlastním očím. Když další dvě ženy kupují tři bochníky chleba a sáček rohlíků, nedůvěřivě tomu s Kelly přihlížíme. Na poslední chvíli přikoupí Lorna ještě pár briošek.

Když za nimi zapadnou dveře, Jim klesne na židli.

„Páni, to jsou ale věci!“ vrtí v údivu hlavou a pak se podívá na mě. „To je vaše práce, Becky.“

„To rozhodně ne,“ trochu se začervenám., Asi jim prostě došel chleba.“

„Je to kvůli vám,“ přidá se Kelly. „Kvůli tomu, co jste jim včera řekla! Máma mi vyprávěla, co bylo na schůzi,“ dodá. „Prý jste jí připadala jako prima holka, i když krapet…“

„Kelly,“ okřikne ji rychle Jim, „neudělala bys Becky šálek čaje?“

„Ne, děkuju, já už jdu,“ s malým zaváháním sáhnu do kapsy a vytáhnu sáček od Tiffanyho. „Jime, chtěla bych vás požádat o laskavost. Mohl byste to dát Jess? Nedávno jsem jí to koupila. Je mi jasné, že teď je všechno jinak… ale stejně.“

„Jdu k nim za chvíli s donáškou,“ říká Jim. „Co kdybyste jí to tam donesla sama?“

„Kdepak,“ couvnu. „To ne. Já… už se s ní nechci setkat.“

„Ona tam nebude. Všichni šli na ten výstup. A já mám od jejich domu klič.“

„No já nevím,“ stále váhám.

„Společnost by mi přišla vhod,“ pokrčí Jim rameny. „No tak…,“ chvíli se dívám na sáček od Tiffanyho a pak ho strčím do kapsy. „No tak dobře. Jdeme.“

Mlčky kráčíme prázdnými ulicemi k Jessinu domu, Jim má přes rameno pytel s bramborami. Mraky se stahují a já cítím pár kapek na obličeji. Jim na mě po očku starostlivě pokukuje.

„A tam u vás v Londýně budete v pořádku?“ ptá se nakonec.

„Asi ano.“

„Mluvila jste se svým manželem?“

„Ne,“ kousnu se do rtu. Ještě ne.“

Jim se zastaví a přehodí si brambory na druhé rameno.

„To bych rád věděl,“ podotkne, „jak může mít tak hezká holka jako vy tak těžké problémy v manželství?“

„To je všechno má vina. Provedla jsem… pár pitomostí. A manžel se vážně naštval. Řekl…,“ polknu nasucho. „Řekl, že by si přál, abych byla víc jako Jess.“

„To myslíte vážně?“ Jima to očividně trochu zaskočilo. Jess je prima holka, o to nic,“ dodá rychle. „Ale já bych nikdy… Teda na každý pád… Abych tak řekl…“ Rozpačitě si odkašle a promne si nos.

„Proto jsem sem přijela. Abych se od ní něco naučila.“ Zhluboka si povzdechnu. „Ale byla to ode mě pošetilost.“

Došli jsme na konec ulice a Jim se na chvíli zastaví, aby nabral dech, než se pustí do strmého svahu. Šedivé strohé domy se v mrholení blyští proti horám. Vysoko v horách se pase na zelené trávě stádo ovcí podobných chomáčkům bílé vlny.

„To s vámi a Jess je vážně smůla,“ podotkne Jim a zdá se, že mu je to vážně líto. „Je to velká škoda.“

„Smůla se mi prostě lepí na paty.“ Snažím se, aby to neznělo příliš poraženecky. „Měla jsem to dávno vědět. Jsme prostě každá úplně jiná.“

Jste každá jiná, to je tedy fakt,“ obličej se mu pobaveně svraští.

„Připadá mi tak… chladná.“ Když se dostaví stará známá zlost, schoulím trochu ramena. „Víte, vážně jsem se hodně snažila. Dělala jsem, co jsem mohla. Ale ona nikdy z ničeho neměla ani trochu radost… nikdy nedala najevo žádné city. Mám pocit, že ji nic nezajímá! Že se nedokáže pro nic nadchnout!“

Jim povytáhne obočí.

„Ale Jess se nadchnout dokáže,“ namítne. „To si pište, že jo. U ní doma vám něco ukážu.“

Nadhodí si pytel s bramborami na rameni a začneme stoupat do kopce. Čím blíž přicházím k Jessinu domu, tím větší zvědavost se mě zmocňuje. Ne že by to v této chvíli mělo se mnou ještě něco společného. Ale stejně jsem zvědavá, jak dům, ve kterém bydlí, vypadá.

U dveří vytáhne Jim z kapsy kruh s klíči, vybere jeden dózický a otočí jím v zámku. Vstoupím do předsíně a zvědavě se rozhlížím. Ale nic zvláštního mi dům neříká. Trochu se podobá Jess. V obýváku dvě uklizené pohovky. Bílá kuchyně. Pár pečlivě ošetřovaných pokojových květin.

Vyběhnu do patra a opatrně nakouknu do jejího pokoje. Je dokonale uklizený. Jednobarevná prošívaná deka, jednobarevné závěsy, pár nezajímavých obrázků.

„Takže,“ Jim stojí za mnou. „Takže vás by tedy zajímalo, jestli se Jess dokáže pro něco opravdu nadchnout. Tak se podívejte na tohle.“

Zavede mě ke dveřím ve stěně odpočívadla, otočí klíčem a mrknutím oka mě zve dovnitř.

„Tady máte ty vyhlášené šutry,“ otevře dveře dokořán. „Tuhle skříň si nechala udělat před třemi lety, aby je měla kam uložit. Navrhla si ji sama do posledního detailu, jako světla a všechno ostatní. Ale vypadá to skutečně impozantně, co říkáte?“ Při pohledu na můj obličej mu dojde řeč. „Bečky? Jste v pořádku, holčičko?“

Nemůžu mluvit. Nemůžu se ani pohnout.

Je to můj botník, do posledního detailu. Stejné dveře. Stejné

Dvacet jedna

Věděla jsem, že jsme sestry. Věděla jsem to. Věděla.

A žádné obyčejné sestry – jsme spřízněné duše! I přes všechny nezdařené začátky. I přes všechna předchozí nedorozumění. I přesto, že jsem si myslela, že se s ní na ničem nikdy do smrti nejdelší neshodnu. Je stejná jako já. Já jí rozumím.

Já Jess rozumím!

Všechno, co mi Jim řekl, uhodilo na citlivou strunu. Všechno! Kolikrát jsem pašovala pár bot z Ameriky? Kolikrát jsem riskovala vlastní bezpečí při výprodeji? Dokonce jsem si stejně jako ona udělala něco s nohou! To když jsem tehdy v Selfridges viděla, že kdosi míří k poslední zlevněné kabelce od Orla Kiely, a tak jsem seskočila z osmého schodu eskalátoru. Bože, kdybych tak viděla její skříň s minerály dřív! Kdybych to tušila. Všechno mohlo být jiné! Proč mi to neřekla? Proč mi to nevysvětlila?

Najednou si vzpomenu, jak při našem prvním setkání mluvila Jess o kamenech… a potom ještě v našem bytě. A hanbou se až zapotím. Vždyť se snažila. Jenomže já jsem ji přece neposlouchala. Nevěřila jsem jí, když tvrdila, že jsou zajímavé. O jejích kamenech jsem prohlásila, že jsou… debilní. A nudné. Jako ona. Sevře se mi žaludek.

„Můžeme jet rychleji?“ pobízím Jima. Kodrcáme se jeho stařičkým landroverem kolem travnatých strání a skalnatých stěn stále výš a výš do hor.

„Rychleji už to nejde,“ namítá. „Budeme tam včas, žádný strach.“ Ovce utíkají z cesty, když se řítíme kolem, a kamínky nám bouchají do předního skla. Vykouknu z okénka – a rychle otočím hlavu na druhou stranu. Ne že bych se bála výšek nebo tak něco, ale připadá mi, že jedeme necelých deset centimetrů od hlubokého srázu.

„Tak dobře.“ Jim zajíždí na parkovišťátko posypané štěrkem. „Tady odtud vyrážejí. A támhle lezou,“ ukáže na strmou horu čnící nad námi. „Na slavný Scully Pike.“ Zazvoní mu mobil a on se mu začne věnovat. „Promiňte.“

„Nedělejte si se mnou starosti! Díky!“ otevřu dveře dokořán. Podívám se ven a rozhlédnu se – a na okamžik mě okolní příroda uchvátí.

Všude kolem jsou drsné skály a horské štíty, protkané travnatými flíčky a trhlinkami, a nad tím vším se proti nebi vypíná strmá a rozeklaná stěna. Dívám se do údolí a najednou se mi trochu zamotá hlava, asi menší závrať. Vůbec jsem si neuvědomila, jak vysoko se nacházíme. V dálce vidím pár skupin domečků, což bude nejspíš Scully – ale vyjma toho to vypadá, jako bychom se ocitli za hranicemi lidské civilizace.

Když se to tak vezme, vlastně jsme za hranicemi lidské civilizace.

Utíkám přes štěrk k nevelké rovince, na níž stojí stůl, nad kterým je pověšený plakát s nápisem „Scullyská ekologická skupina, vytrvalostní výstup, registrace“. Za stolem dvě žluté vlaječky označují počátek výstupu na horu. U stolu sedí neznámý člověk ve větrovce a s kšiltovkou na hlavě. Ale kromě něj je tu prázdno.

Kde jsou všichni? Bože, není divu, že jsou bez peněz, když jim na sponzorovaný výstup nepřijde ani noha.

„Dobrý den,“ pozdravím člověka ve větrovce. „Nevíte, kde je Jess Bertramová? Je jednou z účastnic. Potřebuju s ní nutně mluvit.“

Celá se třesu rozčilením. Nemůžu se dočkat, až ji uvidím! Nemůžu se dočkat, až uvidím její obličej!

„Už jste ji bohužel zmeškala,“ ukazuje muž na svah hory. „Už je pryč. Všichni už odešli.“

„Už?“ podivím se. „Ale… vždyť start je v jedenáct. A to bude až za pět minut!“

„Začali jsme v půl jedenácté,“ opraví mě muž. „Posunuli jsme to kvůli špatnému počasí. Budete muset počkat. Je to jenom pár hodin.“

„Aha,“ zklamaně se otočím. „No tak dobře. Díky.“

Nic se neděje. Dokážu čekat. Umím být trpělivá. Není to tak dlouho, vážně, jenom pár hodin. Ba ne. Pár hodin je jako pár let. Chci jí to říct hned. Podívám se nahoru a celé tělo se mi třese zklamáním. Najednou spatřím pár set metrů nad sebou dvojici ve stejných červených větrovkách. Mají emblém scullyské ekologické skupiny a patří tedy k výstupu. A hele, kousek nad nimi je mládenec v modrém. Horečně uvažuju. Ještě nejsou tak daleko. Což znamená, že ani Jess se určitě o moc dál nedostala. Což znamená… že bych ji mohla ještě chytit. Ano!

Moje zpráva nesnese několikahodinový odklad. To, že jsme sestry. Že jsme doopravdické nefalšované sestry! Musím jí to říct teď. Přehodím si andělskou kabelku přes rameno a utíkám k pěšince, která se kroutí do strmého svahu. Tohle zvládnu. Levou zadní. Když tak se přidržím okolních skal a tak podobně.

Udělám pár váhavých kroků – a jde to! Vždyť je to brnkačka!

„Promiňte?“ Muž ve větrovce vstává a zděšeně mě pozoruje. „Co to tam provádíte?“

„Přidám se k výstupu. Nedělejte si starosti, já se budu sponzorovat sama.“

„Nemůžete jít jen tak do hor! Co vaše boty?“ ukazuje zděšeně na mé tyrkysové lodičky na malinkém kramflíčku. „Máte vůbec větrovku?“

„Větrovku?“protáhnu dotčeně obličej. „Vypadám snad jako člověk, který nosí větrovku?“

„A co hůl?“

„Žádnou nepotřebuju,“ odpovím mile. „Nejsem přece stařenka.“ No poslyšte. Vždyť se jde jen kousek do kopce. To je nějakých starostí!

Jenom abych mu dokázala, že mám pravdu, začnu skutečně stoupat cestičkou. Zem je po mrholení trochu kluzká, ale já zaseknu podpatky co nejhlouběji do hlíny a chytám se podél cesty skal – a zhruba za dvě minuty jsem už za první zatáčkou.

Malinko lapám po dechu a trochu mě bolí lýtka, ale jinak si vedu skvěle! Páni, to jen dokazuje, jak je horolezectví snadná věc. Dojdu k další zatáčce a s uspokojením se podívám zpátky. Jsem už málem v polovině hory! Jde to jako po másle. Vždycky jsem se divila, proč se ti horolezci tolik vytahují. Zdola slyším slabý Jimův hlas, který na mě křičí: „Becky! Vraťte se!“ Ale já si ho nevšímám a směle šplhám krok za krokem nahoru. Jestli chci dostihnout Jess, nemám času nazbyt.

Jenomže ona musí lézt jako divá. Protože ani po hodině úporného stoupání jsem ji nedostihla.

Vlastně jsem nedostihla nikoho ze skupiny. Na chvíli jsem zahlédla dvojici v červených větrovkách, ale ta mi pak někam zmizela. I mládenec v modrém se mi ztratil. A to jsem Jess ani nezahlédla.

Nejspíš celou cestu nahoru bere úprkem, pomyslím si sklíčeně. A na vrcholu udělá dvacet kliků na jedné ruce, protože jinak by pro ni nebyl výstup na vrchol dostatečně náročný. Bože, to není fér. Také jsem mohla dostat do vínku pár vloh pro super výkony.

Popojdu ještě pár kroků vzhůru a pak se zastavím, abych se vydýchala, a podívám se na zablácené nohy. Obličej mám rozpálený a lapám po dechu, a tak vytáhnu obličejový sprej s evianem a postříkám se. Tady už to začíná být docela strmé.

Ne že by to bylo nějak zvlášť namáhavé. Vlastně mě to docela baví. Tedy až na ten puchýř na pravé noze, který mě kapánek bolí. Možná na tom, co na mě volal ten dědula, byla špetka pravdy. Tyhle boty asi nejsou na lezení nejlepší. I když na druhé straně mi ty podpatky na kluzkých místech prokazují vážně dobrou službu.

Podívám se na prázdnou a rozeklanou horskou stěnu. Zhruba metr pode mnou je skalní římsa a za ní padá příkrý sráz až dolů do údolí.

Ale na ten se vůbec nechci dívat. Ani na něj myslet.

Přestaň, Becky. I přes to, co mi napovídá můj vnitřní hlásek, rozhodně se nerozběhnu nahoru a neskočím z ní.

Zastrčím obličejový sprej a trochu nejisté se rozhlédnu kolem. Nemám nejmenší tušení, jak dál. Tak trochu jsem počítala s tím, že dostihnu ostatní a budu se pak řídit podle nich. Zadívám se dopředu ve snaze zahlédnout červenou větrovku, ale vzduch se zatahuje mlhou.

Ach Bože. Co když se rozprší? A já nemám ani svetr.

Najednou se cítím trochu hloupě. Možná jsem sem doopravdy neměla lézt. Možná bych měla slézt dolů. Opatrně sundám jednu nohu… ale zem je ještě kluzčí, než jsem čekala, a já najednou sjíždím ke skalní římse.

„Sakrááá!“ chňapám po ostré skále, abych se zastavila, a nějak se mi s vypětím všech svalů na ruce podaří zachytit.

No jasně, tohle nebyl nejlepší nápad. Teď se dolů nepoleze. Stejně je to asi zpátky dál než dopředu. Půjdu po téhle cestě. To bude dobré. Když si trochu pospíším, jistě Jess dostihnu.

A odměnou mi bude, až uvidím její obličej.

Nebude věřit vlastním očím. A až jí to řeknu – nebude věřit vlastním uším! Bude z toho úplně vedle! Chvíli se s touto představou mazlím – a pak se s novým přílivem sil vydám nahoru.

Jsem úplně vyřízená. Už nemůžu udělat ani krok.

Kolena mě bolí, ruce mám namožené a nohy samý puchýř. Už se tu plahočím bůhvíkolik hodin, ale ta zatracená hora přede mnou pořád utíká. Pokaždé, když už si myslím, že za chvíli budu nahoře, mi nastrčí do cesty další skálu.

Kde je Jess? Kde jsou ostatní? Všichni přece nemůžou být rychlejší než já.

Na chvíli se zastavím, potřebuju se vydýchat a držím se velkého kamenu, abych nespadla. Pohled do údolí je jako vždy nádherný, po obloze se valí purpurové a šedé mraky a nad hlavou mi plachtí osamělý pták. Nejspíš nějaký orel nebo tak něco. Abych pravdu řekla, je mi to v této chvíli fuk. Mým jediným přáním je posadit se někam k šálku čaje. Nic jiného si nepřeju. Ale to nejde. Musím vytrvat. No tak. To je totiž podstatou slova vytrvalostní. Seberu všechny síly, pustím se balvanu a začnu znovu šplhat nahoru. Levá, pravá. Levá, pravá. Možná bych si měla zazpívat jako Von Trapps. Ano. To mi trochu spraví náladu.

„High on a hill…“

Ne. Zpívat se nebude.

Ach Bože. Už nevylezu ani o píď. Prostě nemůžu.

Už se tu plahočím takovou dobu a je mi nanic a točí se mi hlava. Ruce už ani necítím, koleno jsem si rozsekla o kámen a navíc jsem si roztrhla sukni a nemám ani ponětí, kam teď.

Přelezu přes pár balvanů, chytím se za keř, abych nespadla, a jenom zamžikám, když mi trn vnikne do ruky. No tak dobře. Měla bych si na chvíli odpočinout. Posadím se na placatý kámen, zatápám po obličejovém spreji a stříknu si trochu evianu do pusy.

Mám strašlivou žízeň, zpocený obličej a plíce mi přímo hoří. Nohy mám obalené blátem a z levého kolena mi čůrkem crčí krev. Boty mám na cimprcampr.

Stříknu si do úst poslední kapky evianu. Papírovým kapesníkem z kabelky si otřu obličej a rozhlédnu se po liduprázdné horské krajině. Široko daleko nikoho nevidím. Nikoho.

Co si teď počnu?

Snažím si nevšímat skutečnosti, že se mi srdce svírá strachem. To nic. Hlavní věc je uvažovat pozitivně. Prostě polezu dál. To přece zvládnu!

Nezvládnu, kňourá mé druhé já.

Nech toho. Mysli pozitivně. Zvládnu všechno, co si zamanu.

Ale na horu nevylezeš. To byl fakt blbý nápad.

No tak. Zvládnu to. Ženská zvládne všechno. I výstup na horu.

Každopádně tu nemůžu na tom kameni sedět navěky. Musím vstát a jít, jinak tu dostanu sněžnou nemoc a usnu a umřu podchlazením. Nebo horskou nemoc. Nebo co se tady vůbec dostává.

Nohy se pode mnou třesou, ale nějak se na ně dokážu postavit a zamžikám bolestí, jak mi boty znovu zatlačí na puchýře. Dobrá. Musím prostě jít. Dojdu na vrchol – a třeba zrovna tam mají tu uvítací oslavu. A všechny ty horké nápoje, o nichž mluvili. Júúú. To bude pěkné… Najednou se v dálce ozve hrom. Ach Bože. Prosím ne! Podívám se nad hlavu a obloha ztemněla do hrozivé šedi. Už tam není ani jeden pták. Jedna kapka mi padne přímo do oka. Pak druhá.

Polknu a snažím se zachovat klid. Ale uvnitř se mě zmocňuje panika. Co teď? Mám lézt nahoru? Nebo jít dolů?

„Haló!“ vykřiknu. „Je tu někdo?“ Ozvěna mezi skalami mi vrací můj hlas, ale nikdo jiný mi neodpoví. Další tři dešťové kapky mi dopadnou na hlavu.

Nemám nic nepromokavého. Na smrt vyděšená se rozhlížím nehostinnou krajinou. Co když se nedostanu dolů? Co když jsem tady uvězněná v bouřce?

Tak strašně jsem si přála říct Jess, že jsme sestry. A teď se cítím jako hlupák. klidně jsem mohla počkat. Luke má pravdu. Proč na nic nedokážu pěkně čekat? Je to všechno má vina.

Z dálky se ozve další hrom a já strachy nadskočím. Co když do mě uhodí blesk? Ani nevím, jak se má člověk venku v bouřce chovat. Snad se má schovat pod strom. Nebo právě nemá? Ale co z toho je správné? Co když si to pamatuju špatně? Najednou si přes veškerý strach uvědomím, že cosi slyším. Jakýsi cvrkot. Je to… nějaké zvíře? Ach Bože. Ach Bože. To je můj mobil. Tady nahoře mám signál! Mám tady ten zatracený signál! Rozechvělými prsty otevřu zip andělské kabelky a vytáhnu blikající mobil. Nevěřím svým očím, když na obrazovce spatřím slovo „Luke“. Téměř omdlévám úlevou a horečně mačkám zelený knoflík.

„Lukeu!“ volám. „Tady Becky!“

„Bečky? Je tam někdo?“ Na lince to praská a Lukeův hlas je velmi vzdálený a nejasný.

„Ano!“ křičím a kapky deště mi do hlavy buší stále silněji. „Lukeu, to jsem já! Já jsem se ztratila! Potřebuju pomoc!“

„Haló?“ slyším znovu jeho rozpačitý hlas. „Je tam někdo?“

Vyděšeně zírám na mobil.

„Ano! Slyším tě! jsem tady!“ Nečekaně se mi začnou hrnout slzy po tvářích. „Uvízla jsem na téhle strašlivé hoře a nevím si rady. Lukeu, moc mě to mrzí…“

„Je to úplně hluché,“ slyším ho komusi říkat. „Vůbec nic neslyším.“

„Lukeu!“ křičím. „Lukeu, jsem tady! Já jsem tady! Nepokládej to!“

Zoufale zatřesu s mobilem a na oplátku na mě zasvítí slova „Vybitá baterie“.

„Haló?“ ozve se znovu Lukeův hlas. „Bečky?“

„Lukeu, prosím tě, uslyš mě!“ křičím zoufale. „Prosím, uslyš mě! Prosím…“

Ale světýlko na malém displeji už zhasíná. A za chviličku oněmí i telefon. Konec.

Rozhlédnu se po opuštěných a tichých horách. V životě jsem se necítila tak sama.

Po chvíli mi poryv větru vmete proud deště do obličeje a já se roztřesu zimou. Tady zůstat nemůžu. Musím se někde schovat.

Asi tak dva metry nade mnou vyčnívá římsa s hromadou balvanů. Jeden z nich trochu přečnívá, takže bych se snad mohla pod ním skrčit. Bláto je mokré a kluzké, ale já se do něj zabodávám podpatky a chytám se všeho, co mi přijde pod ruku, a nějak se mi tam podaří vyškrábat, ale odřu si přitom i druhé koleno.

Bože, je to tu strašně vysoko. Moc jistě se tu necítím. Ale to je jedno. Když se nebudu dívat dolů, tak to půjde. Pevně se přidržuju přečnívající skály, snažím se pod ní schovat a přitom neuklouznout… vtom najednou zahlédnu záblesk žluté.

Jasně žluté.

Pláštěnkově žluté.

Proboha. Tady nahoře ještě někdo je. Ještě někdo jiný. Jsem zachráněna!

„Haló!“ křičím. „Halóóó! Tady!“ Ale vítr a déšť můj hlas odnášejí. Nevidím pořádně, kdo to je, protože mi ve výhledu zabraňuje jakási skála. Velmi pomalu a opatrně se posouvám po okraji římsy, abych získala lepší výhled.

A pak se mi srdce zastaví.

Je to Jess.

Je na svahu pode mnou ve žluté větrovce a s ruksakem na zádech. Visí na jakémsi provazu a kovovým nožem vyrýpává nějaký kámen. „Jess!“ zařvu co nejhlasitěji, ale sotva překřičím vítr. „Jess! JESS!“ Nakonec otočí hlavu – a obličej se jí stáhne úlekem. „Kristepane, Becky! Co tu sakra děláš?“

„Přišla jsem ti říct, že jsme sestry!“ křičím na ni, ale nejsem si jistá, že mě přes poryvy deště slyší. „Sestry!“ křičím znovu a popojdu kousek dopředu a přiložím si ruce k ústům jako trubku. „Jsme SESTRY!“

„Stůj!“ křičí zděšeně Jess. „Ta římsa je nebezpečná!“

„To je dobré!“

„Vrať se!“

Je to vážně dobré,“ volám. Ale ona vypadá tak znepokojeně, že poslušně o krok couvnu.

A v té chvíli mi uklouzne na mokré hlíně bota. Ztrácím rovnováhu.

Horečně šátrám po kamenech, snažím se něčeho chytit a zachránit se. Ale všechno mi klouže. Prsty šátrám po kořenech jakéhosi keře, ale ten je celý promoklý. Nedokážu se pořádně zachytit.

„Bečky!“ slyším Jessin hlas, když mi kořeny keře vyklouznou ze zoufalých prstů. „BEČKY!“

A pak v záchvatu hrůzy padám a jediné, co slyším, je křik, pak zahlédnu kousek oblohy a něco mě silně praští do hlavy.

A všechno kolem mě najednou zčerná.

MAÍDA VALE CHRONÍCLE, sobota 7. června 2003

OBAVY O NEZVĚSTNOU DÍVKU

Včera večer se prohloubily obavy Chaos

o bezpečnost obyvatelky Maida Vale Na palubě lodi Rozum, tělo, duše,

Rebeccy Brandonové. Sedmadvaceti– která pluje ve Středozemním moři,

letá paní Brandonová (rozená Bloom– propukl poté, co se rodiče paní

woodová) zmizela ve čtvrtek z luxus– Brandonové Graham a Jane Bloom –

ního bytu, který obývá se svým woodovi domáhali toho, aby loď

manželem Lukem Brandonem, a od změnila kurz, chaos. „Strčte si ten

té doby ji nikdo neviděl ani o ní ne– svůj klid za klobouk!“ křičela prý

slyšel. Poplach vyhlásila kamarádka paní Bloomwoodová. „Má dcera je

paní Brandonové Susan Cleath–Stuar– nezvěstná!“

tová, která ji přijela do Londýna ne–

ohlášeně navštívit. Bouře

V téže době bouře zabránila manže –

Nakupování lovi paní Brandonové Lukeovi v ná –

Záznam z místní kamery zachycuje vratu z pracovní návštěvy Kypru,

paní Brandonovou v místním obcho– Včera byl prý „zoufale znepokojen“

dě Anniny lahůdky krátce před jejím a v těsném kontaktu s policií. Jeho

zmizením ve zjevně vzrušeném stavu, obchodní kolega Nathan Temple

„Prostě praštila se svým nákupem vyhlásil za informaci vedoucí k nale –

a zmizela,“ prohlásila prodavačka Marie zení paní Brandonové odměnu. Včera

Fullerová. „Vůbec nic si nekoupila.“ prohlásil: Jestli jí někdo zkřiví vlásek

Sklíčená paní Cleath–Stuartová k tomu na hlavě, osobně mu zpřerážím všech –

dodala: „To je velmi špatné znamení! ny hnáty. Nadvakrát.“ Pan Temple

Bex by nikdy od svého nákupu ne– byl v roce 1984 odsouzený za těžké

utekla! Nikdy!“ ublížení na zdraví.

Dvacet dva

Jauvajs.

O uvej ouvej ouvej.

Bože, hlava mi třeští. Auau. A kotník mě bolí jako čert. Mám pocit, že se každou chvíli pozvracím, a cosi ostrého mě tlačí do ramene…

Kde to sakra jsem? Proč mám tak divný pocit?

S nadlidskou námahou se mi podaří otevřít oči, a než se mi zase zavřou, zahlédnu nakrátko cosi modrého.

Hmm. Modrého. To je nesmysl. Měla bych si na chvíli zdřímnout.

„Becky? Beckýýý!“ volá na mě někdo z obrovské dálky. „Vzbuď se!“

Přinutím se znovu otevřít oči a zjistím, že se dívám do obličeje. Do rozmazaného obličeje na modrém pozadí.

Jess.

No nazdar, to je Jess. A je celá bledá a plná úzkosti. Třeba něco ztratila. Nějaký kámen. To bude ono.

„Vidíš mě?“ ptá se naléhavě. „Dokážeš mi spočítat prsty?“

Vrazí mi ruku před nos a já na ni tupě zírám. Páni, ta holka by potřebovala manikúru jako sůl.

„Kolik je to prstů?“ ptá se. „Vidíš je? Můžeš mi to říct?“

Když o to tak stojí…

„Ehm… tři?“

Jess na mě chvíli zírá, pak si na kolenou přidřepne a sevře si hlavu do dlaní. „Díky Bohu.“

Třese se. Proč se proboha tak třese?

A pak se mi najednou všechno vrátí jako přílivová vlna.

Ach Bože. Ten výstup. Ta bouřka. Pak pád. Proboha, spadla jsem. Rovnou dolů ze skály.

Okamžitě se to snažím vymazat z myslí, ale ke svému překvapení se mi začnou z koutků očí valit slzy a stékat k uším.

Ale no tak. Nech toho. Už se mi nic nestane. Ležím na zemi. Aspoň tedy… myslím. Abych pravdu řekla, nejsem si moc jistá, kde se vlastně nacházím. Civím na jasně modré pozadí, ale příliš to nechápu. Napadlo mě, že jsem se dostala do nebe – ale Jess přece se mnou nespadla, že ne?

„Kde to jsem?“ koktám a Jess zvedne ruku. Pořád je bílá a vypadá otřeseně.

„V mém stanu,“ odpoví. „Vždycky s sebou nosím v batohu stan. Neodvážila jsem se s tebou pohnout – a tak jsem ho postavila kolem tebe.“

Tak stan! Páni, to je ale chytré! Proč s sebou všude nenosím stan? Od zítřka začnu. Ano. Nějaký mrňavý staniček, který se mi vejde do kabelky.

Problém je v tom, že se mi neleží příliš pohodlně. Možná bych měla vstát a protáhnout si trochu nohy.

Zkusím se zvednout, ale všechno se kolem mě zatočí a zčerná.

„Panebože,“ zamumlám a sesunu se zase zpátky.

„Nevstávej!“ zneklidní Jess. „Utrpěla jsi strašlivý pád. Myslela jsem…,“ nedokončí větu a zprudka vydechne. „No každopádně. Nevstávej.“

Postupně si uvědomuju zbytek svého těla. Ruce mám rozbolavělé a poškrábané. S nadlidským úsilím nadzvednu hlavu a podívám se na nohy, které jsou samý krvavý škrábanec. Cítím pohmožděninu na tváři a zvednu k ní ruku.

„Jauvajs! Neteče mi krev?“

„Zřídila ses teda pořádně,“ prohlásí Jess otevřeně. „Nemáš někde nějaké velké bolesti?“

„V kotníku. Levém. Strašně mě bolí.“

Jess ho prohmatává a já se koušu do rtů, abych nekřičela.

„Asi sis ho vyvrtla,“ prohlásí nakonec. „Já ti ho ovážu.“ Rozsvítí baterku, připevní ji ke stanové tyči a pak sáhne do malinké plechové krabičky. Vytáhne cosi jako dlouhé obinadlo a začne mně odborně ovazovat kotník. „Becky, co jsi tam nahoře pro všechno na světě dělala?“

„Šla jsem – tě hledat,“ v hlavě mi vyskakují další útržky skládačky. „Šla jsem na tu vytrvalostní túru.“

Jess na mě vytřeští oči.

„Ale tudy trasa nevedla! Já jsem sešla z cesty. Trasa vedla mnohem níž. Copak jsi nešla po značkách?“

„Po jakých značkách?“ vyvalím na ni tupě oči.

„Bože, ty nemáš ani ponětí, jak se chodí na túry, že ne?“ rozčílí se. „Tadys vůbec neměla co dělat! Tady je to nebezpečné!“

„A proč jsi tu byla tedy ty?“ odseknu a při utahování obinadla zamrkám bolestí. „To, co jsi dělala, se mi zdálo hodně riskantní.“

Jess se zatváří nepřístupně.

„Když jsem naposledy lezla na Pike, viděla jsem tu pár kousků amonitu,“ prohlásí nakonec. „Tak jsem si pro jeden šla. Je to trochu praštěné a nečekám, že bys mi rozuměla…“

„Ale ne! Já ti rozumím!“ skočím jí do řeči a nadzvednu se na loktech. Ach můj Bože. Všechno se mi najednou vrací. Musím jí to říct. Jess, já ti rozumím. Viděla jsem tvé minerály. Jsou fantastické. Jsou nádherné.“

„Lehni si,“ nařídí mi Jess ustaraně. „Musíš se šetřit.“

Já se nechci šetřit! Jess, poslouchej. Jsme sestry. Jsme doopravdické a nefalšované sestry. Proto jsem za tebou šla na tu horu. Chtěla jsem ti to říct.“

Jess na mě upřeně zírá. „Bečky, máš bouli na hlavě… nejspíš jsi utrpěla otřes mozku…“

„To není tím!“ Čím hlasitěji mluvím, tím víc mi hlava třeští, ale nemůžu přestat. „Vím, že máme stejnou krev. Vím to! Byla jsem u tebe doma.“

„Kdeže jsi byla?“ vytřeští na mě Jess oči. „Kdo tě tam pustil?“

„Viděla jsem tvou skříň s minerály. Je úplně stejná jako má skříň na boty v Londýně. Úplně stejná. Světla… police… všechno!“

Poprvé za celou dobu vidím, že Jess trochu ztrácí svůj klid.

„No a co?“ odsekne.

„No tohle přece! Jsme stejné!“ dychtivě si sednu a ignoruju kola před očima. „Přece víš, Jess, co cítíš při pohledu na nádherný kus minerálu. Já cítím totéž při pohledu na báječné boty! Nebo šaty. Prostě je musím mít. Na ničem jiném nezáleží. A já vím, že totéž cítíš ke své sbírce kamenů.“

„To teda těžko,“ odvrátí Jess hlavu.

, Ale ano! já vím, že je to pravda!“ popadnu ji za ruku. Jsi stejně posedlá jako já! Jenomže to nedáváš tak najevo! Ach Bože, ta hlava. Jauvajs.“ S třeštící hlavou se svalím na záda.

„Dám ti něco na utišení bolesti,“ prohlásí Jess roztržitě – ale ani se nehne. Jenom tam tak sedí s obinadlem v ruce. Vidím, že jsem ji zaujala. Je ticho, jenom do stanu nad námi buší déšť. Neodvážím se ani pípnout. Neodvážím se pohnout. A navíc vlastně ani nevím, Jestli bych to dokázala.

„Tak ty jsi lezla v bouřce na tuhle horu jenom proto, abys mi to řekla?“ zeptá se Jess nakonec.

„Ano! Jistě!“

Otočí ke mně hlavu. Obličej má bledší než obvykle a vypadá tak rozčileně, jako by se ji někdo pokoušel napálit. „Proč? Proč jsi to dělala?“

„Protože… protože to bylo důležité! Protože mi na tom záleželo!“

„Ještě nikdy nikdo pro mě nic takového neudělal,“ vyhrkne a ihned odvrátí pohled a hledá zase cosi v krabičce. „Ty škrábance potřebují antiseptikum.“

Začne mi poťukávat nohy gázovými polštářky a já se snažím moc necukat, když se mi antiseptikum dostane do otevřené rány.

„Tak už mi… věříš?“ ptám se. „Věříš mi, že jsme sestry?“

Jess chvíli upírá zrak na své nohy v tlustých ponožkách a hnědých pohorkách. Zvedne hlavu a podívá se na mé zablácené a roztrhané tyrkysové lodičky a na sukni od Marka Jacobse. Na mé zničené třpytivé tričko. Pak přejede očima na můj pohmožděný obličej plný modřin a chvíli se jenom tak na sebe díváme.

„Ano,“ prohlásí nakonec. „Já ti věřím.“

Tři extra silná analgetika o něco později a začínám se cítit mnohem lépe. Vlastně mi pusa jede k nezastavení.

„Věděla jsem, že jsme sestry,“ tvrdím ve chvíli, kdy mi Jess přikládá náplast na rozseknuté koleno. „Věděla jsem to! Já mám určitě nějaké nadpřirozené vlastnosti. Já jsem cítila, že tam na té hoře někde jsi.“

„Hmm,“ ucedí Jess a obrátí oči v sloup.

„Hele, a už se ti začínám trochu podobat. Jakože, uvažovala jsem, že bych se mohla nechat ostříhat nakrátko. Docela by mně to slušelo. I ty šutry mě fakticky začaly trochu zajímat…“

„Bečky,“ skočí mi do řeči Jess. „Nemusíme být úplně jedna jako druhá.“

Jak to?“ podívám se na ni zaraženě. „Jak to myslíš?“

„Možná jsme sestry,“ posadí se na bobek. „Ale to ještě neznamená, že obě musíme chodit se stejným sestřihem. Nebo se zajímat o minerály.“ Sáhne po další náplasti a sloupne z ní ochranný obal.

„Nebo jíst brambory,“ vyletí ze mě, než stačím zavřít pusu.

„Nebo jíst brambory,“ přikývne Jess. Odmlčí se. „Nebo… kupovat předražené značkové rtěnky, které vyjdou během tří týdnů z módy.“

Podívá se na mě a trochu se jí zableskne v očích a já se vyjevím. Jess si mě snad dobírá?

„Nejspíš ne,“ snažím se o nenucený tón. „Jenom proto, že jsme biologicky spřízněné, nemusí to ještě znamenat, že se obě budeme oddávat nudnému cvičení s lahvemi vody místo senzačních činek.“

Jistěže. Nebo… si číst ve slaboduchých časopisech plných absurdních reklam.“

„Nebo pít kafe ze strašlivé staré flašky.“

Jessinými ústy to zacuká.

„Nebo chodit na předražená kapucína.“

Zaduní hrom a obě úlekem nadskočíme. Déšť bubnuje do stanu jako paličky do bubnu. Jess mi přiloží poslední náplast na nohy a zavře krabičku.

„Nejspíš sis s sebou nevzala nic k jídlu,“ prohodí. „Ehm… ne.“

Já jsem si něco vzala, ale není toho moc.“ Svraští obočí. „Rozhodně to nebude stačit, pokud zde budeme muset vydržet několik hodin. Nedostaneme se odtud, ani když přestane pršet.“

„Nemohla bys na úbočí nasbírat nějaké kořínky nebo lesní plody?“ ptám se s nadějí.

Jess po mně bleskne očima.

„Bečky, já nejsem žádný Tarzan.“ Nahrbí se a obejme si nohy rukama. „Budeme tu muset prostě vydržet.“

„Ty… sis s sebou na túru nevzala mobil?“ zkouším.

„Já mobil nemám. Žádný obvykle nepotřebuju.“

„Obvykle s sebou nemíváš blbou sestru, která se navíc zraní.“

„Obvykle ne.“ Poposedne na karimatce a sáhne za sebe. „Mimochodem, posbírala jsem tvé věci. Rozsypaly se po tvém pádu kolem tebe.“

„Díky,“ beru si od ní pár kousků. Minilak na vlasy. Soupravu na manikúru. Pudřenku.

„Tvou kabelku jsem bohužel nenašla,“ dodá Jess. „Bůh sám ví, kam zapadla.“

Srdce se mi zastaví.

Má andělská kabelka.

Má kabelka za dva tisíce eur, jakou nosí filmové hvězdy. Kabelka, za niž by všechny ženské na celém světě daly bůhvíco.

A nakonec – je pryč. Ztratila se někde v pustých a opuštěných horách.

„To je… jedno,“ zmůžu se na úsměv. „To se stává.“

Rozbolavělými a ztuhlými prsty otevřu pudřenku – a nějakým zázrakem zůstalo zrcátko nedotčeno. Opatrně se na sebe podívám a zděšeně sebou trhnu. Vypadám jako potlučené strašidlo. Vlasy mám rozježené, tváře poškrábané a na čele obrovskou bouli.

„Co teď budeme dělat?“ S pohledem na Jess zaklapnu pudřenku.

„Každopádně tu musíme zůstat, než skončí bouřka.“

„No jo, ale já jsem myslela… co tu budeme dělat} Zatímco tu budeme čekat ve stanu.“

Jess na mě chvíli bezvýrazně hledí.

„Možná bychom se mohly dívat na Když Harry potkal Sally a ládovat se k tomu popcornem,“ navrhne.

Neubráním se zahihňání. Jess má vážně smysl pro humor. Dobře utajený.

„Nemám ti udělat nehty?“ navrhnu. „Mám tady na to šminky.“

„Udělat nehty}“ opakuje Jess. „Bečky… uvědom si, že jsme na horách.“

„No právě!“ vložím se dychtivě. „V tom je ten vtip! Mám zvláště pevný lak, který odolá všemu, co děláš. Podívej se!“ Ukážu jí lahvičku s lakem na nehty. „Na obrázku šplhá modelka doopravdy po skále.“

„Mě snad šálí zrak,“ Jess si bere ode mě lahvičku a prohlíží si ji. „A na tohle někdo naletí?“

„Ale no tak! Co jiného se tu dá dělat?“ nevinně se odmlčím. „Jakože, nemáme tu nic skutečně zábavného, jako kupříkladu tvé účty…“

Jess po mně loupne očima.

„Tak dobře,“ souhlasí. „Vyhrála jsi. Nalakuj mi nehty.“

Kolem nás zuří bouře a my si zářivou jasně růžovou barvou vzájemně lakujeme nehty.

„To je senzace!“ říkám obdivné, když mi Jess dokončuje ruku. „Mohla bys být manikérka!“

„Díky,“ odvětí suše. „Hned mám lepší pocit.“

Protřepu si prsty ve světle baterky a pak vytáhnu pudřenku, abych mohla obdivovat svůj odraz.

„Musíš se naučit položit si prst přemýšlivě k puse,“ vysvětluju názorně. „Je to totéž, jako když máš nový prsten nebo náramek. Aby si toho lidi všimli.“ Nabídnu jí zrcátko, ale ona se s napjatým obličejem odvrátí.

„Děkuju, nechci.“

Odložím pudřenku, ale vrtá mi to hlavou. Chtěla bych se jí zeptat, proč tolik nenávidí zrcátka. Musím na to jít ovšem diplomaticky. Jess…,“ vyhrknu nakonec. „Ano?“

„Proč tak nenávidíš zrcátka?“

Vyjma svištění větru se nic neozývá. Nakonec se na mě Jess podívá.

„Bůhví,“ prohlásí. „Možná proto, že mi pokaždé, když jsem se jako malá holka podívala do zrcadla, můj táta připomínal, že nemám být marnivá.“

„Marnivá?“ podívám se na ni vyjeveně. „A to jako vždycky?“

„Většinou,“ pokrčí rameny a pak si všimne mého výrazu. „Proč? Co ti říkali tvoji rodiče?“

„Mí rodiče říkávali…“ Jsem teď trochu v rozpacích. „Vždycky mi říkali, že jsem ten nejhezčí andílek, který k nim slétl z nebe.“

„Aha,“ Jess schoulí ramena, jako bych řekla něco neslušného.

Chvíli se dívám na nehty.

„Jasně, máš pravdu,“ prohlásím pak. „Byla jsem rozmazlená. Rodiče mi dali všechno. Nikdy jsem nemusela stát na vlastních nohou. Nikdy. Vždycky tam byl někdo, kdo mi pomohl. Máma a táta… pak Suze… pak Luke.“

„Já jsem musela stát na vlastních nohou od počátku.“ Jess má obličej ve stínu a já nevidím, jak se tváří.

„Tvůj táta byl nejspíš trochu… přísný,“ řeknu váhavě. Jess chvíli neodpovídá.

„Táta nedával nikdy najevo žádné city,“ prohlásí nakonec. „Nikdy člověku neřekl, že je na něj pyšný. Ale uvnitř to cítil,“ dodá vášnivě. Jenomže v naší rodině všechno tolik neokecáváme jako u vás.“

Náhlý poryv větru uvolní cíp stanu a vžene dovnitř proud deště. Jess popadne cíp a natáhne se pro kovový kolík.

„A já jsem po něm,“ vtlouká kamenem kolík do země. „To, že prostě o všem v jednom kuse nežvaním, nemusí ještě znamenat, že to necítím.“ Zatéká očima po stanu a pak se s očividným úsilím podívá na mě. „Bečky, když jsem přijela do vašeho bytu na návštěvu, nechtěla jsem být nepřátelská. Ani… chladná.“

„Neměla jsem ti to říkat,“ prohlásím v návalu lítosti. „Je mi to vážně líto…“

„Počkej,“ přeruší mě Jess. „7b mně je to líto. Mohla jsem se víc snažit. Mohla jsem se připojit.“ Položí kámen na zem a několik vteřin na něj upírá zrak. „Abych pravdu řekla, byla jsem z tebe trochu… vyplašená.“

„Luke říkal, že jsem šla na tebe asi trochu zhurta,“ říkám smutně.

„Myslela jsem si, že jsi cvok,“ prohlásí Jess a já se pousměju.

„Ne,“ namítá. „Doopravdy. Myslela jsem si, že tě tví rodiče nesnesitelně rozmazlili.“

„Aha.“ Trochu mě to vyvedlo z konceptu. Přejedu si rukou po čele, které mě začíná zase bolet.

„Měla by ses vyspat,“ podívá se na mě. „Spánek uzdravuje. A taky zahání bolesti. Tady máš pokrývku,“ podává mi cosi, co vypadá jako kovová fólie.

„No… tak dobře,“ trochu nedůvěřivě souhlasím. Já to zkusím.“

Položím si hlavu na nejméně nepohodlné místo, které najdu, a snažím se zavřít oči.

Ale nedokážu usnout. V myšlenkách se mi za melodického bubnování deště do stanové plachty neustále vrací náš rozhovor. Jsem rozmazlená. Jsem rozmazlený fracek.

Jaký div, že se Luke tak naštval. Jaký div, že se mi manželství zhroutilo. Všechno je to moje vina.

Ach Bože. Najednou se mi z očí začnou řinout slzy a hlava se mi ještě víc roztřeští. A do krku mě chytne křeč… a do zad mě dači kámen…

„Becky, není ti něco?“ ptá se Jess.

„Ani ne,“ huhňám roztřeseným hlasem. Jenom nemůžu zabrat.“

Chvíli je ticho a já si říkám, že mě Jess asi neslyšela nebo mi nemá co říct. Ale za chvilku cítím vedle sebe pohyb. Otočím se – a vidím, jak mi nabízí bílý pláteček.

„Peprmintové sušenky to tedy nejsou,“ říká bezvýrazným hlasem.

„A co to je?“ zaváhám.

„Kendal Mint Cake. Tradiční horolezecká strava.“

„Díky,“ zašeptám a kousnu si. Má to hrozně divnou sladkou chuť, ale abych ukázala dobrou vůli, kousnu si ještě jednou. Pak ke své hrůze cítím, že se mi zase valí slzy z očí.

Jess si vzdychne a ukousne si peprmintového plátku.

„Něco se stalo?“

„Luke mě už nikdy nebude mít rád,“ vzlyknu. „O tom vážně pochybuju,“ utrousí.

Je to tak!“ Teče mi z nosu, a tak si ho otřu rukou. „Od chvíle, kdy jsme se vrátili ze svatební cesty, je to jedna velká katastrofa. A všechno je jenom má vina, všechno jsem zničila…“

„Všechno není jenom tvá vina,“ přeruší mě Jess.

„Cože?“ podivím se.

„Neřekla bych, že je všechno jenom tvá vina,“ prohlásí klidně. „Za to můžou dva.“ Složí obal od mátové tyčinky, otevře zip batohu a obal strčí dovnitř. „Když už tady mluvíme o posedlosti. Luke je naprosto posedlý svou prací!“

„To já vím. Ale myslela jsem si, že ho to přejde. O líbánkách byl úplně uvolněný. Všechno bylo dokonalé. Byla jsem tak šťastná.“

Píchne mě u srdce při vzpomínce na to, jak jsme byli s Lukem opálení a bezstarostní. Jak jsme se drželi za ruce. Jak jsme spolu cvičili jógu. Jak jsme na terase ve Srí Laňce plánovali nečekaný návrat.

Dělala jsem si takové naděje. A nic nefungovalo tak, jak jsem si představovala.

„Na líbánkách nemůže být člověk do smrti,“ podotkne Jess. „K nějakému menšímu konfliktu muselo dojít.“

„A já jsem se na manželství tolik těšila,“ vzdychám. „Představovala jsem si, že budeme sedět kolem velkého dřevěného stolu ve světle svící. Já, Luke, Suze… Tarquin… a všichni budou šťastní a budou se smát…“

„A co se stalo?“ Jess se na mě pronikavě zadívá. „Co se stalo se Suze? Tvá máma mi říkala, že to byla tvá nejlepší kamarádka.“

„Byla. Ale zatímco jsem byla pryč… našla si jinou.“ Zírám na modré poletující plátno a mám knedlík v krku. „Všichni si nacházejí nové přátele a novou práci a už o mě nestojí. Já… nemám žádné přátele.“

Jess zavře zip u batohu a utáhne šňůrku. Pak se na mě podívá.

„Máš mě.“

„Vždyť mě ani nemáš ráda,“ pípnu zkormouceně.

„Každopádně jsem tvá sestra,“ konstatuje Jess. „Takže s tebou musím nějak vyjít, nemyslíš?“

Zvednu hlavu a v jejích očích spatřím záblesk humoru. A srdečnosti. Srdečnosti, kterou jsem tam myslím dřív vůbec neviděla.

„Víš, Luke chce, abych byla spíš jako ty,“ zašeptám po chvíli.

„To ti tak věřím!“

„Je to pravda! Chce, abych byla spořivá a skromná.“ Zbytek mátové tyčinky strčím za jakýsi kámen a doufám, že si toho Jess nevšimne. „Naučíš mě to?“

„Tebe mám učit hospodárnosti?“

„Ano! Prosím.“

Jess obrátí oči v sloup.

„Chceš–li být tedy hospodárná, pak pro začátek nesmíš zahazovat mátovou tyčinku, které vůbec nic není.“

„No tak dobře,“ trochu zahanbeně vytáhnu tyčinku a ukousnu si. „Ehm… moc dobré!“

Vítr sviští snad ještě hlasitěji a stan se třepotá stále rychleji. Přitáhnu si pevněji k tělu Jessinu staniolovou přikrývku a pomilionté si přeju, abych si bývala s sebou vzala svetr. Nebo i větrovku. Pak si najednou na cosi vzpomenu. Sáhnu do kapsy u sukně – a nemůžu tomu uvěřit. Balíček je stále zde.

„Jess… něco jsem ti přinesla,“ vytáhnu balíček z kapsy. „Chtěla jsem ti to nechat u tebe v domě.“

Podám Jess malý tyrkysový sáček. Pomalu ho rozváže a na dlaň se jí vysypou stříbrná zrníčka od Tiffanyho.

„To je náhrdelník,“ vysvětluju. „Koupila jsem si stejný, podívej.“

„Bečky,“ zdá se, že to Jess zaskočilo. „To je… to je skutečně…“

Chvíli se děsím, že mi řekne „nevhodné“, případně „nepřijatelné“.

„Úžasné,“ vyhrkne nakonec. „Je to úžasné. Moc se mi to líbí. Děkuju ti.“

Dá si náhrdelník kolem krku a já si ji s potěšením prohlížím. Vážně jí sluší! A jako by se s jejím obličejem odehrála zvláštní proměna. Jako by trochu změnil tvar. Téměř jako by…

„No tohle!“ užasnu. „Vždyť ty se směješ?

„To tedy rozhodně ne,“ odsekne Jess okamžitě a vidím, jak se snaží nasadit vážný výraz – ale nejde jí to. Úsměv se jí ještě prohloubí a Jess zvedne prst, aby se dotkla náhrdelníku.

„Ale ano, směješ se!“ nemůžu se ubránit zahihňání. „Směješ se! Objevila jsem tvou slabinu. Máš slabost pro Tiffanyho.“

„To rozhodně nemám!“

„Ale ano! Já jsem to věděla! Víš, Jess…“

Ale má slova přehluší hukot vichřice, která uvolní jednu stranu stanu.

„Panebože!“ zaječím, když mi proud deště šplíchne do obličeje. „Panebože! Stan! Chyť ho!“

„Sakra!“ Jess se zoufale snaží zachytit poletující plátno a připevnit ho kolíkem, ale další mohutný poryv větru jí ho vyrve z rukou. Stan se vzedme jako plachty na lodi a pak odpluje po větru ze svahu. Dívám se na Jess skrz déšť.

„Co teď budeme dělat?“ Musím křičet, abych přehlušila řev bouřky.

„Kristepane,“ přejede si rukou obličej. „Takže si musíme najít nějaký úkryt. Můžeš vstát?“

Pomůže mi na nohy a já se neubráním výkřiku, protože mě strašně zabolí kotník.

„Musíme se dostat támhle k těm skalám,“ ukazuje Jess do deště. „Opři se o mě.“

Začneme se belhat a kulhat vzhůru po blátivém svahu a postupně se sjednotíme v jakémsi zvláštním rytmu. Zatínám zuby, abych nekřičela bolestí, a snažím se nepropadnout panice.

„Nepřijde nás někdo zachránit?“ vykoktám mezi dvěma kroky.

„Sotva. Tak dlouho ještě pryč nejsme.“ Jess se odmlčí. „Podívej, musíš překonat tenhle strmý kousek. Chyť se mě.“

Snažím se vší silou vyškrábat po strmém a skalnatém svahu a celou dobu si uvědomuju, že mě Jess nadnáší. Páni, ta má ale kondici. Napadne mě, že by mohla klidně i v tom dešti slézt dolů. Teď už by mohla být dávno doma a v teple.

„Jsi hodná, že mi pomáháš,“ řeknu ochraptěle, když se začneme belhat dál. „Díky, žes tu se mnou zůstala.“

„Rádo se stalo,“ odpoví, aniž by vypadla z rytmu.

Déšť mi buší do obličeje, až téměř nemůžu dýchat. Znovu se mi začíná točit hlava a neuvěřitelně mě bolí kotník. Ale musím jít dál, nemůžu nechat Jess na holičkách.

Najednou deštěm pronikne jakýsi zvuk. Ale to budou jistě halucinace. Nebo kvílení větru. To jistě není pravda.

„Počkej,“ zarazí se Jess. „Co to je?“ Obě se zaposloucháme. A je to pravda. Nezdá se nám to.

Je to typické vrčení helikoptéry. Podívám se nahoru – a lijavcem se blíží matná světla.

„Pomoc!“ ječím a mávám zuřivě rukama. „Tady!“

„Tady!“ ječí Jess a mává baterkou do šera. „Tady jsme! Pomoc!“ Helikoptéra se nad námi chvíli vznáší a pak k mému zklamání odletí.

„Copak nás neviděli?“ vydechnu zoufale.

„Já nevím.“ Jess má napjatý a úzkostný výraz. „Těžko říct. Tady by ale stejně neměli kde přistát. Každopádně by museli přistát na hřebeni a pak slézt pěšky dolů.“

Obě chvíli napjatě čekáme, ale helikoptéra se nevrací.

„Podívej,“ prohlásí Jess nakonec. „Musíme jít dál. Tamty skály nás přinejmenším ochrání před větrem.“

Začneme se šourat stejným tempem nahoru. Ale teď jako by mě veškerá síla i nadšení opustily. Cítím už jenom vyčerpání. Není na mně nit suchá, je mi zima a už mi nezbyla vůbec žádná energie. Vlečeme se do svahu bolestně pomalu, s hlavami u sebe a s do sebe zaklesnutýma rukama, a obě lapáme po dechu, protože nás déšť bičuje přímo do obličeje.

„Počkat,“ strnu na místě. „Něco slyším.“ Opřu se o Jess a natahuju krk.

„Co je?“

„Něco jsem zaslechla…“

Zarazím se, když deštěm pronikne matné světlo. Je to paprsek vzdálené baterky. A slyším, jak někdo slézá ze svahu dolů. Panebože! Jsou to lidé! Konečně.

„To je horská služba!“ volám. „Přišli pro nás! Tady! Potřebujeme pomoc!“

Paprsek baterky nakrátko zmizí a pak se zase objeví.

„Pomoc!“ křičí Jess. „Tady jsme!“

Žádná odpověď. Copak odešli? Copak nás minuli?

„Pomóóóc!“ volám zoufale. „Prosím, pomozte nám! Tady! Slyšíte nás?“

„Bex?“

Bouřkou slabě proniká známý vysoký hlas. Strnu. Co to je?

Mám snad… halucinace?

Vždyť to znělo jako…

„Bex?“ křičí ten hlas znovu. „Bex, kde jsi?“

„Suze?“

Když se dívám nahoru, objeví se na hřebeni postava ve starodávném nepromokavém plášti. Vlasy má deštěm přilepené k hlavě, svítí kolem sebe baterkou a s obočím úzkostně svraštělým se pátravě rozhlíží kolem.

„Bex?“ křičí. „Bex! Kde jsi?“ Musím mít vidiny. Je to jako zázrak. Dívám se na tři vzdušné proudy a myslím, že je to Suze.

„Bex?“ zaostří na nás. „Panebože! Našla jsem ji!“ křičí někam přes rameno. „Tady! Bex!“ Sbíhá ze svahu a od nohou jí odletují kamínky.

„Tyji znáš?“ ptá se udiveně Jess.

„To je Suze,“ polknu nasucho. Má nejlepší kamarádka.“ Něco se mi zadrhlo v hrdle. Suze mě přijela hledat. Takovou dálku, aby mě našla.

„Bex! Díky Bohu!“ Suze přibíhá v mohutné spršce kamenů a hlíny a upírá na mě modré, strachem doširoka rozevřené oči v zabláceném obličeji. „Panebože. Ty jsi zraněná. Já jsem to věděla. Já jsem to věděla…“

„Nic mi není,“ vykoktám. „Jenom mám něco s kotníkem.“

„Je tu, ale je zraněná!“ křičí Suze do mobilu a chvíli poslouchá. „Už sem jde Tarkie s nosítky.“

„Tarquin?“Jsem příliš omámená na to, abych si to dokázala všechno srovnat. „Tarquin je tady?“

„Se svým přítelem z RAF. Ti pitomci z horské služby tvrdili, že je ještě příliš brzy. Ale já jsem věděla, že se ti něco stalo. Já jsem věděla, že musíme přijet. Měla jsem takový strach.“ Suzein obličej najednou posmutní. „Panebože. tolik jsem se bála. Nikdo nevěděl, kde jsi…, prostě ses najednou ztratila. Mysleli jsme si… ani jsme nevěděli, co si myslet… snažili jsme se vypátrat signál z tvého mobilu, ale žádný nebyl…, ale pak se najednou objevil… a ty jsi tu celá potlučená.“ Se slzami v očích se na mě podívá. „Bex, strašně moc mě mrzí, že jsem ti nezavolala. Je mi to tak líto.“

Pevně mě obejme a chvíli tam jen tak stojíme a tiskneme se k sobě, zatímco nás bičuje déšť.

„Nic mi není,“ zalapám nakonec po dechu. „Vážně. Spadla jsem ze skály. Ale byla jsem se svou sestrou. Ta se o mě postarala.“

„Se svou sestrou?“ Suze mě pustí a pomalu se otočí k Jess, která nás rozpačitě s rukama v kapsách pozoruje.

„To je Jess,“ představuju ji. „Jess… to je Suze.“ Obě se na sebe přes padající déšť pozorně zadívají. Netuším, co si o sobě myslí.

„Nazdar, Beckyina sestro,“ řekne Suze nakonec a podává jí ruku.

„Nazdar, Beckyina nejlepší kamarádko,“ odpoví Jess a sevře ji.

Nad námi cosi zarachotí a vidíme, jak se k nám po svahu spouští Tarquin v jakési neuvěřitelné armádní výstroji a se svítilnou připevněnou k helmě.

„Tarquine,“ zavolám. „Ahoj.“

Jeremy je se skládacími nosítky na cestě,“ hlásí vesele. „Tys nás ale vyděsila, Becky. Lukeu?“ říká do mobilu. „Už jsme ji našli.“ Srdce se mi zastaví. Luke?

„Jak to…,“ rty se mi najednou roztřesou natolik, že ze sebe nemůžu vypravit slovo. „Jak to, že Luke…“

„Uvízl na Kypru kvůli počasí,“ vysvětluje Suze, „ale celou dobu byl s námi ve spojení. Páni, ten byl ale vyplašený.“

„Tady ho máš, Becky.“ Tarquin mi podává telefon.

Téměř si ho nedokážu od něj vzít. Téměř ztrácím nervy.

„Ještě se pořád… na mě zlobí?“ zajíknu se.

Suze se na mě chvíli tiše dívá a déšť jí padá na vlasy a stéká jí po obličeji.

„Bex, můžeš mi věřit. Nezlobí se na tebe.“

Přiložím telefon k uchu a trochu zamžikám, když si ho přitisknu k pohmožděnému obličeji. „Lukeu?“

„Panebože! Becky.“

Mluví z velké dálky a v telefonu to tak strašně praská, že mu téměř nerozumím. Ale jen co zaslechnu jeho známý hlas, vyskočí mi před očima události posledních pár dnů. Zajíkám se emocemi. Oči mě pálí a dech se mi úží.

Chci ho. Chci ho a chci jet domů.

„Chválabohu, že jsi už v bezpečí,“ Luke má tak úzkostný hlas, jaký jsem u něj ještě neslyšela. „Málem jsem přišel o rozum.

Já vím,“ polknu. „Promiň.“ Slzy se mi řinou po tvářích. Téměř nemůžu mluvit. „Lukeu, moc se ti za všechno omlouvám…“

„Ty se nemáš zač omlouvat. Já se musím omluvit. Kristepane, myslel jsem si…,“ nedomluví a já slyším, jak těžce dýchá. „Už se prosím tě nikdy neztrácej, ano?“

„Nebudu,“ otírám si zuřivě oči dlaní. „Kéž bys tu tak byl.“

„Už tam brzy budu. Vypadnu odtud, hned jak se zlepší počasí. Nathan mi nabídl soukromé letadlo. Je prostě skvělý.“ K mému zklamání se jeho hlas ztratí v sykotu a praskání.

„Lukeu?“

„… hotel…“

Už ho neslyším. Moc tomu, co říkal, nerozumím. „Miluju tě,“ zavolám zoufale do přerušeného spojení. Rozhlédnu se a vidím, jak mě všichni kolem se soucitným mlčením pozorují. Tarquin mě poplácá promočenou rukou po rameni. „No tak, Becky. Měli bychom jít do helikoptéry.“

Dvacet tři

Nemocnice je trochu rozmazaná. Je tu spousta světel a hluku a všichni se mě pořád na všechno vyptávají a pořád mě někam vozí na vozíku – a nakonec se ukáže, že jsem si na dvou místech zlomila kotník a že mi musejí dát nohu do sádry. Plus mě na pár místech sešít a ověřit si, jestli jsem nedostala tetanus nebo nemoc šílených krav, případně ještě něco dalšího.

Mezitím mi cosi píchnou a já se najednou cítím ospale, a když mi udělají všechno, co mají, padnu do polštářů a najednou se cítím naprosto vyčerpaná. Páni, to je paráda být na chvíli tam, kde je čisto, teplo a všechno bílé jako sníh.

Z dálky slyším, jak někdo uklidňuje Jess, že mi nijak neublížila, když se mnou hýbala, a stejný hlas pak několikrát opakuje Suze, že v tomto případě není prohlídka celého těla nutná a že se určitě na můj zdravotní stav nevykašlali. A že právě on je čirou náhodou tady šéf.

„Becky?“ otevřu oči a vidím, jak se k mé posted blíží Tarquin s mobilem. „Zase Luke.“

„Lukeu?“ řeknu do mobilu. „Nazdar! Hele, to bys neuhodl! Mám zlomenou nohu!“ Obdivné se zadívám na zasádrovaný kotník, který leží na podpěře. Vždycky jsem si přála mít něco v sádře.

„Slyšel jsem. Ty moje chudinko. Starají se tam o tebe dobře? Máš všechno, co potřebuješ?“

„Ehm… asi jo. Hele…,“ najednou zničehonic mohutně zívnu. „Páni, jak já jsem utahaná. Asi si na chvilku zdřímnu.“

„Kéž bych tam byl s tebou.“ Luke má hluboký a jemný hlas. „Becky, jedno mi vysvětli. Proč ses tak najednou vydala na sever a nikomu se slovem nezmínila?“

Cože? Copak to nepochopil?

„Pochopitelně proto, že jsem potřebovala pomoc,“ odpovím s důvěrně známým píchnutím u srdce. „Naše manželství bylo v troskách. A jediný člověk, na kterého jsem se mohla obrátit, byla Jess.“

V telefonu je chvíli ticho.

„Kdeže bylo naše manželství?“ zeptá se Luke nakonec.

„V troskách přece!“ opakuju rozechvělým hlasem. „Ty to dobře víš! Bylo to strašné! Ani jsi mi nedal pusu na rozloučenou!“

„Miláčku, byl jsem naštvaný. Pohádali jsme se! Ale to přece neznamená, že je naše manželství v troskách.“

„Možná ne,“ polknu. „Jenže já jsem si myslela, že jo. Myslela jsem si, že je po všem. Myslela jsem si, že je ti jedno, kde budu.“

„Ale Becky,“ Luke má najednou divný hlas, jako by potlačoval smích. Nebo možná pláč. „Máš vůbec představu, co jsem si tady prožil?“

„Ne,“ kousnu se zahanbeně do rtů. „Lukeu, je mi to vážně líto. Mě vůbec nenapadlo… neuvědomila jsem si…“

„No v každém případě,“ přeruší mě, „jsi v bezpečí. Jedině na tom teď záleží. Jsi v bezpečí.“

Zalévá mě pocit viny. Chová se ke mně tak hezky. A já jsem mu způsobila takové potíže. A ještě ke všemu uvízl na Kypru… V návalu emocí si přitisknu telefon pevněji k uchu.

„Lukeu, pojeď domů. Já vím, jak moc se ti do té práce nechtělo. Já vím, že máš z toho špatný pocit. A všechno je moje vina. Klidně se na toho pitomého Nathana Templea a jeho příšerný hotel vykašli. Na něco se vymluv. Třeba na mě.“

Rozhostí se dlouhé ticho.

„Lukeu?“ zavolám zmateně.

„Totiž,“ odpoví Luke váhavě. „Já ti musím něco říct. Ono je docela dobře možné…“ Zase se odmlčí. „No co?“

„Že jsi měla pravdu. A já se… mýlil.“

Zmateně vykulím na telefon oči. Šálí mě snad sluch?

„Byl jsem předpojatý,“ říká Luke. „Nakonec jsem zjistil, že Nathan je ohromně chytrý chlap. Je to rozený podnikatel. Moc dobře si rozumíme.“

„Vy si moc dobře rozumíte? Ale… vždyť je to odsouzený kriminálník!“

„Jo tamto,“ upadne Luke do rozpaků. „To mi už Nathan vysvětlil. Tehdy chránil hotelový personál před jedním opilým hostem. Že prý to jenom ‚kapánek přehnal’. Prý ho to pak mrzelo. A já mu věřím.“

Chvíli je ticho. Hlava mi třeští. Všechno se mi v ní plete.

„Je to chlapík podle mého gusta,“ prohlašuje Luke. „Onehdy mi vysvětlil, proč založil svůj motelový řetězec. Prý ho jednou odmítli pustit do nějakého nóbl hotelu, protože neměl vázanku. Tak rovnou odtud zamířil do jakési hospody, a tam vymyslel podnikatelský plán pro Value Motels. Naplánoval si jich dvacet a během roku je uvedl do provozu. Před takovým elánem teda smekám.“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ mnu si v údivu rukou čelo. „Ty ho máš rád.“

„Vážně ho mám rád.“ Na chvíli se odmlčí. „A během této záležitosti se choval ohromně. Byl strašně milý. Zůstal se mnou celou noc vzhůru, aby věděl, co je nového.“

Provinile zamrkám při představě dvou mužů, kteří s napjatým obličejem a v županu sedí u telefonu a čekají na zprávy. Bože, už nikdy nikam nezmizím.

Jakože, ne že bych to předem plánovala. Ale však to znáte.

„A co ten hotel?“ ptám se. „Laciný a nevkusný?“

„Hotel je skutečně nevkusný,“ odpovídá Luke vesele. „Ale měla jsi pravdu. Je to nevkus na špičkové úrovni.“

Nedokážu potlačit malé zahihňání, které se změní v mohutné zívnutí. Páni, ty prášky mě už vážně začínají zmáhat.

„Takže… jsem prostě měla úplnou pravdu,“ zahuhňám trochu nezřetelně. „Byl to prostě brilantní tah na získání nového zákazníka.“

„Byl to skutečně brilantní tah,“ souhlasí Luke. „Becky, moc se ti omlouvám.“ Najednou má mnohem vážnější hlas. „Za tohle a za spoustu dalších věcí.“ Zaváhá. „Je mi jasné, že ty minulé týdny nebyly pro tebe vůbec lehké. Nemyslel jsem na nic jiného než na Arcodas. Vůbec jsem si tě nevšímal. A neuvědomil jsem si, že pro tebe nebyl návrat do Británie vůbec snadný.“

Jeho slova se mi prodírají do mozku a najednou mi připadají podivně známá.

Nemluvil snad s Jess?

Nepřimlouvala se za mě?

Náhle si uvědomím, že Luke cosi dodává.

„A ještě něco,“ říká. „Konečně jsem si v letadle přečetl tvou růžovou složku. A tvůj nápad se mi zamlouvá. Měli bychom se zeptat Davida Nevilla, jestli by nechtěl svůj podnik prodat.“

„Tobě se můj nápad líbil?“ divím se a raduju se. „Doopravdy?“

„Moc se mi líbil. I když si tedy neumím vůbec představit, jak ses dostala ke všem těm znalostem o podnikatelské expanzi…“

„V Barneys! Vždyť jsem ti to říkala!“ Zavrtám se spokojeně do polštářů. „David to bude chtít prodat, já to vím. Lituje toho, že se pustil do vlastního podnikání. A chtějí si pořídit další mimino…,“ koktám ospale. „A Judy chce, aby byl normálně zamy… zaměstnaný…“

„Srdíčko, promluvíme si o tom jindy. Měla by sis odpočinout.“

„Tak dobře,“ víčka mi skutečně těžknou a jenom s největším vypětím sil je dokážu udržet otevřená.

„Začneme znovu,“ říká Luke něžně. „Až se vrátím zpátky. Už žádné trosky, platí?“

„Co to vidím?“ přeruší mě zhrožený hlas a z dálky se ke mně žene jakási sestra. „Mobily nejsou na pokojích povoleny. A potřebujete se pořádně vyspat, velevážená!“

„Tak dobře,“ ukončím rychle rozhovor. „Tak dobře.“

Sestra mi vezme mobil z ruky a oči se mi vmžiku zavřou.

Když je znovu otevřu, všechno je jiné. Místnost je potemnělá. Všude je ticho. Musí být noc.

Mám strašlivou žízeň a rty mám bolestivě rozpraskané. Vzpomenu si, že jsem měla na nočním stolku džbánek vody, a tak se pokouším sednout a napít se, ale něco srazím s bouchnutím na zem.

„Bex? Jsi v pořádku?“ rozhlédnu se a vidím, jak na židli u mé postele sedí Suze. Ospale si protírá oči a vstává ze židle. „Nechceš něco?“

„Trochu vody,“ zachraptím. „Jestli tu nějaká je.“

„Prosím,“ Suze mi nalévá sklenici a já ji žíznivě vypiju. „Jak se cítíš?“ „Docela… dobře,“ s mnohem lepším pocitem odložím sklenici a pak se rozhlédnu po setmělém prostoru mezi závěsy. „Kde jsou všichni? Kde je Jess?“

„Nic jí není. Doktoři ji prohlédli a Tarkie ji odvezl domů. Ale tebe si tu chtěli nechat na pozorování.“

„Aha,“ mnu si suchou kůži na obličeji a přeju si, abych si s sebou vzala nějaký hydratační krém. Pak si najednou všimnu času na Suzeiných hodinkách.

„Vždyť jsou dvě hodiny!“ podívám se zděšeně na Suze. „Proč tu sedíš? Máš už dávno spát!“

„Já nechci jít spát.“ Kousne se do rtů. „Nechci tě opustit.“

„Šššš!“ zasyčí kdosi na druhé straně závěsu. „Buďte zticha!“

Překvapeně se se Suze na sebe podíváme – a najednou cítím, jak se mi chce smát. Suze vyplázne na závěs jazyk a já vyprsknu smíchy.

„Napij se ještě trochu vody,“ radí mi Suze šeptem. „Nebudeš mít tak vysušenou pleť.“ Nalije mi ještě jednu sklenici a přisedne ke mně na pelest. chvíli obě mlčíme. Napiju se ještě pár doušků zteplalé vody, která chutná po umělé hmotě.

„Vzpomínám si, jak se narodil Ernie,“ dívá se na mě Suze přítmím. „Pamatuješ? Tehdy jsi se mnou zůstala celou noc.“

„No jasně,“ najednou si vybavím malinkatého Ernieho v Suzeině náručí, růžovoučkého a zabaleného v pokrývce. „To byla teda noc.“ Podívám se jí do očí a usměju se.

„Víš, když se rodila dvojčata… měla jsem takový divný pocit, že není něco v pořádku, protožes tam nebyla.“ Suze se trochu roztřeseně zasměje. „Chápu, že to zní pitomě.“

„Ne. Nezní.“ Sklopím oči k bílému nemocničnímu prostěradlu a mnu ho mezi prsty. „Moc se mi po tobě stýskalo, Suze.“

„Mně po tobě taky.“ Má trochu chraplavý hlas. „A já… musím ti něco říct. Omlouvám se za to, jak jsem se k tobě po tvém návratu chovala.“

„Ne,“ namítnu okamžitě. „Nebuď hloupá. Já jsem to přeháněla. Musela sis najít další přátele, když jsem byla pryč. To je pochopitelné. Byla jsem… pitomá.“

„Nebyla jsi pitomá,“ polkne nasucho. „To já. Já jsem ti záviděla.“

„Záviděla?“ Ohromeně se na ni zadívám. Suze se mi vyhýbá očima.

„Jak jsi k nám pňjela, opálená a s tou svou andělskou kabelkou a ohromně ti to slušelo.“ Trochu se jí zachvěje hlas. „A já jsem se třemi dětmi nevěděla, kam dřív skočit. Přijela jsi k nám s těmi svými historkami z úžasné svatební cesty kolem světa a já jsem se najednou cítila jako… tuctová a nudná nana.“

Nevěřícně na ni zírám.

„Ale Suze, ty nikdy nebudeš tuctová a nudná! Ani za milion let!“

„Tak mě napadlo…,“ odhodlaně se na mě zadívá, „že až ti bude Hp, že bychom si mohly zajet na víkend do Milána. Jenom ty a já. Co ty na to?“

„A co děti?“

„To se nějak zařídí. Postará se o ně Tarkie. Třeba jako na opožděnou oslavu mých narozenin.“

„A co ty lázně?“ zeptám se opatrně. „To nebyla oslava?“ Suze chvíli nic neříká.

„Ty lázně nebyly špatné,“ vyhrkne nakonec. „Ale jako s tebou to nebylo. Tobě se, Bex, nikdo nevyrovná.“

„Takže teď Lulu nenávidíš?“ zeptám se s nadějí.

„Bex!“ Suze se ohromeně zahihňá. „Ne. Nemůžu říct, že ji nenávidím. Ale…,“ podívá se mi do očí. „Tebe mám radši.“

Nevím, co bych na to řekla, a tak sáhnu ještě po sklenici s vodou –a najednou si všimnu, že na nočním stolku leží malý balíček.

„To ti tady nechala Jess,“ vysvětluje Suze a vypadá přitom trochu nechápavě. „Prý si možná budeme chtít zamlsat.“

Bezděky se usměju. jsou to Kendalovy peprmintové tyčinky.

„To je takový… soukromý žert,“ řeknu. „Nejspíš nečeká, že bych to jedla.“

chvíli je ticho, jenom v dálce někdo veze pojízdné lůžko a dvakrát bouchnou lítací dveře.

„Takže… ty teď máš skutečnou sestru,“ řekne Suze nakonec a já slyším v jejím hlase stopu nostalgie. Chvíli se dívám přítmím na její zneklidněný známý a milý obličej s klenutým obočím.

„Suze… ty vždycky budeš má sestra,“ prohlásím nakonec. A pevně ji obejmu.

Dvacet čtyři

Vážně. Je to úžasné. Fakticky neuvěřitelné. O tolika věcech jsem si myslela, že je nemám ráda… a najednou vidím, že je miluju! Kupříkladu:

1. Jess.

2. Jelítka. (Když si na ně nalijete spoustu kečupu, tak se docela dají

jíst!)

3. Šetření.

Vážně. Nekecám. Být hospodárná je naprosto fantastické. Přináší vám to takové uspokojení. Jak to, že jsem si to dřív neuvědomila?

Jako třeba včera jsem poslala Janice a Martinovi pohlednici s poděkováním za hezké květiny, které mi poslali…, a místo abych ji koupila, vystřihla jsem ji z krabice od cereálií! Na přední straně stál nápis „Kelloggs“. To je úžasné!

To mi poradila Jess. Dává mi spoustu rad. Po propuštění z nemocnice zůstávám u ní – a je prostě báječná. Přenechala mi svůj pokoj, protože tam vede méně schodů než do pokoje pro hosty a protože mám na noze sádru, pomáhá mi do vany a z vany a k obědu vaří každý den zeleninovou polévku. Dokonce mě učí, jak ji uvařit. Protože když ji vaříte s čočkou a… ještě čímsi, co si pořád nemůžu zapamatovat, je to dokonale vyvážené jídlo, a jedna porce přitom vyjde na 30 pencí.

A pak si za ty peníze, co ušetříte, můžete koupit nějakou dobrůtku, jako třeba Elizabetin domácí ovocný koláč! (Tohle jsem zase poradila Jess já. Jak vidíte, pomáháme si navzájem!)

Dobelhám se k dřezu, opatrně vyhodím polovinu kávové sedliny do koše na smetí, přisypu trochu čerstvé kávy a zapnu kávovar. V tomhle domě se používá kávová sedlina dvakrát, což je podle Jess velice racionální. Káva chutná jenom trošku hnusně – a ušetříte spoustu peněz!

Moc jsem se změnila. Konečně se ze mě stala hospodárná a uvážlivá osoba. Až mě Luke zase uvidí, tak mě vůbec nepozná.

Jess krájí cibuli a já chci být užitečná a vyhazuju síťku, v níž byla cibule zabalená.

„Počkej!“ bleskne po mně Jess očima. „Tu můžeme ještě použít!“

„Síťku od cibule?“ Júúú. Pořád se učím něco nového! „Takže… jak se dá využít síťka od cibule?“

„Můžeš jí použít k cídění.“

„To jsou věci,“ přikyvuju chápavě, i když si nejsem tak úplně’jistá, co to vlastně takové cídění vůbec je.

„Víš,“ řekne Jess. „Cídění je něco jako leštění.“

„No jasněl“ usměju se na ni zářivě. „Bezva!“

Vytáhnu svůj Zápisník šetrné hospodyňky a zapíšu si to do něj. Je toho tolik, co se dá zaznamenat. Kupříkladu, věděli jste, že se dá ze staré krabice od mléka udělat zahradní kropítko?

Tedy, ne že bych nějaké zahradní kropítko potřebovala… ale stejně!

Belhám se do obývacího pokoje, jednou rukou se opírám o berli a v druhé držím konvici na kávu.

„Haló,“ zavolá na mě Suze, která sedí na zemi. „Co na to říkáš?“ zvedne transparent, který maluje. Je na něm zářivou červení a modří napsáno „NENIČTE NÁM NAŠI KRAJINU“ a okraj je nádherně vyzdobený trávovými a listovými motivy.

„Júúú!“ vykulím na to obdivné oči. „Suze, ty jsi senzační! Jsi skrytý talent!“ Podívám se na hromadu transparentů, které Suze namalovala během posledních několika dnů. „Ještě že tě tady mají!“

Mít tady Suze je naprosto úžasné. Je to jako za starých časů. Několik dnů už bydlí v Edieině penzionu a o děti se doma stará Tarquin. Suze si kvůli tomu dělala velké výčitky – dokud jí její matka neřekla, aby nebláznila, že ona jednou odjela na celý měsíc do nepálských hor a že to Suze rozhodně vůbec neuškodilo.

A je to báječné. Trávíme spolu spoustu času, třeseme se zimou, jíme a povídáme si o všem možném. Někdy jenom se Suze – a někdy taky s Jess. Jako včera večer. Namíchaly jsme si všechny tři margaritu a dívaly se na Footloose. A myslím, že se to Jess líbilo. I když neuměla tak jako my všechny písničky nazpaměť.

Pak jsme jeden večer, kdy Suze odjela na návštěvu jakýchsi příbuzných, kteří bydlí třicet kilometrů odtud, strávily společně s Jess. Ukázala mi své minerály a vyprávěla mi o nich – a já jsem jí na oplátku vyprávěla o svých botách a všechny jsem jí je namalovala. Myslím, že jsme se obě hodně naučily.

Ještě že tu mají tebe? odpoví Suze a povytáhne obočí. „Uvědom si, Bex, že kdybys tu nebyla ty, protestovali by maximálně tři lidi a pes.“

„Ale jdi,“ pokrčím skromně rameny. Ale v hloubi duše jsem moc ráda, že to tak je. Jen co mě pustili z nemocnice, ujala jsem se propagace protestní akce a odvedli jsme pěkný kus práce! Shromáždění je dnes odpoledne a dnes dopoledne to do svých zpráv zařadily přinejmenším čtyři místní rozhlasové stanice. Zprávu o protestní akci přinesly všechny místní noviny, a dokonce se sem chystá jeden televizní štáb!

Způsobila to úžasná shoda okolností. Za prvé se ukázalo, že šéf zpravodajství v Radio Cumbria je Guy Wroxley, kterého znám z Londýna z časů, kdy jsem tam pracovala jako finanční žurnalistka. Dal mi telefonní spojení na všechny, koho by to mohlo zajímat, a já jsem včera odpoledne vysílala k tomuto problému v Cumbria Watch rozsáhlou reportáž.

Ale nejlepší, co se nám povedlo, je, že se nám podařilo dát celé záležitosti lidský rozměr! První věc, kterou jsem udělala, když jsem se této věci ujala, bylo svolání schůze ekologické skupiny. Všichni mi museli vyprávět do nejmenších podrobností všechno, co o tom místě vědí, i když se jim to třeba nezdálo vůbec důležité. A přišli jsme na to, že na místě, které má být zničeno nákupním centrem, požádal Jim Elizabeth o ruku!

Udělali jsme tedy několik snímků sklíčeného Jima klečícího jako tehdy na stejném místě (i když tehdy prý vůbec neklečel – ale já jsem mu nařídila, že to nesmí živé duši prozradit). Fotografii otiskly včera na titulní stránce Scully and Coggenthwaite Herald s titulkem „Chtějí zničit vzpomínku na naši lásku“ a horká linka k protestní akci (na Robinově mobilu) od té chvíle nepřestala vyzvánět!

„Kolik máme ještě času?“ ptá se Suze, která sedí zase na bobku.

„Tři hodiny. Přinesla jsem ti kafe.“

„Díky,“ řekne Suze s mírnou grimasou. „To tvé hospodárné?“

„Ano! A co je na něm špatného? Dá se přece pít!“ říkám na obranu. Zvonek u dveří se rozdrnčí a slyším, že jde Jess otevřít. „To bude asi zase další kytka,“ zahihňá se Suze. „Od tvého obdivovatele.“

Od své nehody jsem bombardována kyticemi, z nichž polovina pochází od Nathana Templea se vzkazy typu „S hlubokou vděčností“ a „Z vděčnosti za Vaše laskavé gesto“.

Tedy. Má mi zač být vděčný. Luke se užuž chystal odletět domů –a já jsem mu řekla, aby zůstal na Kypru a dokončil práci, že klidně zůstanu pár dnů u Jess. A tak tam zůstal – a dneska se vrací domů. Letadlo by mělo každou chvíli přistát.

A už vím, že to mezi mnou a Lukem bude fungovat. Měli jsme dobré chvíle, i horší… byly i nějaké bouřky… ale teď vplouváme do klidných a pokojných vod. Já jsem se totiž, abyste věděli, naprosto změnila. Dospěla jsem a zmoudřela. A s Lukem budeme mít dospělý vztah. Budu s ním všechno projednávat. Budu mu všechno říkat. Už žádné stupidní situace, které končí na ostří nože. jsme tým!

„Hele, já si vážně myslím, že mě Luke nepozná,“ upiju zamyšleně kávy.

„Ale já myslím, že pozná,“ Suze si mě pozorně prohlíží. „Zase tak špatně nevypadáš. Jakože, ty stehy sice vypadají opravdu otřesně, ale ta velká modřina je už o trochu lepší…“

„Nemám na myslí svůj vzhled!“ namítnu. „Myslela jsem charakter. Úplně jsem se změnila.“

„Vážně?“ užasne Suze.

Bože, copak si lidi opravdu ničeho nevšimnou?

„Ano! Podívej se na mě! Dělám si úsporné kafe a organizuju protestní pochod a jím polévku a… všechno!“

Vůbec jsem Lukeovi neřekla, že organizuju ten protest. Ten bude ale koukat, že jeho žena se stala aktivistkou. Ten bude valit oči!

„Bečky!“ přeruší nás Jessin hlas, a když se na ni podíváme, stojí ve dveřích se zvláštním výrazem a něco schovává za zády. „Něco tu pro tebe mám. Že Scully Pike se vrátili jacísi turisté. A… našli tam tohle.“

Ohromeně sleduju, jak vytahuje ruku s kabelkou z teletiny, ručně malovanou a zdobenou štrasem. Mou andělskou kabelku. Už jsem myslela, že ji nikdy neuvidím.

„No páni,“ slyším Suze vydechnout překvapením.

Neschopná slova se dívám na kabelku. Je trochu ošoupaná a u držátka má drobný škrábanec – ale jinak jí vůbec nic není. Anděl se vůbec nezměnil. Ani třpytivý nápis „Dante“.

„Zdá se, že je v pořádku,“ otáčí ji Jess v rukou. „Utrpěla trochu pádem a promokla, ale jinak se jí nic nestalo. Tak tady ji máš.“ Podává mi ji.

Ale já se nehýbám. Nedokážu si ji od ní vzít. „Bečky?“ Jess nechápe, co se děje. „Vezmi si ji!“ Podává mi ji a já před ní ucuknu.

Já ji nechci,“ odtahuju se od ní. „Ta kabelka mi málem zničila manželství. Od chvíle, kdy jsem si ji Koupila, se všechno začalo kazit. myslím si, že je prokletá.“

„Prokletá?“ vyjeví se Jess a podívá se na Suze.

„Není prokletá, Bex,“ uklidňuje mě Suze. „A je naprosto úžasná! Každý by chtěl mít andělskou kabelku!“

„Ale já ne. Já už ne. Přinesla mi jenom samé problémy.“ Dívám se z jednoho obličeje na druhý a najednou se cítím strašně moudře. „Víte, pár minulých dnů mě hodně naučilo. Ujasnila jsem si několik věcí. A jestli si mám vybrat mezi mým manželstvím a báječnou kabelkou…,“ rozhodím rukama. „Pak si vyberu manželství.“

„No páni,“ podiví se Suze. „Ty ses vážně změnila. Promiň,“ dodá zaraženě, když vidí, jak se tvářím.

No tohle, co si o mně vůbec myslela? Vždycky bych si vybrala manželství.

Tedy… jsem si tím téměř úplně jistá. „Co s ní tedy uděláme?“ ptá se Jess. „Prodáme ji?“

„Mohli byste ji darovat nějakému muzeu!“ přidá se Suze nadšeně. „Mohlo by tam stát ,Ze sbírky Rebeccy Brandonové’.“

„Mám lepší nápad,“ řeknu. „Mohla by to být první cena v dnešní tombole,“ usměju se na ně. „A mohly bychom to zaonačit tak, aby ji vyhrála Kelly.“

V jednu je dům plný Udí. Všichni si sem zaskočili pro poslední instrukce a atmosféra je naprosto úžasná. Rozdáváme s Jess misky se zeleninovou polévkou, Suze předvádí Robinovi všechny transparenty, které namalovala, a všude bzučí konverzace a smích.

Páni, proč jsem nikdy předtím nebyla na žádné protestní akci? Vždyť je to tak báječná věc!

„Není to senzační?“ říká Kelly, která sem přichází s miskou polévky v ruce. Má na sobě maskáče a tričko s nápisem „Ruce pryč od naší vesnice“, který napsala popisovačem.

Je to báječné!“ směju se na ni. „Koupila sis lístek do tomboly?“

„To se ví! Rovnou deset!“

„Vezmi si ještě tenhle,“ podávám jí s nevinným výrazem lístek s číslem 501. „Tak mi něco říká, že by mohl vyhrát.“

„Bezva!“ zastrčí si lístek do kapsy maskáčů. „Díky, Becky!“

Nevinně se na ni usměju a dám si trochu polévky. „Co váš obchod?“

„Vypadá úplně fantasticky!“ Oči jí přímo září. „Všude máme heliové balónky, barevné stužky, šampaňské a hromady dárečků…“

„Bude to báječná oslava. Nemyslíš, Jess?“ prohodím k ní, když jde kolem nás s hrncem polévky. „Oslava v Jimově obchodě.“

„Aha,“ podotkne. „Nejspíš ano.“ Zdráhavě, téměř s nechutí pohodí ramenem a dolije Kelly do misky trochu polévky. Nejspíš mě tím tak trochu pokouší.

Jakože, co na tom, jsem její sestra.

„Takže… je úžasné, že jsme dostali na tu oslavu finanční podporu,“ poznamenám ke Kelly. „Nemyslíš?“

„Koho by to napadlo!“ raduje se Kelly. „Tisíc liber, které spadly přímo z nebe! Nemohli jsme tomu uvěřit!“

„Opravdu zvláštní,“ zamračí se trochu Jess.

„Divné je, že si dárce přeje zůstat v naprosté anonymitě,“ nabírám si lžíci polévky. „Podle Robina na tom prý tvrdošíjně trval.“

„Ano,“ Jess mírně rudne zátylek. „Slyšela jsem.“

„Člověk by řekl, že si bude chtít připsat zásluhy,“ podivuje se Kelly. „Víš, za svou štědrost!“

„Taky bych řekla. To by si člověk vážně myslel.“ Odmlčím se a pak nenucené dodám: „Co říkáš, Jess?“

„Nejspíš ano,“ utrousí nerudně a sbírá misky na podnos. „Co já vím.“

„Ono to asi bude trošku jinak,“ zakrývám úsměv. „Báječná polévka.“

„Poslouchejte!“ Jim bouchne do stolu a všichni najednou zmlknou. Jenom abyste nezapomněli. Oslava v místním obchodě začíná v pět, hned po skončení protestní akce. Přijďte všichni a utrácejte, co hrdlo ráčí. I ty, Edie.“

Prstem ukáže na Edie a všichni v místnosti se rozesmějí.

„Každý, kdo utratí přes dvacet liber, dostane zdarma dárek,“ dodá Jim. „A všichni do jednoho zdarma drink.“

„Hurá!“ vykřikne bělovlasý muž a ozve se další smích.

„Bex?“ uslyším u ucha Suzein hlas. „Máš tu telefon. Je to Luke.“

S rozesmátým obličejem utíkám do kuchyně a popadnu sluchátko. „Lukeu! Ahoj! Kde jsi? Na letišti?“

„Kdepak, už sedím v autě.“

„To je senza!“ přeskočí mi hlas. „Jak brzo tady budeš? Tady se dějí věci! Hned ti vysvětlím, kde přesně budeme…“

„Bečky… obávám se, že je tu problém,“ přeruší mě jeho hlas. „Nevím, jak bych ti to řekl… ale přijedu za tebou až mnohem později.“

„Cože?“ zadívám se zdrceně na sluchátko. „Ale… proč? Byl jsi pryč týden! A ještě jsem tě neviděla!“

Já vím. Vážně z toho nemám žádnou radost. Ale něco se stalo,“ vydechne prudce. „Máme dost velké problémy s Arcodas Group. Normálně bych to nechal na Garym a jeho týmu, ale je to přece jen nový klient. Je to první problém, a tak to musím vyřešit osobně.“

„Aha,“ schoulím se zklamáním. „Chápu.“

„Ale dostal jsem nápad,“ zaváhá. „Becky, přidej se ke mně.“

„Co to říkáš?“ vykulím oči na telefon.

„Přijeď. Pošlu pro tebe auto. Moc se mi po tobě stýskalo.“

„Mně taky,“ bodne mě u srdce. „Strašně moc se mi stýskalo.“

„A nejen to, Becky. Mluvil jsem s Garym… a oba jsme se na tom shodli. Byli bychom moc rádi, kdybys nám pomáhala. Pár originálních nápadů by nám přišlo vhod. Co ty na to?“

„Ty chceš, abych ti pomáhala?“ polknu nasucho. „Vážně?“

„Měl bych z toho strašnou radost,“ Lukeův hlas je hřejivý. „Kdybys tedy chtěla.“

Zírám na telefon a nadšením se nedokážu ani pohnout. Přesně to jsem si odjakživa přála. Manžel a manželka si vzájemně pomáhají. Vzájemná inspirace. Opravdové, skutečné partnerství.

Ach Bože, jak ráda bych se rozletěla za ním.

Jenomže… nemůžu se vykašlat na Jess. Teď to nejde.

„Lukeu, já nemůžu,“ kousnu se do rtů. „Vážně bych s tebou ráda pracovala. Vážně bych se chtěla stát součástí týmu. Jenomže mám už na dnešek něco naplánováno. Slíbila jsem to Jess. A… ještě pár lidem. Nemůžu je prostě opustit. Promiň.“

„Co se dá dělat,“ prohlásí Luke smutně. „Má chyba, že jsem si tě nezamluvil, když byl ještě čas. Takže se uvidíme dnes večer,“ povzdychne si. „Nemám zdání, kdy to skončí, ale jakmile budu mít zhruba představu, dám ti vědět.“

„Ty chudáčku,“ polituju ho. „Doufám, že to půjde dobře. V duchu tam budu s tebou. Kde budete?“

„Alespoň tohle je na tom dobré. Budeme na severu. Vlastně hodně blízko místa, kde jsi teď.“

„To je dobře,“ říkám se zájmem. „A co se vlastně stalo? Další zazobaný papaláš švindluje s účty?“

„Hůř,“ zachmuří se Luke. „Protestuje tam jakási zatracená ekologická skupina, která se zničehonic vynořila búhvíodkud.“

„Ekologická skupina?“ podivím se. „To si snad děláš legraci! To je neuvěřitelná náhoda, protože…“

Náhle mi dojde řeč. Najednou mě pálí celý obličej.

To nemůže být…

Ne. Muselo ti přeskočit. Každý den se po celé naší zemi jistě odehrávají miliony protestů…

„Ten, kdo za tím stojí, musí být expert na mediálně vedenou kampaň,“ říká právě Luke. „Dnes odpoledne pořádají shromáždění, zapojili do toho tisk a budou v televizních zprávách…“ Krátce se zasměje. „Jenom uvaž, Becky. Protestují proti stavbě nákupního centra.“

Místnost se se mnou zatočí. Několikrát nasucho polknu a pokouším se zachovat klid.

Nemůže se jednat o stejnou věc.

Přece neprotestujeme proti Arcodas Group. Jasně že ne. Protestujeme proti Maybell Shopping Centres.

„Už musím jít, srdíčko,“ přeruší Luke mé úvahy. „Na druhé lince je Gary a chce mě krátce informovat. Takže zatím. Jo, a dobře si to, co podnikáte s Jess, užijte.“

„Budu… se snažit,“ vykoktám.

S bušícím srdcem se vracím do obývacího pokoje. Všichni se posadili do půlkruhu kolem Robina a visí mu na rtech. Robin drží velký nákres se dvěma přichycenými postavami a s nápisem „Jak se bránit proti policejnímu zatčení“.

„… slabiny jsou v tomto ohledu významným bodem,“ vysvětluje při mém příchodu. „Všechno v pořádku, Becky?“

Jistěže!“ odpovím hlasem o poznání vyšším než obvykle. „Jenom takový drobný dotaz. Protestujeme přece proti Maybell Shopping Centres?“

„No jistě.“

„Nemá to tedy vůbec nic společného s Arcodas Group.“

„Totiž… má.“ Překvapeně se na mě podívá. „Vlastníkem Maybell je Arcodas. Copak jsi to nevěděla?“

Otevřu pusu – ale nevím, co bych řekla. Mám pocit, že omdlím.

Připravila jsem obrovskou mediální kampaň proti Lukeovu nejnovějšímu a nejdůležitějšímu klientovi. Já. jeho žena.

„Zatracení parchanti,“ rozhlédne se Robin po místnosti. „To byste nevěřili, co jsem se dnes doslechl. Zavolali si na pomoc svou PR společnost, aby to s námi ‚vyřídila’. Jakousi honimírskou firmu z Londýna. Prý sem odvolali svého šéfíčka přímo z dovolené.“

Ach Bože. To prostě nezvládnu.Co si teď počnu? Co? Musím se z toho nějak vykroutit. Ano. Musím jim všem okamžitě říct, že jdu od toho a že se od celé věci naprosto distancuju.

„myslí si, že jsme nějaký malý mejdla,“ Robinovi prudce žhnou oči… „Myslí si, že jsme bez peněz. Ale my máme své odhodlání. My máme svou víru. A především…,“ otočí se ke mně. „My máme svou Becky!“

„Cože?“ Když se všichni otočí ke mně a začnou tleskat, v panice vyskočím. „Ne! Prosím. Doopravdy. To rozhodně není… má zásluha.“

„Nebuď tak skromná!“ vykřikuje Robin. „Vždyť celý náš protest je v podstatě tvoje práce! Nebýt tebe, nic z toho by se nestalo!“

„To neříkej!“ zhrozím se. Jakože… vždyť tu hraju druhé housle. Vlastně…,“ polknu nasucho. „Vlastně vám musím něco říct…“

No tak. Klidně jim to řekni.

Zachytím Jimův přátelský pohled a odvrátím oči. Bože, tohle je těžké.

„Počkat,“ ozve se za mnou rozechvělý hlas a já se překvapeně ohlédnu a vidím, že jde ke mně Jess. „Než začneš mluvit, ráda bych něco řekla.“

Stoupne si vedle mě a celá místnost v očekávání zmlkne. Jess zvedne bradu a otočí se přímo proti lidem.

„Onehdy večer, když jsem říkala Becky, že nejsme sestry, jste mě slyšeli říkat spoustu věcí. Mnozí z vás jistě slyšeli… že s ní nechci mít nic společného. Ale jak se ukázalo, jsme sestry.“ Odmlčí se a trochu jí zčervenají tváře. „Ale i kdybychom nebyly… I kdybychom nebyly…,“ rozhlédne se trochu vzdorně po místností. „Bylo by mi ctí ji znát a počítat ji mezi své přátele.“

„Bravo, bravo!“ volá někdo chraptivě.

„A skutečnost, že jdeme dnes na protestní pochod… s vámi se všemi… as mou sestrou…,“ Jess mi položí ruku kolem ramen, „je pro mě největším triumfem mého života.“

V místnosti by bylo slyšet spadnout špendlík.

„Promiň, Becky,“ obrátí se Jess ke mně. Já jsem ti skočila do řeči, viď?“

„No… ehm… to nic,“ zakoktám. Jenom jsem chtěla říct: Hrrr na ně!“

WEST CUMBRIA BANK

45 STERNDALE STREET COGGENTHWAITE

CUMBRIA

Slečně Jessice Bertramové

12 Hill Rise

Scully

Cumbria

12. června 2003

Drahá slečno Bertramová,

mé dnešní zjištění, že jste ze svého účtu vybrala jeden tisíc liber, mě vyvedlo naprosto z míry.

Na Vašem účtu je to vrcholně nezvyklá aktivita a z toho důvodu se na Vás obracím, abych se ujistil, že nedošlo k nějaké chybě.

S pozdravem,

Howard Shawcross,

vedoucí oddělení zákaznických účtů

Dvacet pět

„Opusťte naši vesnici!“ huláká Robin do amplionu.

„Ven! Ven! Ven!“ odpovídáme mu sborově a já se nadšeně usměju na Jess. Měla–h jsem nějaké pochybnosti o tom, zda dělám správnou věc, pak všechny beze stopy zmizely.

Člověk se musí prostě rozhlédnout. Musí se podívat na to, co by bylo zničeno. Stojíme na Piper’s Hill – a je to nejnádhernější a nejfantastičtější místo, jaké jsem kdy viděla.

Na vrcholku kopce roste les a v trávě luční květiny a už jsem viděla přibližně šest motýlů. Je mi jedno, je–li Arcodas Group Lukeův klient nebo ne. Jak vůbec můžou chtít stavět na takovém místě nákupní středisko? A k tomu tak mizerné, že tam není ani Space NK!

„Opusťte naši vesnici!“

„Ven! Ven! Ven!“ křičíme z plných plic. Protestní akce je nejsenzačnější věc, jakou jsem kdy dělala! Stojím na vrcholu kopce s Robinem, Jimem a Jess a před námi se otevírá úžasný výhled. Dostavily se přibližně tři stovky lidí! Stoupají uličkou k parcele, na které se má stavět, mávají plakáty, pískají na píšťalky a tlučou do bubnů a v patách jim jdou dva štáby místní televize a skupina novinářů.

Rozhlížím se kolem – ale po někom z Arcodas Group tu není ani památky. Ani po Lukeovi. Čemuž jsem docela ráda.

Jakože, ne že bych se styděla za to, že tu jsem. je tomu úplně naopak. Vystoupila jsem na obranu svých názorů, bojuju za utlačované a je mi jedno, co si kdo o tom myslí.

Ale i když si za svým názorem neochvějně stojím, přinesla jsem si s sebou pro jistotu kuklu, kterou bych si, kdyby se tu náhodou objevil Luke, natáhla a za někoho bych se schovala. V davu by mě nikdy neobjevil. Což by bylo dobře.

„Opusťte naši vesnici!“

„Ven! Ven! Ven!“

Jess energicky mává plakátem „VRAHOVÉ LESNÍ ZVĚRE“ a píská k tomu na píšťalku. Edie s Lornou si nasadily fluorescenční růžové paruky a mávají velikou tabulí s nápisem „KDO NlČÍ NAŠI PŮDU, NIČÍ NAŠI KOMUNITU!“. Suze v bílém tričku a vojenských maskáčích, které si půjčila od Tarquina, třímá jeden ze svých transparentů. Sluníčko svítí a všichni mají fantastickou náladu.

„Opusťte naši vesnici!“

„Ven! Ven! Ven!“

Dav nyní houstne a na můj pokyn vyleze Robin na malé provizorní pódium. Před ním stojí mikrofon a za ním se otevírá úchvatný pohled na modrou oblohu a panenskou přírodu. Fotograf, kterého jsem pro tuto příležitost najala, začíná z pokleku pořizovat záběry a brzy se k němu přidávají televizní štáby a fotografové z místních novin.

Shromáždění pomalu tichne a všichni se s očekáváním otáčejí k Robinovi.

„Přátelé, příznivci přírody a její milovníci,“ spustí a jeho hlas se nese nad ztichlým davem. „Žádám vás, abyste se na chvíli rozhlédli kolem sebe a podívali na to, co tu máme. Máme tu krásu. Máme tu nedotčenou přírodu. Máme tu všechno, co potřebujeme.“

Na chvíli se podle mých pokynů pro efekt odmlčí a rozhlédne se. Vítr mu čechrá vlasy a obličej má zardělý nadšením.

„Potřebujeme tu nákupní středisko?“

„Ne! Ne! Ne!“ křičíme všichni z plných plic.

„Potřebujeme znečištění přírody?“

„Ne! Ne! Ne!“

„Potřebujeme další nesmyslné konzumní šmejdy? Potřebujeme další…,“ přemýšlí, jakou nejabsurdnější věc by řekl, „polštářky?“

„Ne…,“ začnu s ostatními, ale pak se zarazím. Pár opravdu hezkých polštářků by se mi do naší postele docela hodilo. Vlastně jsem včera v jednom časopise viděla opravdu moc hezké z kašmíru.

Ale… to nic. Každý ví, že se aktivisté občas v některých drobných technických detailech rozcházejí. A já s Robinem ve všem ostatním souhlasím. Až snad na ty polštářky.

„Chceme mít zaneřáděnou vesnici?“ křičí Robin a rozhazuje zeširoka rukama.

„Ne! Ne! Ne!“ odpovídám mu šťastně a zazubím se na Jess. Ta píská na píšťalku, kterou jí trochu závidím. Až půjdu příště někam protestovat, taky si ji určitě vezmu.

„A teď si poslechněme, co nám řeknou naši další aktivisté!“ křičí Robin. „Bečky! Pojď nahoru!“

Trhnu sebou.

Cože? Tohle v piánu nebylo.

„Dívka, která nám pomáhala připravovat kampaň!“ vysvětluje. „Dívka, jejíž názory a odvaha umožnily toto shromáždění! Poslechněme si Becky!“

Všichni ke mně otáčejí obdivné a nadšené obličeje, aby se na mě podívali. Robin začne tleskat a všichni se postupně přidávají.

„No tak jdi, Becky,“ zaslechnu za vším tím rámusem Jess. „Opravdu tě chtějí!“

Bleskově se rozhlédnu. Po Lukeovi ani stopy. Páni, kdo by odolal!

Proderu se k pódiu a s Robinovou pomocí vylezu opatrně nahoru. Pode mnou je moře nadšených obličejů zalitých sluncem a všichni zírají nahoru.

„Zdravím Piper’s Hill!“ vykřiknu do mikrofonu a celé shromáždění se rozesměje a troubí a píská a rozjařeně bubnuje do bubínků.

Bože, to je fantastické! Jako bych byla popova hvězda!

„Je to naše země!“ vykřiknu a ukážu na zčeřenou zelenou trávu kolem nás. „Je to naše země! Nevzdáme se jí!“ Další radostný ohlas.

„A všem, kdo CHTĚJÍ, abychom se vzdali…,“ křičím a opíšu přitom rukama ve vzduchu kruh, „všem, kdo si myslí, že sem můžou přijít a VZÍT NÁM JI… říkám tohle! Říkám, JDĚTE SE VYCPAT!“

Ozve se třetí mohutný jásot a já se neubráním radostnému úsměvu. Páni, vážně jsem je dostala do varu. Třeba bych se měla stát politickou!

„Říkám, UŽ TO VZDEJTE!“ křičím. „Protože my budeme BOJOVAT! Na POBŘEŽÍ! A na…“

Shromáždění se neklidně rozčeří a já zmlknu a snažím se zjistit, co se děje.

„Už jdou!“ slyším křičet lidi.

„Fůůůj!“

Davem se rozlehne pískot a posměšné pokřikování a já se otáčím k tomu, co ne zcela jasně vidím.

„To jsou oni!“ křičí Robin z trávy pode mnou. „Parchanti! Pořádně jim to osolíme!“

A najednou ztuhnu. Pět mužů v tmavých oblecích si hbitě proráží cestu davem do čela shromáždění. Jedním z nich je Luke.

Ouvejouvej, měla bych se odtud co nejrychleji vypařit. A to fofrem. Jenomže to s nohou v té zatracené sádře nejde tak snadno. Pohyb mi dělá problémy.

„Ehm… Robině, potřebovala bych jít dolů!“ křičím.

Jenom tam zůstaň!“ volá na mě Robin. „A mluv dál! Vedeš si dobře!“ Horečně se snažím popadnout berli a dostat se nějak z pódia, ale vtom zvedne Luke oči a uvidí mě.

Nikdy jsem ho neviděla v takovém šoku. Strne jako solný sloup a bez hlesu na mě upírá zrak. Cítím, jak mi hoří tváře, a najednou se mi začnou podlamovat kolena.

„Nenech se jimi zastrašit, Becky!“ hučí do mě zezdola Robin. „Vykašli se na ně! Mluv dál! Dělej!“

Jsem nahraná. Nemůžu nic dělat. Odkašlu si a svědomitě se vyhýbám Lukeovu pohledu.

„Ehm… Budeme bojovat!“ křičím poněkud rozechvělým hlasem. „A říkám vám… jak bych to… JDĚTE SE VYCPAT!“

Teď stojí pětice mužů v jedné řadě s rukama založenýma na prsou a upírá na mě pohled. Tři z nich neznám, další jsou Gary a Luke.

Hlavní je se na ně nedívat.

„Zachraňme naši vesnici!“ křičím už sebejistěji. „Nechceme žádnou BETONOVOU DŽUNGLI!“ Dav nadšeně reaguje a já si neodpustím vítězoslavný pohled na Lukea. Není mi moc jasné, co si myslí. Obočí má svraštělé a vypadá zuřivě. Ale také mu to trochu škube ústy, jako by měl co dělat, aby se nerozesmál. Podívá se mi do očí a najednou se mě zmocní stejná nálada. Mám hrozný strach, že se neovladatelně rozhihňám.

„Vzdejte to!“ křičím. „Protože vy NEVYHRAJETE!“

„Chci si promluvit s hlavní představitelkou tohoto shromáždění,“ říká Luke důstojně jednomu z těch mužů, které neznám. „Zjistím, co se dá dělat.“

S ledovým klidem přejde přes trávu k pódiu a vyleze po třech schůdcích na mou úroveň. chvíli se na sebe beze slova díváme. Srdce mi uvnitř hrudi dusá jako pístový motor.

„Nazdar,“ pozdraví Luke nakonec.

„Aha… nazdar!“ prohlásím s největší nenuceností, na jakou se zmůžu. „Jak se máš?“

„Máte tu bezva mejdan,“ přehlédne Luke celou scénu. „To je všechno tvoje dílo?“

„Ehm… jenom zčásti,“ odkašlu si. „Však to znáš…“ Očima sklouznu k Lukeově bezvadně čisté manžetě a zalapám po dechu. Pod ní, téměř neviditelně, vykukuje chatrný náramek spletený z provázků.

Rychle odvrátím pohled a snažím se zachovat klid. Tady stojíme na opačných stranách.

„Je ti jasné, že protestuješ proti nákupnímu středisku, Becky?“

„Proti nákupnímu středisku, které nestojí ani za zlámanou grešli,“ odseknu.

„Nevyjednávej s ním, Becky!“ křičí na mě Robin zdola.

„Plivni mu do tváře!“ mává na mě Edie zaťatou pěstí.

„Je ti jasné, že je Arcodas Group můj největší klient,“ ptá se Luke. „Došlo ti to vůbec?“

„Chtěl jsi, abych se víc podobala Jess,“ odpovím trochu vzdorně. „Říkal jsi to přece, ne? ‚Buď jako tvá sestra.’ Tak si nestěžuj.“ Nakloním se k mikrofonu a zařvu do něj.

„Vraťte se do Londýna se svými přemrštěnými luxusními představami! A nám dejte pokoj!“ Shromáždění odpoví souhlasným řevem.

„Tak já mám jít do Londýna se svými přemrštěnými a luxusními představami?“ opakuje Luke užasle. „A co potom tvé luxusní představy?“

Já už žádné luxusní představy nemám,“ ohrnu na něj nos. „Už jsem se změnila, jestli to náhodou nevíš. Teď je ze mě šetrná hospodyňka. A starám se o krajinu. A odporní projektanti nám chtějí zničit takováhle nádherná místa.“

Luke se ke mně nakloní a pošeptá mi do ucha: „Oni totiž… na tomto místě už stavět nákupní středisko dávno nechtějí.“

„Cože?“ svraštím obočí. „To se tedy pleteš, naopak chtějí.“

„Kdepak. Před několika týdny změnili plán. Budou stavět v jiném zapadákově.“

Podezíravě mu hledím do obličeje. Nezdá se, že by lhal. „Ale… ty plány,“ namítám. „Měli jsme plány!“

„Staré,“ povytáhne obočí. „Někdo to pořádně zbabral.“ Mrkne dolů na Robina. „Možná on?“

Ach Bože. To se vážně mohlo stát.

Hlava se mi točí. To není možné. Takže oni tu nakonec vůbec nic stavět nechtějí.

A my tu stojíme a vyřváváme a křičíme… a pro nic a za nic.

„Takže,“ založí Luke ruce na prsou, „i přes tvou mimořádně přesvědčivou mediální kampaň nejsou Arcodas Group žádní darebáci. Nechtějí udělat nic špatného.“

„Aha,“ přešlápnu rozpačitě a zadívám se Lukeovi přes rameno na tři jejich zamračené zástupce. „Aha… předpokládám, že z toho nemají moc velkou radost, co?“

„Radostí zrovna neskákají,“ souhlasí Luke.

„Ehm… tak se omlouvám,“ zašilhám na netrpělivé shromáždění. „Asi budeš chtít, abych jim to řekla. Nebo ne?“

Lukeovi trochu zajiskří v očích, jako kdyby dostal nějaký nápad.

„No,“ poznamená, „čirou náhodou bych měl lepší nápad. Když už jsi tak přičinlivé svolala všechna ta média…“

Vezme si mikrofon, obrátí se čelem k davu a ťukáním požádá o pozornost. Dav mu odpoví bouřlivým voláním „fůůůj“ a pískotem. Dokonce i Suze na něj mává svým plakátem.

„Dámy a pánové,“ prohlásí Luke svým hlubokým a přesvědčivým hlasem, „zástupci médií. Chci udělat jménem Arcodas Group prohlášení.“

Trpělivě počká, než se bouře uklidní, a pak se rozhlédne po shromáždění.

„My v Arcodas Group si lidí velmi vážíme. A pečlivě jim nasloucháme. Jsme společností, která si jejich kritiku bere velmi k srdci. Promluvil jsem si s vaší zástupkyní…,“ ukáže na mě, „a její argumenty mě přesvědčily.“

Shromáždění napjatě ztichne. Všichni na něj hledí s očekáváním.

„A výsledkem je, že mohu prohlásit, že Arcodas Group stavbu nákupního střediska na tomto místě přehodnotila.“ Luke se usměje. „Žádné nákupní středisko se tu stavět nebude!“

Nastane chvíle ohromeného ticha – které přeruší bouře radosti. Všichni jásají a vzájemně si padají do náruče, pískají na píšťalky a tlučou do bubínků jako smyslu zbavení.

„Dokázali jsme to!“ slyším v tom řevu Jessičin hlas.

„Dali jsme jim co proto!“ křičí Kelly.

„Navíc bych rád upozornil na množství ekologických iniciativ, které Arcodas Group sponzoruje,“ hovoří Luke klidným hlasem do mikrofonu. „V této chvíli se vám rozdávají letáky. A prohlášení pro tisk. Přeju dobrou zábavu.“

Vmžiku dokázal protestní shromáždění přeměnit na pozitivní PR událost. Vyfoukl nám to!

„Ty hade!“ rozzuřím se a položím ruku na mikrofon. „Nakecal jsi jim spoustu blbostí!“

„Nic se tu stavět nebude,“ pokrčí rameny. „A na tom ostatním zas tolik nezáleží.“

„Tak to tedy ne! To není…“

„Kdyby tví lidé odvedli pořádnou práci, pak bychom tu předně vůbec nestáli, a já bych tu nemusel zachraňovat situaci.“ Nakloní se ke Garymu, který rozdává lidem materiály. „Gary, zajdi za lidmi z Arcodas, kteří sedí v autě, ano? A řekni jim, že tu mám ještě nějaké jednání.“ Gary přikývne a vesele na mě zamává, což se rozhodnu ignorovat. Mám ještě pořád na oba vztek.

„No tak… kde budete to své nákupní centrum stavět?“ ptám se při pohledu na radující se lidi. Kelly se objímá s Jess, Jim poplácává Robina po zádech a Edie s Lornou mávají růžovými parukami nad hlavou.

„Proč?“

„Možná tam zajdu protestovat. Možná začnu pronásledovat Arcodas Group při každém jejím hnutí a budu jí dělat problémy! Budu ti neustále v patách.“

„Když myslíš,“ prohlásí Luke sarkasticky. „Heleď, Becky, já se omlouvám. Ale je to má práce.“

„Já vím. Nejspíš. Ale… já jsem si myslela, že dělám něco užitečného. Opravdu jsem myslela, že jsem něčeho dosáhla.“ Otrávené si povzdechnu. „A všechno to bylo nanic.“

„Nanic}“ opakuje Luke překvapeně. „Jenom se rozhlédni, Becky, čeho všeho jsi dosáhla.“ Ukáže na zástup lidí. „Podívej se na ty lidi. Jak jsem slyšel, celou kampaň jsi postavila na nohy. Nehledě na vesnici… a celé to shromáždění, které jsi uspořádala… Měla bys být na sebe pyšná. Hurikán Becky, tak ti říkají.“

„Jakože po mně všude zůstane jenom spoušť?“

Luke se na mě najednou vážně zadívá, oči má hřejivé a temné. „Všude na lidi uděláš nesmazatelný dojem. Na každého, koho potkáš,“ zvedne mou ruku a chvíli na ni hledí. „Nebuď jako Jess. Buď sama sebou.“

„Ale ty jsi říkal…,“ spustím a pak se zarazím.

„Co jsem říkal?“

Ach Bože. Chtěla jsem být dospělá, chtěla jsem se chovat důstojně a o tomhle vůbec nemluvit. Ale nemůžu si pomoct.

„Zaslechla jsem, co jsi říkal Jess,“ zamumlám. „Když u nás onehdy byla. Slyšela jsem té říkat… že se ti se mnou nežije snadno.“

„Však je to taky pravda,“ přikývne Luke věcně.

Zírám na něj se staženým hrdlem.

„Ale také mě to obohacuje. Je to vzrušující. A zábavné. A to mně právě vyhovuje. Kdyby to bylo snadné, unudil bych se k smrti.“ Dotkne se mé tváře. „Život s tebou je jedno velké dobrodružství, Becky.“

„Becky!“ volá na mě Suze zdola. „Mejdan začínal Nazdar, Lukeu!“

„No tak,“ řekne Luke a políbí mě. „Neslezeme z toho pódia?“ Jeho silné prsty se sevřou kolem mých a já mu je na oplátku stisknu.

„Mimochodem, jak jsi to myslela s tou svou hospodárností?“ ptá se mě, když mi pomáhá ze schůdků. „To byl vtip?“

„Ne! Stal se ze mě téměř asketa. To mě naučila Jess. Jako Joda.“

„A co konkrétně tě naučila?“ ptá se Luke s mírnou obavou v hlase.

„Jak udělat kropítko z krabice od mléka,“ vytahuju se. ‚A jak zabalit dárek do starých igelitových tašek. Taky že bys měl vždycky psát blahopřání k narozeninám tužkou, aby ho mohl adresát vymazat a ještě jednou poslat. Ušetří ti to devadesát pencí!“

Luke na mě dlouho beze slova hledí.

„Budu tě muset nejspíš rychle odvézt zpátky do Londýna,“ prohlásí nakonec. Mou berli si vloží pod paži a opatrně mi pomáhá ze schůdků. „Mimochodem, volal Danny.“

„Danny volal?“ zeptám se s takovou radostí, že sklouznu z jednoho schodu na zem. Přistanu na trávě a všechno se se mnou zatočí.

„Júúú!“ přitisknu se k Lukeovi. „Točí se mi hlava.“

„Není ti nic?“ ptá se Luke vyplašeně. „Nemáš náhodou otřes mozku? Neměla bys lézt na pódia…“

„To je dobré,“ vyhrknu trochu zadýchaně. „Jenom si na chvilku sednu.“

„Páni, tohle jsem mívala každou chvíli!“ prohodí Suze, která se mihne kolem. „Když jsem byla těhotná.“ Najednou mám v hlavě prázdno.

Střelím vyplašeným pohledem po Lukeovi. A on vypadá stejně ohromeně.

Ne. Jakože… přece nejsem… To snad není…

Můj mozek se najednou pustí do horečného počítání. Nic takového mi vůbec nepřišlo na mysl… Ale naposledy jsem… to už musí být… minimálně…

Prokristapána.

Proboha.

„Becky?“ ptá se Luke podivným hlasem. „Ehm… Lukeu…“

Nasucho polknu a snažím se zachovat klid. No co je! Žádnou paniku. Jen žádnou paniku…

WEST CUMBRIA BANK

45 STERNDALE STREET

COGGENTHWAITE

CUMBRIA

Slečně Jessice Bertramové

12 Hill Rise

Scully

Cumbria

22. června 2003

Drahá slečno Bertramová,

byl jsem šokován a zarmoucen tónem Vašeho posledního dopisu.

A když už se ptáte, tak si „umím užívat života“.

S pozdravem,

Howard Shawcross,

vedoucí oddělení zákaznických účtů

Rebecca Brandonová

37 Maida Vale Mansions

Maida Vale

Londýn NW6 OYF

Řediteli

Harvey Nichols

109–125 Knightsbridge

Londýn SW1X 7RJ

25. června 2003

Vážený pane,

provádím hypotetický výzkum. Je pravda, že žena, která porodí v Harvey Nichols (nepředvídaně, pochopitelně!), má nárok na celoživotní nákup šatů zdarma?

Předem děkuju za odpověď.

Jak jsem se už zmínila, jde o zcela hypotetický dotaz.

S pozdravem,

Rebecca Brandonová (rozená Bloomwoodová)

Rebecca Brandonová

37 Maida Vale Mansions

Maida Vale

Londýn NW6 OYF

Řediteli

Harrods, oddělení potravin,

Brompton Road

Londýn SWlX 7XL

25. června 2003

Vážený pane,

provádím hypotetické šetření. Zajímalo by mě, jestli je skutečně pravda, že žena, která porodí v oddělení potravin obchodního domu Harrods (pochopitelně čirou náhodou!), dostává od obchodního domu až do smrti potraviny zdarma.

Ještě by mě zajímalo, jestli by náhodou neměla nárok také na něco jiného, kupříkladu na oblečení.

Předem děkuju za odpověď.

S pozdravem,

Rebecca Brandonová (rozená Bloomwoodová)

Rebecca Brandonová

37 Maida Vale Mansions

Maida Vale

Londýn NW6 OYF

Signors Dolce e Gabbana

Via Spiga

Milán

27. června 2003

Chere Signores,

Ciao!

Mi est britská femma adoro votre móda.

Est interesaro uno mini questiono hypothetica: si je avais bambino in votre obchod (par mistako, naturallemento!!) má nárok na les kostymes gratuite por la viva? E por la bambino aussi?

Grazie mi lie beaucoup por le response

Con les gratulaziono všeho nejlepšího

Rebecca Brandon (rozená Bloomwoodová)