Madeleine Wickham ( Sophie Kinsella )

Shopaholic 06. Báječní mininakupování

Dětský koutek Tik-tak

The Old Barn

4 Spence Hill Oxshott

Surrey

Paní Rebecca Brandonová 1. září 2005

The Pines

43 Elton Road

Oxshott

Surrey

Milá paní Brandonová,

velmi rádi jsme se včera seznámili s Vámi a s Minnie. Jistě se jí bude v našem zábavném dětském koutku líbit a těšíme se na vás příští týden.

S pozdravem

Teri Ashleyová,

vedoucí dětského koutku

P. S. Prosím, nic si nedělejte z toho stříkance na zdi. Jsme na děti zvyklí a koneckonců vždycky můžeme nechat znovu vymalovat.

Dětský koutek Tik-tak

The Old Barn

Spence Hill

Oxshott

Surrey

Paní Rebecca Brandonová 4. října 2005

The Pines

43 Elton Road

Oxshott

Surrey

Milá paní Brandonová,

několik drobných poznámek k Minnie. Je to roztomilé a velmi živé dítě. Nicméně musí se naučit, že nemůže chodit celý den nastrojená v maškarním kostýmu a že „princeznovské“ botičky nejsou na venkovní hry vhodné. Možná bychom to mohli probrat na příští dopolední práci rodičů s dětmi.

S pozdravem

Teri Ashleyová,

vedoucí dětského koutku

P. S. Prosím, nic si nedělejte z toho, že nám upatlala celý stůl lepidlem. Jsme na děti zvyklí a koneckonců si ho vždycky můžeme nechat přelakovat.

Dětský koutek Tik-tak

The Old Barn

Spence Hill

Oxshott

Surrey

Paní Rebecca Brandonová 9. listopadu 2005

The Pines

43 Elton Road

Oxshott

Surrey

Milá paní Brandonová,

děkuji Vám za dopis. Jsem ráda, že se těšíte na dopolední práci rodičů s dětmi. Bohužel nepřipravujeme žádnou módní přehlídku pro dospělé ani možnost vyměňovat si oblečení s ostatními rodiči, jak navrhujete.

Jsem ráda, že si Minnie v dětském koutku už zvykla a že tu většinu času tráví hrou na nakupování.

S pozdravem

Teri Ashleyová,

vedoucí dětského koutku

P. S. Nic si nedělejte z té nehody s inkoustem. Jsme na děti zvyklí a paní Soperová si koneckonců vždycky může zajít na nový přeliv.

Jedna

No tak. Neblázni. Máš to pod kontrolou. Já, Rebecca Brandonová (rozená Bloomwoodová), jsem dospělá. Nejsem dvouletá holčička jako má dcerka.

Jenže v tuto chvíli si nejsem příliš jistá, že si to uvědomuje.

„Minnie, zlatíčko, dej mi toho poníka.“ Snažím se mluvit klidně a přesvědčivě jako Teta Sue v televizním programu.

„Poníííík.“ Minnie ještě pevněji zaryje prstíky do hračky.

„Poníka ne.“

„Moje!“ rozječí se hystericky. „Poníííík mojeéé!“

Aaargh. Mám přibližně milion nákupních tašek, v obličeji jsem zpocená a o takovou scénu doopravdy nestojím.

A zatím to šlo tak dobře. Prošla jsem celé nákupní středisko a nakoupila úplně všechny vánoční dárky. Měly jsme s Minnie namířeno k Santově chaloupce a jenom na okamžik jsem se zastavila u domečku pro panenky. Jenomže vtom se Minnie zmocnila vystaveného poníka a odmítla ho vrátit. A tak jsem se ocitla uprostřed scény s poníkem.

Maminka v úzkých džínách od J Brand a s dokonale oblečenou dcerkou jde právě kolem a přejíždí mě klasickým maminkovským pohledem „od hlavy k patě“, až sebou trhnu. Takový maminkovský pohled nejenže vmžiku zhodnotí a ocení vaše oblečení do posledního halíře. Kdepak. Navíc posoudí, jak je oblečené vaše dítě, jaký máte kočárek, tašku na pleny, co máte pro dítě k přesnídávce a jestli se vaše ratolest směje, pláče nebo mračí.

Připouštím, že se to zdá na jeden pohled téměř příliš, ale jak všichni víme, maminky jsou odbornice na to, jak zvládnout naráz milion věcí.

Minnie určitě získá vysokou známku za oblečení. (Šatičky – model od Dannyho Kovitze, kabátek od Ráchel Riley, botičky od Baby Dior.)

A mám ji upoutanou v dětském vodítku od Billa Amberga, koženém a vážně cool (bylo i ve Vogue). Jenomže děťátko v něm upoutané se nesměje tak andělsky jako ta holčička na fotografii, nýbrž se v něm vzpíná jako býček těsně před vpádem do arény. Obočí má vztekle svraštěné, je zrudlé v obličeji a právě nabírá dech k dalšímu mocnému jekotu.

„Minnie.“ Pustím vodítko a obejmu ji rukama, abych jí poskytla pocit jistoty a bezpečí podle rady Tety Sue v knize Jak zkrotit nezvládnutelné batole. Onehdy jsem si knihu koupila a zběžně jsem ji prolistovala. Jenom tak, abych věděla, co se tam píše. Jakože, ne že bych měla s Minnie nějaké problémy nebo tak něco. Rozhodně není nezvládnutelná. Ani „umíněná nebo tvrdohlavá“, jak řekla ta pitomá učitelka v hudebním koutku pro batolata. (Co ta může vědět! Neumí ani pořádně břinknout do trianglu.)

Minnie je taková, jak bych to řekla… hodně živá. A na spoustu věcí má rozhodný názor. Jako na džíny (ty si neoblékne ani za nic) nebo na mrkev (nevezme ji do úst). A právě teď si vytvořila rozhodný názor, že musí dostat toho poníka.

„Minnie, zlatíčko, mám tě moc ráda,“ snažím se jí vlichotit, „a udělala bys mi velkou radost, kdybys mi toho poníka dala. Buď hodná holčička a dej ho mamince…“ Už ho skoro mám. Sunu prsty na poníkovu hlavičku…

Ha. Šikovná holka. Mám to. Rozhlédnu se hrdě kolem, jestli si okolí všimlo, jak jsem jako matka skvělá.

„Mooojééé!“ vyškubne mi Minnie poníka z ruky a utíká s ním pryč. Sakra.

„Minnie! MINNIE!“ zaječím.

Posbírám nákupní tašky a utíkám rozzlobeně za Minnie, která mezitím zmizela v sekci pro on-line hru Action Man. Bože, proč trénujeme všechny ty atlety na olympijské hry? Stačilo by vytvořit národní tým z batolat.

Když ji konečně dohoním, lapám po dechu. Opravdu už musím začít s tím poporodním cvičením.

„Dej mi toho poníka!“ Snažím se jí ho vzít, ale dítě má prstíky jako svěráky.

„Mooojééé poník!“ A odhodlaně po mně blýskne tmavýma očima. Někdy se až trochu leknu, jak se Minnie podobá svému otci.

A když už je o něm řeč, kde vlastně ten Luke zase vězí? Původně jsme přece plánovali, že budeme na Vánoce nakupovat společně. Jako rodina. Ale před hodinou někam zmizel s poněkud mlhavým prohlášením, že si musí vyřídit nějaký hovor, a od té doby se po něm slehla zem. Nejspíš někde sedí u civilizovaného kapučína a čte si noviny. To by mu bylo podobné.

„Minnie, poníka kupovat nebudeme,“ prohlásím co nejrozhodněji. „Máš spoustu hraček a žádného poníka už nepotřebuješ.“

Žena s rozcuchanými černými vlasy, šedýma očima a dvojčaty v kočárku ke mně vyšle souhlasný pohled. Aniž si to uvědomím, zkouknu ji maminkovským pohledem od hlavy k patě. Na nohou má doma upletené ponožky a gumové crocs. (Proč proboha něco takového nosí? Proč?)

„To je strašné, viďte?“ prohodí. „Čtyřicet liber za poníka! Mé děti už dobře vědí, že bych jim nic takového nekoupila,“ dodá s rychlým pohledem na dva chlapečky, kteří se s palečkem v puse zakřiknutě choulí v kočárku. Jak jim jednou povolíte, je to začátek konce. Ale já mám kluky dobře vycepované.“

To koukáš, co!

„Mluvíte mi z duše,“ odpovím maximálně důstojně. „Naprosto s vámi souhlasím.“

,Jsou rodiče, kteří by koupili děcku hračku jenom proto, aby měli klid. Naprostý rozvrat. Hrůza.“

Je to strašné,“ přikyvuju a po očku mrknu na poníka, kterého Minnie štípla jako protřelý chmaták. Hrůza!

„Největší chybou je jim ustoupit.“ Žena upře na Minnie oči tvrdé jako žula. „To je začátek veškerého zla.“

Já nikdy dcerce neustupuju,“ prohlásím rázně. „Toho poníka, Minnie, nedostaneš a konec řečí.“

„Ponííík!“ zavyje Minnie srdceryvně. Z fleku by mohla k divadlu. (Tohle zdědila po mé matce.)

„No tak vám přeju hodně štěstí,“ loučí se žena. „Veselé Vánoce.“

„Minnie, nech toho!“ syknu vztekle, jen co žena zmizí. „Víš, jak trapně tu vypadáme? Nač vlastně toho pitomého poníka potřebuješ?“ „Ponííík!“ Minnie tiskne poníka k sobě tak zoufale, jako by to byl živý a opravdový kůň, kterého na trhu prodali kamsi tisíce kilometrů daleko a který se za ní napůl chromý přibelhal zpátky na rodnou farmu. „Je to jenom hloupá hračka,“ říkám netrpělivě. „Co na ní vůbec máš?“ A poprvé se na poníka pořádně podívám.

Páni! Vážně je… moc hezký. Je z bílého dřeva, pomalovaný třpytivými hvězdičkami a má moc hezky namalovaný obličej. A stojí na malých červených kolečkách.

„Vážně nepotřebuješ žádného poníka, Minnie,“ pokračuju – ale už mnohem méně přesvědčivě. Právě jsem si všimla sedýlka. Že je to pravá kůže?! A má opravdovskou uzdičku s přezkou a hřívu z pravých koňských žíní. A navíc je k tomu i náčiní na její pro-česávání!

Za což těch čtyřicet liber není zase tak moc. Cvrnknu do jednoho červeného kolečka a ono se krásně roztočí. Teď mě napadá, že Minnie vlastně žádného poníka na hraní nemá. Je to očividná mezera v jejích hračkách.

Jakože, rozhodně nehodlám ustoupit.

„A umí sám jezdit,“ ozve se za mnou, a když se otočím, vidím přicházet postarší prodavačku. „Tam dole má klíček, podívejte!“

Zatočí klíčkem a obě s Minnie uchváceně sledujeme, jak koníček začne jezdit kolem dokola jako na kolotoči a jak mu k tomu krásně cinkají zvonečky.

To snad není pravda, já jsem se do toho poníka také zamilovala. „Těch čtyřicet liber je speciální vánoční sleva,“ dodá prodavačka. „Normálně ho prodáváme za sedmdesát. Je to švédská ruční výroba.“ Téměř padesátiprocentní sleva. Já věděla, že je to dobrá cena. Neříkala jsem to?

„Líbí se ti, viď, holčičko?“ Prodavačka se usmívá na Minnie, která se rozzáří, a po vzteklosti není ani památky. Tedy ne že bych se chtěla chlubit, ale v červeném kabátku s tmavými copánky a dolíčky ve tvářích jí to ohromně sluší. „Takže si ho koupíte?“

,Já... ehm…,“ odkašlu si.

No tak, Becky. Řekni, že ne. Jako správný rodič. A jdi odtud pryč.

Má ruka kradmo pohladí koníčkovu hřívu.

Ale je tak skvělý. Podívejte na ten krásný čumáček. A poník není žádná hloupá módní záležitost. Poník se nikdy člověku neomrzí. Je to klasika. Je to v říši hraček takové kostýmkové sáčko od Chanel.

A jsou Vánoce. A má takovou slevu. A kdo ví, třeba se ukáže, že má Minnie talent pro jízdu na koni, napadne mě najednou. A ta hračka by mohla být právě tím impulzem, který potřebuje. Už ji vidím jako dvacetiletou na olympiádě v červeném sáčku vedle úžasného koně, jak říká do televizní kamery: „Všechno to začalo tím, že jsem jednou o Vánocích dostala dřevěného koníčka, který mi naprosto změnil život…“

Mozek mi pracuje na plné obrátky jako počítač, který zpracovává výsledky DNA a snaží se najít shodu. Musí být nějaký způsob, jak současně: 1. Neustoupit dceřinu vzteku, 2. Být dobrý rodič a 3. Koupit poníka. Potřebuju nějaký takový úžasný nápad, jako občas dostanou Lukeovi obchodní poradci, kteří za to berou spoustu peněz…

A už to mám. Je to naprosto geniální a nemůžu uvěřit, že mě to ještě nenapadlo. Vytáhnu mobil a píšu Lukeovi esemesku:

Lukeu! Mam senzacni napad. Myslim, ze by Minnie mela dostavat kapesne.

Dostanu okamžitou odpověď. Co? Proc?

Aby si mohla neco koupit, to da rozum! vyťukávám – ale pak si to rozmyslím. Zprávu vymažu a místo toho ostražitě napíšu:

Deti by se mely ucit zachazet s penezi od utleho veku. Stalo to v novinach. Uci je to odpovednosti a samostatnosti.

Za chvilinku mám od Lukea odpověď: Nestacilo by ji koupit Financial Times?

Nech si to, píšu. Rekneme dve libry tydne, co ty na to?

Preskocilo ti? přifrčí odpověď. 10 penci je az moc.

Rozhořčeně hledím na odpověď. Deset pencí? To je ale skrblík! Co si podle něj za to může pořídit?

A navíc, za deset pencí týdně se na poníka jaktěživo nezmůžeme.

Padesat penci tydne, nedám se odbýt, je celostatni prumer. (Ověřovat si to určitě nebude.) A vubec, kde vezis? Za chvili bude Santa Claus!

Zadny strach, budu tam, dostanu odpověď.

Konečně! Schovám mobil a rychle v duchu počítám. Padesát pencí týdně dělá za dva roky dvaapadesát liber. A máme to v suchu. Páni, jak je možné, že mě ještě nenapadlo kapesné? Taková skvělá věc! To našim výpravám za nákupy dodá zcela nový rozměr.

Hrdě se obrátím na Minnie.

„Poslouchej, zlatíčko,“ řeknu. „Toho poníka ti nekoupím, protože jsem už jednou řekla ne. Ale máš velké štěstí, že si ho můžeš koupit sama za vlastní kapesné. Není to úžasné?“

Minnie se na mě nejistě zadívá. Beru to jako souhlas.

„Protože jsi z kapesného za dva roky svého života ještě nic neutratila, dostaneš ho najednou a dělá to dost peněz. Vidíš, jak je spoření báječné?“ dodám vesele. „Vidíš, jak je to prima?“

Cestou k pokladně se nadouvám jako páv. Vy mi něco povídejte o zodpovědném rodičovství. Seznamuji své dítě od útlého věku s finančním plánováním. Mohla bych radit lidem v televizi! Beckyiny základy zodpovědného fiskálního rodičovství. Úžasné a nepřekonatelné! Na každé vystoupení bych si vzala jiné kozačky…

„Vozík.“

Ze snění mě vytrhne Minnie, která praštila s poníkem na zem a přisála se k růžovému děsu z umělé hmoty. Kde to vzala? Je to Winniin vůz z kresleného filmu.

„Vozík?“ Obrací ke mně oči plné naděje.

Cože?

„Nebudeme kupovat vozík, miláčku,“ odpovídám trpělivě. „Chtěla jsi poníka. Moc hezkého, pamatuješ?“

Minnie poníka obdaří naprosto lhostejným pohledem. „Vozík.“

„Poník!“ seberu poníka ze země.

Já se zblázním. Jak může být tak vrtkavá? Celá moje máma.

„Vozík!“

„Poník!“ vykřiknu hlasitěji, než jsem měla v úmyslu, a zamávám jí poníkem před nosem. Já chci poníka…“’

Najednou mě zamrazí v zátylku. Ohlédnu se a kousek dál uvidím ženu s dvojčaty, která mě probodává žulovýma očima.

Jakože…“ Ruce s poníkem mi trochu klesnou a tváře se mi rozpálí. „Ano, můžeš si koupit poníka za kapesné. Základy finančního plánování,“ prohodím k ženě s žulovýma očima. „Dneska jsme se naučily, jak je dobré si šetřit, když si chce člověk něco koupit, viď, zlatíčko? Minnie utratí celé své kapesné za poníka a vybrala si dobře…“

„Našla jsem vám ještě jednoho!“ přikvačí udýchaně prodavačka se zaprášenou krabicí. „Věděla jsem, že ve skladu máme ještě jednoho. Byl to totiž původně pár…“

Dalšího poníka?

Když ho vytahuje z krabice, bezděky zatajím dech. Je temně modrý jako noční obloha, má havraní hřívu, zlatá kolečka a celý je pomalovaný hvězdičkami. Je naprosto úchvatný. Dokonale ladí s druhým poníkem. Ach Bože, musíme vzít oba. Prostě musíme.

Žena s žulovýma očima nás naneštěstí pořád pozoruje.

„Ale tys už bohužel celé své kapesné utratila, viď?“ ucedí k Minnie s tvrdým nepřátelským úsměvem, který vypovídá o tom, že si v životě neužila ani příliš legrace, ani sexu. Zjistila jsem, že tohle se dá na lidech dobře odhadnout.

„To máte pravdu,“ odpovím zdvořile. „To je oříšek. Musíme ho tedy nějak rozlousknout.“ Chvíli soustředěně přemýšlím a pak se obrátím k Minnie.

„Zlatíčko, dnes se naučíš o finančním plánování ještě jednu důležitou věc. Občas uvidíme něco, co je naprosto úžasné a jedinečné, a pak můžeme z naší filozofie ,co si našetříš, můžeš utratit udělat výjimku, a ta se jmenuje ,chop se příležitosti’.“

„Vy jí to opravdu koupíte?“ ptá se žena nevěřícným hlasem.

Co je jí do toho? Páni, jak nenávidím ostatní matky. Pořád člověku do něčeho mluví. Jako by se žena ihned po porodu dítěte stala internetovým okénkem s výzvou: „Prosím, sem vkládejte všechny své pokud možno neomalené a urážlivé poznámky.“

„Pochopitelně jí to nekoupím,“odpovím trochu mrazivě. „Bude si to muset koupit z kapesného sama.“ Miláčku,“ přidřepnu k Minnie, abych získala její pozornost, „jestli si chceš koupit i druhého poníka z kapesného, které dělá padesát pencí týdně, bude to kapesné za přibližně...

šedesát týdnů. Vybereš si to prostě dopředu. Něco jako ‚přečerpání ůčtu‘.“ Snažím se jí to vysvětlit tak, aby tomu rozuměla. „Čili si v podstatě vybereš veškeré své kapesné až do věku tří a půl let. Souhlasíš?“

Minnie na mě hledí mírně vyjeveně. To je v pořádku, já na tom, když jsem poprvé přečerpala účet, nebyla o moc líp. To už k tomu tak nějak patří.

„A je to.“ Zazubím se na prodavačku a podávám jí kartu Visa. „Bereme oba poníky, díky. Vidíš, miláčku?“ utrousím k Minnie. „Dneska jsme se naučily, že si nemáme odříkat to, oč opravdu hodně stojíme. I když se na první pohled může někdy zdát, že to nepůjde, vždycky se najde řešení.“

Když jí předávám tuhle perlu moudrosti, neubráním se pocitu hrdosti. Od toho tu přece rodiče jsou. Aby své děti naučili, jak to ve světě chodí.

„Víš, jednou se mi naskytla jedinečná příležitost,“ dodám při vyťukávání PINu. „Byly to kozačky od Dolce & Gabbana s devadesátiprocentní slevou! Jenomže jsem už měla přečerpanou kreditní kartu. Myslíš, že jsem se jich vzdala? Ani nápad! Jistěže ne!“

Minnie mi naslouchá tak napjatě, jako bych jí vyprávěla pohádku

O třech medvídcích.

„Prohledala jsem celý byt, prošacovala všechny kapsy a kabelky, a když jsem sesypala všechny drobné... co bys řekla?“ pro větší efekt se odmlčím. „Stačilo to! Mohla jsem si botičky koupit! Sláva!“

Minnie zatleská a k mému potěšení si začnou radostně pobrukovat i oba chlapečci.

„Chcete slyšet jednu příhodu?“ zazubím se na ně. „Chcete slyšet, jak v Miláně prodávali světové značky se slevou? Jednou takhle kráčím ulicí a najednou uvidím záhadný symbol.“ Rozšířím oči. „A co si myslíte, že na něm stálo?“

„To je neuvěřitelné.“Žena s žulovýma očima otočí prudce kočárek. „Jdeme, nejvyšší čas jít domů.“

„Příhodu!“ zakvílí jeden chlapeček.

„O žádnou příhodu tu nestojíme,“ okřikne ho matka. „Vy jste absolutní cvok,“ zavolá na mě při odchodu přes rameno. „Ani se nedivím,že máte tak nesnesitelně rozmazlené dítě. Co to má vůbec za botičky, od Gucciho?“

Nesnesitelně rozmazlené?

Šokované na ni zírám a cítím, jak se mi hrne krev do obličeje. Jak ji to vůbec napadlo? Minnie přece není nesnesitelně rozmazlené dítě!

A Gucci takové botičky vůbec nedělá.

„Není to nesnesitelně rozmazlené dítě!“ vykoktám nakonec.

Ale žena už je dávno za regálem s Pošťákem Patem. Určitě za ní nepoběžím a nezaječím: „Alespoň se mi dítě celý den nepovaluje s palcem v puse v kočárku, a co kdybyste, madam, utřela svým synům nos?“

Tím bych rozhodně Minnie dobrý příklad nedala.

„Tak pojď, Minnie,“ snažím se ovládnout. „Půjdeme se podívat na Santu. To bude lepší.“

Dva

Minnie není v žádném případě rozmazlená. To rozhodně ne.

Tak tedy, několikrát už měla slabší chvilku. Jako my všichni. Ale rozmazlená není. Věděla bych, kdyby byla rozmazlená. Jsem její matka.

Přesto mi to celou cestu k Santově chaloupce vrtá hlavou. Jak může být někdo tak zlý? A ještě k tomu o Vánocích.

„Musíš všem ukázat, že jsi vychovaná holčička, zlatíčko,“ snažím se šeptem přemluvit Minnie, kterou vedu za ruku. ,Až přijde Santa Claus, budeš se chovat jako malý andílek, ano?“

Z reproduktorů vyhrávají „Rolničky“, a když dorazíme na místo, zmocní se mě dobrá nálada. Do stejné Santovy chaloupky jsem chodila jako malá.

„Podívej, Minnie!“ ukazuju jí nadšeně. „Podívej na ty soby! Podívej, kolik tu mají dárků!“

Jsou tu sáně, dva sobi v životní velikosti, plno umělého sněhu a spousta děvčat v zelených elfích kostýmech, což je novinka. U vchodu sebou překvapeně trhnu, když nás vítá elfka s opáleným dekoltem. Vybírá si dnes Santa Claus elfky v modelingových agenturách? A mívají elfky purpurové umělé nehty?

„Veselé Vánoce!“ vítá nás dívčina a orazítkuje mi vstupenku. „Určitě navštivte naši Studnu vánočních přání a vložte tam své přáníčko. Santa si je pak přečte!“

„Slyšelas, Minnie? Můžeme napsat, co si přejeme!“ Podívám se na Minnie, která upírá v němém úžasu oči na elfku.

Vidíte? Chová se naprosto bezvadně.

„Becky! Tady!“ Otočím hlavu a už vidím mámu se sváteční lesklou šálou, která stojí ve frontě a svírá držadla Minniina kočárku, naloženého nákupními taškami a balíčky. „Santa právě odešel na šálek čaje,“oznamuje, když k ní dojdeme. „Myslím, že dřív než za půl hodiny se tu neobjeví. Táta se šel podívat po discích do videokamery a Janice šla pro vánoční pohledy.“

Janice je mámina sousedka. Vždycky nakupuje vánoční pohledy na Štědrý den, kdy jsou za polovic, na Nový rok je začerstva napíše a do příštích Vánoc je strčí do šuplíku. Říká tomu „získat náskok“.

„Mohla by ses, holčičko, podívat na to, co jsem koupila Jess?“ Máma se přehrabává v tašce a nervózně vytahuje dřevěnou krabici. „Myslíš, že se jí to bude líbit?“

Jess je má sestra. Měla bych dodat, že má nevlastní sestra. Za několik dní se vrátí z Chile, takže pro ni a pro Toma uspořádáme druhé Vánoce i s krocanem a dárky a se vším, co k tomu patří. Tom chodí s Jess. A je to syn Janice a Martina a znám ho celý život a strašně se mu…

Nevím, jak to říct. Opravdu se mu…

No prostě, hlavní je, že se do sebe zamilovali. A tam kdesi v Chile asi na zpocených rukou tolik nezáleží, co říkáte?

Je prima, že se vracejí domů, a hlavně to znamená, že konečně, konečně, můžeme uspořádat Minniiny křtiny. (Jess jí půjde za kmotru.) A je mi naprosto jasné, proč je máma tak nervózní kvůli dárku. Jess není tak snadné něco koupit. Nemá ráda nové a drahé věci, nic, co obsahuje umělou hmotu nebo konzervační prostředky, ani dárkové taštičky, které nejsou z konopí.

„Koupila jsem tohle.“ Máma otevře víko krabice a uvnitř stojí řada krásných lahviček v slaměné košilce. „Je to sprchový gel,“ dodá rychle. „Není to nic na koupání. Nechceme přece způsobit třetí světovou válku, že!“

Když k nám Jess naposledy zašla, došlo k menší diplomatické roztržce. Slavili jsme její narozeniny a Janice jí jako dárek přinesla pěnu do koupele, načež Jess pronesla desetiminutovou přednášku o tom, jak moc vody se spotřebuje při koupání ve vaně a jak jsou lidé na Západě posedlí vlastní čistotou, přičemž by se stačilo jednou týdně pět minut sprchovat, jak to dělají Jess s Tomem.

Tehdy si zrovna Janice s Martinem pořídili jacuzzi, takže z toho moc velkou radost neměli.

„Co ty na to?“ ptá se máma.

„Těžko říct.“ Pozorně studuju štítek na krabičce. „Má to nějaké přísady? Vykořisťuje to lidi?“

„Holčičko, jak to můžu vědět.“ Máma si prohlíží krabici s takovým děsem, jako by tam byla ukrytá nukleární bomba. „Má to být ‚absolutně přírodní‘,“ prohodí nakonec. „Tak by to snad mělo být v pořádku, ne?“

„Snad ano,“ přikývnu. „Hlavněji neříkej, žes to koupila v nákupním centru. Raději řekni, že to bylo v nějakém malém nezávislém družstvu.“

„Dobrý nápad,“ zaraduje se máma. Jo, a zabalím to do novin. Co jí dáš ty?“

„Koupila jsem jí rohožku na jógu od guatemalských vesničanek,“ trochu se nafouknu. „Podporuje to zemědělské projekty na vesnici a na její výrobu byly použity recyklované umělohmotné komponenty z počítačů.“

„Becky!“ zadívá se na mě máma obdivně. „Jak jsi na to přišla?“

„Provedla jsem takové menší pátrání...,“ pokrčím ležérně rameny.

Neprozradím, že jsem na Googlu zadala heslo „ekologický dárek, recyklace, šetrné k životnímu prostředí“.

„Vá-no-ce! VÁ-NO-CE!“ Minnie mě tahá za ruku tak silně, že mi ji málem utrhne.

„Běž s Minnie ke Studni přání, holčičko,“ radí mi máma. „Já ti tu podržím místo.“

Uložím poníky do kočárku a vedu Minnie ke Studni přání. Stojí uprostřed umělých stříbrných břízek ozdobených pohádkovými postavičkami, a nebýt vřeštících dítek, které se kolem ní tlačí, působila by skutečně kouzelným dojmem.

Na umělém pařezu, který lze také použít jako stolek, leží čisté dopisní papíry, na něž děti píšou nebo malují přání pro Santu. Vyberu jeden list, na němž je nahoře zeleným ozdobným písmem napsáno „Co si přeju na Vánoce“, a podám Minnie fix.

Páni, vzpomínám si, jak jsem jako malá psávala Santovi. Dlouhatánské a zašmodrchané dopisy plné nákresů a výstřižků z katalogu, kdyby mu náhodou nebylo něco jasné.

Dvě přibližně desetiletá růžolící děvčata házejí s hihňáním a šeptáním Santovi do studně své dlouhé seznamy a při pohledu na ně mě přepadne nostalgie. Připadá mi nespravedlivé, že se k nim nemůžu přidat. Asi by to chtělo nějaké kouzlo.

Milý Santo, píšu. To jsem zase já, Becky. Chvíli přemýšlím a pak rychle napíšu pár přání.

Asi tak tři. Nejsem nenasyta.

Minnie soustředěně čmárá po celém papíře a je umazaná barvou z fixu na rukou i na nose.

„Santa určitě pochopí, co jsi tím myslela,“ říkám laskavě a beru si od ní list. „Hodíme ho do studně.“

Pouštím do studně oba lístky, jeden po druhém. Padají dolů jako dvě sněhové vločky, z nedalekého reproduktoru k tomu dudy vyhrávají „Winter Wonderland“ a mě se zmocní tak vánoční nálada, že mimovolně zavřu oči, chytím pevně Minnie za ručičku a začnu si přát. Člověk nikdy neví...

„Becky?“ Mé snění přeruší hluboký hlas a já rychle otevřu oči. Přede mnou stojí Luke, na tmavých vlasech a tmavomodrém kabátě má sněhový poprašek a v očích mu poskakují pobavené jiskřičky. Zpětně si uvědomím, že jsem potichu se stisknutými víčky horlivě opakovala „prosím… prosím…“.

Jejda!“ řeknu trochu zmateně.,Ahoj. Jenom jsem si tu…“

„Povídala se Santou?“

„Ty jsi ale vtipálek,“ snažím se zachovat si zbytky důstojnosti. „A vůbec, kde jsi byl?“

Na to mi Luke neodpoví, ale jde kousek stranou a gestem mě zve, abych šla za ním.

„Nech chvíli Minnie u mámy,“ říká. „Musím ti něco ukázat.“

Vdala jsem se za Lukea před třemi a půl lety, ale dosud jsem nepronikla do způsobu jeho uvažování. Cestou má tak semknutá ústa, že z toho trochu znervózním. Co mi asi může chtít?

„Tady.“ Zastaví se v odlehlém koutě nákupního střediska a vytáhne BlackBerry.

Na displeji má e-mail od svého právníka Tonyho. Zpráva je jednoslovná: „Platí.“

„Co platí?“ Na zlomek vteřiny nechápu – a pak se mi najednou rozbřeskne.

„Vážně – Arcodas? Dohodli jste se?“

„Ano.“ A najednou mu obličejem přeletí drobný úsměv.

„Ale – vůbec ses nezmínil… netušila jsem…“

„Nechtěl jsem, aby sis dělala plané naděje. Jednáme už tři týdny. Není to naprosto ideální, ale… není to zase špatné. A budeme tak na tom líp. Hlavní je, že jsme se dohodli.“

Trochu se mi třesou kolena. Je to za námi. Tak náhle.

Arcodas nám visel tak dlouho nad hlavou, že se téměř stal součástí naší rodiny. (Nikoli příjemnou, pochopitelně, nýbrž zlomyslnou starou tetkou, která do všeho strká nos a odporně se přitom chechtá.) Do boje s Arcodas se Luke pustil přede dvěma roky. Ne že by jim chtěl nějak zavařit. Jenom pro ně odmítl pracovat z principu. Z toho principu, že nehodlal trpět nehorázné způsoby, s jakými firma jednala s jeho podřízenými. Luke vlastní PR společnost Brandon Communications a většina jeho zaměstnanců u něj pracuje dlouhá léta. Nikdy jsem ho neviděla tak rozzlobeného, jako když zjistil, jak s nimi Arcodas zachází.

Takže přerušil s firmou pracovní kontakty a oni ho za to dali k soudu za nedodržení smlouvy. (Což jenom dosvědčuje jejich nehorázné a agresivní chování.) Přitom správně měl dát Luke k soudu je za to, že mu nezaplatili za odvedenou práci.

Člověk by si myslel, že každému soudu musí být nad slunce jasnější, kdo je v právu a kdo ne, a že musí rozhodnout v Lukeův prospěch. Jakože, copak nemají soudci oči? Ale místo toho nastaly otravné výslechy a odročování a celá věc se strašně dlouho táhla a bylo to příšerně vyčerpávající. Přiznávám, že se po tom všem můj názor na právníky, soudce, takzvané „zprostředkovatele“ a celý právní systém značně změnil k horšímu. Což bych jim řekla do očí, kdyby mě pustili ke slovu.

Škemrala jsem, aby mně Luke dovolil svědčit. Už jsem měla vymyšlené, co si vezmu na sebe a tak. (Úzkou sukni v námořnické modré, bílou halenku s volánem, lakové lodičky.) A sepsala jsem si úžasnou řeč, kterou ještě umím nazpaměť. Začíná: „Vážené porotkyně, vážení porotci, žádám vás, abyste nahlédli do svého srdce. A potom se podívali na oba muže, kteří stojí před vámi. Jeden čestný a bezúhonný hrdina, který nad svůj finanční prospěch staví blaho svých zaměstnanců...,“ (v té chvíli bych ukázala na Lukea), „... a druhý odporný sexista, který všechny tyranizuje a charakteru má asi tolik jako smyslu pro vkusné oblékání..(tady bych ukázala na Iaina Wheelera z Arcodas). To by vneslo rozruch a veselí do sálu a soudce by musel zabušit kladívkem a volat: „Klid, prosím! Klid, prosím!“ A pak bych si mazaně prohlédla porotu a stejně jako v románech Johna Grishama odhadla, kdo z nich je na naší straně.

Tak krásně jsem to měla naplánováno, ale všechno mi zhatil Luke tím, že prohlásil, že tam žádná porota nebude, jelikož se o tento druh soudu nejedná. Pak dodal, že se tam budou všichni po pás brodit v samých špinavostech a podlostech a že ho ani nenapadne, aby mě něčemu takovému vystavil, a že mám zůstat s Minnie doma. Tak jsem zůstala, i když jsem byla tak zklamaná, že jsem to málem nepřežila.

Teď Luke prudce vydechne a projede si rukama vlasy.

Je to za námi,“ pronáší jakoby k sobě. „Konečně.“

„Díkybohu.“

Když zvedám ruce k objetí, vidím mu stále na obličeji stopy vyčerpání. Celá věc Lukea málem zničila. Snažil se vést svou společnost, zabývat se tímto případem, motivovat personál a ještě získávat nové zakázky.

„Takže.“ Položí mi ruce na ramena a zkoumavě se na mě podívá. „Můžeme jít dál. A to ve všech směrech.“

Chvíli mi trvá, než mi dojde, co všechno tím myslí.

„Takže si můžeme koupit ten dům!“ prudce se nadechnu.

„Hned jsem předložil nabídku.“ Přikývne. „Že prý nám do večera odpovědí.“

„Proboha!“ Bezděčně si radostně poskočím. Nemůžu uvěřit, že k tomu nakonec došlo. Případ je uzavřen! Konečně se můžeme odstěhovat od rodičů do vlastního domu!

Ne že bychom se už předtím o něco takového nepokoušeli. Ve skutečnosti několikrát. Celkově jsme měli připravené kupní smlouvy na čtyři domy, ale nikdy nám to nevyšlo. Buď ho ti, kteří dům prodávali, ve skutečnosti prodat nechtěli (dům číslo tři), nebo si najednou vymysleli, že za něj chtějí o mnoho víc (dům číslo jedna), případně ten dům nebyl ani jejich, nýbrž strýčka, který byl právě ve Španělsku, a všechno to byl prachsprostý švindl (dům číslo čtyři), eventuálně vyhořel (dům číslo dva). Už jsem si myslela, že nám to snad ani není souzeno, ale pak Luke navrhl, abychom počkali, než se vyřeší ten problém s Arcodas.

„Do pětice všeho dobrého?“ zvednu s nadějí oči k Lukeovi, který překříží prsty a zazubí se na mě.

Tenhle dům má všechno, co má správný dům mít. Stojí na báječné ulici v Maida Vale, má nádhernou zahradu, na stromě houpačku pro děti a je úžasně prostorný. A už je skoro náš! Najednou do mě vjede energie. Hned si musím koupit Livingetc. A taky Elle Deco a House & Garden a Wallpaper…

„Nevrátíme se?“ prohodím nenuceně. „Zastavila bych se cestou u Smitha pro pár časopisů...“

A pro všechny případy i Grand Design a World of Interiors a 25 Beautiful Homes…

„Za chviličku.“ Něco v Lukeově hlase mě zneklidní, a když zvednu oči, uvědomím si, že ode mě o pár kroků couvl. Hledí jinam a rysy v obličeji má napjaté. Něco není tak úplně v pořádku.

„Co je, stalo se ti něco?“ ptám se opatrně. „Nestalo se nic špatného, že ne?“

„Ne. Ale je tu něco, o čem jsem si s tebou chtěl… promluvit.“ Odmlčí se, sepne ruce za krkem, hledí někam do dálky, jako by mi nedokázal pohlédnout přímo do očí. „Před chvílí se stalo něco divného. Byl jsem ve Waterstones, čekal jsem na zprávu o Arcodas. Bloumal jsem bez cíle…“ Na chvíli se odmlčí. ,A najednou jsem se přistihl, jak kupuju knihu pro Annabel. Novou Ruth Rendellovou. Měla ji moc ráda.“

Nastane ticho. Nevím, co na to říct.

„Lukeu…,“ začnu nejistě.

„Koupil jsem jí krucinál vánoční dárek.“ Přitiskne si zaťaté pěsti ke spánkům. „To jsem se úplně zbláznil?“

Jistěže ses nezbláznil. Jenom jsi prostě...,“ přeju si, abych mu uměla říct něco moc moudrého a hlubokého, ale vůbec nevím, co na to říct; zoufale a neúspěšně se snažím vybavit si něco z té knížky o úmrtích v rodině, kterou jsem si koupila.

Protože letos se nám přihodila další hrozná věc. Lukeova nevlastní matka v květnu umřela. Stonala jenom měsíc a pak umřela a pro Lukea to byla strašná rána.

Já vím, že Annabel nebyla jeho biologická matka – ale on ji za mámu považoval. Vychovala ho a rozuměla mu nejlépe na celém světě a nejhorší na tom je, že za ní před smrtí příliš často nejezdil. Dokonce i když to s ní bylo moc špatné, nemohl odjet do Devonu, protože se v Londýně projednával jeho případ s Arcodas, který se už tolikrát odročoval, že další odročení nebylo možné.

To přece nebyla jeho vina. Říkala jsem mu to miliónkrát. S tím se nedalo nic dělat. Přesto je mi jasné, že se s tím nedokáže jen tak snadno vyrovnat. Navíc je teď jeho otec u své sestry v Austrálii, takže Luke nemůže zajet ani za ním.

Co se jeho skutečné matky týče… o té se u nás nemluví.

Vůbec.

Svou matku Elinor Luke napůl miluje a napůl nenávidí. Je to pochopitelné, protože když byl Luke malý kluk, Elinor od jeho otce i od něj odešla. Ale choval se k ní zdvořile do chvíle, kdy to Elinor prvotřídně zbabrala.

Bylo to někdy kolem Annabelina pohřbu, kdy šel Elinor z nějakých rodinných důvodů navštívit. Ani nevím, co mu přesně řekla. Něco o Annabel. Nejspíš něco necitlivého a asi strašně neomaleného. Neřekl mi, co to bylo, a pak už se o té příhodě nikdy nezmínil – vím jenom, že jsem ho nikdy neviděla tak bledého a nepříčetného vzteky. Od té doby se už u nás o Elinor nemluví. Myslím si, že se s ní do smrti neusmíří. Což mi zase tak moc nevadí.

Podívám se na Lukea a trochu se mi sevře srdce. Tento rok byl pro něj opravdu moc těžký. Mezi očima se mu vytvořily dvě malé rýhy, které nemizí, ani když je uvolněný nebo se směje. Jako by už nedokázal vypadat stoprocentně šťastně.

„No tak,“ zavěsím se do něj a přitisknu si jeho ruku k sobě. „Podíváme se na Santu.“

Během chůze nenápadně Lukea vedu na opačnou stranu centra. Ne že bych k tomu měla nějaký konkrétní důvod, ale jsou tam obchody s hezčím zbožím. Jako ty zakázkové šperky… a ten obchod s hedvábnými květinami… a Enfant Cocotte, kde mají spoustu ručně vyřezávaných houpacích koníčků a kolébek z wengeového dřeva.

Nohy mi ztěžknou neovladatelnou touhou a samy od sebe mě nesou k jasně osvětlené výloze. Jenom se podívejte na ty nádherné věcičky. Na ty prťavé dětské kombinézky a pokrývky.

Kdybychom si pořídili další dítě, mohli bychom si všechny ty krásné dečky koupit. A bylo by to tak krásné a sladké a Minnie by pomáhala tlačit kočárek a byli bychom opravdovská rodina…

Mrknu očkem po Lukeovi, jestli ho náhodou nenapadlo totéž a jestli se na mě nedívá něžným milujícím pohledem. Jenomže ten upřeně hledí do svého BlackBerry a strašně se přitom mračí. Tedy, něco vám povím. Jak to, že není víc naladěný na mou notu? Jsme snad manželé, nebo ne? Měl by mě chápat. Mělo by mu dojít, proč ho táhnu k obchodu s kojeneckým zbožím.

„To je rozkošné, viď?“ ukazuju na hračkový mobil.

„Mhh-hmm,“ zahuhlá Luke, aniž zvedne oči.

,Júúú, koukni na ten kočárek!“ roztouženě ukazuju na překrásný poslední model s masivními kolečky jako k terénnímu vozu. „Není báječný?“

Při dalším dítěti bychom si také mohli pořídit nový kočárek. Jakože, museli bychom. Ta stará chudinka, ve které jsme vozili Minnie, je naprosto nadranc. (Ne že bych si chtěla pořídit nové dítě jenom proto, abych si mohla koupit parádní kočárek, to snad nemusím zdůrazňovat. Ale byl by to příjemný bonus.)

„Lukeu.“ Odkašlu si. „Uvažovala jsem. O… nás. Jakože… o nás všech. O naší rodině. Minnie nevyjímaje. A bylo by úžasné...“

Luke proti mně napřáhne otevřenou dlaň a přiloží si k uchu BlackBerry.

„Ano. Ahoj.“

Jak já nenávidím to vypnuté zvonění. Vůbec vás to nevaruje, že mu někdo volá.

„Přijdu za tebou,“ artikuluje neslyšně a pak už se věnuje svému Black- Berry. „Jistě, Gary, dostal jsem tvůj e-mail.“

Nejspíš to není pravá chvíle k tomu, abychom si promluvili o novém kočárku pro potenciální druhé dítě.

Co na tom. Já si počkám.

Spěchám k Santově chaloupce a cestou mě napadne, že bych mohla propást chvíli, kdy přijde na řadu Minnie, a tak se rozběhnu. Ale když tam bez dechu dobíhám, vidím, že se Santa Claus dosud nevrátil.

„Becky!“ Máma na mě mává vpředu ve frontě. „Už jsme na řadě! A mám připravenou videokameru… Podívej!“

Na scénu přichází víla s nepřítomným zářivým úsměvem. Na všechny se usměje a zaťuká na mikrofon, aby si získala pozornost.

„Dobrý den, děti!“ zavolá. „Utište se. Než se Santa odebere na další návštěvu ke všem dětem, nastává čas vánočních přání! Vylosujeme přáníčko jednoho šťastného dítěte a splníme mu ho! Bude to medvídek? Nebo domeček pro panenky? Nebo koloběžka?“

Mikrofon příliš nefunguje a víla na něj rozzlobeně zaťuká. I tak proběhne shromážděním vlna nadšení a všichni se začnou cpát dopředu. Videokamery vyletí do vzduchu a natěšené dětičky se prodírají dospělým mezi nohama. „Minnie!“ volá máma rozčíleně. „Co sis přála, zlatíčko? Možná že vyberou tebe!“

,A vítězem se stává... Becky! Výborně, Becky!“ Vílin hlas, který najednou zaburácí prostorem, mě přinutí nadskočit.

Ne. To snad…

Jistě tu je jiná Becky. Spousta děvčátek se jmenuje Becky.

„A malá Becky si přála…“ Víla jedním očkem mrkne do dopisu Santovi. „Akvamarínový top od Zaca Posena ve velikosti 10.“

Ježkovy voči.

„Ten Zac Posen je nějaké nové hračkářství nebo filmový hrdina?“ Elfka se trochu zmateně obrátí na kolegyni. „Ten top má být pro panenky?“ To mi tedy vysvětlete, jak může někdo pracovat v obchodním domě a přitom netušit, co je Zac Posen?

„Kolik je Becky let?“ Víla se s veselým úsměvem rozhlíží kolem. „Becky, miláčku, jsi tady? Žádné topy tu sice nemáme, ale třeba se ti ze Santových saní zalíbí něco jiného!“

V rozpacích zastrčím hlavu mezi ramena. Nedokážu ani zvednout ruku. To mi neřekli, že se ta zatracená přání budou číst takhle nahlas. Měli mě na to upozornit.

,Je tu někde Beckyina matka?“

„Tady!“ máma vesele zamává kamerou.

„Ššš, mami!“ zasyčím na ni tiše. „Promiňte,“ zavolám a zrudnu v obličeji. „To jsem… ehm, já. Nedošlo mi, že budete… Vyberte jiné přání. Nějakého dítěte. Prosím. To mé ignorujte.“

Ale víla mě pro velký povyk neslyší.

„Taky ty botičky od Marni, které jsem viděla se Suze, ne na těch jehlách, ty druhé.“ Víla čte stále nahlas a její slova hřmí ze zvukové aparatury. „Rozumí tomu někdo? A…,“ přiblíží si list papíru k očím. „Nestojí tu ,sourozence pro Minnie‘? Je Minnie tvá panenka, miláčku? Jé, není to sladké?“

„Nechte toho!“ vykřiknu zděšeně a prodírám se davem dětí dopředu. „To je soukromé! To si nikdo neměl číst!“

„A především si, Santo, přeju, aby se Luke…“‘

„TICHO!“ V zoufalství téměř skočím do chaloupky po hlavě. „To je soukromé! To je jenom mezi mnou a Santou!“ Doběhnu k víle a snažím se jí vytrhnout papír z rukou.

„Au!“ zaječí víla.

„Pardon!“ vyhrknu zadýchaně. „Ale Becky jsem já.“

„Vy jste Becky?“ Zúží pod vrstvou řasenky oči – pak se podívá znovu na přání a vidím, že jí začíná svítat. Po chvilce se na mě mile usměje. Složí papír a podá mi ho.

„Doufám, že se vám vánoční přání splní,“ zašeptá mimo mikrofon. „Díky,“ zaváhám a dodám, „totéž přeju i vám, i když vaše přání neznám. Veselé Vánoce.“

Vracím se k mámě a přes les hlav na mě zablýsknou Lukeovy tmavé oči. Stojí až téměř vzadu.

Sevře se mi žaludek. Kolik toho slyšel?

S neproniknutelným výrazem si ke mně razí cestu.

„Tady jsi,“ snažím se prohodit nenuceně. „Oni… vytáhli mé vánoční přání, není to švanda?“

„Mmm-hmm.“ Nic na něm nepoznám.

Nastane trapné ticho.

Nejspíš zaslechl své jméno. Na takové věci má manželka neomylný čich. Zaslechl své jméno a teď dumá, co jsem si v souvislosti s ním mohla přát.

Ledaže by měl ještě pořád plnou hlavu těch svých mailů.

„Mami!“ Dolehne ke mně pronikavý, nezaměnitelný hlásek a v tu chvíli pustím Lukea z hlavy.

„Minnie!“ otočím se a na pár strašlivých vteřin ji nevidím.

„Nebyla to Minnie?“ ptá se Luke také znepokojeně. „Kdepak je?“

„Byla s mámou… sakra.“ Chytím Lukea za ruku a ukážu zděšeně na jeviště.

Minnie sedí na jednom ze Santových sobů a drží se ho za uši. Jak se tam proboha mohla dostat?

„Promiňte…,“ razím si cestu mezi rodiči a dětmi. „Minnie, okamžitě slez!“

„Koník!“ kopá vesele do soba a zanechává v papírové hmotě nehezké důlky. „Nemohl by si, prosím, někdo to dítě odvést?“ říká právě víla do mikrofonu. „Prosím rodiče toho dítěte, aby si pro něj okamžitě přišli.“

„Nechala jsem ji na vteřinu bez dozoru!“ brání se máma, když k ní s Lukem doběhneme. „Prostě mi utekla!“

„No tak, Minnie,“ volá Luke autoritativně cestou k pódiu. „Zábava skončila.“

„Klouzačka!“ Minnie se sápe na sáně. „Moje klouzačka!“

„To není klouzačka a teď musíš slézt.“ Luke uchopí Minnie kolem pasu a táhne ji pryč, ale ona obě nožičky zaklínila pod sedadlo a drží se saní jako o život.

„Mohli byste si ji, prosím, odtud odvést?“ ptá se víla zdvořile s přemáháním, které ji očividně stojí velké úsilí.

„Poslyš,“ šeptám Lukeovi. „Vezmi ji za nožičky. Odtrhneme ji. Na tři. Jedna, dva, tři…“

Do háje. Tedy… no nazdar.

Nechápu, co se stalo. Nechápu, co jsme udělali špatně. Ale celé ty zatracené sáně se sesypaly jako domeček z karet. Všechny dárečky, které byly na nich naložené, se rozprskly do umělého sněhu. Vmžiku se na ně vrhla kopa dětí a všechny se snaží urvat co nejvíc, zatímco jejich rodiče na ně zoufale křičí, okamžitě se vrať, Danieli, nebo ti zarazím Vánoce. Naprostý konec světa.

„Dárek!“ skučí Minnie, natahuje ručičky a kope Lukea do prsou. „Dárek!“

„Odveďte si toho nezvedence pryč!“ vybuchne víla rozzuřeně. Zlostným pohledem si měří mě, mámu, dokonce i Janice a Martina, kteří se bůhvíodkud vynořili ve svátečním svetru se soby a klesají pod tíhou balíčků z vánočních slev. „Už ať je celá vaše rodina pryč.“

„Ale my jsme teď na řadě,“ snažím se jí ve vší skromnosti upozornit. „S tím sobem mě to moc mrzí a veškerou škodu nahradíme…“ „Určitě,“ přitakává Luke.

„Ale má dcera se už dlouho těší na to, že uvidí Santu…“

„My máme bohužel takové jedno pravidlo,“ odsekne mi víla sarkasticky, „že žádné dítě, které rozbije Santovi sáně, ho za trest neuvidí. A vaše dcerka je tímto z jeho chaloupky vykázána.“

„Vykázána?“ žasnu. Jakože…“

„Vlastně všichni jste odtud vykázáni.“ Napřáhne k východu purpurově nalakovaný nehet.

„To je mi pěkný vánoční duch!“ uleví si máma. Jsme vaši věrní zákazníci a ty vaše sáně musely být pěkný šunt a mám velkou chuť vás nahlásit obchodní inspekci!“

„Ven!“ Víla v neměnném postoji ukazuje nesmlouvavě k východu.

V naprostém zahanbení beru rukojeť kočárku. Klopýtavě a zkroušeně odcházíme a vidíme, jak k nám s mírně rozcuchanými vlasy a v nepromokavé bundě spěchá táta.

„Jdu pozdě? Už jsi viděla Santu, Minnie, miláčku?“

„Ne.“ Slova mi těžce lezou z úst. „Vyhodili nás.“

Táta se zatváří zklamaně. „Propána. Zlatíčko.“ Zhluboka si vzdychne. „Už zase.“

„No jo.“

„Pokolikáté už?“ ptá se Janice s lehkým zacukáním v obličeji.

„Počtvrté.“ Podívám se na Minnie, která poslušně capká za ruku s Lukem a vypadá jako malý andílek.

„Co provedla tentokrát?“ vyzvídá táta. „Snad zase Santu nepokousala?“

„Ne!“ ohradím se. Jak tě něco takového může napadnout!“

Celá ta záležitost s pokousáním Santy v Harrods bylo naprosté nedorozumění. A Santa byl neuvěřitelný strašpytel. Nemusel hned běžet na pohotovost.

„Můžeme za to já s Lukem. Zničili jsme jim sáně, když jsme se ji snažili odtrhnout od soba.“

„Koho by to napadlo!“ Táta rozšafně kroutí hlavou a všichni se v pochmurné náladě ubíráme k východu.

„Minnie je dost živé dítě, že?“ odváží se po chvíli opatrně poznamenat Janice.

„Trošku rošťanda,“ doplní Martin a zašimrá Minnie pod bradičkou. „Pěkné kvítko.“

Možná jsem přecitlivělá, ale ty řeči o „rošťandách“ a „kvítkách“ a „živých dětičkách“ se mě trochu dotknou.

„Nemyslíte si, doufám, že je Minnie rozmazlená?“ vyhrknu a prudce se na mramorové podlaze zastavím. „Upřímně.“

Janice se prudce nadechne. Jak bych to,“ očima hledá pomoc u Martina, „nechtěla jsem nic říkat, ale…“

„Rozmazlená?“ přeruší ji máma se smíchem. „Hlouposti! Minnie je naprosto v pořádku, viď, srdíčko! Prostě ví, co chce!“ Láskyplně pohladí Minnie po vláskách a pak se podívá na mě. „Becky, miláčku, v tomhle věku jsi byla úplně stejná. Naprosto.“

Vydechnu úlevou. Máma vždycky ví, co říct. Podívám se na Lukea s ulehčeným úsměvem – ten se ale k mému překvapení příliš nesměje. Vypadá, jako by ho napadlo něco strašného.

„Díky, mami.“ Něžně ji obejmu. „Ty umíš člověka vždycky potěšit. Půjdeme domů.“

Než jsem uložila Minnie do postýlky, nálada se mi hodně zlepšila. Cítím se docela svátečně. Nakonec o tom jsou celé Vánoce. Svařené víno a vánoční koláč a Bílé Vánoce v televizi. Pověsili jsme Minnie punčochu (od Conrana, z nádherného červeného ginghamu), nalili Santovi sklenku šery a teď s Lukem v naší ložnici balíme Minnie dárky. Máma s tátou jsou opravdu nesmírně velkorysí. Nabídli nám k bydlení celé patro svého domku, abychom měli co nejvíc soukromí. Jedinou drobnou nevýhodou je, že nemáme tak velký šatník, jak bych si přála. (Ale poradila jsem si s tím a navíc zabrala skříň v pokoji pro hosty – plus své boty uložila do polic na knihy v mezipatře. Knihy jsem strčila do krabic. Stejně je nikdo nečte.)

Do otcovy pracovny jsem na šatní tyč pověsila kabáty a večerní šaty a krabicemi s klobouky vyplnila volný prostor v komoře. A veškeré své šminky jsem uložila na jídelní stůl, který má ideální velikost, jako by byl na líčidla a líčení přímo vymyšlen. Zásuvka na nože byla pro mé řasenky jako stvořená, kleště pro narovnávání vlasů se přesně vešly na servírovací stolek a všechny své časopisy jsem narovnala na židle.

Pár drobností jsem ještě hodila do garáže, jako všechny své staré kozačky, tu senzační soupravu starobylých kufrů, kterou jsem koupila v starožitnostech, a cvičební stroj Power Plate (který jsem koupila na eBayi a na kterém už musím začít cvičit). Abych pravdu řekla, moc místa tam už vážně nezbylo – ale táta stejně pokaždé nezajíždí s autem do garáže, že?

Luke právě dobaluje puzzle, natahuje se po „kouzelném malířském stojanu“, pak se rozhlédne kolem sebe a zamračí se.

„Kolik dárků vlastně Minnie dostane?“

„Jako normálně,“ pípnu nejistě.

I když, abych pravdu řekla, mě samotnou to zaskočilo. Už jsem zapomněla, kolik jsem jí toho za celý rok z různých katalogů a na řemeslných trzích nakoupila.

„Tohle zrovna je výchovná pomůcka,“ rychle odtrhnu od kouzelné magnetické tabule cenovku. „A bylo to opravdu levné. Nedáš si ještě trochu svařeného vína?“ Naleju mu další sklenku a nasadím si klobouček se dvěma třpytivými červenými bambulemi. Je moc hezký a měli ho i v dětské velikosti.

Kdybychom měli další dítě, mohlo by nosit stejný klobouček s bambulemi jako já a Minnie.

Před očima se mi vynoří nádherný výjev, jak jdu s Minnie po ulici. Ona veze kočárek pro panenku a já kočárek pro opravdové dítě. Bude mít kamaráda na celý život. To by bylo naprosto dokonalé...

„Becky? Kde je izolepa? Becky?“

Najednou mi dojde, že mě Luke už asi čtyřikrát volal. „Promiň! Tady je. Není rozkošný?“ Zamávám na Lukea kloboučkem. „Mají je i pro mimina.“

Významně se odmlčím, nechám viset slovo „mimina“ ve vzduchu a zapnu svou nejsilnější manželskou telepatii.

„Tahle izolepa je nanic. Je rozkrájená na malé kousky.“ Netrpělivě ji odhodí.

A je to. Tolik k manželské telepatii. Možná bych na toto téma měla jít mnohem nenápadněji. Suze jednou přesvědčila svého manžela Tarkieho, aby strávili dovolenou v Disneylandu s all inclusive, tak nenápadně, že si vůbec neuvědomil, kam vlastně jedou, dokud neseděli v letadle. Podotýkám, že Tarkie je Tarkie (milý, bezelstný a v hlavě má většinou jenom Wagnera nebo ovce). A Luke je Luke (trvale ve střehu ze strachu, že mám něco za lubem; což NEMÁM).

„To s tím Arcodas je úžasná novina,“ prohodím nenuceně. „A s tím domem.“

„Je to senzace, viď!“ Lukeův obličej se roztáhne do krátkého úsměvu.

„Jako když všechny kousky skládačky zapadnou na své místo. Tedy, téměř všechny.“ Opět se významně odmlčím, ale Luke si toho vůbec nevšímá.

Jaký má smysl prokládat celou konverzaci významnými odmlkami, když si toho nikdo nevšimne? Tyhle tajnosti mě už začínají pomalu zmáhat. Co na nich lidé vlastně mají?

„Lukeu, pořiďme si další dítě!“ vybafnu na něj rovnou. „Dnes večer!“

Nastane ticho. Na chvíli zapochybuju, jestli mě Luke vůbec slyšel. Když pak zvedne hlavu, vypadá naprosto zaskočeně.

„Zbláznila ses?“

Uraženě se na něj podívám.

„Proč bych se měla zbláznit? Podle mě bychom měli Minnie pořídit sestřičku nebo bratříčka. Co ty na to?“

„Proboha!“ Luke se posadí na paty. „Nedokážeme zvládnout jedno dítě. Co bychom si počali se dvěma? Viděla jsi, jak se dnes chovala.“ „Co to říkáš?“ reaguju bezděky dotčeně. „Ty si myslíš, že je Minnie nevychovaná?“

„To neříkám,“ odpoví Luke opatrně. „Ale musíš sama uznat, že vůbec neposlouchá.“

„To není pravda!“

„Podívej se na fakta. Čtyřikrát ji vykázali ze Santovy chaloupky.“ Odpočítává na prstech. ,A z katedrály sv. Pavla. Nemluvě o tom incidentu v Harvey Nichols a o fiasku v mé firmě.“

Hodlá jí to snad vyčítat do smrti? Já si zase myslím, že se nemají na chodbě věšet drahé obrazy. Chodí tam snad pracovat a ne se procházet po chodbách jako v nějaké galerii.

„Jenom je hodně živá,“ bráním ji. „Možná by jí to miminko prospělo.“

,A nás dohnalo k šílenství,“ zavrtí Luke hlavou. „Becky, raději se omezíme na jedno, ano?“

No tohle! Já se omezovat nehodlám. Chci dvě děti se stejnými kloboučky s bambulkami.

„Lukeu, důkladně jsem o tom přemýšlela. Chci, aby Minnie měla kamaráda nebo kamarádku na celý život, ne aby vyrůstala jako

jedináček. A chci, aby naše děti nebyly od sebe věkem příliš daleko. A k tomu ještě mám do Dětského světa moře poukazů za spoustu liber, které jsem vůbec neutratila!“ dojde mi najednou. „A už brzo propadnou!“ „Becky!“ Luke obrátí oči v sloup. „Nebudeme si přece pořizovat další dítě jenom kvůli tomu, že máme poukázky do Dětského světa.“

„Proto si přece dítě nechci pořizovat!“ Už mě začíná vážně rozčilovat. „To je prostě jenom další důvod.“

To jsem si mohla myslet, že se zaměří právě na to. Prostě se z toho chce vykroutit.

„Tak co na to tedy říkáš? Že už nikdy žádné dítě nechceš?“

Luke se zatváří velmi rezervovaně. Chvíli nic neříká, dobaluje dárek, na všech rozích pečlivě urovnává papír a izolepu přejíždí pozorně prstem. Vypadá přesně jako člověk, který se v danou chvíli nechce bolavým problémem zabývat.

Pozoruju ho s rostoucím zděšením. Odkdy je u nás druhé dítě bolavý problém?

„Možná bych chtěl víc než jedno dítě,“ prohlásí nakonec. „Teoreticky. Jednou.“

Menší nadšení si už ani nedokážu představit.

Jo,“ polknu ztěžka. „Vidím.“

„Nesmíš mi špatně rozumět, Becky. To, že máme Minnie, je… úžasné. Víš dobře, že bych ji nemohl milovat víc.“

Podívá se mi přímo do očí a já se svou upřímností se zmůžu jenom na němé přikývnutí.

„Ale na druhé dítě nejsme připraveni. Vzpomeň si, Becky, jak hrozný rok to byl, ani nemáme vlastní dům. Minnie je taková neposeda, že nás plně zaměstná... Pro tuto chvíli na to zapomeneme. Vychutnáme si Vánoce a to, že jsme tři. Za rok si o tom třeba znovu promluvíme.“ Za rok ?

„Ale to je strašně daleko.“ K mému úleku se mi trochu zatřese hlas. „Doufala jsem, že to další dítě by už mohlo být příští Vánoce na světě! Kdybychom ho počali dneska, měla bych pro něj senzační jméno. Mikuláš nebo Sněhurka.“

,Ach jo, Becky.“ Luke si vzdychne a vezme mě za obě ruce. „Kdyby uplynul jenom jediný den bez velkého průšvihu, možná bych se na to díval jinak.“

„Jeden den zvládneme jako nic. Tak zlobivá zase není!“

„Víš snad o jediném dni, kdy Minnie neprovedla nějakou rošťárnu nebo něco podobného?“

„Dobře,“ prohlásím trochu vzdorovitě. Jestli na tom trváš, založím Minniinu knihu průšvihů a vsadím se, že tam nebude co psát. Vsadím se, že se zítra bude Minnie celý den chovat přímo andělsky.“

Mlčky pokračuju v balení dárků a prudce trhám izolepu, aby

viděl, jak se mě dotkl. Nejspíš vůbec nechtěl žádné dítě. Nespíš jsme mu s Minnie naprosto lhostejné. Asi by byl nejraději dosud svobodný a po celý den se proháněl ve svém sporťáku. To jsem si mohla myslet.

„Takže to jsou všechny dárky?“ ptám se nakonec a převážu poslední balíček puntíkovanou mašlí.

„No vlastně... mám ještě něco.“ Luke se tváří trochu rozpačitě. „Neodolal jsem.“

Sáhne do šatní skříně a šátrá vzadu za svými botami. Vytáhne odtud otrhanou lepenkovou krabici. Položí ji na koberec a něžně z ní vytahuje staré loutkové divadýlko. Je ze dřeva, s barvami už dávno vybledlými a má opravdickou oponu z červeného sametu a dokonce i malinkaté reflektory.

„Júúú,“ vydechnu. „To je úžasné. Kde jsi k tomu přišel?“

„Narazil jsem na to na eBayi. Jako malý jsem měl přesně takové divadýlko. Stejné kulisy, stejné postavy a tak.“

Bez dechu sleduju, jak zatáhne za tenké špagátky a opona se šustivě otevře. Je to výprava ke Snu noci svatojánské, namalovaná do nejmenších podrobností. Jsou tu kulisy se sloupy pro interiéry a další s křovinami a s potůčkem, jehož břehy jsou obrostlé mechem, a na jiných je vysoký les, za nímž v dálce probleskují zámecké věžičky. Jsou tu dřevěné figurky v kostýmech a jedna z nich má dokonce oslí hlavu, což nejspíš bude… Puk.

Ne, Puk ne. Bude to někdo jiný. Oberon?

To nic, až Luke sejde do přízemí, podívám se rychle na Sen noci svatojánské na Google.

„Hrávali jsme to s Annabel.“ Luke hledí okouzleně na divadýlko. „To mně bylo přibližně... šest? Jako bych se přenesl do jiného světa. Podívej, všechny kulisy jsou zavěšeny na liště a jsou pojízdné. Je to krásná řemeslná práce.“

Sleduju, jak pohybuje postavičkami dopředu a dozadu, a bodne mě u srdce. Ještě nikdy se přede mnou tak neroztesknil.

„Musíme dát pozor, aby to Minnie nerozbila,“ řeknu něžně.

„Nic tomu neudělá,“ usměje se. „Zítra vám táta s dcerou předvedou vánoční představení.“

Trochu se zastydím. Beru to zpátky. Možná mu nejsme s Minnie tak protivné. Má za sebou těžký rok, třeba je to tím.

Budu muset jako správná matka promluvit trochu Minnie do duše. Musím jí vysvětlit situaci. A ona se pak úplně změní a Luke si to znovu promyslí a všechno bude dokonalé.

Tři

Ale nechte toho, Vánoce se nepočítají. To ví každý.

Nedá se čekat, že se batole bude chovat dokonale, když je kolem tolik vzrušení a plno cukroví a všechno je nazdobené. Kdo se může Minnie divit, že se probudila už ráno ve tři a vřískala na celé kolo, až nám uši zaléhaly. Jenom chtěla, abychom jí došli pro punčochu. Takhle by se přece choval každý.

Pro všechny případy jsem první stránku v Knize průšvihů vytrhla a zahodila. Špatně vykročit může přece každý.

Napiju se kávy a šťastně se natáhnu pro Quality Street. Bože, jak já miluju Vánoce. Dům provoněný pečeným krocanem, odevšad se ozývají koledy a táta u krbu louská ořechy. Když se rozhlédnu po obývacím pokoji, zmocní se mě obrovské nadšení při pohledu na rozsvícený stromeček a betlémek, který si pamatuju ještě z dětství (sice jsme už dávno někde ztratili Jezulátko, ale nahradili jsme ho kolíčkem).

Když dnes ráno uviděla Minnie svoji punčochu, měla oči jako talířky. Vůbec to nemohla pochopit. Pořád udiveně opakovala: „Punčocha? Punčocha?“

„Becky, holčičko,“ volá máma. Jdu do haly a máma stojí v zástěře s obrázkem Santy ve dveřích kuchyně. „A jaké vybereme práskací bonbony? Malé hry nebo luxusní dárky?“

„Co třeba ty, které jsme koupily na německém trhu?“ napadne mě. „S těmi malými dřevěnými hračkami.“

„Báječný nápad!“ Mámin obličej se rozjasní. „Úplně jsem na ně zapomněla.“

„Jo, mám tu nějaké úřadování...“ Luke se s mobilem u ucha protáhne kolem mě a míří ke schodům. „Kdyby ses mohl mrknout na tu

smlouvu se Sandersonem… Jo, budu ve firmě kolem třetí. Ještě tu musím pár věcí zařídit. Ahoj, Gary.“

„Lukeu!“ vykřiknu rozhořčeně, když vypne mobil. „Vánoce přece nejsou na ‚zařizování pár věcí‘.“

„Mluvíš mi z duše,“ odpoví Luke a ani na vteřinu se nezastaví. „Na druhou stranu to nejsou žádné Vánoce.“

No vážně. Dokáže se vůbec pro něco nadchnout?

„Jak to, že nejsou?“

„Možná jenom u Bloomwoodů. Všude jinde je 28. prosince a lidé zase žijí jako normálně.“

Hnidopich.

„Máš pravdu, Štědrý den dnes opravdu není,“ rozhořčím se. „Ale jsou to naše druhé Vánoce. Jsou to Vánoce, které pořádáme speciálně pro Jess a Toma, jsou stejně důležité a možná by ses mohl tvářit aspoň trochu svátečně!“

Tenhle nápad s dvojími Vánoci je fakt super. A vůbec, měli bychom to dělat každý rok. Mohli bychom z toho vytvořit rodinnou tradici.

„Lásko,“ zastaví se Luke v půli schodiště a na prstech odpočítává. „Tak zaprvé, nejsou stejně důležité. Zadruhé, potřebuju dneska dokončit tu smlouvu. A zatřetí, Tom ani Jess tu ještě nejsou.“

V noci jsme dostali od Jess s Tomem esemesku, že odlet jejich letadla z Chile byl odložen. Od té chvíle k nám ve dvacetiminutových intervalech chodí Janice s dotazem, jestli nevíme něco nového, a s prosbou, abychom se znovu podívali do počítače, jestli třeba nějaké letadlo nespadlo nebo ho neunesli teroristé.

Je ještě rozrušenější než obvykle a všichni víme proč: zoufale si přeje, aby se Tom s Jess zasnoubili. V posledním mailu jí Tom totiž napsal, že jí „musí něco říct“. Zaslechla jsem ji onehdy mluvit s mámou. Janice už má plnou hlavu druhé svatby. Hýří nápady na květinovou výzdobu a že prý by se mohli nechat vyfotit před magnólií a tím „vymazat všechny vzpomínky na tu nevděčnou poběhlici“. (Na Lucy. Tomovu první ženu. Naprostou krávu, to mi věřte.)

„Když už o tom mluvíme, proč proboha dostala Minnie dnes ráno další punčochu?“ ptá se Luke tlumeně. „Čí nápad to vůbec byl?“

„To byl nápad… Santův,“ odpovím trochu zaraženě. ,A vůbec, jestlipak sis všiml, jak je dnes hodná?“

Minnie pomáhá od rána mámě v kuchyni a chová se vzorně, vyjma té drobnosti s mixérem, ale to nemusí Luke vědět.

„Opravdu je,“ přisvědčí Luke, když zazvoní zvonek u dveří. „To ještě nemůžou být oni.“ Podívá se překvapeně na hodinky. „Ti jsou ještě ve vzduchu.“

„Je to Jess?“ volá máma nadšeně z kuchyně. „Neposlal by někdo esemesku Janice?“

„To ještě nemůže být Jess!“ zavolám na ni. „To je asi Suze, přijela o trochu dřív.“ Utíkám ke vchodu a rychle otevírám – a je to tak, je to celá Cleath-Stuartova rodina a vypadá jako reprezentační fotografie z katalogu Toast.

Suze to v černém kožíšku s rozpuštěnými plavými vlasy úžasně sluší, Tarquin má jako vždy prastarou bundu Barbour a tři nohaté a okaté děti mají svetříky z kolekce Fair Isle.

„Suze!“ obejmu ji.

„Bex! Veselé Vánoce!“

„Veselé Vánoce!“ volá Clemmie přes paleček v puse a drží se Suze za ruku.

„A šťastný rový nok!“ vloží se Ernest, který je mým kmotřencem a už pomalu roste do vzhledu kostnatého a vyčouhlého příslušníka vyšší třídy.

(„Šťastný rový nok“ je oblíbený přebrept rodiny Cleath-Stuartových. Tak jako „Nádraží“ místo „Na zdraví“. Mají jich tolik, že by k nim možná měli vydat nějaký manuál.) Nejistě se podívá na Suze, která na něj povzbudivě kývne hlavou – a podává mi ruku tak slavnostně, jako bychom se dnes poprvé setkávali na recepci u nějakého velvyslance. Obřadně mu potřesu tlapkou a pak ho popadnu do náruče, až se rozhihňá.

„Suzie, zlatíčko! Veselé Vánoce!“ Do haly vběhne máma a láskyplně Suze obejme. „A Tark-,“ vyděšeně se na mě podívá, „Vaše lordstvo…“

„Ehm… prosím, paní Bloomwoodová,“ skočí jí do řeči Tarkie a trochu zrůžoví. „Říkejte mi Tarquine.“

Před několika měsíci umřel na zápal plic Tarquinův dědeček. Což je skutečně hrozné a tak dál, na druhé straně mu bylo devadesát šest. No prostě, vtip je v tom, že se Tarquinův otec stal earlem – a Tarkie lordem! Je teď lordem Tarquinem Cleath-Stuartem, čímž se současně ze Suze stala „lady“. Je to tak dospělé a nóbl, že tomu ještě pořád nemůžu uvěřit. Navíc mají teď mnohonásobně víc peněz, pozemků a všeho možného než předtím. Mají teď dům v Hampshiru, což je jen asi půldruhé hodiny odtud. Jmenuje se Letherby Hall a vypadá to tam jako v Návratu na Brideshead, a to tam ani nebydlí nastálo, protože mají další dům v Chelsea.

Přitom by si člověk možná řekl, že by si Tarkie mohl pořídit novou šálu. Má kolem krku cosi tak ošuntělého, že to vypadá, jako by mu to upletla chůva před dvaceti lety, a ono je to možná navíc pravda.

„Co hezkého jsi dostal na Vánoce, Tarkie?“ ptám se.

Koupila jsem mu opravdu senzační difuzér na aromaterapii, který se mu určitě bude líbit. Totiž, bude se líbit hlavně Suze.

„Báječnou věc,“ rozzáří se mu oči. „Suze mi koupila senzačního meriňáčka. Byl jsem přímo u vytržení.“

Meriňáčka? Myslí tím snad smokink z merina?

„To zní úžasně!“ odpovím. „Merino je teď v módě. Podívej se na novou kolekci Johna Smedleyho, bude se ti líbit.“

„Johna Smedleyho?“ vykulí na mě Tarkie oči. „Tohle jméno vůbec neznám. Je to chovatel?“

„Módní návrhář pleteného zboží! Možná bys tam našel krásný rolák pod ten svůj smokink,“ napadne mě najednou. „Vypadá to skvěle. Je jednořadový?“

Tarkie se zatváří naprosto vyjeveně a Suze se rozchechtá.

„Bex, já jsem mu nedala žádný oblek. Dala jsem mu chovného berana.“ Chovného berana? To se také dává pod stromeček?

„Vida.“ Všemožně se snažím v sobě vydolovat špetku nadšení. Jistě. Chovný beran! Ehm… moc hezké.“

„Neboj, sako jsem mu koupila taky,“ dodá Suze s úsměvem.

„Až pojedu na kole,“ dodá Tarkie. Je naprosto úžasné, drahoušku.“ Už jsem se trochu zorientovala, takže neřeknu: „To je skvělé! A od firmy Belstaff?“ Kolem Tarkie nemyslí bicykl, na němž obvykle jezdí normální lidé. A Suze se už v mobilu probírá fotografiemi a ukazuje mi Tarkieho v tvídovém saku usazeného na starobylém vysokém kole Penny-farthing. Takových kol má Tarquin spoustu – dokonce je někdy půjčuje do televize jako rekvizitu a učí je tam na nich jezdit tak, jak se jezdívalo za starých časů. (Problém je v tom, že ho neposlouchají, takže v televizi to pak předvádějí špatně a Tarkie z toho bývá zklamaný.)

„Nechtěly by děti zajít do kuchyně na trochu ovocné šťávy se sušenkami?“ Máma bere Ernesta, Clementine a Wilfrida pod ochranná křídla jako kvočna. „Kde je Minnie? Minnie, zlatíčko, máš tu kamarády!“

Minnie vyletí z kuchyně do haly jako kulový blesk. Má na hlavě vánoční červený klobouček s bambulkami a na zádech růžová vílí křidélka, která si tvrdošíjně odmítala nasadit, dokud je nenašla ve vánoční punčoše.

„Kečup!“ vykřikne vítězoslavně a namíří láhev s kečupem na Suzin nádherný kabát.

Srdce se mi zastaví.

Ne. Ne ne ne. Kde ho vůbec vzala? Vždycky ho stavíme nahoru na polici od té doby, co…

„Minnie, ne. Ne.“ Chci jí láhev vzít, ale ona proklouzne kolem. „Minnie, dej mi to, neopovažuj se…“

„Kečup!“ Červený proud proletí vzduchem, než stačím něco udělat. „Nééé!“

„Minnie!“

„Suze!“

Je to jako apokalypsa. Celou akci vnímám zpomaleně. Suze zalapá po dechu a uskočí dozadu, Tarquin se vrhne před ni a mohutný cákanec kečupu mu přistane na bundě.

Neodvažuju se podívat na Lukea.

„Dej mi to!“ vytrhnu kečup Minnie z ručky. ,Jsi zlobivá holka! Suze, Tarkie, moc mě to mrzí...“

„Omlouvám se vám za dceřino chování,“ prohlásí Luke s nepře- slechnutelným podtónem.

„To nic,“ říká Suze. „Určitě to tak nemyslela, viď, miláčku?“ pohladí Minnie po hlavičce.

„Určitě,“ přidá se Tarkie. „Vlastně se nic nestalo. Kdyby se to trochu dalo…“ Ukáže rozpačitě na kečup, který mu pomalu stéká po bundě.

„Jistěže!“ Beru si rychle bundu od Tarkieho. „Skvělý zásah, Tarkie,“ neubráním se obdivnému tónu. „Byl jsi jako blesk.“

„Ale to nic nebylo,“ upadá do rozpaků. „To by udělal každý slušný chlap.“

Na tom je krásně vidět, jak velmi je Tarquin Suze oddán. Skočil před ni bez nejmenšího zaváhání. Páni, to je romantické.

Zajímalo by mě, jestli by mě před kečupovým útokem ochránil Luke. Mohla bych se ho na to později zeptat. Jen tak, mezi řečí.

„Lukeu,“ prohodí Tarquin nesměle, když si podávají ruce. Jestlipak bych z tebe nemohl tahat trochu rozumy?“

„Klidně,“ podiví se mírně Luke. „Půjdeme do obývacího pokoje?“

„Vezmu děti do kuchyně a vyčistím tu bundu…“ Máma si ode mě bere bundu.

„A Bex, musíš mi ukázat, co jsi nakoupila ve slevách!“ říká Suze nadšeně. „Totiž... ehm… musíme si popovídat o dětech,“ dodá rychle, když ji potají kopnu do kotníku.

Natáhneme se na mé posteli a já vybalím všechno, co se mi podařilo nakoupit na Štěpána, a mám pocit, jako by se vrátily staré časy, kdy jsme se Suze bydlely ve fulhamském bytě.

„Tohle si vezmu na křtiny,“ rozložím úplně nové šaty v ruském stylu.

„Fantastické!“ říká Suze, která si zkouší mou novou koženou bundu. Ještě lepší než na fotce.“

Poslala jsem Suze pár fotek mých nákupů a ona mi k nim poslala komentář. A na oplátku mi zase poslala pár fotek sebe a Tarkieho na lovu tetřívků nebo holubů, nebo co to vlastně lovili. Suze je tak milá a loajální, je jako královna, nikdy si na nic nestěžuje. Ale řekněte samy, kde byste vy byly raději? Na nějaké liduprázdné bažině, nebo v Selfridges na sedmdesátiprocentních slevách?

„A… tadá!“

Vytahuju svůj nejskvělejší úlovek. Kardigan Ally Smith z limitované série s jejím proslulým charakteristickým knoflíkem.

„Páni!“ vypískne Suze. „Kdes ho sehnala? Taky ve slevách?“ „Šedesátiprocentní sleva! Pouhých sto deset liber.“

„Koukni na ten knoflík.“ Suze se natáhne a toužebně ho pohladí. „Že je senzační?“ Šťastně se na ni zazubím. „Budu ho nosit od rána do večera, za chvíli se sám zaplatí...“

Dveře se otevřou a vchází Luke.

„Ahoj.“ Než si stačím uvědomit, co dělám, strčím jednu tašku s nákupem pod postel.

Ne že by proti tomu něco měl. Jakože, jsou to moje peníze, vydělala jsem si je sama a můžu si s nimi dělat, co chci. Jde jenom o to, že když jsme s mámou vstávaly na Štěpána v sedm ráno, abychom byly co nejdřív v obchodech, podíval se na nás Luke trochu vyjeveně, potom se mrkl na tu haldu dárků, které dosud ležely pod stromečkem, a pak řekl: „To máte těch krámů ještě málo?“

Což je jen důkaz toho, jak málo tomu rozumí. Vánoční dárky a výprodej jsou diametrálně odlišné záležitosti. Něco jako… různé druhy jídla.

„Bex dostala ve slevách úžasné věci,“ brání mě Suze. „Ten její nový kardigan je naprosto úžasný, nemyslíš?“

Luke se podívá na kardigan. Pak se otočí ke mně a chvíli si mě pozorně prohlíží – pak se vrací ke kardiganu a zamračí se, jako by něčemu nerozuměl.

„Kolik stál?“

„Sto deset,“ pípnu nesměle. „Šedesátiprocentní sleva. Je to designérská limitovaná série.“

„Takže… ty jsi vyhodila sto deset liber za kardigan, který je přesně stejný jako ten, který máš právě na sobě.“

„Cože?“ Vyjeveně se na sebe podívám. „Nic takového na sobě nemám. Je úplně jiný.“

Je přesně stejný!“

„Není! Jak můžeš něco takového vůbec říct?“

Pak chvíli mlčíme a zíráme na sebe ve stylu: „Vzal/a jsem si snad úplného pitomce?“

„Oba jsou světle smetanové,“ vypočítává Luke na prstech. „Oba jsou na jeden velký knoflík. Oba jsou navlas stejné.“

Je snad slepý?

„Ale ten knoflík je na jiném místě“ vysvětluju. „Tím se mění celý tvar. A tento má široké rukávy. Vůbec se sobě nepodobají, že ne, Suze?“

„Jsou naprosto jiné,“ přikývne Suze zaníceně.

Z Lukeova výrazu je jasné, že tohle nikdy nepochopí. Někdy se divím, jak může být člověk s naprosto minimálními pozorovacími schopnostmi v životě tak úspěšný.

„A ten knoflík je červený,“ přispěchá mi na pomoc Suze.

„No právě!“ ukazuju na veliký bižuterní knoflík, pro Ally Smith tak typický. „To mu dává pravý šmrnc, ten úžasný knoflík. Je to jako… podpis.“

„Takže jsi dala sto babek za knoflík.“

Bože, ten ale umí být otravný.

„Je to investice,“ prohlásím mrazivě. „Právě jsem říkala Suze, že ho budu nosit tak často, že ho využiju do posledního centu.“

„Kolikrát to bude? Dvakrát?“

Zírám na něj s vrcholným pobouřením.

„Jistěže ne dvakrát. Vezmu si ho nejspíš...,“ na chvíli se zamyslím ve snaze být absolutně realistická. „Stokrát. Takže pokaždé když si tuto designérskou klasiku vezmu na sebe, přijde mě to na jednu libru deset pencí. To si snad můžu dovolit, nebo ne?“

Luke vyloudí jakési odfrknutí. „Becky, už sis někdy na sebe něco vzala stokrát? Podle mě je úspěch, když si to vezmeš jednou.“ Ha-ha-ha.

„Vsadím se s tebou, že si ho vezmu stokrát. Minimálně.“ Plná odhodlání si svlékám starý kardigan a obleču si kardigan Ally Smith. „Vidíš? Už ho mám jednou na sobě.“

Já mu ukážu. Vezmu si ho tisíckrát.

„Musím jít, čeká na mě Tarquin.“ Luke vyšle k Suze tázavý pohled. „Ohledně jakéhosi podniku, který jste zdědili.“

„To je ono,“ říká Suze. „Chudák Tarkie z toho byl celý bez sebe, tak jsem mu řekla: „Zeptej se Lukea, ten si bude vědět rady.““

„To je od tebe moc hezké.“ Luke hledá ve své skříni nějaké materiály. Zaklapne ji za sebou a odchází. „Tak se tu mějte.“

„O co se jedná?“ ptám se nechápavě. „O jaký podnik?“

„Jde o to křehké pečivo Shetland Shortbread,“ prohodí Suze. Je to velký podnik a teď nám to patří...“

No počkat! Ještě jednou, prosím!

„Shetland Shortbread je vaše?“ vytřeštím na ni oči. „Ty červené plechovky, které prodávají ve Waitrose?“

„Přesně ty!“ přisvědčí Suze vesele. Je skutečně báječné. Peče se na jedné farmě.“

Nemám slov. S jakým dalším vlastnictvím se příště Suze vytasí? Se sušenkami HobNob? KitKatem? Na druhé straně by to vůbec nebylo špatné. Kolikpak jich asi dostane ročně zdarma? Řekněme… krabici? Kdepak, to je moc málo. Za rok bude těch krabic minimálně deset.

Když jsem Suze předvedla veškeré své šaty, zašla jsem do přízemí pro kávu a podívat se, jestli jsou děti v pořádku. Při mém návratu se Suze prochází přeplněným pokojem a prohlíží si mé věci, jak to dělala odjakživa. Podívá se na mě a vezme do ruky hromádku starých fotografií, které jsem chtěla zařadit do alba. „Bex, nemůžu uvěřit, že se odsud stěhuješ. Jako bys byla s tímhle místem srostlá.“

„Však jsem tu také strašně dlouho bydlela. Celé dva roky!“

„Už jsi to řekla rodičům?“

„Ještě ne.“ Kouknu ke dveřím a ztlumím hlas. „Myslím, že se jim bude po nás stýskat. Mám trochu strach, jak to vezmou.“

Pravda je, že máma s tátou si už zvykli na to, že nás mají kolem sebe. Zejména Minnie. Máma se mi jednou svěřila, že pokaždé když nám nějaká koupě nevyjde, jsou ve skrytu vlastně rádi.

„Proboha, to jistě.“ Suzin obličej se sevře úzkostí. „Budou zničeni. Tvá matka bude potřebovat velkou pomoc. Možná bys jí měla sehnat nějakou odbornou péči!“ dodá v záblesku inspirace. „Určitě existují nějaké kurzy Prázdné hnízdo nebo něco podobného.“

„Mám z toho špatný pocit,“ povzdychnu si. „Ale přece tu nemůžeme zůstat do smrti! Jakože, potřebujeme něco svého.“

„To je samozřejmé,“ přitaká Suze chápavě. „Neboj se, však oni se s tím smíří. No tak, ukaž mi ten dům! Jaký je? A jaké úpravy potřebuje?“

„On totiž v podstatě žádné úpravy nepotřebuje,“ podávám jí podklady k domu. „Už ho nechal renovovat projektant.“

„Osm pokojů!“ povytáhne Suze obočí. „Páni!“

„Já vím, je to skvělé! A uvnitř je mnohem prostornější, než jak vypadá zvenku. A je nově vymalovaný a všechno. Ale přesto, musíme mu vtisknout vlastní styl, že?“

„To jistě,“ přikývne Suze moudře.

Se Suze je daleko lepší řeč než s Lukem, který se mimochodem na dům nebyl ani podívat. Když jsem mu říkala, že mu musíme vtisknout vlastní styl, poznamenal: „Proč bychom nemohli šťastně žít ve stylu někoho jiného?“

„Mám spoustu nápadů,“ poposednu nadšením. Jako třeba že bychom si do haly postavili skutečně senzační stojan na klobouky a na něj pověsili jako jedinou ozdobu tašku od Alexandera Wanga pobitou cvočky. Byla by to taková naše výpověď.“ Vytáhnu zpod postele skicu, kterou jsem namalovala, a podám jí to.

„Júúú,“ vydechne Suze. „To vypadá krásně. Ty máš tašku od Alexandera Wanga?“

„Tu bych musela koupit,“ vysvětluju. ,A vedle by byl třeba konzolový stolek se šperky od Lary Bohinc.“

„Laru Bohinc miluju!“ nadchne se Suze. „Máš od ní něco? Nikdy jsi mi nic neukázala!“

„Ne, to bych taky musela koupit. Ale, jakože, to by přece nebylo pro mě, že?“ dodám rychle při pohledu na její výraz. „To by bylo pro dům.“ Suze po mně blýskne očima. Stejně jako když jsem jí kdysi navrhovala, že bychom mohly po telefonu vykládat lidem budoucnost. (Což pořád považuju za dobrý nápad.)

„Ty chceš koupit kabelku a šperky pro svůj dům?“ zeptá se nakonec.

„ Jistě! Proč ne?“

„Bex, nikdo nekupuje kabelku a šperky pro dům.“

„Třeba by měl! Možná by potom jeho dům vypadal mnohem lip! Ale jinak nemusíš mít strach. Hodlám koupit i pohovku.“ Hodím před ni hromadu interiérových časopisů. „Vyber mi nějakou pěknou.“

Po půldruhé hodině se postel ztrácí pod interiérovými časopisy a obě mlčky a nadšeně listujeme časopisy s fotografiemi velikánskych oranžových luxusních pohovek, schodišť se zabudovaným osvětlením, kuchyní s leštěnou žulou a krásnými dřevěnými dveřmi. Problém je, že bych chtěla, aby můj dům vypadal jako všechny. Jako všechny domy dohromady.

„Máš tam rozsáhlý suterén!“ Suze znovu nahlíží do nákresů. „Co tam budeš mít?“

„Dobrá otázka!“ podívám se na ni. „Já bych stála o tělocvičnu. Ale Luke tam chce uskladnit to své otravné staré víno a pořádat tam ochutnávky.“

„Ochutnávky vína?“ protáhne Suze obličej. „Pořiď si tam raději tělocvičnu. Mohly bychom si spolu zacvičit pilates!“

„No právě! To by bylo tak prima! Ale Luke má to své drahé archivní víno uskladněné mimo dům a je celý nadšený, že si ho bude moct přivézt.“ Tomuhle manželovu povahovému rysu do smrti neporozumím. Jeho vášni k předraženému vínu, když je k mání fakt dobrý Pinot Grigio za pár šupů, přičemž ušetřené peníze můžeme utratit za krásnou sukničku.

„Aha, tady je ložnice pro tebe a Lukea…,“ Suze dál studuje podrobnosti. „Pokoj pro Minnie…“

„Pokoj na šaty.“

„Pokoj na boty?“

„Stoprocentně. A pokoj na mejkap.“

„Júúú!“ Suze se zájmem vzhlédne. „Pokoj na mejkap! Nebude Luke proti?“

„Budu tomu říkat knihovna,“ uklidňuju ji.

„Ale pořád tu zbývají tři pokoje.“ Suze povytáhne významně obočí. „Máš nějaký plán… co do nich?“

Vidíte? Měla jsem si raději vzít Suze. Ta mi aspoň rozumí.

„Já bych věděla.“ Povzdychnu si. „Ale víš co? Luke další dítě nechce.“

„Opravdu?“ Suze vypadá zaraženě. ,A proč vlastně?“

„Že prý je Minnie moc divoká a dvě takové bychom nezvládli, a tak si máme vystačit s tím, co máme. Je v tom neústupný.“ Svěsím sklíčeně ramena a listuju článkem o starožitných koupelnách.

„Nemohla bys ho… nějak obejít?“ zeptá se Suze po chvilce. „A úmyslně-neúmyslně si třeba zapomenout vzít pilulku a předstírat, že to byl omyl? Až se dítě narodí, bude ho milovat.“

Nemůžu popřít, že mě to už také napadlo. V koutku duše. Ale to bych prostě nedokázala.

„Ne,“ zavrtím hlavou. „Nechci ho takhle podfouknout. Já chci, aby to další dítě taky chtěl.“

„Možná změní názor při křtu,“ rozjasní se Suze oči. „Víš, pro druhé dítě jsme se rozhodli právě na Ernieho křtinách. Ernie vypadal naprosto k zulíbání a nás napadlo, jak by to bylo hezké, kdybychom mu pořídili bratříčka nebo sestřičku. Jenže osud nám nadělil dětičky rovnou dvě“ dodá po chvilce. „Ale tobě by se nic takového nestalo.“

„No, snad ne.“ Na chvíli se odmlčím, protože se jí chci zeptat na něco důležitého. Moc se mi do toho nechce, ale musím sebrat odvahu. „Suze… potřebuju, abys ke mně byla upřímná. Opravdu upřímná.“ Jistě,“ odpoví trochu vystrašeně. „Ledaže bys chtěla vědět, kolikrát týdně máme sex.“

Cože? Jak ji tohle napadlo? Jejda, jenomže teď mě to začalo opravdu zajímat. Že by vůbec nesouložili? Nebo naopak od rána do večera? Podle mě tedy Suze s Tarkiem…

No prostě.

„Netýká se to sexu.“ Přinutím se vrátit k tématu. Jde o… myslíš si, že je Minnie rozmazlená?“

Cítím, jak mi úzkostí zacukalo v obličeji. Co když řekne, že ano? Co když si má nejlepší kamarádka myslí, že je Minnie zkažený spratek? To by asi byl můj konec.

„Ne!“ odpoví Suze okamžitě. „To víš, že Minnie není rozmazlená! Je milá. Jenom kapánek… divoká. Ale to nic není! Žádné dítě není dokonalé.“

„Tvé ano,“ brouknu nevrle. „Tvé děti nemají žádnou chybu.“ „Proboha! Děláš si legraci?“ Suze se zprudka posadí, až jí spadnou podklady k domu na podlahu. „S Erniem máme kupříkladu příšerné problémy. Jeho učitel si nás pořád volá. Ernie je beznadějný ve všem vyjma němčiny a oni tam němčinu vůbec neučí.“

„To je mi líto,“ řeknu soucitně.

Nemusím se ptát, proč Ernie mluví tak dobře německy. Tarquin považu je Wagnera za jedinou snesitelnou hudbu na světě a všem svým dětem ji pouští každý večer. Nevykládejte si to špatně, Ernie je můj kmotřenec a já ho bezvýhradně miluju. Ale když jsem u nich byla naposledy, vyprávěl mi od začátku do konce děj jakýchsi pěvců bůhví- odkud a trvalo to strašně dlouho a já jsem málem umřela nudou.

„A mám jít za jeho ředitelkou,“ pokračuje Suze rozčileně. „Co si počnu, když ho vyhodí ze školy?“

Okamžitě zapomenu na všechny své problémy, položím jí ruku kolem ramen a cítím, jak ve mně roste pobouření. Jak si může někdo dovolit působit Suze problémy? A vůbec, co jsou ti chytráci zač? Byla jsem v Ernieho škole jen jednou, když jsem šla se Suze Erniemu naproti. Je to strašně snobská škola, nosí tam blejzry v barvě lila, školné stojí majlant a to tam děti ani nedostanou najíst. Nejspíš tam mají příliš práce s počítáním peněz, které vybrali za školné, než aby dokázali ocenit opravdový talent.

„To se určitě spraví,“ prohlásím rázně. „A jestli tam Ernieho nebudou chtít, tak ta škola jistě za nic nestojí.“

Kdybych se s tou jejich ředitelkou někdy sešla, řekla bych jí pěkně od plic, co si o ní myslím. Koneckonců jsem Ernieho kmotra. Když na to tak myslím, možná bych měla do té školy jít a pěkně jí to vytmavit. Právě se to chystám Suze navrhnout, když ta bouchne rukou o postel. „Něco mě napadlo, Bex! Už to mám. Měla by sis pořídit chůvu.“

„Chůvu?“ vytřeštím na ni oči.

„Kdo se stará o Minnie, když jsi v práci? Pořád tvá máma?“ Přikývnu. Po skončení mateřské dovolené jsem se na dva a půl dne vrátila do The Looku jako osobní nákupčí. Když jsem pryč, stará se o Minnie máma, což je bezva, protože ji můžu nechat přímo v kuchyni u snídaně a ona si ani nevšimne, že jsem odešla.

„Vodí ji máma na dětské hřiště?“

Protáhnu obličej. „Asi ne.“

Mámu dětská hřiště moc nebaví. Jednou šla na Tik-tak a tak si tam s jednou babičkou vjely do vlasů kvůli tomu, která slečna Marplová je v televizi nejlepší, že se tam už pak nikdy nechtěla vrátit.

„A co spolu dělají?“

„No tak různě...,“ řeknu neurčitě. „Hlavně takové ty výchovné

věci…“

Nevinná lež. Pokud vím, dělají pořád to samé. Jdou na nákupy, pak na čaj do kavárny Debenhams a po návratu domů si pustí na videu Disneyho.

Páni, Suze na to možná kápla. Možná Minnie potřebuje víc zaměstnat. Možná že v tom je ten problém.

„Chůva ji naučí správnému chování,“ přesvědčuje mě Suze. „Plus jak se má chovat u stolu, jak se správně mýt a všechno, a Luke uvidí, jak to jde snadno. A hned změní názor, věř mi.“

Já věděla, že mi Suze poradí. Tohle je řešení. Chůva!

Představuju si něco mezi Mary Poppins a paní Doubtfireovou, v bílé naškrobené zástěře, s vrchovatou lžicí cukru a záplavou upřímných slov. Všude bude klid a všechno bude provoněné doma upečeným chlebem. Z Minnie se stane poslušná holčička, která si bude tiše a tvořivě hrát s modelínou, a Luke mě bude neustále lákat do ložnice, kde mě přivede do extáze.

Už jenom pro tu extázi by to stálo za pokus.

„ Všichni si v takové situaci berou Dokonalou chůvu. Je to nejmodernější agentura.“ Suze už otevřela můj laptop a našla jejich webovou stránku. „Tak se na to podívej. Já se zatím skočím dolů mrknout na děti.“ Vezmu si od ní laptop a mám před sebou webové stránky s názvem Dokonalé chůvy: výchova vyrovnaných a dokonalých dětí, příštích úspěšných členů naší společnosti.

Čtu dál a brada mi trochu poklesne. Krucinál. Tyhle chůvy se vůbec nepodobají paní Doubtfireové. Spíš Elle McPhersonové. Všechny mají dokonalé zuby, plochá bříška a inteligentní úsměv.

Naše moderní a školené chůvy jsou láskyplné, důvěryhodné a vzdělané. Dokonale se postarají o denní režim dítěte a uvaří mu vyrovnanou stravu. Podnítí rozvoj vašeho dítěte, jak fyzický, tak emocionální a intelektuální. Dokonalé chůvy jsou výtečně vyškolené v tom, co má dítě správně jíst, postarají se o jeho bezpečí a kulturní vývoj a naučí ho tvořivě si hrát. Řada z nich mluví plynně francouzsky/mandarínskou čínštinou, je plně kvalifikovaná k výuce hudby, matematiky podie programu kumon, bojových umění i baletu.

Při pohledu na fotky usmívajících se dívek s dlouhými lesklými vlasy, které právě vaří zeleninové rizoto, na zahradě prohánějí míč nebo cvičí v kimonu judo, si připadám naprosto neschopná. Není divu, že Minnie trpí záchvaty. Je to jistě proto, že s ní nikdo necvičí bojová umění ani nevyrábí sushi. Odmalinka jsem ji neomluvitelně zanedbávala.

Domácí výroba koláčků s džemem s mámou v nepředvídatelných intervalech to očividně nemůže nahradit. A navíc z polotovarů, ani vlastní těsto doma neděláme. Musíme co nejdřív najmout Dokonalou chůvu.

Má to jeden háček – zcela zanedbatelný -, stojím o to, aby se mi doma potloukala holka se zářivými vlasy, v upnutých džínách a v zástěře na přípravu sushi? Co když tu na ni narazí Luke? Co když kupříkladu dostane chuť na menší lekci bojového umění?

Na chvíli zaváhám a ruka se mi nad podložkou pro myš lehce zachvěje. Nech toho. Musíš si uvědomit, že máš milujícího a věrného manžela, a že když ses naposledy domnívala, že ti zahýbá s jednou rusovlasou ochechulí, jejíž jméno jsi už dávno zapomněla (Vidíš, Venetio? Tak málo už pro mě znamenáš!), ses naprosto mýlila.

Kromě toho, jestli dostaneme doopravdy sexy chůvu s dlouhými krásnými a rozevlátými vlasy, určitě dokážu zařídit, aby se s Lukem nesetkali.

Plná odhodlání vyplním formulář a kliknu na „send“. To je to pravé řešení! Zavolat si odborníky. Budu si muset promluvit s mámou. Ta nebude z chůvy nadšená. Ani z paní na hlídání dětí. Příliš se totiž dívá na Příběhy ze skutečného života, kde se to zlými a šílenými chůvami jenom hemží. Jakože ne každou chůvu hledá FBI, protože se vydává za někoho úplně jiného a snaží se zničit rodinu, která ji přijme.

A nestojí snad máma o to, aby byla její vnučka dokonalá a vyrovnaná osobnost? Nechce snad, aby se Minnie stala prototypem budoucího úspěšného člověka?

Tak vidíš.

Sejdu do přízemí a v obýváku najdu Suze s Lukem a Tarquinem. Konvice na kávu je prázdná a na stole leží hromada dokumentů. Jsou do nich očividně zahloubaní.

„Musíš hledět na Shetland Shortbread jako na obchodní značku,“ radí právě Luke Tarquinovi. „Máš v ruce něco, co by se mohlo stát ohromným globálním úspěchem, ale potřebuješ zlepšit profil firmy. Najít jí příběh, charakter, správnou marketingovou strategii, vizi. Stanovit její hodnoty.“ Vypadá velmi zapáleně a nadšeně, jako vždycky když vidí v novém projektu úžasné možnosti.

Tarquin naopak vypadá jako králík, kterého přišpendlila k zemi světla automobilu, takže se není schopen pohnout.

„Určitě,“ odpoví nervózně. „Hodnoty značky. Ehm… Suze, drahoušku, Luke nám ohromně pomohl. Nemůžeme ti ani dost poděkovat.“ „Opravdu není zač,“ poplácá ho Luke po zádech. „Ale musíš se do toho pustit, Tarquine. Vybudovat ve firmě efektivní tým, vypracovat strategii a z toho vycházet.“

Potlačím zachichtnutí. I mně je naprosto jasné, že Tarquin nemá pro vypracování strategií žádné buňky.

„Pročtu si tvé smlouvy a řeknu ti, co si o nich myslím.“ Luke vytahuje BlackBerry. „Chápu, že je tví lidé schválili, ale jak říkám, myslím si, že by to šlo mnohem líp.“

„Opravdu, Lukeu,“ protestuje Tarquin slabě. „Už jsi mi věnoval tolik času a odborných rad…“

„Ale jdi,“ Luke se na něj krátce usměje a zase mobil zastrčí.

Tarquin začíná v kostnatém obličeji rudnout. Vyšle zmučený pohled k Suze, sepne ruce a odkašle si.

„Lukeu, já vím, že máš svou vlastní společnost,“ vyhrkne najednou. ,Ale bylo by mi potěšením nabídnout ti práci. Podnikového ředitele celého mého majetku, všech mých záležitostí. Za plat, jaký si řekneš. Za podmínek, jaké si řekneš.“

„Jakože bys mě zaměstnal?“ ujišťuje se Luke zaraženě.

„Ano!“ Suze sepne nadšeně ruce. „Výborný nápad! To by bylo úžasné. Mohli bychom jim taky nabídnout ubytování, že ano?“ dodá

k Tarkiemu. „Ten zámeček v Perthshiru by byl dokonalý! Jakože, není tak hezký jako váš dům v Maida Vale,“ dodá oddaně. „Ale jako druhý domov by to třeba šlo?“

„Za jakýchkoli podmínek?“ protáhne Luke.

„Ano,“ odpoví Tarquin po chvilkovém zaváhání. ,Ano, jistě.“

„Beru za šedesát procent veškerého příjmu,“ vypálí Luke.

Nastane ohromené ticho. Nevěřím tomu, co slyším. To chce Luke vážně opustit Brandon Communications a spravovat majetek Cleath- -Stuartů?

A budeme bydlet na zámku?

Propána! Mohli bychom založit klan. A mít vlastní tartan! Ostře růžový se stříbrnou a černou. Byl by to tartan „McBloomwoodových z Brandonu“ a tancovali bychom skotské tance a Luke by nosil skotskou koženou brašnu…

,Já... ehm..Tarquin se podívá vyděšeně na Suze. „Ehm. To se mi zdá... rozumné...“

„Tarqine!“ Luke téměř zařve. „To si piš, že šedesát procent rozhodně není rozumné! Právě proto potřebuješ nového ekonomického poradce, na kterého by ses mohl spolehnout, a proto tě seznámím s pár lidmi, které bych mohl doporučit, a osobně dohlédnu na to, abys všemu dobře porozuměl…“ Poklepe na BlackBerry- a zarazí se, když mobil zabzučí jako podrážděná včela. „Promiňte, přišlo mi pár zpráv…“ Podívá se na displej, v obličeji mu zacuká překvapením a napíše odpověď.

„Já věděla, že by na to Luke nikdy nepřistoupil,“ protáhne Suze smutně obličej. „Nikdy by svou firmu neopustil.“

„No jo,“ přikývnu a v hloubi duše cítím trochu zklamání. Už jsem se viděla na skotském zámku a pro své druhé dítě jsem měla jméno Morag.

„Musíš mi dovolit, abych ti koupil nějakou maličkost,“ říká právě Tarquin svým aristokraticky afektovaným hlasem Lukeovi. „Nebo abych tě pozval na oběd. Nebo bych tě mohl pozvat na lovecký víkend? Nebo… nebo… do našeho domu ve Francii na léto? Nebo…“

„Kriste Pane,“ vyletí najednou z Lukea. Cosi si ohromeně čte na BlackBerry.

„Co je?“ vyděsím se. „Stalo se něco?“

Luke zvedne oči od mobilu a jako by si teprve teď uvědomil, že se na něj všichni díváme.

„Ale ne,“ nasadí uhlazený úsměv, což vždycky znamená, že se s námi nehodlá dál bavit. „Becky, musím jít. Přijdu bohužel až pozdě večer.“ „Nemůžeš odejít!“ vyhrknu zdrceně. „Co naše druhé Vánoce? Co Jess a Tom?“

„Pozdravuj je ode mě,“ a vyběhne z místnosti.

„Co se děje?“ volám za ním. „Nějaký průšvih?“ Ale neodpoví mi a za chvilku slyším bouchnout vstupní dveře.

„Slyšela jsem bouchnout dveře,“ dolehne k nám mámin hlas z chodby. „Přišel snad někdo?“

„To byl jenom Luke,“ volám na ni. „Musel do práce, asi se něco stalo…“

„To nebyl on!“ slyším, jak táta komusi otevírá a nadšeně volá: Jess! Tome! Vítám vás.“

Jess je tady? Proboha!

V patách se Suze utíkám do haly a už ji vidím. Stojí tu v šedé bundě s kapucí a ve vybledlých černých džínách, vysoká, útlá, jako vždy kypící zdravím, opálená a s nakrátko ostříhanými vyšisovanými vlasy.

„Becky,“ obejme mě a hodí svůj obrovský ruksak na zem. „Moc ráda tě vidím. Právě jsem viděla Lukea někam utíkat. Ahoj, Suze.“

„Vítám tě doma! Ahoj, Tome!“

„Poslali jste esemesku Janice?“ To z kuchyně vybíhá máma. „Už to Janice ví?“

„Houknu na ni přes plot,“ nabízí se táta. „Je to mnohem rychlejší než se psát s esemeskou.“

„Rychlejší než esemeskou?“ zhrozí se máma. „Takový nesmysl! Esemesky jsou jako blesk, Grahame. Je to totiž moderní technologie.“

„Jakože bys napsala esemesku rychleji, než bych stačil zavolat přes plot?“ ptá se táta výsměšně. „To bych tedy rád viděl. Než stačíš vytáhnout mobil…“

„Než se došouráš k plotu, mám to napsané!“ A máma už vytahuje mobil.

„Janice!“ huláká táta a utíká přes cestu. Janice, Tom je tady! Vidíš?“volá triumfálně na mámu. „Stará dobrá blesková komunikace. Lidský hlas.“

„Už jsem zapomněl, jací jsou tví rodiče,“ říká mi Tom pobaveně a já se na něj zazubím. Vypadá dobře. Na neoholeném a vyhublém obličeji má ještě sarkastičtější výraz než předtím. Jako by konečně do svého obličeje dorostl. Navíc žvýká žvýkačku, aby mu nepáchlo z úst. „Jane,“ prohodí, „stejně jdu hned domů, tak nemusíte mámě posílat žádnou esemesku…“

Ale máma ho ignoruje. „Ty mi doufám věříš, že jsou esemesky rychlejší, že ano, holčičko?“ vyťukává zarputile zprávu na mobilu. „Měla bys svého otce donutit, aby konečně přestal žít ve středověku.“

Nijak to nekomentuju, protože nemůžu spustit oči z Jessiny levé ruky, kterou si právě rozepíná bundu. Má na ní prstýnek! Na prsteníčku! Ne že by to byl špičkový kousek od Cartiera. Je buď z kosti nebo ze dřeva nebo z něčeho podobného s jakýmsi kamínkem, který vypadá jako oblázek.

Ale je to prsten! Její zásnubní!

Mrknu na Suze, která si toho očividně také všimla. To je tak senzační. Další svatba v rodině! Minnie může jít za družičku!

„Co je?“ Máma nejistě těká pohledem ze Suze na mě. „Co to zase… Jééé!“ I ona zpozoruje prstýnek.

Tom někam zmizel a Jess se sklání nad batohem a nás si nevšímá. Máma začne cosi nad Jessinou hlavou neslyšně artikulovat. Opakuje to několikrát, ale vzhledem k tomu, že jí nerozumíme, začíná se zlobit. Pak začne gestikulovat a mě přepadne záchvat smíchu.

„Pojď do obýváku!“ řeknu Jess z posledních sil. „Posaď se. Musíš být unavená.“

„Uvařím ti čaj,“ přikývne máma.

To je celá Jess, zasnoubit se potají a neříct k tomu ani slovo. To já bych vpochodovala středem s rukou nataženou před sebou a se slovy: „Že neuhádnete, co je nového? Koukněte na můj oblázkový prstýnek!“

,Jess!“ volá Janice pisklavě už od předních dveří. Na vlasech má čerstvý zářivě kaštanový přeliv a na víčkách světle fialové stíny, které ladí s jejími botami a náramkem. „Holčičko! Vítej doma!“

Okamžitě zaregistruje Jessin prstýnek. Bleskově. Škubne bradou, prudce se nadechne a zachytí mámin pohled.

Jestli okamžitě neodejdu, zhroutím se smíchy. Jdu za mámou do kuchyně, kde sedí všechny děti a dívají se na Malou mořskou vílu. Uvaříme čaj, namažeme dětem chleba se šunkou a přitom si neustále špitáme o prstýnku a kdy to asi Jess s Tomem hodlají oznámit ostatním.

„Musíme se chovat přirozeně,“ nabádá nás máma a vkládá dvě láhve šampaňského do mrazáku, aby se rychle vychladilo. „Předstírejme, že jsme si ničeho nevšimli. Až budou chtít, tak nám to řeknou.“

No tak dobře. Když vejdeme do obýváku, Jess sedí na pohovce a očividně si nevšímá toho, že proti ní sedí v půlkruhu Janice, Martin, táta a Suze a všichni civí na její levou ruku, jako by sálala radioaktivitou. Podívám se z okna a vidím Tarkieho s Erniem na zahradě. Tarkie naznačuje rukama prapodivné výpady a Ernie ho napodobuje. Šťouchnu do Suze a potichu řeknu: „Nevěděla jsem, že Tarkie provozuje tai-či! A jak mu to jde!“

Suze se otočí, vyhlédne z okna a opraví mě: „To není tai-či! To si nacvičují chytání na mušku.“

Oba, jak Tarkie, tak Ernie, jsou na svou činnost naprosto soustředěni – a vypadají opravdu roztomile, jako když na televizním dokumentárním kanálu učí otec medvěd lovit své medvídě. (Přehlédneme-li skutečnost, že se snaží chytit imaginární iybu. A že nemají žádný prut.)

„Víš, Ernie už v naší řece chytil pstruha!“ chlubí se Suze. „A téměř bez cizí pomoci.“

Vidíte. Já věděla, že v tom dítěti něco je. Jenom ta škola nestojí za nic. Měl by chodit tam, kde se učí lovit ryby.

„Jess!“ zavolá máma vesele. „Nedáš si čaj?“

„Ráda, děkuju,“ přikývne Jess. Naléváme čaj a chvíli je ticho. Ticho, které burácí: Nechce tu náhodou někdo něco oznámit? Ale Tom s Jess mlčí jako zařezaní.

Janice zvedne šálek ke rtům, pak ho zase odloží, pak rozechvěle vydechne, jako by to napětí už bylo nad její síly. Pak se jí rozzáří obličej.

„Dárek! Jess, koupila jsem ti takovou…“ Téměř utíká ke stromečku, vybere zpod něj balíček a sama ho začne rozbalovat. „Vlastnoručně vyrobený krém na ruce s medem,“ hlásí udýchané. „Říkala jsem ti, že jsem začala dělat kosmetiku, všechno samé přírodní ingredience… Vyzkoušej ho!“

Janice vrazí Jess krém na ruce přímo pod nos. Fascinovaně sledujeme, jak si Jess sundává prstýnek, namaže si ruce krémem a pak si zase beze slova prstýnek nasadí.

Dobrý pokus, Janice, mám chuť zavolat. Opravdu děláš, co můžeš.

„Je skvělý.“ Jess si přičichne k ruce. „Děkuju, Janice. To je výborné, že si ho připravuješ sama.“

„Všichni jsme se nakazili tvou ekologií,“ řekne máma laskavě. „Pochopili jsme ty tvé chlorové barvy a přírodní vlákna. Poučili jsme se z toho, viď, Becky?“

„Tak to jsem ráda.“ Jess se napije čaje. Je neuvěřitelné, jak jsou západní spotřebitelé pošetilí.“

„Já vím,“ zavrtím útrpně hlavou. „Vůbec nic nechápou.“

„Dokážou se nadchnout pro cokoli, co má v názvu,přírodní“.“ Jess kroutí hlavou. „Existuje kupříkladu naprosto nezodpovědná firma, která vyrábí podložky na jógu z toxických počítačových součástek. A ještě tomu dělají reklamu, jako že je to ‚recyklované‘. Vyrábějí je guatemalské děti, které z toho dostávají astma.“ Bouchne rukou do pohovky. „Jak může být někdo tak hloupý, že to považuje za dobrý nápad?“ „Páni, to nechápu,“ zčervenám, polknu a neodvážím se podívat na mámu. „To musí být opravdu pitomci. Asi půjdu urovnat dárečky…“ Nenápadně se šourám k vánočnímu stromku a cestou odkopnu guatemalskou podložku na jógu za závěs. Tvrdili mi, že to pomáhá lidem, a ne že jim to způsobuje astma! Ale co teď Jess dám?

„Můj dárek pro tebe ještě nedorazil,“ řeknu Jess po návratu na místo. „Ale je to… ehm… jsou to brambory. Velký pytel. Vím, jak moc je máš ráda. A pytel se dá později využít jako organická recyklovaná taška.“ „Díky, Becky.“ Jess vypadá trochu zaskočeně. Napije se čaje. „Tak jak pokračují přípravy na křtiny?“

„Výborně, díky.“ Skočím po změně námětu. „Máme ruský motiv. Budeme mít bliny s kaviárem a zapíjet je vodkou a pro Minnie jsem sehnala naprosto úžasné šatičky…“

„Už jsi jí vybrala to druhé jméno?“ vloží se máma. „Protože reverend Parker mi kvůli tomu včera volal. Už se musíš konečně rozhodnout, holčičko.“

„Já vím,“ řeknu trochu schlíple. „Ale když je to tak strašně těžké!“

Když jsme Minnie přihlásili ke křtu, neměli jsme vybráno druhé jméno. (No tak dobře, pravda je, že jsme se o to trochu chytli. Luke se mohl zbláznit ze jména Dior. A Temperley. A já zas odmítala jméno Gertruda, i když je ze Shakespeara.) Takže jsme ji uvedli jako Minnie Brandonovou a doufali, že se do křtin na dalším jménu shodneme.

Problém je v tom, že čím jsou křtiny blíž, tím se mi to zdá těžší. A všem mým návrhům se Luke jenom smál a říkal: „A vůbec, proč musí mít nějaké druhé jméno?“ čímž mi opravdu nijak nepomohl.

„Takže, co je nového, Tome?“ vyletí najednou z Janice v naprostém zoufalství.

„Stalo se něco? Něco, co bys nám měl říct? Důležitého, nedůležitého… cokoli? Nechceš nám kupříkladu něco oznámit?“ Předkloní se na židli jako tuleň, který se chce vrhnout na rybu.

„Ale proč ne.“ Tom se usměje svým nejúspornějším úsměvem. „To jistě můžu.“ A poprvé se s Jess na sebe podívají způsobem: „Takže jim to řekneme?“

Jejdanánku.

Takže je to pravda! Jsou zasnoubeni!

Máma s Janice na pohovce ztuhnou; Janice nejspíš každou chvíli exploduje. Suze na mě mrkne a já se na ni šťastně zazubím. Užijeme si spoustu legrace!

Nakoupíme si spoustu čísel Nevěsty a já pomůžu Jess vybrat svatební šaty a nedovolím jí navléknout se do nějakých otravných starých a recyklovaných hadrů, i kdyby byly sebepřírodnější...

Jess a já bychom vám chtěli oznámit…“ Tom se šťastně rozhlédne po místnosti. „Že jsme se vzali.“

Čtyři

Ještě pořád jsme se z toho nevzpamatovali. Jakože, jasně že je skvělé, že se Tom s Jess vzali. Je to super. Jenom máme tak trochu pocit, že nás o něco ošidili.

To se fakt museli brát kdesi v Chile na nějaké prťavé matrice se dvěma svědky a ani jsme se na to nemohli podívat na skypeu? Mohli jsme to oslavit. Mohli jsme jim připít. Podle Jess tam ani neměli šampaňské. Nejspíš si připili nějakým místním pivem.

Pivem.

V některých věcech Jess nerozumím a lepší to už asi nebude. Bez svatebních šatů. Bez alba fotografií. Bez šampaňského. Jediné, co svou svatbou získala, je manžel.

(Jakože, jistěže manžel je na svatbě hlavní věcí. Absolutně. Bez řečí. Ale stejně, ani nové botičky?)

Chudinka Janice! Po tom oznámení se jí v obličeji střídaly pocity jako na horské dráze. Zoufale se snažila vypadat šťastně a loajálně, jako by svatba bůhvíkde v Chile byla přesně to, co si celou dobu přála. Ale slzička v koutku oka ji prozradila. Zejména poté, co Jess prohlásila, že ani ona, ani Tom nestojí o žádnou oslavu v golfovém klubu, ani o seznam svatebních darů u Johna Lewise, a už vůbec se nenavleče do vypůjčených svatebních šatů a nebude pózovat s Janice a Martinem na zahradě.

Janice vypadala tak nešťastně, že jsem se jí k tomu málem nabídla sama. Mohla by to být báječná zábava a shodou okolností jsem onehdy viděla ve výkladu Liberty senzační svatební šaty…

Právě si přetírám leskem rty a trošku ustoupím, abych zkontrolovala výsledek. Jenom doufám, že je už Janice trochu veselejší. Nějaká oslava se má prý přece jen konat.

Uhladím si šaty a vytočím před zrcadlem malou piruetu. Mám na sobě ty senzační tmavomodré, lemované umělou kožešinou a vysoké kozačky na knoflíčky se stejným lemováním. A k tomu dlouhý kabát s prýmky a obrovskou kožešinovou čepici.

Minnie sedí na mé posteli a zkouší si všechny mé klobouky, což je její oblíbená zábava. I ona má šatičky lemované kožešinou a k tomu bílé kozačky, v nichž trochu připomíná krasobruslařku. Nechala jsem se natolik unést ruským motivem, že si pohrávám s myšlenkou, že reverendu Parkerovi řeknu, aby jí dal křestní jméno Minská.

Minská Katinka Karenina Brodsky Brandonová.

„Hele, Minská,“ zavolám zkusmo. „Už budeme muset na ty křtiny! Sundej si ten klobouk.“

„Mojééé.“ Zaryje prstíčky do mého červeného klobouku s velkým pérem od Philipa Treacyho. „Mojééé klobouk.“

Vypadá v něm tak roztomile, že jí ho nedokážu násilím strhnout. Navíc bych mohla urvat to péro. A opravdu na tom záleží, jestli bude mít na hlavě klobouk, nebo ne?

„Tak dobře, miláčku,“ ustoupím jí. „Nech si tedy ten klobouk. A půjdeme.“ A natáhnu ruku.

„Mojééé.“ Prstíčky se zaryje do kabelky od Balenciagy, která leží na posteli. „Moje. Mojééé.“

„Minnie, to je maminčina kabelka,“ prohlásím rezolutně. „Ty máš svou kabelku pro malé holčičky. Mám ti ji najít?“

„Mojééé! Mojééé kabelka!“ vzteká se a utíká pryč. Svírá kabelku od Balenciagy tak pevně, jako by to byl poslední záchranný pás na širém oceánu, který rozhodně nehodlá nikomu přenechat.

„Minnie…,“ povzdechnu si.

Když se to tak vezme, má vlastně pravdu. Kabelka od Balenciagy je mnohem hezčí než její dětská kabelka. Kdyby to kupříkladu byly mé křtiny, také bych si vybrala kabelku od Balenciagy.

„No tak dobře. Nech si ji a já si vezmu kabelku od Miu Miu. Ale jenom výjimečně. Podej mi ty sluneční brýle…“

„Mojééé! Mojééé!“

Zarývá prstíčky do slunečních brýlí ve stylu sedmdesátých let, které mi předtím vzala z toaletního stolku. Jsou růžové, mají tvar srdíček a kloužou jí z nosu.

„Minnie, nemůžeš jí ke křtu ve slunečních brýlích. Neblázni!“ Snažím se mluvit přísně.

I když, abych pravdu řekla, vypadá v těch růžových brýlích, s kloboukem a kabelkou od Balenciagy moc hezky.

„No tak… dobře,“ ustoupím nakonec. „Hlavně je nerozbij.“

Když stojíme před zrcadlem oblečené v ruském stylu, zmocní se mě bezděky nával pýchy. Minnie vypadá tak úžasně. Možná má Suze pravdu. Možná dnešek změní Lukeův názor. Uvidí, jak roztomile vypadá, nechá se obměkčit a bude chtít rovnou deset dětí.

(Tedy, ne že bych o tolik dětí stála. Deset porodů bych nevydržela ani za nic. I dva jsou ažaž a překonám to jedině s myšlenkou na ty krásné kloboučky s bambulkami.)

A když už je řeč o Lukeovi, kde vlastně vězí? Zaskočil si ráno do firmy, ale přísahal, že se do jedenácti vrátí. A je už tři čtvrtě.

Jak se mas? esemeskuju rychle. Doufám, ze uz jedes domu? Pak hodím mobil do kabelky a vezmu Minnie za ručičku.

„Půjdeme,“ usměju se na ni. „Dnešní den je pro tebe moc významný.“

Cestou ze schodů slyším v přízemí pobíhat lidi z cateringové společnosti a tátovo pobrukování, což dělá vždy, když si uvazuje vázanku. V hale je květinová výzdoba a na stole připraveny sklenky na přípitek.

„Zavolám ti z kostela…,“ říká máma komusi, když vychází z kuchyně.

„Ahoj, mami, no páni,“ překvapeně se na ni zahledím. Má na sobě to japonské kimono, které jí přivezla Janice z Tokia, vlasy má stažené do drdůlku a na nohou hedvábné pantoflíčky. „Co to máš na sobě? Neměla bys už být převlečená?“

„Já půjdu v tomhle, holčičko,“ poplácá si sebevědomě kimono. „To mám od Janice, pamatuješ? Čisté hedvábí. Výtečná kvalita.“

Něco mi snad uniklo?

„Moc hezké, ale je to japonské. Ale tohle je v ruském stylu, pamatuješ?“

„To je jedno.“ Máma má trochu nepřítomný pohled. „Podle mě na tom zas tak moc nezáleží...“

„Záleží!“

„Ale holčičko,“ protáhne máma obličej. „Vždyť víš, že kožešinu na těle nesnáším. A tohle jsem si přála vzít už dlouho. A Janice si vezme nádherný japonský svatební plášť, to budeš koukat…“

„Jakože i Janice přijde v něčem japonském?“ přeruším ji rozhořčeně. Mělo mi dojít, jak to dopadne. Máma prosazovala japonský motiv od chvíle, kdy se Janice vrátila z dovolené v Tokiu a začala pořádat bridžové večírky se sushi. Ale tady v tom mám mít přece hlavní slovo já a já jsem zvolila ruský motiv.

„Promiňte, že ruším!“ Přichází k nám veselá žena z cateringu se zakrytým stříbrným podnosem. „Kam přijdou ty asijské tácy, Jane?“ Cože?

„Promiňte,“ rozběhnu se k ní. „Přece jsem objednala ruské jídlo! Kaviár, uzeného lososa, ruské koláčky, vodku…“

„Plus asijské talíře, sushi a sashimi.“ Žena vypadá vyděšeně. Je to tak správně? A saké.“

„Naprosto,“ pospíší si s odpovědí máma. „Dejte je do kuchyně. Díky, Noreen.“

Založím si ruce na prsou a zadívám se na mámu. „Kdo objednal sushi?“

„Jenom jsem k menu ještě pár věcí přiobjednala,“ prohodí neurčitě máma. „Aby to nebylo tak jednotvárné.“

„Ale je to ruský motiv!“

Mám chuť si dupnout.

„Tak budou dva motivy, není to snad jedno?“ prohlásí máma zvesela.

„Není!“

„Bude to japonsko-ruská fuze.“ Pohodí vítězoslavně hlavou. „Všechny celebrity jsou dnes samá fúze.“

Jenomže…,“ uprostřed slova se zarazím.

Japonsko-ruská fúze. To vážně nezní tak špatně. Škoda že jsem na to nepřišla sama.

„Můžeš si zapíchnout do vlasú pár tyčinek. Bude to moc hezké!“

„No tak dobře,“ durdím se trochu. „To by možná šlo.“ Vytáhnu mobil a rychle esemeskuju Suze a Dannymu:

Pozor. Nove tema pro dnesek je rusko-japonska fuze. Pa!xxx Vzápětí přijde od Suze odpověď:

Japonska?? Jak to mam udelat??? Sx

Tycinky do vlasu? odpovídám.

Máma už odněkud vytáhla černé lakové tyčinky a snaží se mi je zastrčit do účesu. „Chce to pár pérek,“ mlaskne jazykem. Jak to vypadá s Lukem?“

„Toho k tyčinkám do vlasú nepřemluvíš,“ zavrtím hlavou. „Bez ohledu na téma.“

„Nebuď husa!“ mlaskne zase jazykem. „Myslela jsem tím, jestli je už na cestě?“

Obě instinktivně koukneme na hodinky. Luke se nejméně pětašedesátkrát zapřísahal, že se na křtiny dostaví včas.

A já věřím, že se také včas dostaví. Tedy, měl by.

Bůhví, o co v té jeho supermegakrizi jde. Mlčel jako hrob, dokonce ani neprozradil, kdo je jeho klient. Ale musí to být setsakra velký malér, protože během posledních pár dnů se prakticky doma neukázal a po telefonu se mnou mluvil maximálně tři vteřiny a pak rychle zavěsil.

Uz jedes? Kde jsi????

Za okamžik dostanu odpověď:

Delam, co muzu. L

Dělá, co může? A co vlastně může? Sedí už v autě, nebo ještě ne? Doufám, že to neznamená, že ještě dřepí v kanceláři. Najednou mě píchne pod žebry. Nemůže přece přijet pozdě na křtiny vlastní dcery. To se přece nedělá.

„Kde je Luke?“ Kolem se mihne táta. „Už přijel?“

Ještě ne.“

„Snad to neprošvihne?“ povytáhne táta obočí.

„Bude tam!“ vykouzlím sebejistý úsměv.“Ještě má spoustu času.“

Ale pořád nejede a nejede. Dodavatelé jídla už přinesli poslední talíř. I všechno ostatní je připravené. Za pět minut tři čtvrtě na dvanáct stojím s Minnie v hale a tupě civím na příjezdovou cestu. Posílala jsem mu esemesky každých pět minut a pak jsem to vzdala. Cítím se jako ve špatném snu. Kde vězí? Jak je možné, že tu není?

„Holčičko, už musíme jít.“ Máma přišla tak potichu, že jsem ji vůbec neslyšela. „Všichni už jedou do kostela.“

„Ale…“ Obrátím se a vidím, že má obličej úzkostně svraštělý. Má pravdu. Nesmíme ostatní nechat čekat. „Dobře, jedeme.“

Při odchodu z domu vytáhnu mobil a s trochu zamženým zrakem mu píšu.

Mily Lukeu, odjizdime do kostela. Na krtinach tedy asi nebudes.

Zapnu Minnie do dětské sedačky v tátově autě a vklouznu vedle ní. Vidím, jak se máma s tátou musejí přemáhat, aby neřekli o Lukeovi něco štiplavého.

„Určitě je to hodně důležité,“ prohlásí táta nakonec, když vyjíždí na silnici. Pak je ticho, protože nikdo z nás si tak důležitou věc nedokáže představit.

„Co to bylo tentokrát, holčičko?“ nadhodí máma. „Zase nějaká krize?“

,Asi ano.“ Zírám strnule z okna. „Něco velkého. Co by se nemělo stát. Nic víc nevím.“

Moc me to mrzi, Becky. Nemuzu vysvetlit. Jsem stale tady. Priletim vrtulnikem. Počkejte na me. L

Civím nevěřícně na mobil. Vrtulníkem? On přiletí vrtulníkem?

To mi trochu zlepší náladu. Vlastně mu téměř odpouštím, že na tak dlouho a tak tajuplně zmizel. Už se o tom vrtulníku chystám říct mámě a tátovi (jako by o nic nešlo, pochopitelně), když dorazí další esemeska.

Porad nemuzu. Do haje, je to pruser jak mraky.

Jaký pruser? Jake mraky? Odpovídám a přímo se dusím zklamáním.

Ale žádnou odpověď nedostanu. Krucinál, už mě tím začíná vážně štvát. I ty jeho tajnosti. Nejspíš to bude nějaký otravný investiční fond, který získal o několik fůr méně liber, než se čekalo. To je toho!

V kostele už je při našem příchodu plno hostů a já jdu přivítat máminy přítelkyně z bridžových večírků, z nichž polovina je oblečena v japonském stylu. (Pak si to s mámou vyřídím.) Slyším se už poněkolikáté říkat: „No, on je to vlastně japonsko-ruský motiv“ a „Luke už letí helikoptérou“ a máma vede Minnie za ručičku a slyším, jak se nad ní všichni rozplývají.

„Bex!“ otočím se a vidím Suze, které to strašně sluší v purpurovém vyšívaném kabátě, v kozačkách lemovaných kožešinou a s několika dřevěnými míchátky ze Starbucks zapíchnutými v účesu.

„Nic lepšího jsem nesehnala,“ ukazuje na ně rozmrzele. „Vždyť jsi říkala, že to má být ruské! Jak se k tomu najednou připletlo Japonsko?“ „Za to může máma!“ Chci na ni vychrlit celou historku, ale přichází k nám reverend Parker, který v bílém šustivém rouchu vypadá ohromně elegantně.

„Dobrý den!“ usměju se na něj. ,Jak se máte?“

Reverend Parker je moc prima. Není to žádný svatoušek, který se snaží, abyste se cítili co nejvíc provinile. Patří k farářům, kteří vám před obědem nabídnou gin s tonikem. Jeho žena pracuje v City, je stále opálený a jezdí jaguárem.

„Děkuju, dobře.“ Potřese mi srdečně pravicí. „Rád vás vidím, Rebecco. A mohu vyjádřit své nadšení nad vaším japonským motivem? Osobně jsem velkým fanouškem sushi.“

„Je to vlastně japonsko-ruská fúze,“ opravím ho rozhodně. „Budeme mít i bliny a budeme si připíjet vodkou.“

„No vida.“ Vesele se na mě usměje. „Jak vidím, Luke se někde zdržel?“

„Bude tu za chviličku.“ Zkřížím si za zády prsty. „Každou minutu.“ „To je dobře. Protože já jsem trochu v časové tísni. A předpokládám, že jste se už rozhodli, jaké dáte dceři druhé jméno. Mohla byste mi ho napsat?“

Proboha.

„Téměř.“ Udělám zoufalý obličej. „Už ho téměř mám…“

„Rebecco, prosím vás,“ prohlásí reverend Parker trochu netrpělivě. „Nemůžu ji pokřít, když nevím jak.“

Ten mi tak může něco povídat o časové tísni. Myslela jsem, že by měli být faráři chápaví.

„Chci se konečně a definitivně rozhodnout během pobožnosti,“ vysvětluju. „Nejspíš při modlení,“ dodám rychle při pohledu na jeho

strnulý pohled. „Jak bych to řekla… Možná dostanu inspiraci v bibli.“ Popadnu bibli, která leží opodál, a doufám, že si tím trochu pomůžu. „Je to velmi inspirativní. Možná si vyberu Evu. Nebo Marii.“

Potíž s reverendem Parkerem je v tom, že mě zná už moc dlouho. Povytáhne skepticky obočí a zeptá se: „A máte tu aspoň kmotry? Kteří se na to hodí?“

„Jistěže! Tady je jeden z nich.“ Přitáhnu sem Suze, ta mu podá ruku a okamžitě zahájí debatu o kostelním stropě a jestlipak je to konec devatenáctého století?

Suze je senzační. Ta vždycky ví, co má komu říct. Teď mluví o okenní mozaice. Kde se to vlastně naučila? Pochytila to snad v soukromé dívčí škole, když se tam učily dělat sněhové pusinky? Mě okenní mozaika příliš nezajímá, takže bezcílně listuju biblí.

Júúů. Dalila. To je super jméno.

„Prokristapána, Becky!“ V uších mi zazní známý americký akcent. Vnímám mírné zděšení za zády v řadách máminých kamarádek. Jedna dokonce vyjekla: „Proboha, a kdo je tohle?“

Což může znamenat jediné.

„Danny!“ otočím se nadšeně. „Tak jsi přijel!“

Je to už tak dlouho, co jsem ho viděla. Je ještě hubenější než dřív a má na sobě široký kožený kozácký kabát s úzkými černými kalhotami z umělého vlákna a vojenské boty. Plus na vodítku vede malého pejska, kterého jsem ještě neviděla. Obejmu ho, ale on zvedne ruku, jako by chtěl říct něco závažného.

„Co je teda s tím motivem?“ ptá se nevěřícně. Jaká zkurvená japonsko-ruská fúze? S kolika podělanými nápady ještě můžeš přijít? Tenhle novej zatracenej čokl je šia-cu!“

„Přestaň!“ Najednou si uvědomím, že pár centimetrů ode mě stojí reverend Parker. „Ehm… reverende… to je Danny Kovitz. Druhý kmotr.“

„Já se picnu,“ Danny se plácne přes pusu. „Omlouvám se. Moc hezký kostel,“ dodá velkoryse a opíše rukou kruh. „Hezká výzdoba. Pomáhal vám někdo s barvami?“

„+Jste velmi laskav.“ Reverend Parker se strnule usměje. „Ale mohl byste během bohoslužby trochu omezit své květnaté vyjadřování?“

„Danny je slavný módní návrhář,“ vložím se rychle.

„Pff-rosím.“ usměje se Danny skromně. „Ne slavný. Spíš... uznávaný. Světově. Kde je Luke?“ zašeptá. „Musím s ním nutně mluvit. Jarek mi volá každý den. Vyhrožuje, že si na mě počká.“ Dannyho hlas poplašeně vyletí nahoru. „Ty víš, jak se bráním konfrontacím.“

Jarek je Dannyho bývalý podnikový ředitel. Setkali jsme se s ním loni a brzy nám došlo, že jenom tahá Dannymu peníze z kapsy prakticky za nulovou práci vyjma toho, že nosí zadarmo Dannyho modely a chodí na účet jeho podniku na oběd. Právě Luke zařídil Jarekův vyhazov a Dannymu jasně vysvětlil, že je hloupost zaměstnávat lidi jenom proto, že se mu líbí jejich módní sestřih.

„Já myslela, že si necháš změnit všechna čísla?“ podivím se. „Myslela jsem, že Jarekovi nebudeš brát telefon.“

„Však taky ne,“ přiznává schlíple. „Zpočátku. Jenomže on měl senzační lístky na ten festival na Bali, tak jsme na něj spolu odjeli, a tak získal mé nové číslo na mobil, takže…“

„Danny! Ty jsi s ním jel na festival? Když jsi ho předtím vyhodil?“ Danny se zatváří zkroušeně.

„Já vím. Podělal jsem to. Kde je Luke?“ Zasmušile pátrá pohledem v kostele. „Nemohl bych si s ním promluvit?“

„Vůbec nevím, kde je,“ odpovím nabroušeněji, než jsem měla v úmyslu. „Letí sem vrtulníkem.“

„Vrtulníkem?“ Danny povytáhne obočí. „Jako pravý superman! Spustí se na provazu jako SAS nebo tak něco?“

„Ne.“ Obrátím oči v sloup. „Neblázni.“

I když, jak na to teď myslím, možná ano. Jakože, kde by tu přistávali vrtulníkem?

Vytáhnu mobil a esemeskuju Lukeovi:

Uz sedis v helikoptere? Kde pristanete? Na strese?

„Proboha. Viděla jsi Jeho Lordstvo?“ Dannyho pozornost upoutá pohled na Tarquina. „Utiš se, můj rozbouřený rozkroku!“

„Danny!“ Bouchnu ho pěstí do ruky a nenápadně se rozhlížím, kde je reverend, ale ten mezitím naštěstí odešel.

„Jsme v kostele, nezapomeň!“ Danny měl odjakživa trochu slabost pro Tarquina. A popravdě řečeno, dnes vypadá Tarquin opravdu mimořádně. Má na sobě bílou nabíranou košili, krátké černé kalhoty a teplý kabát ve vojenském stylu. Vlasy má rozcuchané větrem, což je velké zlepšení oproti jeho normálnímu účesu, a jeho úzký kostnatý obličej vypadá v chrámovém šeru jako vytesaný ze žuly.

„Tady stojí má nová kolekce, přímo přede mnou.“ Danny si rychle skicuje Tarquina do jakési staré knihy. „Anglický lord se setkává s ruským knížetem.“

„On je Skot,“ připomínám.

„Tím líp. Budu nosit kilt.“

„Danny!“ zahihňám se při pohledu na to, co namaloval. „Takové věci se v kostele kreslit nesmí!“

Tarquinův portrét není tak úplně přesný. Je vlastně obscénní. I když mi skutečně kdysi dávno Suzina matka prozradila, že všichni Cleath- -Stuartové jsou v jistém ohledu výtečně vybaveni. Možná je to přesnější obrázek, než jaký jsem si vytvořila já.

„A kde je má kmotřenka?“ Danny vytrhne pomalovaný list, složí ho a začne malovat na další.

„Někde s mámou…“ Hledám očima Minnie a zahlédnu ji asi deset metrů od nás ve skupince máminých kamarádek. Proboha, co to dělá? Na ručičkách jí visí přibližně pět dámských kabelek a právě teď se snaží strhnout kabelku jedné postarší dámě a na celé kolo ječí: „Mojééé!“

„To je roztomilé!“ směje se zvonivě dotyčná dáma. „Tak tady ji máš, milá Minnie.“ Sesmekne si kabelku z ramene a pověsí ji Minnie kolem krku, ta pod její váhou sice zavrávorá, nicméně všechny své úlovky k sobě odhodlaně tiskne.

„Pěkná Balenciaga,“ podotkne Danny. „Dokonalý doplněk na vlastních křtinách.“

Přikývnu. „Proto jsem jí ji také nechala.“

„A spokojila ses s Miu Miu, kterou sis, jak dobře vím, koupila už před rokem, zatímco Balenciaga je nová...“ Danny melodramaticky vzdychne. „Nedokážu si představit lepší příklad mateřské lásky.“

„Sklapni!“ plácnu ho. „Radši maluj.“

Pozoruju ho při malování a najednou mě něco napadne. Jestli Danny svou novou kolekci skutečné založí na Tarkiem, mohlo by z toho kápnout něco pro oba. Možná by mohli spojit propagaci kolekce s reklamou na Shetland Shortbread! Jsem obchodník přímo rozený. Luke bude koukat. Právě chci svou skvělou myšlenku sdělit Suze, když zahřmí reverendův hlas.

„Prosím přítomné, aby zaujali svá místa!“ Pokyne nám k lavicím. „A můžeme začít.“

Začít? Už?

Když prochází kolem mě, úzkostně ho zatahám za šustivé bílé roucho.

„Ehm, Luke ještě nedorazil. Nemohli bychom s tím ještě chvíli počkat?“

„Má milá, už máme dvacetiminutové zpoždění.“ Reverend Parker se usmívá už trochu mrazivě. „Pokud se váš manžel nemůže uvolnit…“

„Ale on to zvládne, určitě!“ řeknu zoufale. „Už je na cestě. Bude tu…“

„Mojééé!“ Vysoký škodolibý hlásek se rozezní po kostele a já se vyděsím. Bleskově otočím hlavu k přední části kostela a žaludek se mi zhoupne.

Minnie přelezla přes zábradlí, stojí přímo před oltářem, kabelky postupně otáčí dnem vzhůru a vysypává jejich obsah. Kolem slyším slabé výkřiky máminých kamarádek, které vidí, jak jejich věci letí na zem a kutálejí se po podlaze.

„Minnie!“ zaječím a rozběhnu se boční lodí. „PŘESTAŇ!“

„Mojééé!“ Minnie vesele vytřepává kabelku Burberry, z níž vypadávají mince a kutálejí se do všech stran. Před oltářem leží hromada peněženek, peněz, pudřenek, rtěnek a kartáčů na vlasy.

„Uvědom si, že tohle jsou tvoje křtiny,“ šeptám zuřivě dceři do ouška. „Ted se máš chovat jako andílek. Nebo nikdy nedostaneš žádnou sestřičku ani bratříčka!“

Tohle Minnie očividně nevylekalo a tváří se stejně zavile i ve chvíli, kdy dorazí máminy kamarádky a za znechucených výkřiků a pomlaskávání sbírají kabelky a peníze ze země.

Pozitivní stránka věci je, že tento poprask způsobí další zdržení. Ale i tak se reverend Parker snaží nahnat své ovečky rychle do lavic.

„Mohli byste se posadit? Musíme už opravdu začít…“

„Co je s Lukem?“ špitne mi máma nervózně do ucha ve chvíli, kdy usedá do lavice.

„Stihne to,“ pokouším se odpovědět sebejistě.

Musím to jenom trošku protáhnout, než dorazí. Bude tu jistě spousta modlení a povídání. Což je fajn.

Nejspíš napíšu canterburskému arcibiskupovi. Ty křtiny mi připadají nějak podezřele krátké.

Sedíme v několika předních lavicích před oltářem. Máme za sebou dvě modlitby a pár velmi stručných prohlášení ohledně odříkání se zla. Zazpívali jsme dvě písně a Minnie mezitím rozcupovala dva zpěvníky. (Byl to jediný způsob, jak ji udržet v klidu. Budu to muset kostelu zaplatit.) A teď už nás reverend žádá, abychom vystoupili z lavic a postavili se ke křtitelnici, a já začínám propadat panice.

Ještě nesmí dojít ke kropení vodou. Nesmím dovolit, aby Luke ten slavný okamžik propásl.

Ale není tu. Na mé esemesky neodpovídá. Upínám se k poslední naději, že si vypnul mobil, aby nepřekážel řízení helikoptéry. Krk mám celý strnulý od toho, jak se snažím zachytit jakýkoliv zvuk zvenčí. „Minnie?“ usměje se na ni reverend Parker. Jsi připravena?“ „Počkat!“ vykřiknu zoufale, když se lidé začínají zvedat z lavic. Ještě před vlastním křtem by chtěla… ehm… Minniina kmotra Susan Cleath- -Stuartová zarecitovat k této příležitosti báseň. Viď, Suze!“

Suze se ke mně bleskově otočí a zašeptá: „Cože?“

„Prosím, Suze!“ syknu. „Musím získat čas, jinak to Luke prošvihne!“ „Žádnou básničku neznám!“ šeptá při vstávání.

„Tak přečti něco ze zpěvníku! Něco hodně dlouhého!“ Suze obrátí oči v sloup, zamíří k oltáři a cestou se usmívá na přítomné.

„Ráda bych vám přečetla…,“ otevře zpěvník a listuje jím. „My tři králové.“ Odkašle si. „My jsme tři králové z východu. Přišli jsme zdaleka s dary…“

Suze je skvělá. Čte pomalu a všechny refrény bere dvakrát.

„Velmi milé.“ Reverend Parker potlačí mohutné zívnutí. „Takže teď bychom se mohli shromáždit u křtitelnice…“

„Počkat!“ otočím se v lavici. „Ehm, Minniin kmotr Danny Kovitz teď...,“ úpěnlivě se na něj zadívám, „chce také přečíst… báseň?“ Prosím, artikuluju neslyšně a Danny na mě mrkne.

„U příležitosti křtin své kmotřenky vám přednesu ,The Real Slim Shady‘ od Eminem,“ prohlásí sebevědomě.

Á jé. Doufám, že reverend Parker nebude poslouchat příliš pozorně.

Danny není nejlepší raper na světě, ale než skončí, tleskají a výskají všichni včetně máminých bridžových kamarádek. Pak ještě Danny přednesl přídavek „Stan“ a Suze pár slok od Dido. Tom a Jess přidali jihoamerickou modlitbu pro děti, která je doopravdy dojemná. A táta potom zatančil a zazpíval „Que sera sera“, k čemuž všichni sborově přizvukovali za Martinova dirigování pomocí Janiciných tyčinek do vlasů.

V této chvíli už reverend Parker vypadá, jako by nás měl na dlouhou dobu plné zuby.

„Všem děkuji za zajímavé příspěvky,“ procedí skrz zuby. „A nyní bychom se už snad mohli shromáždit kolem křtitelnice…“

„Počkat!“ přeruším ho. „Jako Minniina matka bych chtěla pronést krátký proslov.“

„Rebecco!“ okřikne mě reverend Parker. „Už opravdu musíme trochu pokročit.“

„Jenom kratinký!“

Vyběhnu tak rychle před lavice, až téměř upadnu. Teď musím mluvit tak dlouho, dokud Luke nepřiletí. Nic jiného se dělat nedá.

„Milí přátelé a rodinní příslušníci, vítejte.“ Rozhlédnu se kolem a snažím se nevnímat ledový pohled reverenda Parkera. „Dnes máme velmi zvláštní den. Velmi, velmi zvláštní. Dnes bude naše Minnie pokřtěná.“

Na chvíli se odmlčím, aby mohli tuto myšlenku strávit a abych se mohla kouknout na mobil. Nic.

„A víme, co to skutečně znamená?“ Zvednu ukazováček přesně jako reverend při kázáních. „Nepřišli jsme sem jenom proto, že jsme se chtěli projít, že?“

V publiku to zašumí a pár lidí do sebe šťouchne a cosi si šeptá. To mi docela zalichotí. Netušila jsem, že můj projev způsobí takový rozruch.

„Protože je snadné prožít život bez jediného pohledu na květinu.“ Významně k tomu kývnu hlavou a šepot a rozruch mezi lidmi mohutní.

Takovou reakci jsem skutečně neočekávala! Možná by ze mě byl skvělý kazatel! Očividně k tomu mám vrozené vlohy a bezedný rezervoár hlubokých myšlenek.

„To nás vede k úvaze,“ pokračuju, „co vlastně myslíme slovem myslet?“

Ted si už šeptají mezi sebou všichni. Lidé si půjčují iPhoney a cosi si na nich ukazují. Co se to děje?

„Jakože, proč jsme se tu vlastně sešli?“ Sílící šum přehluší můj hlas.

„Co se to děje?“ zavolám. „Na co se všichni díváte?“ Dokonce i máma s tátou upřeně cosi sledují na mámině BlackBerry.

„Becky, měla by ses na to taky podívat,“ říká táta divným hlasem. Pak vstane, podá mi BlackBerry a tam běží televizní zpravodajství BBC.

„... podle posledních naléhavých zpráv Bank of London souhlasila s mimořádnou finanční podporou od Bank of England. Došlo k tomu po několika dnech tajného vyjednávání vedeného s cílem zachránit situaci…“

Redaktor ještě cosi říká, ale já ho už nevnímám. Upřeně civím na displej. Z Bank of England vychází s neveselým výrazem v obličeji několik mužů v obleku. Jedním z nich je Luke. Luke byl v Bank of England?

Bože. Takže on je teď v Bank of England?

Na displeji se objeví skupina zachmuřených odborníků, sedících u kulatého stolu s televizní moderátorkou, která jim neustále skáče do řeči.

„Můžeme tedy konstatovat, že Bank of London zbankrotovala’?“ ptá se právě rázně.

„Zbankrotovala“ je příliš silné slovo…,“ odpoví jeden z odborníků – a já už nezaslechnu konec, protože v celém kostele nastane poprask.

„Zbankrotovala!“

„Bank of London zbankrotovala!“

„My tam máme všechny své peníze!“ Máma nemá daleko k hysterickému záchvatu. „Dělej něco, Grahame! Vyzvedni je! Vyzvedni ty peníze!“

„Naše peníze na dovolenou!“ sténá Janice.

„Má penze!“ Postarší muž se ztěžka zvedá na nohy.

„Určitě bychom to neměli přehánět,“ snaží se Jess překřičet vřavu. „Určitě nikdo o nic nepřijde, banky jsou pojištěné...“ Ale nikdo ji neposlouchá.

„Mé portfolio!“ Reverend Parker ze sebe strhává roucho a žene se k východu z kostela.

„Nemůžete mi utéct!“ křičím za ním vyjeveně. „Ještě jste nepokřtil Minnie!“ Ale ten si mě vůbec nevšímá – a k mému překvapení je mu máma v patách.

„Mami! Vrať se!“

Rychle chytnu Minnie za ručku, aby mi také neutekla. Všichni odcházejí. V několika okamžicích je kostel až na mě, Minnie, Suze, Tarquina, Jess, Toma a Dannyho naprosto prázdný. Díváme se na sebe – a pak, aniž někdo něco řekne – spěcháme také k východu. Vyhrneme se z velkých dřevěných vrat – a zůstaneme stát pod stříškou u vchodu.

„Proboha!“ vydechne Danny.

Hlavní ulice je plná lidí. Jistě jsou jich dvě nebo tři sta. A všichni se hrnou k malé pobočce Bank of London, před níž se už začíná tvořit fronta. Vidím, jak se máma divoce prodírá davem, a reverend Parker se nestydatě cpe před starší dámu, zatímco mladý vyděšený mládenec v uniformě bankovního pokladníka se snaží udržet pořádek.

Sleduju scénu a najednou cosi upoutá mou pozornost. Právě u pobočky Bank of London, přímo naproti kostelu, zahlédnu kohosi v davu. Tmavé vlasy přilepené k hlavě jako helma, bledá pleť, sluneční brýle ve stylu Jackie O, kostýmek se vzorem kohoutí stopy…

Nevěřícně se tam zahledím. Je to…

To snad ne…

Elinor?

Než se mi podaří zaostřit, Elinor – nebo kdo to byl – zmizí v davu. Promnu si oči a snažím se ji zase najít, ale místo ní se tam bůhvíod- kud prodral policista, který volá na lidi, aby ustoupili ze silnice.

To je zvláštní. Asi se mi to jen zdálo.

„Podívej na toho poldu,“ strká do mě Danny nadšeně. „Nemá žádnou šanci. Za chvíli začne do lidí pálit paralyzérem.“

„Proboha!“ Suze zalapá po dechu a ukazuje nahoru.

To je neskutečné. Lidé se sápou na střechu banky. Ohromeně se na sebe podíváme. Jako by nás napadli mimozemšťané nebo vypukla válka. Za celý svůj život jsem nic takového neviděla.

Pět

Alespoň tomu už začínám trochu rozumět. A můžu to Lukeovi odpustit. Poprvé musel pracovně čelit takzvané „velké krizi“ a je to krize opravdu nezanedbatelná. Všichni mluví jenom o ní. Zabývají se jí všechny zpravodajské kanály.

Mluvili jsme s Lukem telefonicky a prý přijede domů, jen co to bude trochu možné. Ale moc brzy to zřejmě nebude. Právě byl v Bank of England a mluvil s lidmi z vedení. A teď se snaží „zvládnout situaci“ a „minimalizovat škody“. Všechny pobočky Bank of London jsou do poslední obleženy lidmi. Ministerský předseda patrně vystoupí s nějakým prohlášením na uklidnění národa. (Což je podle mě velká chyba, protože máma je už teď naprosto přesvědčená, že jde o spiknutí ze strany vlády.)

„Čaj?“ Táta vchází do pokoje, kde sedíme s Dannym, Suze, Tarquinem, Jess a Tomem a jsme stále trochu omámeni. V televizi běží Sky News a vysílá do omrzení stejný klip se zachmuřeným Lukem a jeho podobně neveselými kolegy.

„A co teď?“ Táta pokládá podnos na stůl. „Co budeš dělat? Uspořádáš nové křtiny?“

„Nic jiného mi asi nezbude,“ přikývnu a rozhlédnu se po ostatních. „Kdy máte všichni čas?“

„Konec ledna je dost špatný,“ hlásí Danny při pohledu do BlackBerry. „Zato příští rok mám v lednu času dost,“ snaží se mě potěšit.

„Máme spoustu loveckých večírků...,“ Suze nahlíží do malinkého diáře od Smythsona.

„A my zase jedeme do Lake District,“ vloží se táta.

Ach Bože, všichni mají tak málo času! Nakonec navrhnu, aby mi všichni napsali, kdy mají v příštích měsících volno.

Jess se snaží všechno vnést do mřížky pro následující dny.

„Takže se tu rýsují tři možnosti,“ oznámí nakonec. „Osmnáctého února, jedenáctého března a sedmého dubna, což je pátek.“

„Sedmého dubna?“ zarazím se. „To má Luke narozeniny!“

„Vida, to mi uniklo,“ podiví se Suze. „Vlastně jsem ani netušila, že Luke vůbec narozeniny má.“

„On je moc neslaví,“ vysvětluju. „Pokaždé když jsem mu připravila nějakou oslavu, museli jsme ji zrušit, protože měl moc práce.“

Tomuhle u Lukea vážně nerozumím. Nestojí o dárky. Netrousí drobné narážky na téma, co by mu udělalo radost. Neodškrtává si dny na nástěnném kalendáři. Jeden rok si dokonce na to, že má narozeniny, vzpomněl až ve chvíli, když jsem mu nesla tác se snídaní. Jak může člověk na své narozeniny zapomenout?

Podívám se znovu na obrazovku. Už bůhví pokolikáté tam zase vychází z Bank of England a mračí se přitom ještě víc než obvykle. Najednou je mi ho strašně líto. Neměl nijak lehký rok a zasloužil by si něco hezkého. Připravím mu večírek. I když o něj nestojí. I když se z něj bude snažit nějak vyvléknout.

A už vím, co to bude!

„Poslouchejte mě! Co kdybych Lukeovi připravila narozeninovou oslavu jako překvapení?“ rozhlédnu se po nich nadšeně. „Bude si myslet, že jenom chystáme nové Minniiny křtiny… ale bude s nimi spojena i oslava jeho narozenin!“

Už vidím, jak Luke vchází do tmavé místnosti a najednou na něj všichni vybafnou: „Všechno nejlepší!“ A Luke zůstane stát s otevřenou pusou a překvapením se nezmůže na slovo…

Páni. Musím to udělat. Musím.

„To je dobré, Bex!“ rozzáří se Suze.

„Senzační nápad.“ Danny zvedne oči od esemesky. „A na jaký motiv?“

„Co já vím. Ale něco opravdu skvostného. Něco, co se Lukeovi bude líbit.“

Ještě nikdy jsem žádnou tajnou oslavu nechystala, ale přece to nemůže být tak těžké, ne? Jakože, je to prostě normální oslava, akorát se o ní nikomu neřekne. Brnkačka.

„Víš jistě, Becky, že je vhodná doba na pořádání oslav?“ zamračí se Jess. „Co když je to, o čem tam pořád mluví, pravda?“ A ukáže na televizi, která dosud probírá téma Bank of London. „Co když opravdu stojíme na počátku finanční katastrofy?“

To je celá Jess. Přesně ten typ, který spustí o „finanční katastrofě“ ve chvíli, kdy všichni ostatní mluví o oslavě.

„V tom případě je to další důvod pro to, abychom se všichni trochu pobavili, ne?“ namítám. „To je spíš důvod pro.“

To Jess neodradí. „Říkám jenom, že člověk musí být velmi opatrný, zejména v takové době. Máš na takovou oslavu vůbec peníze?“

S ní je vážně potíž. Soutěží snad o titul nejprotivnější sestry na světě? „Co ty víš,“ pokrčím bezstarostně rameny. „Třeba jsem si na podobnou záležitost uspořila.“

Nikdo v celé místnosti neřekne ani slovo, vyjma Dannyho, který si lehce odfrkne. Tom se na mě hloupě šklebí a já se na něj zlostně podívám. Pošklebovala jsem se já jemu, když si vymýšlel ty své projekty? Pošklebovala jsem se mu, když stavěl Janice na zahradě tu svou debilní patrovou besídku? (No, možná trochu ano. Ale o to teď nejde. Besídky s oslavami vůbec nijak nesouvisí.)

Nejhorší na tom je, že i Suze vypadá, jako by se snažila vší silou potlačit smích, ale je to na ní strašně vidět. Všimne si, že se na ni dívám, a provinile zčervená.

„Ale vždyť to nemusí být nijak nákladný večírek, že?“ prohodí. „Můžeš uspořádat skrovný večírek, Bex. Za pár babek!“

„To je fakt,“ přikývne Jess. „Tom může udělat domácí broskvové víno. Vůbec není špatné. A já se ráda ujmu vaření.“

Domácí broskvové víno?

,A hudbu ti dodá iPod…,“ přidává se Tom.

„iPod si vezmu na starost já...,“ vloží se Danny.

„Můžeme udělat papírové řetězy…“

Zděšeně se na ně dívám. Položí se nějaká bezvýznamná banka a oni se chovají, jako bychom byli ve válce, museli jíst lančmít a natírat si nohy barvou, protože nemáme na punčochy?

„Nehodlám Lukeovi připravovat žádnou umrněnou oslavu s domácím vínem a hudbou z iPodu!“ vybuchnu. „Chci úžasný večírek! Chci špičkovou kapelu, prvotřídní jídlo, pohádkové osvětlení... a zábavu! Eskamotéry, polykače ohně a tak.“

„Ale pěknou oslavu můžeš mít i bez polykačů ohně...,“ namítne Suze.

Já nechci pěknou oslavu,“ nafouknu se. „Jestli mám pro Lukea uspořádat oslavu, tak ho musí oslnit. Musí zůstat naprosto paf. Chci, aby otevřel dveře a minimálně na minutu ztratil řeč. Minimálně.“

Všichni přátelé se na sebe podívají.

„Co je!“ Dívám se z jednoho na druhého. „Co je na tom špatného?“

„Podívej, Becky, taková oslava přijde na strašně moc peněz,“ prohlásí Jess otevřeně. ,A kde na to vezmeš?“

„To… nevím,“ přiznám se trochu schlíple. „Třeba si vezmu práci navíc.“

„Tohle před Lukem neutajíš, ani kdyby ses rozkrájela,“ vloží se Tom.

Začíná mě už doopravdy štvát. Vlastně všichni dohromady, dokonce i Suze. Proč musí vždycky všechno tak zkazit?

„Neboj se!“ odseknu rozzlobeně. „Tohle si zapiš za uši. Připravím senzační oslavu a Luke nebude absolutně nic tušit…“

„Co nebude Luke absolutně tušit?“ Z předsíně se ozve jeho hluboký hlas a já vyskočím málem až ke stropu. No tohle, jak je to možné? Neplánuju večírek ještě ani dvě minuty a už to málem prasklo. Stačím jenom vyslat zoufalý pohled k Suze, když se Luke objeví ve dveřích. Drží Minnie v náručí a vypadá překvapivě vesele.

„Jak to, že jsi doma?“ ptám se, když mi jde dát pusu. „Už to skončilo?“

„Jenom jsem se bohužel přišel převléct,“ řekne otráveně. „To hned tak neskončí.“

„Ehm, Lukeu, asi bys rád věděl, co mělo znamenat to, že nebudeš absolutně nic tušit?“ odkašlu si.

„Ano, trochu mě to zarazilo,“ povytáhne zvědavě obočí.

„Šlo prostě o to, že… ehm… jsem ti nechtěla vyprávět o tom blázinci, který se odehrál předtím. V Bank of London. Naprostý chaos. Říkala jsem si, že by tě to asi stresovalo. Tak jsem žádala ostatní, aby ti nic neříkali. Že ano?“

Rozhlédnu se po místnosti a Suze mi okamžitě přispěchá na pomoc:“Jistěže!“

„Tím se netrap,“ řekne Luke unaveně. „Už jsem viděl horší.“ Natáhne ruku a rozcuchá Minnie vlásky. „Předpokládám, že se její velká chvíle nekonala.“

„Farář utekl do banky a ostatní běželi za ním! Ale to nevadí,“ dodám vychytrale. „Protože právě se tu domlouváme na novém datu na křtiny.“

A prohnaně neřeknu, o jaké datum se jedná.

„Dobře.“ Luke bez valného zájmu přikývne. „Nemáme tu něco k jídlu?“

„Tuny jídla,“ prohlásím. Právě vstávám, že mu přinesu bliny, když dovnitř vpadne máma celá zardělá od popíjení saké.

„Poslyšte, děťátka,“ obrátí se na mě a na Lukea. Je tu reverend Parker. Chce s vámi mluvit. Mám ho sem pustit?“

„Nepovídej,“ podivím se. Jistěže ho sem můžeš pustit!“

Ještě nikdy se reverend Parker netvářil tak zaraženě. Jeho oslnivý úsměv se vytratil a nám s Lukem se ani neodváží podívat do očí.

„Rebecco a Lukeu, strašně moc se vám omlouvám,“ řekne. „Ještě nikdy se mi nestalo, abych odešel uprostřed bohoslužby. Nechápu, co mě to popadlo.“

„Nic si z toho nedělejte,“ mávnu velkoryse rukou. „Už jsme se s tím vyrovnali.“

„Předpokládám, že svou dceru chcete stále dát pokřtít?“

Jistěže ano!“ přisvědčím nadšeně. „Vlastně o tom právě mluvíme. Už jsme to všechno naplánovali.“

„Tak to jsem moc rád.“ Rozhlédne se po pokoji. „Takže, vzhledem k tomu, že jste tu všichni příhodně přítomni, tak…“ Než mi dojde, co má za lubem, vytáhne lahvičku, odšroubuje víčko, pár kapek stříkne Minnie na čelíčko a prohlásí: „Minnie, křtím tě ve jménu Otce, Syna a Ducha svátého, amen.“

„Cože?“ zakoktám, ale on mě neslyší. A dělá jí olejem znamení kříže na čele.

„Vítej do naší církve, mé dítě. Bůh ti požehná a posílí tě.“ Zašátrá

v kapse a vytáhne svíčku, kterou mi podá. „Blahopřeju, Rebecco.“ Pak se otočí k mámě. „Nezmiňovala jste se o sushi?“

Úžasem mi došla řeč.

Minnie? Jenom Minnie?

„To jako jste ji teď pokřtil?“ vykoktám nakonec. „A to je všechno?“

„Jistě,“ zatváří se reverend Parker samolibě. „Když jednou něco začnu, tak to také dokončím. A ještě jednou se omlouvám za to přerušení. Přeju všem pěkné odpoledne.“

A než se stačím nadechnout, vyklouzne ze dveří, na něž se rozzuřeně zadívám. Ani se mě nezeptal na další jméno? A to jsem ho už téměř měla!

„Minnie Brandonová.“ Luke si ji vesele vysadí na ramena. „Hezké jméno.“ Zlostně po něm blýsknu očima. Jdu do sebe rychle něco hodit,“ dodá. „Hned jsem zpátky.“

Když za sebou zavře dveře, vydechnu jako prasklý balon. I ostatní vypadají mírně otřeseně.

„To byl ale fofr,“ podotkne Tom.

„Takže ten sedmý duben padá?“ zajímá se Danny.

„Což je možná nejlepší varianta,“ přidá se Jess. „Nerada to říkám, Becky, ale taková oslava je očividně nad tvé síly.“

„To tedy není“ blýsknu po ní očima.

„Každopádně,“ vloží se rychle Suze, „na tom už teď nezáleží, protože se konat nebude. Není proč.“

Popadne mě zlost. To si opravdu všichni myslí, že se té myšlenky vzdám? To si opravdu myslí, že na to nemám? A to jsou prý mí přátelé. A měli by mi věřit.

Já jim ukážu.

„To není pravda, že není proč. A konat se bude.“ Rozhlédnu se po pokoji a cítím, jak ve mně roste odhodlání. „Nedovolím, aby mi ten bláznivý farář zničil plány. Pořád jsem rozhodnutá uspořádat Lukeovi narozeninovou oslavu. Ne příliš drahou, ale tajnou a oslnivou.“ Zarazím se právě včas, abych nedodala: „A basta.“

„Bex…,“ Suze se rozhlédne po ostatních. „My tím nemysleli, že bys to nedokázala..“

„Ale mysleli!“ rozčiluju se. „Přesně to jste říkali! A uvidíte, jak jste byli vedle.“

„Tak jak jsme na tom?“ Danny zvedne oči od BlackBerry, do kterého cosi ťuká. „Koná se to nebo nekoná?“

„Koná,“ prohlásím rozhodně. „To si piš!“

Kdo ví o oslavě

Já

Suze

Tarquin

Danny

Jess

Tom

Celkem: 6

Šest

Ohledně té oslavy jsem skutečně už hodně pokročila – musím říct, že jsem na sebe opravdu hrdá, zvláště když uvážíme, že nejsem v tomto ohledu žádný profesionál nebo tak něco. Zakoupila jsem si speciální zápisník, jehož obal jsem zamaskovala nadpisem „Kozačky na vysokém podpatku – možné alternativy“. A už mám dlouhý seznam věcí, které se mají udělat:

Oslava – co je třeba zařídit:

----------------------------------

Velký stan-jak sehnat? Kam ho postavit?Jak velký?

Polykači ohně – kde sehnat??

Žongléři – kde sehnat???

Téma – jaké?

Jídlo -jaké? jak? (Čokoládová fontána?)

Pití – NE broskvové víno

Tanec – nutný taneční parket. Lesklý?Černobílý, ozářený jako v Horečce sobotní noci? Hosté- kdo? Vypátrat staré přátele? (NE Venetiu Carterovou nebo Sachu de Bonneville)

Oblečení – černé šaty od Balmaina pošité penízky se sandálky od Zanottiho s křišťálem a náramek od Philippa Audiberta? Nebo tyrkysové šatičky od Rolanda Moureta s řemínkovými sandálky od Prady? Případně červené minišaty od Azzara a k nim černé lodičky na jehlách?

Jistě, několik bodů je stále otevřených. Ale nejdůležitější je, jak donutit Lukea, aby si nechal na sedmého dubna volno a nenaplánoval si na to datum nějakou služební cestu nebo tak něco. Z čehož plyne, že do toho musím ještě někoho zasvětit.

Počkám na chvíli, kdy jsem sama v kuchyni, a pak zavolám do jeho kanceláře.

Lukeova osobní asistentka se jmenuje Bonnie a pracuje pro něj už rok. Je to čtyřicátnice, má středně plavé vlasy, které si stále češe do stejného klasického drdolu. Nosí nenápadné tvídové kostýmky a lodičky a mluví tlumeným hlasem. Na oslavách Brandon Communications postává někde v koutku se sklenicí vody a zdá se naprosto spokojená s pouhým přihlížením. Několikrát jsem se s ní pokoušela zapříst rozhovor, ale vždycky byla velmi rezervovaná.

Každopádně to musí být naprostá hvězda. Luke byl s několika jejími předchůdkyněmi velmi nespokojený, a když u něj nastoupila Bonnie, byl nadšením úplně bez sebe. Zřejmě je mimořádně schopná a diskrétní a téměř telepaticky dovede uhádnout, co Luke právě potřebuje. Docela by mě zajímalo, jestli to není v tom, že si Bonnie absolutně nedovedu představit s někým v posteli.

„Dobrý den, Bonnie!“ pozdravím. „Tady Becky. Lukeova manželka.“

„Becky! Jak se máte?“

To je další věc. Vždycky se zdá, že je přímo nadšená tím, že mě slyší, i když si nepochybně říká: „Zatraceně, už zase ta jeho ženská.“

„Mám se dobře, děkuju. A vy?“

„Já výtečně. Mám vás spojit s Lukem?“

„Bonnie, já jsem chtěla vlastně mluvit s vámi. Plánuju pro Lukea…“ Odmlčím se a rozhlédnu se v záchvatu stihomamu, jestli se náhodou Luke nevrátil předčasně z práce, aby mě překvapil, a jestli se mi náhodou neplíží po špičkách za zády a nechystá se na mě vybafnout. Ale neplíží. Hu. Proč to vlastně nikdy neudělá?

Abych si byla stoprocentně jistá, jdu zavřít kuchyňské dveře a navíc k nim přitáhnu židli. Je to tak tajuplné a dobrodružné. Cítím se jako ta děvčata z francouzského odboje v „Allo’Allo/“

„Becky, jste tam ještě?“ zajímá se Bonnie. „Becky? Haló!“ „Poslouchejte pozorně, nebudu to nikdy opakovat.“ Zašeptám do sluchátka ponurým hlasem. „Připravuju pro Lukea tajnou narozeninovou oslavu. Je to přísně tajné a vy jste pouze sedmá osoba na celém světě, která o ní ví.“

A téměř dodám: „A je mi jasné, že vás budu muset kvůli tomu sejmout.“

„Promiňte, Becky…,“ ozve se Bonnie neklidně. „Ale já vás neslyším. Mohla byste mluvit hlasitěji?“

To snad není pravda!

„Oslava!“ téměř zařvu. „Připravuju pro Lukea na sedmého dubna oslavu. A má to být překvapení, takže mohla byste mu pod nějakou záminkou zablokovat tohle datum v diáři?“

„Sedmého dubna,“ opakuje Bonnie nevzrušeně. „To by neměl být problém.“

Chápete? Proto je tak skvělá sekretářka. Chová se, jako by něco takového dělala celý život.

„A chci pozvat i všechny jeho přátele z práce, mohla byste i jim zablokovat tento termín? Ale aby to nevypadalo moc podezřele nebo tak něco. A ještě o tom nikomu neříkejte. Můžete jim namluvit, že to bude velké protipožární cvičení. A mohla byste nechat kolovat po kancelářích falešné blahopřání k narozeninám?“ ještě mě napadne. „Víte, o trochu později. A kdyby se Luke zmínil o svých narozeninách, což se nestane, ale kdyby, mohla byste říct…“

„Becky…,“ přeruší mě Bonnie laskavě. „Neměly bychom to probrat spolu někde osobně?“

Sláva! Pokládám sluchátko a usmívám se. Začíná se to rýsovat. Bonnie se nabídla, že sestaví seznam hostů, a příští týden jdeme spolu na oběd. Zbývá mi rozhodnout, kde se bude oslava konat.

Zatěkám pohledem z okna. Zahrada by byla dokonalá, jenomže by to nešlo před Lukem utajit.

„Slyšela jsi poslední zprávy?“ Máma s Minnie v patách vpadne do kuchyně. V obličeji je zrůžovělá a hlasitě oddychuje. „Nejde jenom o Bank of London! Všechny banky jsou jako ementál! Samá díra! Už jsi to slyšel, Grahame?“ haleká rozrušeně na tátu, který právě vchází do dveří. „Prý se zhroutí celá bankovní struktura!“

„Stojí to za psí štěk,“ přisvědčí táta a zapne varnou konvici.

Přestala jsem se dívat na zprávy, protože jsou moc deprimující, ale krize v Bank of London se táhne donekonečna jako nějaká soap opera.

Už jim nefungují bankomaty a pár lidí jim hodilo kámen do okna. Včera večer vystoupil v televizi ministerský předseda a žádal lidi, aby přestali vybírat peníze. Tím ovšem paniku jenom posílil. (To mě napadlo okamžitě. Neříkala jsem to? Opravdu by mě měli vzít do čísla 10 jako poradkyni.)

„Podle Lukea o žádné peníze nepřijdeme,“ utrousím.

„Copak náš Luke!“ naježí se máma. „A jestlipak se nám také uráčí prozradit, když se nějaká další bankovní instituce dostane do potíží? Nebo to pro něj bude moc nesnadné?“

Ta mu to nikdy neodpustí.

„Mami,“ opakuju pomilionté, „Luke nám to nemohl říct. Bylo to důvěrné a citlivé. A ty bys to vyzvonila celému Oxshottu!“

„Žádnému celému Oxshottu bych nic nevyzvonila!“ odsekne máma. Jenom Janice a Martinovi a několika nejbližším známým a konec. Jenomže teď nejspíš o všechno přijdeme. O všechno.“ Podívá se na mě vyčítavě, jako by to byla má vina.

„Mami, určitě o nic nepřijdeme,“ říkám co nejklidněji.

„Dnes ráno říkal jeden moderátor v rozhlase, že nastane anarchie! Civilizace je před zhroucením! Je to válka!“

„Ale no tak, Jane.“ Táta ji poplácá po rameni. „Nepřeháněj. Stačí, když si jenom trochu utáhneme opasky. Když se trochu omezíme. A myslím tím všichni, Becky.“ Podívá se na mě významně.

Neubráním se pocitu, že mě trochu urazil. Co měl ten jeho pohled znamenat?

Měl by si uvědomit, že jsem dospělá osoba. Jsem matka. Nastěhujete se zpátky k rodičům a oni se k vám okamžitě začnou chovat jako k pubertačce, která probendila peníze na tramvajenku za návleky na nohy.

Což jsem udělala jednou jedinkrát.

„Chudák Janice si po tom napětí musela jít lehnout, to víš.“ Máma diskrétně tlumí hlas, jako by nás Janice mohla z jejich domu slyšet. „Už to, co provedli Jess s Tomem, jí dalo dost zabrat.“

„Chudinka Janice,“ prohlásíme automaticky s tátou současně.

„Tolik se těšila na svatbu. Jistě, já vím, že mladší generace si to chce dělat po svém, ale vážně, je tak těžké dojít k oltáři v závoji? Janice už měla vymyšleno, jak bude nazdobena slavnostní tabule i jaká budou rozesílat oznámení. Co si teď počne s takovým množstvím stříbrné látky?“

Máma vykládá dál, ale mě najednou cosi napadne.

Janicina zahrada. No jasně! Můžeme postavit stan tam a Lukea vůbec nic nenapadne! Prostě si bude myslet, že Janice s Martinem něco oslavují!

„... a ani jednu svatební fotografii, kterou by si mohla postavit na krbovou římsu…,“ uleví si máma rozhořčeně.

„Hele, mami,“ přeruším ji. „Poslouchej mě. Lukeovi nic neříkej, ale hodlám pro něj připravit oslavu narozenin jako překvapení. A tak jsem si říkala – myslíš, že by mi Janice dovolila uspořádat to na jejich zahradě?“

Nikdo nic neříká. Máma s tátou se na mě zvláštně zahledí.

„Oslavu, holčičko?“ Mámin hlas zní napjatě. „Myslíš jako pár přátel?“

„Ne! Velkou oslavu! S velkým stanem a tak.“

Máma s tátou se na sebe podívají.

„No co je?“ zeptám se naštvaně.

„Připadá nám to… moc velké.“

„Bude to velké,“ řeknu vzdorně. „A skvostné. Chci tam mít taneční parket nasvícený zdola a polykače ohně a Luke bude naprosto paf a bez sebe.“

Myslím na to každý večer a vždycky si vybavím stejný obraz: Luke strnulý údivem při pohledu na nejúžasnější oslavu na světě a naprosto neschopný slova. Už se toho nemůžu dočkat.

„Polykače ohně?“ vyděsí se máma. „Becky, holčičko…“

„To bude zase další George Michael, už to vidím,“ šeptá ponuře táta mámě a já se ostře nadechnu. Porušil rodinné tabu. O Georgi Michaelovi se už nikdo nikdy neměl zmínit. Dokonce když hrajou jeho „Careless Whisper“, pokaždé vypneme rádio.

„Já to slyšela, díky, tati.“ Rozzuřeně se na něj podívám. „A nic takového to nebude.“

To s tím Georgem Michaelem byla taková ostuda, že se mi vůbec nechce vzpomínat na podrobnosti. A ani nebudu. Řeknu jenom, že mi tenkrát bylo třináct a celá má třída si myslela, že na oslavě mých narozenin bude účinkovat George Michael. Protože jsem jim to řekla. A všichni dorazili se sešity na autogramy a s foťáky…

Už při pouhé vzpomínce se trochu orosím.

Třináctileté holky jsou potvory.

Ale nevymyslela jsem si to, jak si každý myslel. To vážně ne. Zatelefonovala jsem do jeho fanklubu a ten chlap mi řekl, že by George na mou oslavu jistě rád přišel, a já jsem si to prostě... špatně vyložila.

„A vzpomínáš na ty víly, Grahame?“ Máma si přitiskne ruce na ústa. „Ty davy vzlykajících a hysterických holčiček.“

Proč rodiče musejí člověku pořád připomínat takové věci?

No tak dobře, neměla jsem namluvit kamarádkám ze školky, že máme na zahradě opravdové pohádkové víly. Ony pak přišly na oslavu mých pátých narozenin s tím, že jim víly splní všechna tajná přání. A pak jsem neměla říkat, že si to víly rozmyslely proto, že mi žádná kamarádka nepřinesla opravdu hezký dárek.

Ale to mi bylo pět. To se pětiletému člověku může stát. Rozhodně to neznamená, že to udělá znovu v devětadvaceti.

„Ještě něco z mé minulosti mi budete připomínat?“ neubráním se dotčenému tónu.

„Holčičko.“ Máma mi položí ruku na rameno. „Jenom chci říct, že… oslavy narozenin nejsou tvou nejsilnější stránkou. Nemám pravdu?“

„Tak tahle bude výjimkou,“ odseknu, ale máma má pořád v očích úzkost.

„Hlavně toho moc neslibuj, miláčku.“

„Nestačilo by jenom zajít s Lukem na večeři?“ navrhuje táta. „U Královy zbroje se jí kupříkladu moc dobře.“

Tímto se oficiálně odříkám svých přátel a rodiny. U Královy zbroje?

„Nestojím o žádnou nudnou starou putyku! Chci připravit Lukeovi oslavu. A jdu do toho, i když vy si myslíte, že to bude katastrofa!“

„Ale to si nemyslíme,“ řekne rychle máma a podívá se na tátu. „To jsme přece neřekli a určitě ti všichni pomůžeme…“

„O žádnou vaši pomoc nestojím,“ odseknu. „Veškerou pomoc, kterou potřebuju, už mám, děkuju.“

A vyběhnu z kuchyně předtím, než na to stačí něco říct. A vím, že

je to nezralé a puberťácké chování. Ale upřímně. Rodiče jsou tak… protivní.

A vůbec, stejně nemají pravdu, protože připravit tajnou oslavu je brnkačka. Proč to nedělám častěji? Do večera jsem všechno zařídila. Sedmého dubna postavíme na Janicině zahradě stan. Janice a Martin se vším souhlasí a přísahali, že neprozradí ani slovo. (Taktéž instalatér, který jim právě spravoval kohoutek a celou debatu vyslechl. Zapřísahal se, že bude mlčet jako hrob.)

Méně dobrou zprávou je, že máma je snad ještě hysteričtější než předtím. V rozhlase slyšela děsivou historku, že britský národní dluh je velká černá díra, že se zhroutí penzijní systém a že v podstatě nebudou žádné peníze na nic a pro nikoho. Nebo tak něco. A tak jsme svolali rodinnou poradu. Minnie je už v postýlce, otevřeli jsme láhev vína a sedíme u kuchyňského stolu.

„Takže,“ zahájí debatu táta, „svět je očividně trochu… vymknutý z kloubů.“

„Právě jsem byla ve sklepě,“ oznamuje máma trochu rozechvěle. „Ještě tam máme všechnu balenou vodu, kterou jsme nakoupili kvůli tomu počítačovému viru Milénium. A osm krabic konzervovaného jídla a všechny svíčky. S tím podle mě vydržíme tři měsíce, ale nevím, jak to uděláme s Minnie…“

„Jane, nikdo nás přece neobléhá“ namítá táta trochu podrážděně. „Ve Waitrose se pořád prodává.“

„To nikdy nevíš! Člověk musí být na všechno připravený! Říkali to i v Daily World…“

„Ale možná nás čekají velké finanční problémy,“ vpadne jí pochmurně do řeči táta. „A to nás všechny. Navrhuju tedy, abychom zvážili SV.“ Kolem stolu se rozhostí stísněné ticho. Nikdo z nás není z SV příliš nadšený. To je totiž tátova vlastní zkratka pro snižování výdajů a to není nikdy žádná legrace. „Já vím, kam všechny ty peníze jdou,“ procedí máma skrz zuby. „Na ty příšerně drahé pražené ořechy z Marks & Spencer, které si pořád kupuješ, Grahame. Víš vůbec, kolik to stojí? A ty si klidně dřepneš před telku, cpeš se jimi plnými hrstmi a…“

„Nesmysl,“ rozohní se táta. „Víš, kam ty prachy jdou skutečně? Na ty tvé džemy. Kolik vůbec potřebujeme marmelády…?“ Hrábne do kredence a namátkou vytáhne skleničku. „Angreštový a bezinkový?“ Tenhle jsem koupila já na trhu s ručními pracemi.

„A co vlastně chceš?“ vyjede na něj máma. „Abych tu měla jednu sklenici nějakého patlavajzu z krmné řepy obarvené jedovatými barvivy?“

„No a co! Možná bychom měli začít nakupovat v levnějších obchodech. Jsme v důchodu, Jane. Už si nemůžeme dovolit tolik co dřív.“ ,Je to káva“ otočí máma. „Ty Beckyiny děsné kapsle. Nespresso.“ „Správně!“ probere se najednou táta. „Naprostý souhlas! Zbytečné vyhazování peněz. Kolikpak asi stojí jedna?“

Oba se na mě vyčítavě otočí.

„Potřebuju dobré kafe!“ bráním se zděšeně. „Je to můj jediný luxus!“ Nedokážu žít u rodičů bez kvalitní kávy. To je nad lidské možnosti. „Já si naopak myslím, že je to telkou,“ vracím jim to. „Řve vám pořád jako blázen. Je to plýtvání energií.“

„Neříkej hlouposti,“ odsekne mi máma ostře.

„Ale kávou to není!“

„Podle mě bychom měli od zítřka omezit všechny džemy,“ prohlásí táta. „Všechny džemy a takové ty pomazánky…“

„Když to bereš takhle, tak nemusíme jíst vůbec, ne?“ vykřikne máma. „Vykašleme se na jídlo, Grahame, protože je to očividně plýtvání penězi…“

„A vůbec, nespresso je miliónkrát levnější než chodit do kavárny,“ říkám významně. „A vůbec, vy to neplatíte, kupuju si to na internetu. Takže…“

Tolik se vžijeme do hádky, že si ani nevšimnu Lukea, který stojí ve dveřích a koutky úst mu pobaveně cukají.

„Jé, ahoj!“ vyskočím ze židle s úlevou, že můžu odejít. „Jak to jde? Jak se cítíš?“

„Dobře,“ kývne hlavou. Jenom jsem na chvíli zaskočil, abych viděl Minnie, než půjde spát. Ale už stejně spí.“ Zklamaně se usměje a mně je ho najednou líto. V tyto dny Minnie viděl málokdy.

„Zase si naskládala do postýlky všechny hračky,“ vykládám. „Včetně domečku pro panenky.“

„Zase?“ Zasměje se.

Poslední Minniina rošťárna je, že si poté, co ji uložím, nanosí do postýlky všechny hračky, takže se tam sama stěží vejde. Když jsem se tam byla dnes večer před chvílí podívat, tvrdě spala, v náručí držela dřevěného poníka s asi tak dalšími dvaceti plyšáky a na přikrývce měla domeček pro panenky, takže jí téměř nezbylo žádné místo.

„Lukeu!“ Máma si ho konečně všimne a přeruší bouřlivý proslov k tátovi na téma, že si nikdy neudělal ani toast ke snídani, takže co může vědět. „Právě probíráme situaci.“

„Situaci?“ Luke na mě tázavě povytáhne obočí.

„Snažíme se vymyslet způsob, jak ušetřit,“ vysvětluju a doufám, že Luke odpoví: „To vůbec není třeba, to už je dávno stará vesta, otevřeme si šampaňské.“

Ale on místo toho zamyšleně přikývne. „To vůbec není špatný nápad vzhledem k tomu, co se děje.“

„A co se děje?“ vyjekne máma. „Ty to víš, Lukeu. Má Daily World pravdu, nebo ne? Protože v rozhlase nějaký chlap říkal, že dojde k dominovému efektu. A ty dominové kostky jsme prý my!“

„Ale kdepak,“ táta obrátí oči v sloup. „To banky jsou ty kostky.“

„A co jsme tedy my? Člověče nezlob se?“ blýskne po něm očima máma. „Jane,“ vloží se Luke taktně. „Nevěřte všemu, co uslyšíte v médiích. Ta často uvádějí katastrofické scénáře. Pravda je, že ještě pořádně nic nevíme. Teď se dá říct jenom to, že katastrofálně poklesla důvěra a rozmohla se panika. Nejen v bankovnictví, ale ve všech sektorech. Jestli je oprávněná... to je otázka.“

Tak tohle jistě mámu neuklidnilo.

„A co na to odborníci?“ vyzvídá.

„Luke je odborník!“ upozorním ji dotčeně.

„Ekonomičtí guruové nejsou bohužel věštci.“ Luke pokrčí rameny. „Navíc se často neshodnou. Podle mého názoru přiměřená opatrnost není nikdy na škodu.“

„Určitě,“ přikyvuje táta. „Moje řeč. Naše výdaje se nám trochu vymkly z rukou, s krizí nebo bez ní. Tohle je za čtyři libry!“ Zamává sklenkou angreštového džemu ve vzduchu. „Čtyři libry!“

„Takže, máš to mít,“ zadívá se máma upřeně na tátu. „Od této chvíle nakupuju pouze v obchodu Vše za libru. Spokojený?“

„A já taky!“ přidám se.

V obchodu Vše za libru jsem v životě nebyla, ale musí tam být prima. Pokud všechno stojí jenom libru…

„Tak chudí zase nejsme, miláčku,“ políbí mě Luke na čelo. „U nás bychom nejvíc peněz ušetřili kupříkladu tím, že by sis všechny šaty vzala na sebe víc než jednou.“

A máme to tu zas.

„Já nosím šaty víc než jednou,“ dopálím se. „Ty vždycky tak hrozně přeháníš...“

„Tak kolikrát jsi měla na sobě ten kardigan s tím červeným knoflíkem?“ zeptá se, jako by se nechumelilo.

„Jo ten… aha…,“ tím mi trochu vezme vítr z plachet.

Kruci. Proč jsem ho vlastně nenosila? Teď ani nevím, kde ho vlastně mám. Nezapomněla jsem ho někde?

„Říkala jsi, že stokrát, že?“ Luke se v tom očividně vyžívá. „Říkala jsi to, že?“

„Mám v úmyslu si ho vzít stokrát,“ odpovím mrazivě. „A neřekla jsem, kdy přesně to bude.“

„Kolik máš šatů napěchovaných ve skříních?“

„No… ehm…“

„Máš o tom aspoň trochu přehled?“

„Má toho moře,“ odfrkne si táta. „Co kdybychom spočítali ty kozačky, které se mi povalují v garáži?“

„Máš o tom nějakou představu?“ naléhá Luke.

„Já totiž... to není...,“ nevím, co říct.

A vůbec, co mi to klade za otázky. „A kolik šatů máš tedy ty?“ Taková pitomost.

„No tak, kolik šatů máš?“ snažím se mu to vrátit a Luke se na mikrosekundu zamyslí.

„Devět obleků, některé jsou už hodně obnošené. Asi tak třicet košil.Přibližně padesát vázanek. Pár na vyhození. Večerní oblek. Příští rok nemusím do žádného obchodu, vyjma ponožek.“ Znovu pokrčí rameny. „A taky tam nepůjdu. Rozhodně ne za současné situace. Ve firmě by nejspíš nevypadalo dobře, kdybych se tam přihnal v novém obleku ze špičkového salonu.“

Aby Luke neměl na všechno odpověď.

„Jenomže ty jsi muž. A to je jiné. A já pracuju v módní branži, nezapomněl jsi?“

„To dobře vím,“ odpoví nevzrušeně. „Však také neříkám nic jiného, než že kdybys to, co máš doma, na sebe vzala aspoň dejme tomu třikrát, než si koupíš novou věc, tak by se tvé výdaje za oblečení rapidně snížily.“ Pokrčí rameny. „Chtěla jsi nějaký nápad, jak ušetřit.“

Tak o takový nápad jsem rozhodné nestála. Měla jsem na mysli věci, které mě příliš nepálí, kupříkladu benzin nebo pojištění. Tímhle mě trochu zaskočil.

„Ať je tedy po tvém!“ Založím si ruce na prsou. „Vezmu si úplně všechno, co mám v šatníku, třikrát předtím, než vůbec pomyslím na něco nového. Spokojen?“

„Ano.“ Zasměje se. „A já se vzdám představ o novém autě. Pro tuto chvíli.“

„Opravdu?“

„Jak říkám, teď na to není vhodná doba.“

Teď se cítím trochu zaskočeně. Luke si chtěl koupit nové auto na oslavu toho, že se vyřešila ta věc s Arcodas. Něco jako za odměnu. Už jsme s jedním modelem provedli zkušební jízdu a tak.

No tak dobře, když může udělat tohle, tak já si můžu vzít třikrát na sebe všechny šaty, než si půjdu pro něco nového. To zase není taková hrůza.

A vůbec, tak moc jich určitě nemám. Snažím se vybavit si, co mám ve skříních. Bude to maximálně pár topů, džin a šatů, ne? A pár zapomenutých kousků. To zvládnu za pár týdnů.

„Ale pro Minnie kupovat oblečení můžeme, ne?“ podívám se na něj znepokojeně. „A bude pořád dostávat kapesné?“

Na využívání Minniina kapesného jsem si už zvykla. V Bambinu

utratila ve výprodeji kapesné za příštího půl roku za úchvatné lesklé holínky. Navíc ji učím finančnímu plánování, protože všechno pečlivě zapisuj u do účetní knihy.

„Jistěže bude mít Minnie kapesné!“ zasměje se Luke. „A jestli bude potřebovat nové oblečení, tak je dostane. Je to dítě a roste.“

„Dobře,“ snažím se potlačit závist.

Takže u dětí to jde. Kdybych tak já mohla každé tři měsíce vyrůst ze svého oblečení a musela si koupit nové.

„Kromě toho, Becky, jsem měl za to, že Bloomwoodovi se obvykle snaží co nejvíc si vydělat,“ přeruší Luke mé úvahy. Posadí se na židli a nalije si sklenku vína. „Možná by ses mohla vrátit do práce na plný úvazek, když budeme mít tu chůvu.“

Aargh! Ne! Zdá se mi, jako by vystřelil do vzduchu bez varování; udělá se mi trochu špatně od žaludku. Copak může vypustit slovo „chůva“ jen tak, bez patřičné předmluvy? Měla jsem v úmyslu mámu nejdřív trochu zpracovat, kupříkladu debatou o au pair dívkách.

„Chůvu?“ Mámin hlas je najednou ostrý jako břitva. Jakou chůvu? O čem to mluvíte?“

V jejích ústech zní slovo „chůva“ jako „sériový vrah“.

Nedokážu se jí podívat do očí.

„Napadlo nás… že by možná byl dobrý nápad obstarat si odbornou pomoc…,“ odkašlu si. Jakože…“

„Minnie je příšerně rozmazlená,“ vloží se Luke rozhodně. „Potřebuje nějaký řád a pravidla.“

Máma vypadá, jako by ji smrtelně urazil.

„Tím nechceme říct, že bys ji rozmazlila ty, mami,“ dodávám rychle. Jenom jakože… existuje úžasná společnost, jmenuje se Dokonalé chůvy, a ty pomáhají vychovat vyrovnané a báječné děti. Umějí bojová umění a tak vůbec.“

„Bojová umění?“ opakuje máma nevěřícně. „Na co té chudince malé budou bojová umění?“

„Jsou vyškolené v tom, jak dosáhnout správného vývoje dítěte a jak ho naučit rutině...,“ očima zoufale prosím Lukea o pomoc.

„A my si myslíme, že právě to Minnie potřebuje,“ dodá Luke rázně.

„Příští týden si s několika kandidátkami promluvíme a jsem si jistý, že spolu budeme báječně vycházet.“

„Aha.“ Mámě zřejmě došla řeč. „Takže.“ Napije se vína. „Chápu. Všechno bude jinak.“

„No tak jistě, k velkým změnám tu rozhodně dojde,“ nedá se zadržet Luke, „vzhledem k tomu, že se hodláme – úúú!“ Zarazí se, když ho silně kopnu do kotníku a výstražně se na něj podívám.

Copak nemá žádný takt? To musí vyklopit všechno najednou? Nemůžeme mámě říct, že se stěhujeme. Ke všemu ostatnímu. To by byla poslední kapka. To by ji zničilo. Mohla by upadnout do deprese a nakonec skončit nějakým zhroucením.

„Co?“ Máma klouže z jednoho na druhého podezíravým pohledem. „Vzhledem k tomu, že se hodláte… co?“

„Ale co by!“ zabrebtám. „Hmmm, co kdybychom si pustili telku?“ „Becky!“ vykřikne máma znepokojeně. „O co jde? Co tu přede mnou tajíš?“

Ach Bože, co teď? Když jí neřeknu pravdu, bude si myslet kdovíco strašného. A koneckonců, je to rodinná porada. Možná na to, abych jí to řekla, nastala ta správná chvíle.

„No tak dobře,“ na kuráž si zhluboka přihnu vína. „Jde o tohle, mami. Našli jsme si s Lukem na Maida Vale báječný dům. A oni naši nabídku přijali. Tentokrát to skutečně vypadá, že to vyjde. Což znamená, že se…,“ zhluboka se nadechnu a roztřeseně vykoktám: „Mami, stěhujeme se.“

V kuchyni se najednou rozhostí ohromené a nevěřícné ticho. Nikdo nic neříká.

Vyšlu zoufalý pohled k Lukeovi. To je strašné. Já tušila, že to bude špatné, ale netušila jsem, že tak moc.

„Vy se… stěhujete?“ opakuje máma po chvíli mírně ochraptělým hlasem. „Vy nás opravdu opouštíte?“

Je zničená. To je jasné. Cítím, jak se mi do očí tlačí slzy.

„Ano, odcházíme. Patrně do čtyř týdnů.“ Se staženým hrdlem polknu. „Musíme mít něco vlastního, to jistě chápeš, mami. Ale budeme sem často jezdit a budeš hlídat Minnie, to ti slibuju, a…“

Ale máma mě už neposlouchá.

„Odcházejí! Odcházejí!“ Popadne tátu za ruku. „Slyšel jsi to, Grahame?“

Tak moment. Tohle nezní vůbec zničeně. Vlastně se zdá, jako by z toho měla trochu… radost.

„Doopravdy?“ táta přimhouří oči.

„Už to tak vypadá,“ přisvědčí Luke.

„Budeme tu zase moct pořádat mejdany,“ vyhrkne máma zadýchaně. ,A budeme moct používat stůl! A naši hosté tu budou moct přespat!“

,A já budu zase moct pracovat v dílně,“ přidá se táta zdrženlivě. „Konečně.“

,A já zase dostanu svůj šatník! A komoru!“ Máma vypadá jako opilá štěstím. „Páni, Grahame!“ K mému překvapení vlepí tátovi na tvář pusu. „Musím hned tuhle báječnou novinu zavolat Janice!“

Báječnou novinu? Kde je ten proslulý syndrom prázdného hnízda? Kam se podělo upadání do hluboké deprese?

„Vždyť jsi říkala, že nechceš, abychom odešli!“ dopálím se. „Říkala jsi, jak se ti ulevilo, když ty předchozí možnosti selhaly, protože by se ti po nás nesmírně stýskalo!“

„Ale to jsem lhala, holčičko!“ rozveselí se máma. „Nechtěli jsme se vás dotknout. Haló, to jsem já, Janice!“ vrátí se k mobilu. „Už se stěhují! Ano! Za čtyři neděle! Vyřiď to všem ostatním!“

No tohle! Teď jsem se vážně urazila. Copak veškeré sousedstvo čekalo na to, až odtud vypadneme?

Oficiální sčítání šatstva

Becky Brandonové (rozené Bloomwoodové) (stránka 3/15)

Džíny (pokr.)

J. Brand – zkrácené

J. Brand – délka do kozaček

goldsign – úzké tmavé

7 for Alt Mankind – v obnošeném vzhledu (o dvě čísla menší)

Malmain – černé v obnošeném vzhledu

Notify – černé

Notify – černé (ještě nevybalené a nenošené)

Theory – úzké strečové

7 for All Mankind – zdobené cvočky

7 for All Mankind – kraťasy

Acne – roztřepená kolena

Acne – rozpárané (ještě s cenovkou)

Cavalli – otřepené a pošité penízky (dotud nevybalené)

Paige Premium Denim – boyfriend

True Religion – šedé, široké nohavice

Cvičební úbor

Stella McCartney – kalhoty na jógu

Stella McCartney – top bez rukávů

Černý baletní trikot (nenošený)

Růžové baletní špičky (nenošené)

černé legíny – Sweaty Betty

Šedé leginy – Nike (dosud v tašce se stvrzenkou)

Černé leginy anticelulitické (nenošené)

Šedé legíny – American Apparel

Hip Hop graffiti – taneční kalhoty (nenošené)

Krasobruslařský kostým pošitý penízky

Dres na americký fotbal (na halloweenskou party)

Fred Perry – tenisový úbor (bílý)

Fred Perry – tenisový úbor (světle modrý)

Úbor na profesionální soutěž v akceleraci (dosud v původním

balení

POKRAČOVÁNÍ NA PŘÍŠTÍ STRÁNCE CENTRÁLNI ODBOR MINISTERSTVA FINANCÍ PRO MONETÁRNÍ POLITIKU páté patro

180 Whitehall Place

Londýn SWl

Paní Rebecca Brandonová

The Pines

43 Elton Road

Oxshott

Surrey

18. ledna 2006

Milá Rebecco,

děkuji Vám za Váš dopis ministru financí, který mi byl postoupen.

Jeho jménem Vám tedy děkuji za porozumění pro to, „jak se pan ministr musí cítit“, a za Vaše úvahy na téma, „jak z té kaše ven“. Názory Vašeho pana otce na CB rádio a „metody moderního řízení“ vypadají správně a taktéž doporučení „rozhlédnout se kolem a to, co člověk nepotřebuje, prodat“.

Děkuji též za milý dárek v podobě knihy od Davida E. Bartona pod názvem Jak ovládnout své finance – kterou jsem dosud neznal. Jestli ji vlastní pan ministr, sice nevím, ale nepochybněji na ministerstvo pošlu i s Vaší radou, „aby si všechno, co utratí, zapisoval“.

Ještě jednou děkuji za Váš zájem,

s pozdravem

Edwin Tredwell,

vedoucí oddělení průzkumu veřejného mínění

Sedm

Proč jen mám tolik šatů? Proč? Proč?

Konečně jsem shromáždila všechny šaty z celého domu a spočítala je. A je to naprostá hrůza. Zvládnout všechno za dva týdny je absolutně nemožné. Spíš tak za dva roky.

Jak to, že mám tolik džin? A triček? A starých kardiganů, na které jsem už dávno zapomněla?

Na druhé straně jsem zase našla kabát od Whistles, který mi dávno vypadl z hlavy a který s páskem vypadá úchvatně. A několikerý úzké džíny True Religion, dosud v původním balení, které byly zahrabané pod hromadou dárkových sad od Lancóme.

Ale bohužel jsem také našla přibližně osmnáct roztrhaných a zcela beztvarých šedivých triček. A ani u jednoho si nevzpomínám, že bych ho kupovala. A pár neuvěřitelně neuvážených nákupů ve slevách. A vůbec nejhorší na celé věci je, že o tom, že dělám soupis veškerého svého šatstva, se Luke zmínil před Jess a ta se mi hned nabídla, že mi s tím pomůže. Čímž okamžitě padla má velká naděje, že kusy, které se mi nebudou líbit, nacpu do igelitového pytle a schovám někde mimo dům.

Jess byla pilná jako včelička. Donutila mě psát si seznam, zanést do něj každou věc a nedovolila mi nic vynechat. Ani ty příšerné kraťasy, ani tu odpornou koženou vestu v kaštanové barvě (co mě to proboha napadlo?), ba ani stará propagační trička a boty, které se rozdávaly zdarma. A to jsme se ještě nedostaly k těm bláznivým indiánským šatům, které jsem si koupila na naše líbánky.

Jestli budu muset tu koženou vestu nosit na veřejnosti, tak to bude můj konec.

Zasmušile se na sebe podívám. Oblékla jsem si jednu z nepřeberného množství bílých košil a černé kalhoty s vestou přes dlouhý kardigan.

Snažím se na sebe vrstvit co nejvíc kusů, jinak to nikdy neskončí. I v tomto případě si nebudu moct podle Jessiných výpočtů nic koupit do 23. října. A to máme teprve leden. Je mi do pláče. Pitomé, debilní banky.

Potají jsem totiž doufala, že se tahle finanční krize přiřadí k nepříjemnostem, které jak rychle přijdou, tak rychle odejdou, a po nichž se všichni s úlevou zasmějí: „Ha, ha, to jsme zase dělali z komára velblouda!“ Jako tenkrát, když se povídalo, že komusi utekl tygr z klece a pobíhá volně po Oxshottu, a všichni z toho začali šílet, a nakonec se ukázalo, že to byla čísi kočka.

Ale o komárovi a velbloudovi zatím nikdo nic neříká. V novinách se o ničem jiném vůbec nemluví a všichni z toho mají těžkou hlavu. Dnes ráno jedla máma demonstrativně topinku bez marmelády a celou dobu vysílala k tátovi vyčítavé pohledy. Měla jsem ponurou náladu a snažila jsem se nedívat na Christiana Diora na zadní straně tátových novin, dokonce ani Minnie nebyla ve své kůži.

A v práci to bylo ještě horší. Jsem vedoucí oddělení osobních nákupů v The Looku, což je obchodní dům na Oxford Street. Neměl nejlepší začátek a dařit se mu začalo až v poslední době. Uspořádali jsme spoustu akcí s velkou mediální reklamou, začali jsme vydělávat, a dokonce jsme všichni dostali prémie!

Ale dnes je tu prázdno. Na podlaží s dámskými oděvy je naprosté ticho a v oddělení osobních nákupů byly téměř všechny schůzky zrušeny. Pohled na dlouhou řadu rezervací s poznámkou „Zrušeno“ je hrozně deprimující.

„Všechny se vymluvily na rýmu,“ hlásí mi Jasmine, má kolegyně, když vyděšeně listuju seznamem schůzek. „Taky si mohly vymyslet něco originálnějšího.“

„A to jako co?“

Jasmine zaťuká světlezelenými nehty, které se bijí s jejíma fialovýma očima a s leopardími stíny. (Barevné kontaktní čočky jsou jejím novým módním výmyslem. Ve skutečnosti má jedno oko modré a druhé zelené a že prý už je unavená tím, jak na ni pořád lidé zírají a dumají, které z nich je skutečné.)

„Třeba že musí jít na rehabilitaci,“ prohlásí nakonec. „Nebo že je

zmlátil manžel, který je závislý na koksu, takže se musely uchýlit do ženského azylového domu. Tohle bych aspoň řekla já.“

Páni, ta Jasmine má ale nápady. Víc bychom se ani lišit nemohly. Jasmine se chová, jako by ji nic nezajímalo, její klientky nevyjímaje. Říká lidem, že vypadají příšerně, že nemají žádný styl, že by to, co mají právě na sobě, měli hodit do popelnice… a pak pohodí rameny a vytáhne pár kousků oblečení, v nichž vypadají tak velkolepě, že to prostě nemůžou nekoupit. Někdy jsou tak dojaté, že ji chtějí obejmout, ale ona jenom obrátí oči v sloup a utrousí „... se picnu“.

„Nebo by mohly říct pravdu.“ Jasmine pohodí dlouhými odbarvenými vlasy dozadu. „Mohly by říct ,nemám prostě prachy, připravila mě o ně ta zatracená banka. Je ti doufám jasné, že se to tady zavře?“ téměř vesele opíše rukou kruh. „Celá země je až po uši v bryndě. Nejspíš se odstěhuju do Maroka.“ Podezíravě se podívá na mou košili. „Není to ta Chloé, kterou jsme prodávali přede dvěma sezónami?“ Jasmine má oči jako ostříž. Právě se rozhoduju, jestli mám říct: „Ne, to je jedna strašně neznámá značka,“ nebo „Ano, já se ted vyžívám v klasice,“ když nesmělý hlásek pronese: „Becky!“ Otočím se a strnu úžasem. U vchodu přešlapuje Davina, jedna z mých stálých zákaznic. V nepromokavém plášti, šátku na hlavě a slunečních brýlích ji téměř nemůžu poznat.

„Davino! Vy jste přišla! Moc ráda vás vidím!“

Davině je přibližně třicet a je lékařkou v Guys Hospital. Je světovou kapacitou na oční choroby a srovnatelnou odbornicí na botičky od Prady – kupuje si je od svých osmnácti let. Dnes si měla přijít vybrat nové večerní šaty – ale v knize schůzek byla poznámka, že schůzku odvolala.

„Vůbec bych tu neměla být,“ obezřele se rozhlíží kolem. „Manželovi jsem řekla, že jsem schůzku zrušila. On si totiž... dělá trochu obavy.“ „To snad každý,“ řeknu s porozuměním. „Sundáte si kabát?“

Davina se ani nehne.

„Já nevím,“ vyhrkne nakonec utrápeně. „Neměla jsem sem chodit. Pohádali jsme se kvůli tomu. Že prý na co potřebuju nové šaty? A že prý není zrovna vhodná doba na rozhazování. Ale já jsem získala stipendium Taylor Research Fellowship a mé oddělení mi chce při té příležitosti uspořádat oslavu.“ Najednou se jí vzrušením zachvěje hlas. „To stipendium je totiž něco úžasného. Je to neuvěřitelná pocta. Strašně jsem se na ně nadřela a žádné už jaktěživo určitě nezískám a peníze na šaty mám. Našetřila jsem si je a jsou v bezpečí. V Bank of London jsme neměli ani floka!“ Mluví tak rozrušeně, že mám chuť ji obejmout. Davina totiž k ničemu nepřistupuje lehkovážně. Nakupuje promyšleně a volí opravdu klasické a kvalitní kousky. Nejspíš o těch šatech sní už strašně dlouho.

Ten její chlap musí být ale hamoun. Měl by být pyšný, že jeho manželka získala stipendium.

„Nepůjdete dovnitř?“ zkouším to znovu. „Nedáte si šálek kávy?“

„Já nevím,“ špitne potichu. „Je to tak těžké. Neměla bych tu být.“ „Ale teď tu jste,“ upozorním ji jemně. „Kdy je ta oslava?“

„V pátek večer.“ Sundá si sluneční brýle, aby si promasírovala obočí, a najednou jí pohled zabloudí vedle mě a zaostří na věšák ve zkušební kabince. Visí na něm všechny šaty, které jsem jí minulý týden vybrala. Řekla jsem Jasmine, aby je na dnešní ráno připravila.

Je tam pár skvostných kousků. A všechny budou Davině úžasně slušet. Vidím, jak se jí do očí vplížila neovladatelná touha.

„Tamty jsou…“

„Jenom pár nápadů.“

„Nemůžu.“ Zoufale zavrtí hlavou. „Nemůžu se tam objevit v něčem novém.“

„Copak váš manžel pozná, že je to nové?“ neodolám. Vidím, jak jí ta poznámka vrtá hlavou.

„Možná ne,“ připustí nakonec. Obočí se jí neznatelně narovná, ale hned nato se úzkostně svraští. Jenomže nemůžu přijít domů s nákupními taškami. Nebo si to nechat poslat. Ani si to nemůžu nechat poslat do práce. Mladší kolegyně o tom budou klábosit, budou to chtít vidět a k manželovi by se to nějak doneslo. To je stinná stránka věci, když člověk pracuje s mužským ve stejné nemocnici.“

„Tak jak si můžete nějaké šaty koupit?“ vpadne do toho Jasmine se svou upřímností. „Když si domů nemůžete nic donést ani si to nechat poslat.“ „To právě nevím.“ Davina se zatváří trochu schlíple. „Nemá to cenu. Že jsem sem chodila.“

„Dobře jste udělala!“ řeknu rozhodně. „Přece nás taková maličkost nezastaví. Pojďte dál, dáme si šálek kávy a podíváme se na šatičky. Však já na něco přijdu.“

Ve chvíli, kdy si Davina oblékne Philosophy od Alberty Ferretti, je nám to oběma jasné. Musí je mít. Jsou černé v kombinaci s barvou hořké čokolády a s jemňoulinkým šifonovým zdobením, za pět set liber a stojí za každou penci.

Takže je teď na mně vymyslet, jak to provedeme. Ještě než se Davina oblékne do původních šatů a sní obložený chlebíček, který jsem jí objednala, už to mám. Právě teď v oddělení osobních nákupů obchodního domu The Look zavádíme novou speciální službu Nakupujte v soukromí. Do oběda jsem pro Davinu zařídila vše, co bylo nutné, a vymyslela pár inovací. Dokonce jsem na to téma napsala několik e-mailů, které začínaly slovy: „Máte pocit viny, že si v těchto nelehkých časech chcete koupit něco na sebe? Potřebujete vyšší stupeň diskrétnosti?“

Tedy, nechci se vychloubat, ale na několik nápadů jsem opravdu pyšná. Pokud si zákaznice vyberou v oddělení osobních nákupů nové šaty a nechtějí, aby o tom každý věděl, můžou si vybrat z několika nabízených možností:

1.Nechat šaty v obchodě, kde je připravíme pro přepravu kurýrem na příhodnou chvíli (kupř. když bude zákaznice v bytě sama).

2.Nechat si zakoupené oděvy zaslat v lepenkové krabici s nápisem „Papíry do počítače“ nebo „Hygienické potřeby“.

3.Zvolit návštěvu zaměstnanců oddělení (tj. mě nebo Jasmine), které se představí jako kamarádky a přinesou šaty jako „něco, co už samy nechtějí“.

4.Zvolit domácí návštěvu zaměstnanců oddělení (tj. mě nebo Jasmine) v roli uklízeček, které uloží šatičky do předem domluvené skrýše.

5.Za nevelký poplatek připraví zaměstnanci The Looku (já a Jasmine) „charitativní Stánek s oděvy“*, u něhož si může zákaznice šaty velmi levně „koupit“ i před svým manželem či partnerem.

*Tahle možnost by patrně nejlépe fungovala pro skupinu zákaznic.

Davina zvolila možnost „papíry do počítače“. Při odchodu jí oči zářily nadšením, pevně mě objala, slíbila mi poslat z oslavy fotky a děkovala mi, že jsem jí ohromně spravila náladu. Podle mě si to zasloužila.

V těch šatech vypadá úžasně a určitě si vzpomínku na ten den uchová v paměti po celý život. Když jdu na oběd s Bonnie, cítím se ohromně spokojená.

Jediné, co mi trochu dělá starosti, je skutečnost, že jsem svůj projekt „Nakupujte v soukromí“ nepředložila žádnému z mých nadřízených. Jakože, ani marketingovému vedoucímu, ani podnikovému řediteli, natož řediteli generálnímu. Přísně vzato by ji člověk měl, než vyjde s podobnou akcí na veřejnost, předložit vedení ke schválení. Problém je v tom, že všichni výše zmínění jsou muži. Ti něco takového nikdy nepochopí. Určitě by si vymysleli spoustu hloupých námitek, čas by plynul a my bychom přišli o zákaznice.

Takže dělám správnou věc. Ano. Jsem si tím jistá.

S Bonnie se máme sejít v restauraci poblíž Brandon Communications a při mém příchodu už sedí u stolu a v béžovém tvídovém kostýmku a lakových lodičkách na nízkém podpatku vypadá stejně nenápadně jako vždy.

Při každém setkání vypadá Bonnie naprosto dokonale a chová se nesmírně zdrženlivě – téměř jako by to ani nebyla lidská bytost. Ale já vím, že má svou skrytou stránku, protože jsem ji viděla. Na poslední firemní vánoční oslavě jsem ji náhodou zahlédla, když jsme povětšinou my ostatní zpívali jako šílení na tanečním parketu „Dancing Queen“. Bonnie seděla osaměle u stolu a já jsem viděla, jak si potají vzala jednu ze zbylých čokoládiček s lískovými oříšky, která ležela na talířku. A další. Pak obešla celý stůl a nenápadně vyluxovala všechny oříškové čokolády, pečlivě složila jejich obaly a uložila si je do kabelky. Nikdy jsem to nikomu neřekla, dokonce ani Lukeovi ne – protože mi něco říkalo, že by se cítila velmi zahanbeně, kdyby zjistila, že ji někdo viděl. Natož kdyby si z ní na to téma utahoval.

„Becky,“ zdraví mě tichým, příjemně modulovaným hlasem. „Moc ráda vás vidím. Objednala jsem vám perlivou vodu…“

„Prima!“ zazubím se na ni. ,A moc vám děkuju za pomoc.“

„Ale to je maličkost. Takže vás seznámím s tím, co jsem zatím udělala.“ Vytáhne umělohmotnou složku a začne na stole rozkládat popsané papíry. „Hosté... kontakty… dietní požadavky…“

Civím na to v úžasu. Luke má pravdu, Bonnie je jedinečná. Sestavila kompletní seznam z Lukeova firemního a osobního adresáře včetně všech adres a telefonních čísel, a ke každému jménu připsala pár vět, o koho se vlastně jedná.

„Všichni ve firmě mají večer sedmého dubna zablokovaný,“ dodá. „Zasvětila jsem do toho Garyho a vymysleli jsme na toto datum celopodnikové školení. Podívejte…“

Němě hledím na list papíru, kteiý mi podává. Stojí na něm program „Celopodnikového školení Brandon Communications“, které začíná v pět odpoledne a trvá až do večera s „občerstvením“, „skupinovou činností“ a „debatními kroužky“. Vypadá to tak přirozeně. Úplně dole na stránce je dokonce vytištěno jméno jakési společnosti, která celou akci zajišťuje.

„To je úžasné,“ řeknu nakonec.,Absolutně fantastické. Bonnie, strašně moc vám děkuju…“

„Což znamená, že se s tím ve firmě nemusíte zatím nikomu svěřovat.“ Malinko se pousměje. „Takové věci je nejlepší držet co nejdéle pod pokličkou.“

„To jistě,“ souhlasím nadšeně. „Čím méně lidí to ví, tím lépe. Už jsem si sepsala seznam lidí, kteří o tom vědí, a dávám si velký pozor.“

„Zřejmě máte situaci dobře pod kontrolou.“ Povzbudivě se na mě usměje. „A jak to jde se samotnou organizací večírku?“

„Moc dobře,“ vyhrknu. „Jakože… ještě mám v přípravě menší rezervy…“

„Uvažovala jste o tom, že byste si mohla najmout organizátora oslav?“ zeptá se Bonnie mile. „Nebo společnost, která vám připraví oslavu na klíč? Vím o jedné, kterou si najímalo mnoho mých zaměstnavatelů, a je to The Service. Velmi schopní lidé, můžu je doporučit.“ Vytáhne blok a napíše tam číslo. „Ti vám určitě pomůžou s organizací, obstaráváním personálu a vším, co budete potřebovat. Ale je to jenom návrh.“

„Díky!“ vezmu si list papíru a vkládám si ho do peněženky. Možná to vůbec není špatný nápad. Jakože, ne že bych nějakou pomoc potřebovala. Ale pro případ něčeho nečekaného.

Přijde číšník, přinese nám minerálku a objednáme si u něj salát. Bonnie upjatě pije vodu a já si ji bezděky zvědavě prohlížím. Když se to tak vezme, je to „druhá žena“ v Lukeově životě. (Nic takového jako Camilla Parker-Bowlesová. To ani náhodou. Nehodlám Lukea podezírat z nevěry a nehodlám se tím ani trápit a najímat si soukromé očko, s tím už je nadobro konec.)

„Nedáte si trochu vína, Becky?“ zeptá se najednou Bonnie. „Já jsem bohužel stále v práci…,“ lítostivě se usměje.

„Já také,“ přikývnu a nemůžu od ní odtrhnout obdivný pohled.

Tráví s Lukem víc času než já. Zná v jeho životě spoustu oblastí, do nichž mě nikdy nepozve. Ví o něm patrně spoustu zajímavých věcí.

„Poslyšte… jaký je Luke jako šéf?“ neodolám.

„Znamenitý.“ Usměje se a vezme si kousek chleba z košíku.

Znamenitý. To jsem si mohla myslet. Je to diskrétní, nemastné neslané a nic nového mi to vlastně neřeklo.

„A v čem je konkrétně znamenitý?“

Bonnie se na mě zvláštně podívá a já si najednou uvědomím, že to vyznělo, jako bych si říkala o lichotky.

„Jakože, nikdo není dokonalý, že?“ dodám spěšně. Jistě je něco, co vám vadí.“

„Neřekla bych,“ znovu se skoupě usměje a napije se vody.

To mě hodlá takhle odpálkovat s každou otázkou? Najednou dostanu velkou chuť proniknout pod její profesionální slupku. Možná bych ji mohla podplatit oříškovou čokoládou.

„Ale no tak, Bonnie!“ nenechám se odbýt. „Musí tu být něco, co vám na Lukeovi vadí. Mně kupříkladu děsně štve, když si neustále i během doby, kdy se mnou mluví, kontroluje mobil.“

„Skutečně,“ Bonnie se rezervovaně usměje. „Nic mě nenapadá.“

„Ono by se něco určitě našlo!“ Nakloním se k ní přes stůl. „Bonnie, já vím, že jste profesionálka, a respektuju to. To já jsem také. Ale tohle je mimo záznam. Můžeme být k sobě přece upřímné. Neodejdu z restaurace, dokud mi neprozradíte něco, co vás na Lukeovi štve.“

Bonnie zrůžoví a zadívá se toužebně na dveře.

„Poslouchejte,“ snažím se získat její pozornost. Jsme dvě ženy, které s Lukem tráví nejvíc času. Známe ho líp než všichni ostatní. Nemohly bychom se vzájemně svěřit se svými zkušenostmi a něco se tak dozvědět? Já mu to neprozradím!“ dodám, protože mi dojde, že bych měla vyjasnit tuhle stránku věci. „Bude to výlučně mezi mnou a vámi. Přísahám.“ Dlouho je ticho. Možná jí to konečně došlo.

„Jenom nějakou maličkost,“ snažím se jí vemluvit, „bezvýznamnou drobnost…“

Bonnie se pro uklidnění napije vody.

„No,“ prohlásí nakonec. „Malinko frustrující je situace s těmi blahopřáními k narozeninám.“

„S jakými blahopřáními k narozeninám?“

„S blahopřáními k narozeninám zaměstnanců.“ Blýskne po mně očima. „Na stole mi leží hromada blahopřání, Luke by je měl pode- psat, ale pořád se k tomu nemůže dostat. Což je pochopitelné, je velmi zaměstnán…“

„Řeknu mu, aby to udělal,“ prohlásím rozhodně. „Nechte to na mně.“

„Becky,“ Bonnie zbledne. „Nedělejte to prosím. Tak jsem to nemyslela…“

„Žádný strach,“ říkám sebejistě. „Udělám to mazaně.“

Bonnie to očividně neuklidnilo. „Neměla byste se do toho plést.“ „Ale já jsem do toho zapletená. Jsem jeho žena! A myslím si, že je strašné, že se neobtěžuje podepsat blahopřání k narozeninám svých zaměstnanců. A víte, proč to je?“ dodám vědoucně. „Je to proto, že se nezajímá ani o vlastní narozeniny, takže si myslí, že ostatní jsou na tom stejně. Jeho totiž vůbec nenapadne, že by to někoho mohlo zajímat.“

„Podívejme,“ Bonnie pomalu přikývne. „Ano. To zní logicky.“ „Takže, kdo má příště ve firmě narozeniny? Kdo je další na seznamu?“

„No vlastně..Bonnie maličko zrůžoví. „Za čtrnáct dnů je mám já...“

„Výborně! A já zajistím, aby to bylo do té doby všechno podepsané.“ A teď mě něco napadne. „A co od něj dostanete? Co vám dal na Vánoce? Doufám, že něco moc hezkého.“

„Jistěže! Dal mi moc hezký dárek!“ Její jasný hlas zní najednou trochu nuceně. „Tento krásný náramek.“

Trochu zatřese rukou a zpod manžety jí vyklouzne zlatý řetízek. Němě na něj zírám. Luke jí koupil tohle?

Jakože, není to špatný náramek. Ale není to Bonniina barva, ani styl, ani nic jiného. Nijak se nedivím, že ho schovává pod rukávem. A patrně si, chudinka, myslí, že ho musí nosit každý den do práce.

Kde ho mohl koupit – na webových stránkách nabízejících absolutně nejnudnější dárky pro sekretářky? Proč se mě vlastně nezeptal?

Začíná mi to být jasné. Musíme spolupracovat. Bonnie a já. Musíme pracovat jako jeden tým.

„Bonnie,“ řeknu zamyšleně. „Nedala byste si něco pořádného k pití?“

„Raději ne…,“ odpoví.

„Ale no tak,“ snažím se ji uklidnit. „Kvůli pár kapkám vína k obědu nepřestanete být profesionálkou. A slibuju, že ode mě se Luke nic nedozví.“

„No tak dobře,“ nechá se Bonnie obměkčit. „Dala bych si třeba trochu vermutu s ledem.“

Ano! Správně, Bonnie!

Než dojíme salát a dopijeme kávu, jsme obě miliónkrát uvolněnější. Obveselovala jsem Bonnie vyprávěním o tom, jak Luke cvičil při našich líbánkách jógu, a ona přidala historku o jednom svém předchozím šéfovi, který musel po cvičení lotosové pozice na pohotovost. (Byla moc diskrétní na to, aby mi řekla jeho jméno, takže si ho budu muset zjistit sama na Googlu.) A co je hlavní, v hlavě se mi vylíhl plán.

„Bonnie,“ prohlásím, když číšník přinese účet a já se ho zmocním, než stačí zaprotestovat. „Chci vám ještě zopakovat, jak jsem vám vděčná za to, že mi pomáháte s tou oslavou.“

„Ale vždyť to nic není.“

„A to mě vede k jistému nápadu. Můžeme si navzájem pomáhat!“ Hlas mi stoupne nadšením. „Můžeme dát hlavy dohromady. Považte, čeho bychom mohly dosáhnout, kdybychom začaly spolupracovat! A Luke o tom nemusí nic vědět. Může to být jenom naše soukromá dohoda.“

Jen co řeknu „soukromá dohoda“, zatváří se Bonnie lehce znepokojeně. „Becky, bylo to moc hezké být tady s vámi,“ začne. „A velmi si vážím toho, že mi chcete pomáhat. Nicméně...“

„Budeme tedy v kontaktu, ano?“ skočím jí do řeči. „Uložte si mé číslo do mobilu. A když budete potřebovat Lukea k něčemu postrčit, dejte mi prostě vědět. Bez ohledu na to, jestli je to významná věc, nebo prkotina. Udělám, co bude v mých silách.“

Otevírá ústa k protestu, ale teď už přece nemůže couvnout.

„Bonnie, prosím, já mám o Brandon Communications doopravdy zájem,“ vyhrknu nadšeně. ,A možná bych mohla občas hodně prospět. Jenomže to se dozvím jenom tak, když mi o tom řeknete! Jinak jsem naprosto bezmocná! Luke se mě snaží chránit, jenomže mu nedochází, že tím mě z toho vlastně vylučuje. Dovolte mi, prosím, pomáhat.“

Zdá se, že Bonnie můj krátký proslov dojal, a navíc já to tak doopravdy trochu vnímám. Cítím se mírně vyloučená od chvíle, kdy mi nedovolil jít k soudu. (Vlastně ne k soudu. K výslechu. Nebo jak se tomu říká.)

„Tak dobře,“ souhlasí nakonec. „Takhle jsem se na to nedívala. Jistěže vám s radostí dám vědět, kdykoli zjistím, že byste mohla nějak… prospět.“

„Prima!“ zazubím se. „Takže byste mohla na oplátku udělat něco pro mě?“

Jistěže.“ Bonnie trochu vypadá, jako by se mnou nedokázala udržet krok. „Bude mi potěšením. Máte na mysli něco konkrétního?“

„No vlastně ano, něco konkrétního by tu bylo,“ Napiju se kapučína. „A opravdu by mi to moc pomohlo.“

„Něco s tou oslavou?“ Bonnie začíná vytahovat poznámkový blok. „Ne, tohle nemá s oslavou nic společného. Je to obecnějšího rázu.“ Nakloním se k ní přes stůl. „Mohla byste nějak Lukea přesvědčit, že je tělocvična mnohem lepší než vinný sklep?“

Bonnie na mě vytřeští oči.

„Promiňte?“ vykoktá nakonec.

„Kupujeme dům,“ vysvětluju, „a Luke chce mít dole vinný sklep, ale já tam chci tělocvičnu. Mohla byste ho tedy přesvědčit, že je tělocvična rozhodně lepší?“

„Becky.“ Bonnie vypadá velmi zneklidněně. „Opravdu si nemyslím, že bych se měla plést…“

„Prosím!“ snažím se jí vlichotit. „Bonnie, copak nevíte, jak moc dá Luke na váš názor? Poslouchá vás od rána do večera. Můžete ho ovlivnit!“ Jako by Bonnie ztratila řeč. „Jenomže… jak bych proboha mohla o takové věci vůbec začít?“

„Jednoduše!“ říkám přesvědčivě. „Můžete třeba předstírat, že jste něco takového četla v novinách, a utrousit poznámku, že byste si nikdy nekoupila dům, který má v suterénu vinný sklep, ale že byste mnohem raději dala přednost tělocvičně. A mohla byste připojit, že ochutnávky vína jsou děsně nudné a že nevíte, co na tom lidé mají,“ dodám.

„Ale, Becky…“

,A pak si opravdu budeme vzájemně pomáhat. Dívčí síla.“ Usměju se na ni co nejpodmanivěji. „Sesterství.“

„No tak… tak já se budu snažit na to téma zavést řeč. Nic vám neslibuju, ale…“

„Jste hvězda! A kdybyste někdy potřebovala Lukeovi něco říct, nebo udělat, stačí poslat esemesku. Opravdu cokoli.“ Nabídnu jí talířek s mátovými čokoládovými bonbony. „Na nás! Na dvojku Becky a Bonnie!“

Osm

Kráčím po obědě po ulici a mám báječný pocit. Bonnie je úžasná. Je to daleko nejlepší sekretářka, jakou kdy Luke měl, a společně jsme vytvořily báječné duo. Kromě toho jsem zavolala té firmě, kterou mně doporučila, a oni mě přepojili na oddělení pro přípravu oslav. Všechno jde jako po másle!

Proč jsem vlastně ještě nikdy nepoužila služeb takové společnosti? Všichni jsou tam ohromně milí a očividně jim nic nečiní potíže. Musíme se stát jejich členem. Podle neosobního hlasu, který vás osloví při čekání na spojení, vám seženou všechno od vyprodaných lístků do divadla přes pronájem letadla po doručení šálku čaje doprostřed navažské pouště.

Rozumíte. Kdybyste si ho tam třeba chtěli dát.

„Dobrý den!“ osloví mě radostný mužský hlas. Jmenuju se Rupert. Harry mi to v krátkosti vysvětlil. Chcete uspořádat pro manžela báječnou oslavu, o níž nemá dopředu nic tušit.“

„Ano! S polykači ohně, žongléry, velkým altánem a diskotékou.“ „Tak se na to podíváme.“ Odmlčí se a slyším šustění stránek. „Nedávno jsme organizovali narozeninovou oslavu pro tři sta lidí v řadě beduínskych stanů. Měli jsme tam polykače ohně, tři stoly s občerstvením ve stylu mezinárodní kuchyně, podsvícený taneční parket, oslavenkyně přijela na slonovi, natáčeli to kameramani, ocenění za svou práci na mezinárodním fóru…“

Bez dechu naslouchám jeho líčení.

„Tak tohle chci,“ zajásám. „Přesně to. Zní to báječně.“

„Skvělé.“ Zasměje se. „Dobře, měli bychom se tedy setkat a doladit detaily a vy byste si mohla prohlédnout ostatní možnosti, které nabízíme…“

„To bych strašně ráda!“ raduju se. Jmenuju se Becky a dám vám číslo svého mobilu.“

Ještě jedna maličkost,“ zavrká na mě Rupert poté, co si zaznamenal číslo mého mobilu. „Budete se muset stát naším členem. Jsme pochopitelně schopni vaše členství maximálně urychlit…“

„To bych strašně ráda,“ souhlasím nadšeně. „Stejně jsem něco takového chtěla udělat.“

To je tak super! Budeme mít vlastní zřizovatelskou firmu, která nám zajistí všechny služby! Dostaneme se na všechny koncerty, do nejlepších hotelů a uzavřených klubů. Něco takového jsem si už léta přála…

„Takže já vám dnes odpoledne elektronickou poštou pošlu náš formulář...,“ oznamuje mi Rupert.

„Skvělé! A kolikpak to stojí?“ napadne mě.

„Roční poplatek je all-inclusive,“ odpoví Rupert medovým hlasem. „Nehodláme vás odírat o další poplatky jako někteří naši konkurenti! A pro vás a pro vašeho manžela to bude dělat šest.“

„Aha.“ Hlas se mi trochu zachvěje. „Šest… set liber jste myslel?“ „Tisíc,“ zasměje se vesele. „Bohužel.“

Šest tisíc liber? Jenom za roční poplatek? No tohle!

Jakože, jistě to za to stojí, ale…

,A…,“ trochu mi vyschne v ústech a téměř si netroufám se zeptat. „Ta oslava, o níž jsme mluvili. S těmi stany, žongléry a vším ostatním. Kolik ta přibližně stála?“

„Tak to vás potěším, to bylo levné“ zasměje se Rupert. „Dohromady to dělalo dvě stě třicet.“

Trochu se mi zatočí hlava. Dvě stě třicet tisíc liber?

„Becky? Jste tam ještě? Pochopitelně můžeme pracovat i s menším rozpočtem!“ Hlas má velmi radostný a plný optimismu. „Obvykle začínáme od sta tisíc…“

„Dobře!“ Hlas mi trochu zaskřípe. „Skvělé! Takže… já totiž, abych tak řekla… si to právě promýšlím… Jsem úplně na počátku plánování. Takže vám tedy ještě zavolám a pak se můžeme… někdy později… sejít. Mockrát vám děkuju. Na shledanou.“

Přeruším hovor dřív, než mi tváře začnou sálat jako rozpálená

kamna. Dvě stě třicet tisíc liber? Za oslavu? Jakože, já Lukea doopravdy miluju a všechno, ale dvě stě třicet tisíc…

„Becky?“

Ohlédnu se po hlase a téměř nadskočím. Je to Luke. Co tu vlastně dělá? Stojí přibližně tři metry ode mě a překvapeně na mě zírá. Ke svému zděšení si uvědomím, že v ruce držím průhlednou složku nacpanou seznamem hostů, podrobnostmi z porady s Bonnie a spoustou dalších věcí. Jsem na nejlepší cestě mu to všechno prozradit.

„To je překvapení!“ Jde mě políbit a mě se začíná zmocňovat panika. Snažím se rychle složku někam schovat, ale k mému zděšení mi upadne na chodník.

„Dovolíš?“ Skloní se.

„Ne!“ vyjeknu. „To je soukromé! Jakože, je to důvěrné. Podrobnosti k nákupu oděvů pro členku saúdské královské rodiny. Vysoce citlivé údaje.“ Vrhnu se ke složce, co nejrychleji ji zvednu a strčím do kabelky. „Tak!“ Pak se narovnám a nasadím strnulý úsměv. „Takže… jak se máš?“

Luke mlčí. Dívá se na mě tím svým pohledem typu „co má zase za lubem?“.

„Co se děje, Becky? Šla jsi snad za mnou?“

„Rozhodně ne!“ odpovím rázně. Jak tě to napadlo!“

„Tak co tu tedy děláš?“

Hned mi dojde, jak hloupou chybu jsem udělala. Pochopitelně jsem mu měla říct, že jsem šla za ním.

Já totiž... ehm…,“ rychle se snažím vymyslet si dobrý důvod, co dělám během polední přestávky v EC2. „Snažím se poznat lépe město. Procházím ho podle jednotlivých poštovních směrovacích čísel. Měl bys vidět SE24. To je paráda!“

Luke na to nic neříká.

„Becky.“ Oběma rukama si prohrábne husté tmavé vlasy. „Buď ke mně upřímná. Nedostala ses náhodou do nějakých… finančních potíží? Nešla jsi sem kupříkladu kvůli tomu?“

Cože?

„Ne!“ vykřiknu dotčeně. Jak si něco takového můžeš myslet? Každopádně... ne víc než normálně,“ dodám v návalu upřímnosti. „To jsi celý ty, Lukeu. Narazíš na mě na ulici a hned tě napadne, že mám dluhy!“ Tedy, ne že bych je neměla. Ale o to teď přece vůbec nejde.

,A co si mám podle tebe myslet?“ vyhrkne rozzlobeně. „Chováš se tajuplně, schováváš přede mnou jakási lejstra, očividně se něco děje…“ Ach Bože, musím nějak odvést jeho pozornost.

„No dobře!“ prohlásím nakonec. „Dostal jsi mě. Byla jsem… byla jsem…,“ zoufale se snažím vymyslet si, kde jsem tak mohla být. „Byla jsem na botoxu.“

Lukeovi klesne brada a já využiju příležitosti a rychle si zavřu kabelku.

„Na botoxu?“ opakuje nevěřícně.

„No ano,“ pípnu nesměle. „Na botoxu. Nemám chuť to každému na potkání vyprávět. Proto tolik tajností.“

Uúú. To se mi povedlo!

„Na botoxu,“ opakuje. „Ty sis nechala aplikovat botox.“

„Ano!“

Najednou mi dojde, že příliš hýbám obličejem. Měla bych mít obličej celý strnulý a trochu opuchlý jako všechny zestárlé celebrity. Ale už je pozdě. Luke si ho pečlivě prohlíží.

„A kam sis ho nechala dát?“

„Ehm… tady.“ Rozpačitě si ukážu na spánek. „A… tady. A tady.“ „Poslyš...,“ diví se trochu Luke. „A neměly by ti zmizet vrásky?“ Cože? Taková drzost! Já přece nemám žádné vrásky! Leda úplně drobounké, prostým okem téměř neviditelné.

,Je to velmi delikátní procedura,“ odseknu štiplavě. „Nová technologie. Méně je víc.“

Luke si povzdychne. „Kolik tě to stálo, Becky? Bylo to vážně nutné? Protože u nás v práci je pár děvčat, která si botox nechala udělat, a musím říct, že…“

Proboha. Musím rychle odvést jeho pozornost k něčemu jinému, nebo mě ještě pošle na kliniku, abych si nechala vrátit peníze.

„Ten botox byla taková bezvýznamná záležitost,“ prohodím. „Vlastne jsem tam byla úplně kvůli… jiné proceduře.“

„Kvůli jiné proceduře?“ vytřeští na mě Luke oči. „A kvůli jaké, proboha?“

V hlavě mám naprosté prázdno. Procedura. Procedura. Na jaké procedury tam ženské obvykle chodí?

„Prsa,“ slyším se říkat. „Zvětšení prsou.“

Z jeho konsternovaného pohledu odhaduju, že jsem nezvolila správnou možnost.

„Zvětšeníprsou?“ vykoktá. „Ty sis nechala…“

„Ne! Jenom jsem o tom zatím… uvažovala.“

„Prokristapána!“ Luke si mne obočí. „Becky, musíme si o tom promluvit. Ale ne tady na ulici.“ Vezme mě za ruku a vede mě k nedalekému baru. Když za námi barové dveře zaklapnou, otočí se Luke ke mně a chytí mě za ramena tak silně, až téměř překvapením vyjeknu.

„Becky, já tě miluju. Nehledě na to, jak vypadáš. Nehledě na to, jaké máš kde tvary. Když si pomyslím, že jsi měla pocit, že se musíš potají někam vypravit… přivádí mě to k šílenství. Prosím, prosím, prosím, už to nikdy nedělej.“

Vážně mě nenapadlo, že bude tak reagovat. Vypadá tak rozčíleně, až si to vyčítám. Že jsem si nevymyslela něco méně stupidního! Proč jsem mu neřekla, že jsem prostě šla za jednou svou klientkou do práce? Ted mě napadá milion dobrých výmluv, v nichž nefigurují žádné kliniky ani zvětšování poprsí.

„To je mi líto, Lukeu,“ koktám. „Byla to ode mě opravdu hloupost. Nechtěla jsem tě tak rozčílit.“

„Jsi dokonalá,“ říká téměř zuřivě. „Nemusíš na sobě upravovat ani vlásek. Ani jedinou pihu, prostě vůbec nic. A jestli ses chtěla nechat vylepšit kvůli mně... pak to musí být moje chyba.“

Tak to je ta nejromantičtější věc, jakou mi Luke řekl. Cítím, jak se mi slzy tlačí do očí.

„To nebylo kvůli tobě,“ polknu. „Bylo to… znáš to. Tlak společnosti a tak podobně.“

„A víš vůbec, jestli je to kvalitní klinika?“ sápe se mi po tašce. „Podívám se na to. Spousta těch takzvaných chirurgů jsou jenom nezodpovědní kovbojové. Vezmu to k našemu firemnímu lékaři…“

„Ne!“ instinktivně si přitisknu kabelku na prsa. „To je v pořádku, Lukeu. Je to určitě dobrá klinika.“

„To nemůžeš nikdy vědět,“ téměř křičí frustrací. ,Je to dost zásadní zásah, Becky! Uvědomuješ si to vůbec? A myšlenka, že bys šla na něco takového potají, riskovala svůj život a vůbec nepomyslela na mě a na Minnie…“

„Žádný život bych neriskovala,“ bráním se zoufale. „Nikdy bych nešla na žádnou operaci, aniž bych ti o tom řekla! To, co jsem měla na mysli, se dá stihnout během polední přestávky a je to jenom taková malá injekcička.“

„Ty si myslíš, že to nic není?“ Zakousl se do toho jako buldok a nechce se pustit. „Mně to připadá ještě mnohem riskantnější. O co tam vlastně přesně jde?“

Určitě jsem cosi četla o bleskovém vylepšení prsou v Marie Claire, ale podrobnosti mi už dávno vypadly z hlavy.

„Je to naprosto minimální zásah. Velmi bezpečný.“ Mnu si nos a hraju o čas. „Označí si oblast, vstříknou jakousi speciální pěnu do… ehm kapilár. A tím se to… ehm, nafoukne.“

„Jakože… se zvětší?“ Vykulí na mě oči.

„Tak trochu.“ Snažím se mluvit sebejistě. Jenom o trošku, víš. O jedno nebo dvě čísla.“ Opíšu na prsou křivku, kterou považuju za realistickou.

„Za jak dlouhou dobu?“

Snažím se vymyslet si nějaký termín, který by vyzněl přesvědčivě.

„Asi tak… za týden.“

„Takže se ti prsa nafouknou přibližně za týden?“ Tahle informace ho očividně trochu vykolejí. Sakra. Měla jsem říct za hodinu.

„Hodně to závisí na tělesném typu,“ dodám rychle, „a na tom, jaký mají tvá prsa metabolismus. Někdy to trvá jenom pět minut. Někdy déle. Ale já na to stejně nepůjdu. Měl jsi pravdu, takové věci se nemají dělat potají.“ Upřu na něj svůj nejupřímnější pohled. „Promiň, Lukeu, neměla bych, už jenom kvůli tobě a Minnie, hazardovat se zdravím. Teď už to vím.“

Doufala jsem, že mi Luke dá pusu a prohodí pár slov o mé tělesné

dokonalosti. Ale něco v obličeji se mu najednou změnilo. Už nevypadá tak rozrušený a utrápený jako před chvílí. Najednou mě pozoruje s výrazem, který moc dobře znám.

A který se hodně blíží podezíravosti.

„A jak se vlastně jmenuje ta klinika?“ zeptá se, jako by o nic nešlo. „Teď si nevzpomenu,“ dostanu záchvat kašle. ,A vůbec, už o tom nebudeme mluvit. Cítím se strašně, Lukeu…“

„Mohla by ses podívat do těch materiálů.“ Ukáže na mou tašku. „Podívám se.“ Přikývnu. „Později. Až se trochu vzpamatuju z toho, jaké starosti jsem ti způsobila.“

Lukeův výraz se nezmění.

Ach Bože. Snad mě neprokoukl? Už mu nejspíš došlo, že se o žádné zvětšování prsou nejedná.

„Nedáš si něco k pití?“ zeptá se stroze.

„Ehm… tak dobře,“ přikývnu s bušícím srdcem. „Ty máš čas?“ „Můžu se utrhnout na patnáct minut.“ Podívá se na hodinky. „Mé sekretářce to neříkej.“

„To víš, že ne,“ trochu nepřirozeně se zasměju. „Ne že bych ji znala!“ „Ale tu přece znáš.“ Luke se na mě cestou k baru překvapeně podívá. „Bonnie. Už jste se setkaly.“

„Aha. Už vím.“

Posadím se a povolím prsty zaťaté do kabelky. Tahle záležitost s tajnou oslavou začíná být trochu náročná na nervy, a to jsem teprve začala.

„Na zdraví.“ Luke se vrací ke stolu se dvěma sklenkami vína a přiťukneme si.

Mlčky pijeme. Luke mě nad sklenkou pozoruje jako ostříž. Pak, jako by dospěl k rozhodnutí, postaví sklenku na stůl.

„Takže, mám pro tebe dobré zprávy. Získali jsme pár nových klientů. Z nefinančního světa.“

„Jůúů!“ Podívám se na něj se zájmem. „A koho?“

Kéž je to Gucci, kéž je to Gucci…

„První je společnost na výrobu klimatizací. Hledají investory do nového projektu na základě uhlíkové absorpce a chtějí, abychom se toho zúčastnili. Mohlo by to být zajímavé.“

Uhlíková absorpce. Pfff.

„Super!“ vykřiknu nadšeně. „Skvělá práce! A co ty další?“

„Další je opravdu eso…,“ začne a oči mu přitom zajiskří. Pak se zarazí, podívá se na mě a napije se vína. „Ale vlastně, ještě to není úplně jisté. Řeknu ti to, až to bude stoprocentní. Nechci to zakřiknout.“

„I tak ti gratuluju.“ Pozvednu sklenku. „Pár dobrých zpráv se ti jistě v tuto chvíli hodí.“

„Jinak to za moc nestojí,“ povytáhne znechuceně obočí. „A jak si vede tvé oddělení? Nejspíš to v posledních dnech za moc nestálo, vid?“ „No, v podstatě...” Právě mu chci vyprávět, jaký skvělý systém jsem vymyslela pro manželky, které chtějí utajit před manžely své nákupy. Pak se zarazím. Nakonec úplně všechno vědět nemusí.

„Zatím se držíme,“ řeknu místo toho. „Však víš.“

Luke přikývne, znovu se napije vína a opře se o opěradlo židle.

„Je to hezké strávit společně pár chvil jenom ve dvou. Měla bys sem chodit častěji. Ale ne na plastickou chirurgii.“ Blýskne po mně stejně skeptickým pohledem jako předtím.

Nechá toho vůbec někdy, nebo ne? Opravdu nevím.

„Takže, viděl jsi ten e-mail od chův?“ změním rychle téma. „Nejsou skvělé?“

„Ano!“ přikývne. „Opravdu to na mě udělalo dojem.“

Od Dokonalých chův jsme už dostali spoustu životopisů a jeden lepší než druhý! Jedna chůva mluví pěti jazyky a přeplavila se přes Atlantský oceán a druhá má dva tituly z dějin umění. Jestli ani jedna nedokáže udělat z Minnie vyrovnaného a dokonalého člověka, tak vážně nevím.

„Měl bych jít.“ Luke vstává a já si beru kabelku. Vyjdeme na ulici a Luke mě políbí na rozloučenou. „Měj se, Becky.“

„Ty taky,“ odpovím.

Takže jsem vyvázla. Nakonec to asi vzdal. I když na tu historku o zvětšování prsou určitě nenaletěl.

Díky za to, že jsi mi věřil, chce se mi vyslat tichou zprávu do jeho hlavy. Neprováděla jsem nic špatného, opravdu.

Zadržím dech a dívám se za ním, dokud nezajde za roh. Pak se

zhroutím na nedalekou lavičku, vytáhnu pudřenku se zrcátkem a dopodrobna studuju svůj obličej.

Luke ničemu nerozumí. Klidně jsem mohla být po botoxu. Podívejte na ten krásně vyhlazený kousek těsně u vlasů. Kam dal oči?

Vracím se do The Looku, kde Jasmine právě telefonuje.

Jistě, ve dvě, žádný problém,“ říká právě. „Mějte se.“ Položí sluchátko a podívá se na mě s vítězoslavným úsměvem. (Což v jejím případě znamená jeden koutek úst neznatelně pootočený nahoru. Už na ní dobře poznám, co si myslí.) „Ten tvůj plán funguje. Tři klientky odvolaly zrušení schůzky.“

„To je fantastické!“

„A čeká tu jedna zákaznice,“ dodá Jasmine. „Nemá domluvenou schůzku. Jenom tě prý chce vidět, nic víc. Čeká na tebe někde tady na poschodí, až se vrátíš.“

„Podívejme,“ divím se. „Za chviličku jsem tam.“

Spěchám do své šatny, odložím kabelku, natřu si rty leskem a přitom přemýšlím, kdo by to tak mohl být. Bez předem sjednané schůzky sem přijde dost zákaznic, takže by to mohla být spousta lidí. Bože, doufám, že to není ta holka, která chce vypadat jako Jennifer Anistonová, protože nikdy tak vypadat nebude, i kdyby vykoupila všechny topy s vázáním kolem krku na světě...

„Rebecco.“

Do mých úvah pronikne známý povýšený hlas. Chvíli se nedokážu ani pohnout. Napadne mě, že mám třeba jenom halucinace. Vzadu na krku mě ale svědí, a když se konečně otočím… je tam. Jako vždy dokonalá v pistáciovém kostýmku, s nehybným účesem, stejně nehybným obličejem a s kabelkou od Birkina pohupující se na vychrtlém předloktí. Takže to BYLA ona, proletí mi hlavou. BYLA to ona tam před kostelem. „Elinor,“ vykoktám. „To je překvapení.“

Což by klidně mohlo aspirovat na nejzdrženlivější výrok roku. „Dobrý den, Rebecco.“ Rozhlíží se po mé šatně tak opovržlivým pohledem, jak by chtěla říct: „Ne že bych si o tomhle dělala nějaké iluze,“ což je opravdu drzost, protože šatna je právě nově vymalovaná.

„Ehm… co pro vás můžu udělat?“ zeptám se nakonec.

„Přála bych si…,“ zarazí se a nastane dlouhé mrazivé ticho. Mám pocit, jako bychom hrály v nějakém kuse a obě zapomněly repliku. Co tu ksakru vůbec děláte? svrbí mě na jazyku. Nebo mám přímo výhrůžně zachrčet?

To ticho mi už začíná lézt na nervy. Nemůžeme tu stát jako dvě sochy. Elinor se Jasmine představila jako zákaznice. No tak dobře. Budu se k ní chovat jako k zákaznici.

„Takže, máte zájem o něco speciálního?“ Vytáhnu si zápisník, jako by skutečně byla mou zákaznicí. „Kupříkladu něco na denní nošení? Máme tu pár kousků od Chanel, které by vám podle mého názoru mohly vyhovovat.“

„Výborně,“ souhlasí Elinor po dlouhé pauze.

Cože?

Ona si tu bude zkoušet šaty? Tady? Doopravdy?

„Tak dobře,“ řeknu s pocitem, že se z toho určitě za chvíli probudím. „Vyberu pár kousků, které by vám mohly… ehm… slušet.“

Jdu pro oblečení, a když se vrátím do šatny, podám je Elinor.

„Nemusíte spěchat, zkoušejte tak dlouho, jak budete potřebovat,“ řeknu zdvořile. „Budu venku, kdybyste potřebovala nějakou radu nebo pomoc.“

Zavřu tiše za sebou a neslyšně zaúpím. Elinor. Tady. Co se to kru cinál děje? A mám to vůbec říkat Lukeovi? Je to naprosto šílené. Najednou si přeju, abych z Lukea přece jen předtím vymámila, co přesně se mezi nimi stalo a co strašného mu tehdy řekla. Neměla bych odtud Elinor teatrálně vykázat s tím, že už nikdy nesmí překročit práh tohoto oddělení?

Jenomže pak bych asi nesměla překročit práh oddělení ani já.

Asi tak po minutě se dveře otevřou a v nich stojí Elinor s plnou náručí šatů. Určitě si je všechny nevyzkoušela, na to neměla skutečně dost času.

„Vezmete si je?“ nutím se do zdvořilosti.

„Ano. Jsou velmi uspokojivé.“ Přikývne.

Na chvíli si myslím, že jsem špatně rozuměla.

Jakože… Vyje vážně chcete?“ ptám se nevěřícně. „Vy si je všechny koupíte?“

„istě. Ano.“ Netrpělivě se zamračí, jako by ji konverzace tohoto typu začala skutečně obtěžovat.

Šaty za osm tisíc? Jenom tak? Páni, to budu mít skvostnou prémii.

„Výborně! To je skvělé!“ Snažím se nedávat příliš najevo radost. „Nějaké úpravy nebo něco podobného?“

Elinor velice stroze zavrtí hlavou. To je namouduši ten nejpodivnější nákup, co jsem kdy zažila. Většina ženských, které utratí osm tisíc za šatičky, minimálně vyjde ven z kabinky, zatočí se přede mnou a zeptá se: „Tak co byste řekla?“

Kolem prochází Jasmine se stojanem plným šatů a nedůvěřivě si Elinor prohlíží. Na Elinor s bledým, napjatým a pečlivě nalíčeným obličejem, žilnatýma rukama plnýma diamantů a ledovým panovačným pohledem je skutečně úžasný pohled. Hodně zestárla, uvědomím si najednou. Její pleť vypadá jako tenký papír a u spánků jsem zahlédla pár šedivých chomáčků, které kadeřník očividně vynechal. (Nejspíš za to bude zastřelen.)

„Můžu vám pomoct ještě s něčím? Kupříkladu s večerními šaty? Nebo doplňky?“

Elinor otevře pusu. Pak ji zase zavře a znovu otevře. Jako by v sobě sváděla boj, aby něco řekla, a já ji sleduju s obavami. Přišla si snad promluvit o Lukeovi? Přinesla mi nějakou špatnou zprávu? Jistě sem přišla z nějakého důvodu.

„Večerní šaty,“ zamumlá nakonec.

No tak dobře. Když myslí...

Přinesu jí šestery večerní šaty a ona si troje vybere. A pak dvě kabelky. A štólu. Začíná se z toho stávat fraška. Už utratila přibližně dvacet tisíc a ještě se mi nepodívala do očí a nedokázala mi říct, proč sem vlastně přišla.

„Nechtěla byste nějaké... občerstvení?“ zeptám se nakonec a snažím se mluvit normálně a příjemně. „Nemám vám donést třeba kapučíno? Nebo šálek čaje? Sklenku šampaňského?“

Už jsme vyčerpaly všechny možnosti, které jí můžeme nabídnout.

Nic dalšího si už u nás koupit nemůže. Déle to odkládat nejde. Nehledě na to, co to je.

Elinor tam stojí s hlavou lehce sklopenou a s rukama zaťatýma do uch kabelky. Takhle zaraženou jsem ji ještě neviděla. Téměř mě to děsí. A najednou si překvapeně uvědomím, že mě ani jednou neurazila. Ani mi neřekla, že mám obnošené boty nebo že mám vulgárně nalakované nehty. Co to s ní je? Není snad nemocná?

Nakonec, jako by ji to stálo ohromné úsilí, zvedne hlavu.

„Rebecco.“

„Ano?“ odpovím nervózně. „O co jde?“

Když znovu promluví, je to tak tiše, že ji téměř neslyším.

„Chci vidět svou vnučku.“

Proboha, proboha, proboha. Co mám dělat?

Celou cestu domů mi hučí v hlavě. Nikdy, ani za milion let, by mě nenapadlo, že se stane něco takového. Nenapadlo by mě, že má Elinor o malou Minnie jakýkoli zájem.

Po Minniině narození nás celé tři měsíce nenavštívila. Pak k nám jednoho dne vpadla, zatímco její řidič čekal venku, nakoukla do kolébky, zeptala se: ,Je normální?“, a když jsem přisvědčila, zase odešla. A zatímco vám většina lidí nosí takové úžasné věcičky, jako jsou medvídci nebo krásné botičky, Elinor nám poslala příšernou starožitnou panenku s lokýnkami a tak děsivýma očima, že vypadala jako z nějakého hororu. Všem nám z ní naskakovala husí kůže, a máma ji dokonce nechtěla mít v domě, takže ji nakonec prodala na eBay. (Doufám, že se mě na ni Elinor nezeptá.)

A to všechno se stalo ještě před tou velkou hádkou mezi ní a Lukem, po níž se u nás její jméno prakticky nevyslovuje. Asi tak dva měsíce před Vánoci jsem se zkusmo zmínila, jestli bychom jí neměli koupit dárek, a Luke mi málem utrhl hlavu. Od té doby jsem to raději nezkoušela.

Existuje pochopitelně jednoduché řešení. Mohla bych její přání ignorovat a předstírat, že jsem ji nikdy neviděla. Vytěsnit celou věc z hlavy.

Ale tak nějak… jsem se k tomu nedokázala přinutit. Ještě nikdy jsem neviděla Elinor tak zranitelnou, rozhodně ne do té míry jako dnes. Během těch napjatých okamžiků, kdy čekala na mou odpověď, jsem v Elinor nedokázala vidět ledovou královnu, ale jen starou ženu se svraštělou průsvitnou kůží na rukou.

Jenomže jen co jsem odpověděla: „Tak dobře, já se na to zeptám Lukea,“ se bleskurychle vrátila ke svým mrazivým způsobům a okamžitě mi vyložila, oč horší je The Look než obchody na Manhattanu, jak Angličané vůbec neumějí člověka pořádně obsloužit a že jsou v šatně na koberci jakési flíčky.

Ale prostě se mi nějak dostala pod kůži. Nemůžu ji ignorovat. Nemůžu se na její přání prostě vykašlat. Možná je to hnusná ledová královna, ale pořád je to Minniina babička. Jsou jedna krev. No prostě. Pokud tedy Elinor nějakou krev vůbec má.

A člověk nikdy neví, možná to už Lukea trochu přešlo. Vždyť nemusím udělat nic jiného než to téma velmi opatrně nakousnout. Nesmírně jemňounce, jako když se kolébá olivová ratolest ve vánku.

Takže jsem onoho večera počkala, až se Luke vrátí domů, dá Minnie pusu na dobrou noc, nalije si trochu whisky a převlékne se, a pak jsem to zkusila.

„Lukeu… co se týče tvé matky,“ začnu váhavě.

„Taky jsem si dnes na Annabel vzpomněl,“ otočí se ke mně Luke se zněžnělým výrazem. „Táta mi poslal e-mailem nějaké staré fotografie. Pak ti je ukážu.“

Tak to se ti povedlo, Becky. Příště musíš jasně říct, kterou matku máš na mysli. Když se teď domnívá, že jsem se zmínila o Annabel, nemůžu volně přejít k Elinor.

„Myslela jsem… ehm… na rodinná pouta,“ obracím list. ,A na rodinné povahové rysy,“ dodám v náhlé inspiraci. „Komu je Minnie podle tebe nejvíc podobná? Má sklon k dramatickým situacím jako moje máma a má tvé oči… vlastně se tak trochu podobá každému z rodiny, dokonce i,“ s bušícím srdcem trochu zaváhám, „dokonce i tvé biologické matce Elinor.“

„Pevně doufám, že ne,“ prohlásí Luke odměřeně a prudce přirazí zásuvku.

Á jé. Tohle neznělo příliš vyrovnaně.

„Ale je to koneckonců její babička,“ nedám se odbýt. „Minnie se jí bude tak či onak podobat…“

„To si nemyslím,“ přeruší mě. „Záleží především na výchově. Vždycky jsem byl Annabeliným synem, s tamtou ženskou nemám nic společného.“

No nazdar. S tamtou ženskou. Je to horší, než jsem se obávala.

„No tak dobře,“ pípnu sklesle.

Nemůžu ted vybafnout: „Tak co kdybychom vzali Minnie a šli Elinor společně navštívit?“ Teď ne. Musím to nechat chvíli uležet.

„No a jak ses měl po zbytek dne?“ obracím list.

„Nebylo to špatné.“ Přikývne. ,A co ty? Dorazilas zpátky v pořádku?“

„Díky, jistě,“ řeknu nevinně. „Vzala jsem si taxíka. Díky za optání.“

„Napadlo mě, že je to moc divné místo na kosmetickou chirurgii,“ pokračuje Luke nenuceně. „Ve finanční čtvrti by člověk něco takového nečekal.“

Udělala jsem tu chybu, že jsem se mu podívala do očí – a spatřila v nich výmluvný záblesk. Je mi jasné, že mě prokoukl.

Teď můžu jedině předstírat, že nechápu, nač naráží.

„Tak to jsi opravdu vedle!“ odseknu mu. „Naopak, žádné lepší místo neexistuje. Copak jsi neviděl ty zástupy ztrhaných obličejů, které chodí po City? V jednom časopise nedávno zveřejnili průzkum, že zaměstnanci v City vypadají o víc než 20 % starší než zaměstnanci v ostatních sektorech.“

Tohle jsem si tedy vycucala z prstu, ale to přece nemůže Luke vědět, že? Navíc se vsadím, že je to pravda.

,A ještě něco tam říkali,“ dostanu najednou skvělý nápad. „Že prý tam, kde se šéf o své zaměstnance dobře stará a váží si jich, stárnou prý mnohem pomaleji. A lépe pracují.“

„Tak to určitě,“ přitaká Luke a vytahuje BlackBerry.

„A že prý toho může šéf dosáhnout kupříkladu tak, že svým zaměstnancům dává vlastnoručně podepsaná přání k narozeninám,“ nenechám se odbýt. „Není to zajímavé? Jestlipak ty ve své firmě dáváš zaměstnancům k narozeninám vlastnoručně podepsaná blahopřání?“

„To víš, že jo,“ broukne Luke bez zájmu.

No tohle! Mám chuť na něj zařvat: „Tak to tedy ne! Všechna přání leží na hromadě v tvé kanceláři a čekají na tvůj podpis!“

„Tak dobře,“ snažím se pokračovat nenuceně. „Protože z toho jasně vyplývá, že když lidé vědí, že jejich přání podepsal sám šéf a ne jeho sekretářka nebo tak někdo, mají z toho opravdu lepší pocit. A endorfiny jim vyskočí o patnáct procent.“

Luke přestane na chvíli ťukat do mobilu. Sláva! Dostala jsem ho!

„Becky… ty čteš strašné kraviny.“

Kraviny?

„Tomu se říká průzkum,“ odpovím důstojně. „Myslela jsem, že by tě mělo zajímat, jak hodně může znamenat taková maličkost, jako že lidem podepíšeš přání k narozeninám. Protože spousta šéfů na takové věci prostě kašle. Ty mezi ně doufám nepatříš.“

Ha! A máš to, pane Natovážněnemámčas.

„Úžasné,“ řekne nakonec. Ale pak si bere tužku a něco si poznamenává do notýsku, který nosí v kapse. Předstírám, že jsem si toho nevšimla, ale v duchu se malinko pousměju.

Uf, tak snad už konečně máme tuto konverzaci za sebou. A k debatě o botoxu se už určitě nechci vrátit. Takže trochu okázale zívnu a jdu spát.

Ale i když se mi klíží víčka, stále nemůžu dostat Elinor z hlavy. Cítím se vůči ní jaksi provinile, což je pro mě zcela nový pocit a dost mě to mate. Ale teď už to nevyřeším.

No jo. Ráno moudřejší večera.

Od: Bonnie Seabrightové

Předmět: Blahopřání

Datum: 23. ledna 2006

Komu: Becky Brandonové

Luke podepsal všechna blahopřání k narozeninám! Mockrát děkuju! Bonnie

Od: Becky Brandonové

Předmět: Re: Blahopřání

Datum: 24. ledna 2006

Komu: Bonnie Seabrightové

To byla hračka! Jestli Vás bude něco zlobit, dejte vědět.

Becky xxx

PS Podařilo se Vám už zavést řeč na tělocvičnu

CENTRÁLNÍ ODBOR MINISTERSTVA FINANCÍ PRO MONETÁRNÍ POLITIKU páté patro

180 Whitehall Plače

Londýn SW1

Paní Rebecca Brandonová

The Pines

43 Elton Road

Oxshott

Surrey

6. února 2006

Milá Rebecco,

díky za Váš dopis z 1. února.

Pan ministr v nedávném projevu skutečně vyzdvihl důležitost maloobchodního prodeje pro britskou ekonomiku.

Musím s politováním konstatovat, že se v současné době v rozporu s Vaším návrhem za „nakupování“ neudělují žádné řády Britského impéria, ani titul lady. Bude-li podobné vyznamenání zavedeno, dozajista Vás na tuto poctu navrhneme.

S díky Vám tudíž vracím balíček se stvrzenkami a obchodními cenovkami, které jsem si prohlédl s velkým zájmem, a musím Vám dát za pravdu, že „skutečně děláte pro naši ekonomiku, co můžete“.

S pozdravem,

Edwin Tredwell,

vedoucí oddělení průzkumu veřejného mínění

Devět

Uplynul už týden a já ještě nevím, co si počít s Elinor. Pravda ovšem je, že jsem si s tím zase tak moc hlavu nelámala. Nevěděla jsem totiž, kam dřív skočit. Zavalily mě žádosti našich zákaznic toužících využít naši novou službu Nakupujte v soukromí. Je to tak úžasné! V televizi pořád vykládají, jak je na hlavní třídě mrtvo a nikdo nenakupuje… ale měli by přijít do našeho oddělení, tady to žije!

A dnes mám vůbec zamotanou hlavu, protože nastupuje naše Dokonalá chůva.

Jmenuje se Kyla a je to opravdový skvost. Má diplom z Harvardu, magisterský titul z výchovy dětí a aprobaci pro výuku mandarínské čínštiny, hry na flétnu a kytaru a… už jsem zapomněla, na co ještě. Možná na harfu. Původně přijela do Británie se svou americkou rodinou, ale ta se vrátila do Bostonu a Kyla se rozhodla zůstat, protože dělá dálkově doktorát na Londýnské univerzitě a má tu nějaké příbuzné. Chce tedy pracovat jenom tři dny v týdnu, což nám dokonale vyhovuje.

A navíc má předkus.

Myslím tím ohromný. Jako kůň.

Ne že by na vzhledu záleželo. Ani v nejmenším. A já rozhodně nesoudím lidi podle vzhledu. Najala bych si ji, i kdyby měla úsměv jako modelka za milion dolarů.

Ale přesto. Její zuby získaly z nějakého důvodu mé sympatie. A navíc svými vlasy rozhodně nemůže pohazovat do všech stran.

Což mimochodem pro mě určitě nebyla žádná „zásadní překážka“. Když jsem do dotazníku napsala Žádné poletující vlasy, měla jsem na mysli něco naprosto jiného a Luke si ze mě skutečně nemusel dělat legraci. Ale jen tak mimochodem jsem si prohlédla její účes – zrovna jsem neměla co dělat – a Kýla má naprosto nudné mikádo s několika stříbrnými nitkami.

Takže je v podstatě dokonalá.

„Ta vaše Julie Andrewsová tu bude co nevidět, že?“ Máma vchází do kuchyně, kde si Minnie hraje s modelínou a já se líně brouzdám po eBayi. Zahlédne stránku, kterou si prohlížím, a prudce se nadechne. „Nakupuješ, Becky?“

„Ne!“ odpovím zaraženě.

Jenom to, že jsem na eBayi, nemusí přece znamenat, že hodlám nakupovat, že! Potřebuju snad tyrkysové lakové lodičky od Chloé, nošené jednou, pouze PayPal? Jenom pozoruju cvrkot. Jako když se zajímáte o to, co zvláštního se dneska stalo.

„Doufám, že jsi Minnie nachystala kožené tyrolské kalhotky s

laclem?“ dodá máma. „A máš píšťalku?“

„Ha ha,“ odpovím zdvořile.

To, že jsme si najali chůvu, máma dosud nepřekousla. Ještě víc se dopálila, když jsme jí s Lukem nedovolili vyplňovat s námi dotazník. Přešlapovala za dveřmi, nespokojeně pomlaskávala a opovržlivě shlížela na všechny kandidátky. Pravé rodeo nastalo, když si přečetla Kylin životopis včetně pasáže o kytaře a zpěvu. Okamžitě Kylu překřtila na Julii Andrewsovou a od té doby na to téma neustále vtipkuje. Přidala se k ní dokonce i Janice, která Lukea překřtila na kapitána von Trappa, což je opravdu hodně protivné, protože já potom můžu být pouze jeho zemřelá žena nebo Baronka.

„Jestli bude chtít šít šaty ze záclon, tak ji laskavě upozorni, aby si vzala ty z modrého pokoje,“ dodá máma.

Předstírám, že jsem nic neslyšela. A vůbec, zvoní mi mobil. Na displeji je Lukeovo číslo – určitě chce vědět, jak to jde.

„Ahoj!“ řeknu hned. Ještě tu není.“

„Dobře.“ Ve sluchátku to šustí, jako by jel autem. „Jenom jsem ti chtěl, ještě než přijde, něco připomenout. Becky, musíš k ní být upřímná.“

Co má tohle jako znamenat?

„Já jsem vždycky upřímná!“ rozhořčím se.

„Chůva musí být naprosto zasvěcená do všech našich problémů,“

pokračuje, jako bych nic neřekla. „Najali jsme si ji z určitého důvodu. Nemá smysl předstírat, že je Minnie svatá. Musíme jí vysvětlit všechny potíže, které s ní máme…“

„Jistě, Lukeu,“ řeknu trochu podrážděně. „Nemusíš mě poučovat. Řeknu jí naprosto všechno.“

Naráží na to, že jsem v tom dotazníku o Minnie nenapsala tak úplně pravdu. Jakože, přece po mně nemůžou chtít, abych pomlouvala vlastní dceru! Takže jsem si docela malinko zalhala a napsala jsem, že Minnie získala šestkrát za sebou cenu Nejhodnější batole. A Luke na to řekl, že v tom případě je celý ten nápad naprosto k ničemu, a měli jsme trochu… vzrušenou debatu.

„Mimochodem, už je tady,“ řeknu, když se ozve zvonek. „Měla bych jí jít otevřít. Měj se.“

Kyla stojí za dveřmi s kytarou a já potlačím zahihňání. Doopravdy vypadá jako Julie Andrewsová, až na ty džíny. Jestlipak k nám nepřitancovala ulicí za zpěvu „I Have Confidence In Me“?

„Dobrý den, paní Brandonová.“ V přátelském úsměvu vycení předkus. „Říkejte mi, prosím, Becky!“ vedu ji dovnitř. „Minnie se vás už nemůže dočkat! Právě si hraje s modelínou,“ dodám trochu pyšně, když ji vedu do kuchyně. „Snažím se ji po ránu přimět k nějaké konstruktivní činnosti.“

„To je skvělé,“ kývne Kýla energicky hlavou. „Dokud byla Eloise, má předchozí svěřenka, v batolecím věku, hrály jsme si pořád s modelínou. Byla na to ohromně šikovná. Za jeden svůj výtvor dostala dokonce cenu v místní umělecké soutěži.“ Při té vzpomínce se usměje. „Byly jsme na ni moc pyšné.“

„To je skvělé!“ usměju se na ni. „Tak už jsme tady…“ Rozmáchle otevřu dveře.

Sakra. Minnie si už nehraje s modelínou, místo toho vesele buší do mého laptopu.

„Minnie! Co to děláš?“ pronikavě se zasměju. „To je mámino!“ Přiskočím k ní, abych jí vyrvala laptop – a když se podívám na displej, ztuhne mi krev v žilách. Právě chce nabídnout za botičky od Chloé 2 673 333 333 liber.

„Minnie!“ vytrhnu jí laptop.

„Mojééé!“ zaječí Minnie zuřivě. „Mojééé!“

„Minnie se zabývá počítačovým uměním?“ S příjemným úsměvem kráčí Kýla ke mně a já před ní rychle s laptopem uskočím.

„Jenom si tak hrála… s čísly,“ vyjeknu trochu ostře. „Nedáte si trochu kávy? Minnie, to je Kyla.“

Minnie věnuje Kyle přezíravý pohled a začne patlat všechny barvy modelíny do sebe.

Jestli dovolíte, paní Brandonová, budu vyrábět vlastní modelínu,“ navrhne mi Kýla. „Dávám přednost ekologické mouce.“

Júúú. Ekologická a doma vyrobená modelína. Vidíte, proto si má člověk pořídit Dokonalou chůvu. Už se nemůžu dočkat, až se s tím pochlubím v zaměstnání.

„A kdy ji podle vás začnete učit tu mandarínskou čínštinu?“ Zeptám se proto, že se mě Luke na to bude jistě ptát.

Mandarínská čínština Lukea doopravdy dostala! Od rána do večera mi vykládá, jak důležitá pro ni bude, až vyroste. A já si také myslím, že to bude skvělé – ale trošku mě z toho mrazí. Co když jí Minnie bude plynně mluvit a já jí nebudu vůbec rozumět? Nemůžu se zbavit představy, jak na mě pubertální Minnie chrlí ve zmíněném jazyce šťavnaté nadávky a já přitom horečně listuju frazeologickým slovníkem.

„To záleží na tom, jaký bude mít talent,“ odpoví mi Kýla. „S Eloise jsme začaly v osmnácti měsících, ale to bylo výjimečné dítě. Velmi chytré a chápavé. A tvárné.“

„To zní úžasně,“ říkám zdvořile.

„Eloise je úžasná holčička,“ rozplývá se Kýla nadšením. Ještě pořád se mnou komunikuje každý den z Bostonu přes skype a já jí posílám matematické příklady a konverzujeme spolu v čínštině. Předtím než jde na gymnastiku. Té se teď také věnuje.“

Uf, začínám mít té slavné Eloise plné zuby. Příklady z matematiky, mandarínská čínština a ještě k tomu gymnastika? Jestlipak se nám tu někdo jen tak nevychloubá?

„Naše Minnie je také moc chytrá a vnímavá. Onehdy napsala svou první básničku,“ neovládnu se.

„Ona napsala básničku?“ Kyla poprvé vypadá trochu ohromeně. Ha. Já ti dám Eloise. „Ona už umí psát?“

„Řekla mi ji a já ji napsala,“ vysvětluju po kratinké pauze. „Byla to báseň v ústní tradici.“

„Řekni mi svou básničku, Minnie!“ obrátí se Kýla nadšeně k Minnie. „Tak jak to bylo?“

Minnie se na ni nasupeně podívá a cpe si modelínu do nosu.

„Už si ji asi nepamatuje,“ vložím se rychle. „Ale je velmi jednoduchá a roztomilá. Bylo to takhle…,“ pro větší efekt si odkašlu. „,Proč kapky deště padají na zem?“‘

,Jééé.“ Kýla vypadá ohromeně. „To je úžasné. Tolik rovin v jedné větě.“ „Já vím,“ přikývnu s upřímnou opravdovostí. „Hodláme ji napsat na naše vánoční přání.“

„To je skvělý nápad!“ vyjekne nadšeně Kýla. „Víte, Eloise vyrobila vlastnoručně řadu nádherných vánočních přání a prodávala je pro charitu. Ve své škole vyhrála cenu Filantropie. Byla to škola svatého Cuthberta v Chelsea, víte?“

Do školy svatého Cuthberta v Chelsea chodí Ernie. Jestli tam mají takových holek víc, tak už je mi jasné, proč se tam Ernie necítí dobře.

„Úžasné! A existuje vůbec něco, co Eloise nedokáže?“ zeptám se s nádechem sarkasmu, který Kyla určitě nepostřehla.

„Říkám si, že se dneska budeme s Minnie jenom zlehka oťukávat, abychom se lépe poznaly…a cvrnkne Minnie pod bradu. „Očividně je mimořádně inteligentní, ale není tu něco, co bych o ní měla vědět? Nějaké slabůstky? Drobné problémy?“

Chvíli se na ni strnule zubím. Pamatuju si, co mi Luke řekl. Ale ani na mučení by ze mě nedostali, že nás vykázali ze Santovy chaloupky, že si všichni myslí, že je neukázněná a rozmazlená, a že můj manžel kvůli ní už nechce další dítě. Zejména po těch ódách, které tu pěla na Eloise.

A vůbec, proč bych měla Minnie dopředu pomlouvat? Jestli je to dobrá chůva, tak se s Minniinými výstřelky vypořádá sama. Jakože, je to snad její práce, nebo ne?

„Kdepak,“ prohlásím nakonec. „Jaképak problémy. Minnie je milá a citlivá holčička a my jsme hrdí, že jsme jejími rodiči.“

„Výborně!“ Kýla v širokém úsměvu vycení předkus v celé kráse. „A jí všechno? Zeleninu? Hrášek, karotku, brokolici? Eloise mi ráda pomáhala vařit rizoto se zeleninou z jejich zahrádky.“

Proč mě to vůbec nepřekvapuje? A určitě za to dostala michelinskou hvězdu.

„Absolutně všechno,“ odpovím bez zaváhání. „Minnie se po zelenině může utlouct. Viď, miláčku?“

Miláček nesnědl za celý svůj nedlouhý život ani jednu karotku. Když jsem se jí ji jednou pokusila vpašovat do pastýřského koláče, všechnu mrkev, kousek po kousku, vyplivala po celé místnosti.

Ale to rozhodně téhle chytrolíně vyprávět nebudu. Jestli je to takový kanón, tak si s Minnie poradí snadno, ne?

„Takže byste si možná mohla na chvíli odskočit, zatímco se my s Minnie trochu seznámíme?“ navrhne mi Kýla a vesele se obrátí k Minnie: „Ukážeš mi, co hezkého jsi vymodelovala, Minnie?“

„Tak dobře!“ souhlasím. „Mějte se tu zatím hezky!“

Vyjdu z kuchyně se šálkem kávy v ruce a málem narazím do mámy, která na chodbě špicuje uši.

„Mami!“ vykřiknu. „Ty jsi nás špehovala?“

„Už ji aspoň naučila všechny písničky, které zpívá Mary Poppins?“ odfrkne si opovržlivě.

Chudák máma. Opravdu bych ji chtěla nějak potěšit.

„Hele, co kdybychom si zašly něco hezkého koupit?“ napadne mě najednou. „Kýla se chce s Minnie seznámit a pro případ, že by měla problémy, tu zůstává táta…“

„Copak já můžu chodit nakupovat?“ odsekne máma nedůtklivě. „Přišli jsme o peníze, už jsi zapomněla? Musela jsem zrušit všechny naše objednávky u Ocada, víš. To jsem tátovi nedokázala rozmluvit. S těmi dobrými slanými koláči i s uzeným lososem máme utrum… máme přísně omezený rozpočet.“ Mámě se lehce zachvěje hlas. „Pokud někam půjdeme, tak jedině do obchodu Všechno za libru!“

Zalije mě vlna soucitu. Ani se nedivím, že se máma v poslední době cítí tak špatně.

„No tak půjdeme do Všechno za libru!“ snažím se ji rozveselit. „Tak pojď, bude legrace!“

Než jsem si stačila obléct kabát, zavolala máma Janice a ta se rozhodla, že půjde s námi. A když vyjdeme ven, stojí tam s ní v prastaré větrovce a džínách i Jess.

„Ahoj, Jess!“ zdravím se s ní. „Jak se máš?“

Neviděla jsem Jess už strašně dlouho. Minulý týden byla na pár dnů s Tomem v Cumbrii a ani jsem nevěděla, že se už vrátili.

„Já se z toho zblázním,“ cedí skrz zaťaté zuby. „Už to nevydržím. Dovedeš si představit, jaké to je bydlet s Janice a Martinem?“

„No to… ne.“ Je mi jasné, že to Janice a Jess nemůže dohromady příliš klapat. „Co se děje?“

„Nejdřív pořád dorážela, abychom uspořádali druhou svatbu. Teď nás zase tlačí k tomu, abychom si pořídili dítě.“

„Už?“ potlačím úsměv. „Ale vždyť jste se brali teprve nedávno!“

„No právě! Jenomže Janice je pořád samá narážka. Každý večer sedí a štrikuje cosi žlutého a nadýchaného, ale nechce říct, co to je.“ Jess ponuře zašeptá: „Je to dětská přikrývka, já to vím.“

„Tak už jsme tady.“ Máma nám skočí do řeči, když dojdeme na roh hlavní ulice.

Po naší pravici je Všechno za libru a přímo naproti Všechno za 99 pencí. Chvíli si oba obchody nejistě prohlížíme.

„Tak kam půjdeme?“ prohodí nakonec zkusmo Janice. „Všechno za 99 pencí je očividně o trochu levnější....,“ Nedopoví.

Máma nemůže odtrhnout oči od Emma Jane Gifts, úžasného butiku plného kašmírových svetříků a ruční keramiky, kterou se obě tak rády přehrabujeme. Dokonce nám odtud mává pár máminých kamarádek z bridžge. Ale máma se nenechá ve svém přesvědčení zviklat a vytáhne směrem k Všechno za libru jako generál do bitvy.

„Mám jistou úroveň, Janice,“ prohlásí s tichou důstojností jako vysoký důstojník, který se obléká k večeři do fraku, i když kolem něj padají bomby. „Na úroveň Všechno za 99 pencí jsme snad ještě neklesli.“ „Dobře,“ špitne Janice nervózně.

„Vůbec se nestydím, že mě tu někdo spatří. Je to náš nový způsob života a my si na něj prostě musíme zvyknout. Když tvůj otec řekne, že budeme jíst jenom řepový džem, pak se nedá nic dělat.“

„Mami, ale on neřekl, že musíme jíst jenom řepový džem…,“ namítám, ale máma už s hlavou hrdě vztyčenou kráčí vpřed. Podíváme se s Jess na sebe a jdeme za ní.

Júůú. Obchod je mnohem větší, než jsem čekala. A mají tady tolik věcí! Máma se už zmocnila košíku a vzteklými pohyby do něj hází konzervy s jakýmsi pochybně vyhlížejícím masem.

„I tvůj otec bude muset přizpůsobit chuťové buňky vlastnímu rozpočtu!“ prohlásí a přihodí do košíku ještě jednu konzervu. „Kvalitní výživu si už asi nebudeme moct dovolit! Vitamíny jsou patrně jenom pro pracháče!“

,Júúů, čokoládový likér!“ uvidím najednou. „Vezmi jich pár, mami. A čokoláda Toblerone!“

A hele! Támhle mají na poličce vatové tamponky. Bylo by pošetilé pár jich nevzít. Jakože, přímo nehospodárné. A tady mají štětečky na mejkap, a dokonce kleštičky na řasy! Za jedinou libru! Popadnu košík a začínám nakládat.

„Jane!“ Dolehne k nám zadýchaný hlas a já zahlédnu Janice s náručí plnou krabic s nápisem „Zahradní solární osvětlení“. „Viděli jste tohle? To přece nemůže stát pouhou libru.“

„Podle mě je všechno za libru..začnu, ale ona už ťuká na rameno jedné prodavačce.

„Promiňte,“ ptá se zdvořile, „kolikpak stojí tohle?“

Prodavačka na ni vrhne hluboce opovržlivý pohled. „Nejspíš libru.“ „A tohle?“ Janice ukáže na zahradní hadici.

„Taky libru. Všecko je za libru. Tohle je obchod Všechno za libru, víme?

„Ale… ale…,“ Janice se tu nejspíš pomine radostí. „To je neuvěřitelné! Uvědomujete si, kolik taková věc stojí v Johnu Lewisovi?“

Z vedlejší uličky zaslechnu prudké nadechnutí. To máma mává hromadou umělohmotných úložných dóz. Mučednický výraz je ten tam a oči jí září radostí. Janice! Tupperware!“

Chci se za ní rozběhnout, když zahlédnu hromadu lesklých pásků se vzorem hadí kůže. To je neuvěřitelné. Jakože, pásek za jednu libru! To by byl zločin nechat je tu. A támhle je police plná vlasových příčesků a paruk… Páni, tohle je super místo. Jak to, že mi něco takového uniklo?

Vložím do košíku pět pásků a několik paruk a přihodím pár kousků líčidel „světových značek“ (i když jsem ani o jedné dosud neslyšela), pak narazím na poličku s nápisem „Vrácené zboží – cateringové přebytky“ a „Supervýprodej“.

Páni. No tohle! Jsou tu hromady jmenovek, konfet a podobných věcí. Na večírek jako dělané.

Je jasné, že tady nemůžu nakupovat věci na Lukeovu oslavu. Vypadalo by to strašně lakotně.

Ale když to stojí jenom libru! A je to skutečné cateringové zboží! A vadilo by mu to vůbec?

Podívejme se na to z této stránky. Čím méně utratím za jmenovky a konfety, tím víc mi zbude na šampaňské. A navíc je všechno za libru. Za jedinou libřičku!

Ach Bože, tohle nemůžu promarnit. Takovou skvělou příležitost. Chvatně začnu házet do košíku jmenovky, vystřelovací konfety, stolní konfety a stojany na ubrousky. Však nikomu nemusím věšet na nos, že jsem to koupila v obchodu Vše za libru. Řeknu, že mi to vyrobili na zakázku ve firmě specializované na zábavu.

„Nepotřebuješ ještě jeden košík?“ Vedle mě najednou vyroste Jess.

„Ano, děkuju.“ A hned do něj hodím dekorace na lustry, kterých jsem si právě všimla. Vypadají trochu ušmudlaně, ale toho si nikdo při ztlumeném osvětlení nevšimne.

„To je na tu Lukeovu oslavu?“ Kývne se zájmem k mému košíku. „Jak pokračují přípravy?“

Ouha. Jess by mohla vyzvonit, kde jsem tu výzdobu nakoupila.

„Ne!“ odpovím rychle. „Jistěže to není pro Lukea! To je jenom… pro inspiraci. A ty si nekoupíš nic?“ dodám, když vidím, že tu je bez košíku. „Kupříkladu zásobu igelitek nebo něco podobného?“

Očekávala bych, že podobné místo bude pro Jess přímo ráj. Právě

ona mě neustále kárala, že příliš utrácím, a doporučovala mi, abych nakupovala ve velkoobchodu a živila se slupkami od brambor.

„Ne, já už nic nekupuju,“ prohlásí Jess nenuceně.

Špatně slyším?

„Co tím myslíš, že nic nekupuješ?“ ptám se a neustále přitom nakládám další věci do košíku. „Něco snad kupovat musíš. Všichni něco kupují.“

„Ale já ne,“ zavrtí hlavou. „Od té doby, co jsme byli v Chile, jsme se s Tomem dohodli, že budeme nuloví spotřebitelé, nebo se tomu alespoň co nejvíc přiblížíme. My teď směňujeme zboží.“

„Vy směňujete zboží?“ podivím se. ,A za co? Za korálky?“

Jess si posměšně odfrkne. „Za korálky ne, Becky. Za všechno možné. Za jídlo, oblečení, topivo. Když to nemůžu získat směnou, tak se bez toho prostě obejdu.“

„Ale… s kým směňuješ?“ ptám se nevěřícně. „Teď už snad nikdo nesměňuje. To snad bylo kdysi, za středověku.“

„To by ses divila. Existuje spousta lidí, kteří to vidí jako já. Jsou různě propojeni, mají webové stránky…,“ pokrčí rameny. „Minulý týden jsem za šestihodinovou práci na zahradě dostala lístek na vlak. Dostala jsem se tak do Scully a nic mě to nestálo.“

Vyjeveně na ni zírám. Abych pravdu řekla, trochu se mě to dotklo. Všechny, které tu teď jsme, se cítíme trochu jako hrdinky, že nakupujeme v obchodu Vše za libru. Ale Jess nás musí zase trumfnout tím, že nenakupuje vůbec. To je celá Jess. Příště si na mě připraví nějakou novou formu antinakupování nebo tak něco. Tak jako je antihmota nebo antigravitace.

„Takže… i já můžu směnit něco za něco?“ napadne mě najednou. Jistěže můžeš,“ přisvědčí Jess. „Dokonce bys měla. Můžeš dostat, co tě napadne. Šaty, jídlo, hračky… Pošlu ti odkaz na webové stránky, které používám nejvíc.“

„Díky!“

Ano! A dále nadšeně přihazuju do košíku. To je dokonalé řešení. Všechno, co budu potřebovat na Lukeovu oslavu, získám směnou. A je to! A bez všech těch předražených společností na organizování oslav se klidně obejdu! Kdo by o ně také stál, když existují obchody Vše za libru a webové stránky, na kterých získáte všechno výměnou?

Júúú. Barevné osvětlení ve stylu Hvězdných válek, dva řetězy za libru! A sklenky na alkohol s Yodou.

Zamyšleně se zastavím. Možná bych mohla pro oslavu zvolit téma Hvězdné války. Jakože, sice si nejsem příliš jistá, jak na tom je Luke s Hvězdnými válkami… ale mohla bych ho na ně správně naladit, že? Mohla bych si vypůjčit pár DVD a navrhnout mu, že vstoupíme do fanklubu, a to by bylo, abych z něj do 7. dubna neudělala nadšence.

Ale teď jsem zahlédla opravdu senzační girlandy na diskoparty. A támhle jsou podnosy s cínovou patinou na téma „Kulatý stůl krále Artuše“ zdobené umělými drahokamy a číše ve stejném stylu. Bože, teď vážně nevím.

Co kdybych navrhla společné téma Disko-Hvězdné války-král Artuš? „Tohle se dá taky získat výměnou,“ prohodí Jess s nesouhlasným pohledem na to, jak si do košíku vkládám girlandy. „Nebo ještě lépe, můžeš si udělat vlastní výzdobu z recyklovaného materiálu. Je to mnohem vstřícnější k přírodě.“

„To víš, že jo,“ nenechám se vyvést z míry. „Kvůli tobě budu ze stalých novin slepovat ohavné papírové řetězy.“

„Ale já nemluvím o žádných papírových řetězech!“ Jess se tváří uraženě. „Na webu najdeš spoustu nápadů na různé dekorace. Můžeš využít starou stříbrnou fólii, dekorativní plastové láhve…“

Stříbrnou fólii? Plastové láhve? Jsem snad šestiletý capart?

„Podívej, Jess!“ Vyruší nás radostný hlas, a když zvednu hlavu, vidím, jak k nám pádí Janice s nějakou krabičkou v ruce. „Našla jsem tu vitamíny! S kyselinou listovou! Pro mladé ženy je to prý zdravé!“

S Jess se na sebe podíváme.

„Jenom když chtějí otěhotnět,“ poznamená Jess ledově.

„Tak já to pro každý případ hodím do košíku.“ Janicino nenucené chování nemůže nikoho ošálit.“A podívejte na tohle! To je knížka o jménech pro dítě! Tisíc jmen za jednu libru! Pro holčičky i pro kluky.“

„To je neuvěřitelné,“ mumlá si Jess, obejme se rukama a schoulí defenzivně ramena.

„A nač zrovna ty, Janice, potřebuješ dětská jména?“ ptám se.

„No,“ Janice zrůžovějí tváře a přeskakuje pohledem ze mě na Jess. „Člověk nikdy neví...“

„Zato já to vím!“ vyletí najednou z Jess. „Poslouchej, Janice. Já nejsem těhotná. A ani do jiného stavu nehodlám přijít. S Tomem jsme se dohodli, že až budeme chtít založit rodinu, adoptujeme nějaké postižené dítě z Jižní Ameriky. A nepůjde o žádné mimino a už se nějak bude jmenovat. Tak si svou kyselinu listovou a knížku dětských jmen strč za klobouk!“ Vypochoduje rázně z obchodu a my s Janice za ní zíráme s otevřenou pusou.

Dítě z Jižní Ameriky! To je tak super!

„Opravdu ted řekla… že si dítě adoptují?“ ptá se Janice rozechvěle. „Podle mě je to báječný nápad!“ říkám nadšeně. „Hele, mami!“ zavolám na mámu, která si dává do košíku umělé květiny. „Jess prý chce adoptovat dítě z Jižní Ameriky!“

„Jééé!“ mámě se rozzáří oči. „To je milé!“

„Ale co si počnu s tím vším, co jsem už upletla?“ Janice má slzy na krajíčku. „Už jsem upletla celou kojeneckou výbavičku! Žlutobílou, takže se hodí jak pro kluka, tak pro holčičku, a oblečení na Vánoce do šesti let!“ Ach jo, Janice se už určitě zbláznila.

„Ale nikdo to po tobě nechtěl, že ne?“ upozorním ji. „Tak to třeba dej do charity.“

Asi se trochu začínám podobat Jess. Dokonce i tou tvrdostí v hlase. Ale proč proboha začala plést výbavičku ještě předtím, než se Jess s Tomem vůbec zasnoubili?

„Promluvím si s Tomem.“ Zdá se, že Janice najednou něco napadlo. „Určitě souhlasí s tím hloupým plánem jenom proto, aby Jess udělal radost. Bude stát o vlastní dítě, já vím, že bude. Bude chtít předat naše geny dalším generacím. Martinovu rodinu lze vystopovat až do Cromwellovy doby, víte! Nechal si vypracovat rodokmen.“

„Janice,“ začnu, „já bych se do toho opravdu nepletla…“

„Koukejte na to!“ Najednou upře pohled před sebe na polici. „Zahradní rukavice! A vatované! Za libru!“

Vracíme se z výletu v optimistické náladě. Praštily jsme se přes kapsu a kvůli té spoustě nákupních tašek jsme jely domů taxíkem – ale na druhé straně jsme ušetřily fůru peněz, takže co je proti tomu jedna cesta taxíkem?

Janice se už o miminech ani o předávání genetické výbavy nezmínila, zato neustále vytahovala z nákupní tašky různé věci a strkala nám je pod nos.

„Celá souprava na čištění zubů i se zrcátkem! Za jednu libru!“ Předvádí celému taxíku, aby se ujistila, že jsme z toho stejně u vytržení jako ona. „Stolní hra minikulečník! Za libru!“

Máma zřejmě vykoupila celou nabídku Tupperware, hromadu potřeb pro domácnost a velkých hrnců, několik lahví šamponu L’Oréal s polským návodem, pár umělých květin, velkou krabici přání k narozeninám a fantastický mop s růžově pruhovanou násadou, který se určitě bude líbit Minnie.

A já jsem těsně před odchodem objevila balík senzačních dřevěných ramínek. Tři za libru, což je úplně za babku. Všude jinde by jedno stálo minimálně dvě libry. Tak jsem jich vzala rovnou sto.

Za taxikářovy pomoci klopýtáme s taškami domů a složíme je do předsíně.

„Musím říct,“ prohlásí máma, „že jsem po té dřině naprosto vyčerpaná. Nedáš si šálek čaje, holčičko? A k němu pár těch bourbonových sušenek…“ Právě se přehrabuje v jedné z nákupních tašek, když vyjde táta z pracovny. Chvíli na nás zírá s otevřenou pusou.

Těch sedmnáct nákupních tašek ho nejspíš trochu zaskočilo. To víte, když na to není člověk připravený.

„Co to je?“ vykoktá nakonec. „Co to má znamenat?“

„Byly jsme v obchodě Vše za libru,“ odpovím vesele. „A odvedly jsme velký kus práce!“

,Jane…,“ táta klouže nevěřícným pohledem z jedné tašky na druhou. „Mluvili jsme tu o šetření.“

Máma zvedne hlavu od tašky plné jídla a tváře jí zrudnou. „A co myslíš, že jsem dělala? Sedíš si snad na uších? Nakupovala jsem v obchodě Vše za libru.“

„A tos ten zatracený krám musela rovnou vykoupit?“ Táta se dívá na záplavu igelitek. „Zbylo jim tam vůbec něco?“

Uúú. Máma se nadechne způsobem, který znamená: Ještě nikdy nikdo mě tak neurazil.

„Abys věděl, Grahame, koupila jsem pro nás konzervovaný pastýřský koláč a zlevněné sušenky, protože Ocado si už, jak víš, dovolit nemůžeme!“ Vrazí mu sušenky pod nos. „Víš, kolik to většinou stálo? Pět balíčků za libru! Tak co, šetřím, nebo nešetřím?“

„Jane, nikdy jsem neřekl, že si nemůžeme dovolit Ocado,“ ohradí se táta podrážděně. „Řekl jsem jenom..

„Takže příště mám podle tebe jít raději do obchodu Vše za 99p?“ zaječí máma. „Nebo snad do obchodu Vše za l0p? Kdy budeš vlastně spokojený, Grahame? Možná bys raději měl chodit na nákupy sám. Možná by ses měl postarat o levné nakrmení a ošacení rodiny ty!“ „Nakrmení a ošacení, říkáš?“ odsekne táta opovržlivě. „A co má tohle společného se šacením a krmením rodiny?“ Popadne mop s růžově pruhovaným držadlem.

„Takže my už si nemůžeme dovolit ani základní hygienu?“ Máma zlostí celá zrůžoví. „Takže už si nemůžeme dovolit uklízet podlahu mopem?“

„Můžeme ji klidně uklízet tou hromadou mopů, které už dávno máme!“ vybuchne táta. Jestli ještě uvidím jediný zbytečný krám v našem domě...“

Ouvejouvej. Měla bych se asi co nejdřív vytratit, než některý z nich spustí své oblíbené: „Že se mnou souhlasíš, Becky, no řekni!“

Stejně se už nemůžu dočkat, jak spolu vycházejí Kyla s Minnie. Možná už začaly s mandarínskou čínštinou nebo s francouzštinou. Nebo s vyšíváním!

Po špičkách se plížím do kuchyně v naději, že z dálky zaslechnu Minnie zpívat nějaký madrigal nebo s dokonalou výslovností počítat Un, deux, trois. Případně něco z Pythagora. Ale místo toho slyším Kylu neustále opakovat. „Dělej, Minnie. Dělej, pospěš si!“

Zní to dost unaveně, což je divné. Považovala jsem ji za ten typ lidí, kteří se živí čistou brokolicovou šťávou a energie jim nikdy nedojde.

„Nazdar!“ zavolám a otevřu dveře. „Už jsem tady!“

No nazdar! Co to je? Kyla ztratila svou jiskru. Má rozcuchané vlasy, zardělé tváře a na košili šmouhy od rajčete.

Minnie naopak trůní bohorovně v dětské židličce, před sebou talíř s jídlem a tváří se, jako by měla na všechno nekonečně času.

„No tak?“ ptám se vesele. Jak jste se dnes dopoledne měly?“ „Výborně!“ usměje se Kyla – ale takovým tím automatickým úsměvem, který nedojde až k jejím očím. Ty naopak jako by říkaly: „Dostaňte mě odsud, než se zblázním!“

Rozhodnu se, že si jich nebudu všímat. Ani prstů zarytých do opěradla židle.

„Tak jste se už začaly učit nějaký cizí jazyk?“ začnu povzbudivě. „Ještě ne,“ zasvítí opět Kyla zuby. „Ale chtěla bych si s vámi o něčem promluvit, jestli to nevadí.“

Mám chuť odseknout: „To tak, pusťte se konečně do té své mandarínštiny,“ zabouchnout za sebou dveře a utíkat co nejdál. Ale chovala by se tak odpovědná matka?

„Jistěže ne!“ nasadím okouzlující úsměv. „O co jde?“

„Paní Brandonová.“ Kyla jde ke mně a ztlumí hlas. „Minnie je roztomilé a inteligentní dítě. Ale měly jsme dneska… několik problémů.“ „Problémů?“ opakuju po pouze neznatelné pauze, jako bych v podstatě nechápala, co slovo problém znamená. „A jakých problémů?“ „Byly tu chvíle, kdy si Minnie trochu postavila hlavu. Je to u ní normální?“

Mnu si nos a hraju o čas. Když připustím, že jsem už sama měla s Minniinou tvrdohlavostí potíže, dám tím Kyle všechny trumfy do rukou. Čekala jsem, že Minnie tvrdohlavosti zbaví. Proč už to vlastně neudělala?

A vůbec, je snad všeobecně známo, že se děti nemají škatulkovat a působit jim tím komplexy.

„Tvrdohlavá?“ svraštím obočí v předstíraném neporozumění. „Ne, takhle já Minnie vůbec neznám. Se mnou nikdy tvrdohlavá není,“ přihodím pro jistotu. Je to vždycky andílek, že ano, miláčku?“ vyšlu k Minnie zářivý úsměv.

„Aha.“ Kyle zrudnou tváře a vypadá trochu utrápeně. „Takže to se asi zlepší, jen co se lépe poznáme, viď, Minnie! Potom…,“ ztlumí hlas. „Se mnou nesnědla vůbec žádnou mrkev. Jsem si jistá, že záměrně. Říkala jste přece, že mrkev normálně jí, že?“

„Stoprocentně,“ odpovím po další drobné pauze. „Bez výjimky. No tak, Minnie, sněz svou mrkvičku!“

Zamířím k její vysoké židličce a podívám se na Minniino jídlo. Většina kuřete a brambor zmizela, zato tu zůstala hromádka nádherně uvařené mrkvičky, na kterou Minnie hledí jako na černý mor.

„Nevím, co dělám špatně,“ svěřuje se Kyla trochu otráveně. „S Eloise jsem takové problémy nikdy neměla…“

„Mohla byste mi podat hrnek, Kylo?“ prohodím nenuceně. Když se Kyla otočí ke kredenci, popadnu bleskově z talíře jednu mrkvičku, strčím si ji do úst a spolknu ji jako pilulku.

„Vida, jednu právě snědla,“ řeknu Kyle a snažím se, aby to nevyznělo moc nafoukané.

„Ona jednu snědla?“ Kyla se bleskově otočí. „Ale… ale já to s ní zkoušela nejméně čtvrt hodiny!“

„Však vy se to také naučíte,“ prohodím mile. „Ehm, mohla byste prosím vás sundat ještě ten džbánek?“ Jakmile se otočí, nacpu si druhou mrkev do pusy. To se musí Kyle uznat, ty mrkvičky jsou jedna báseň.

„Ona snědla další?“ Kyla dychtivě počítá mrkvičky na talíři. Jde mi to báječně, polykám jako o závod.

„Ano!“ odkašlu si. „Hodná holčička, Minnie! Teď sněz ten zbytek, aby měla Kyla radost…“

Přeběhnu na opačný konec kuchyně a vařím si kávu. Za zády slyším Kylino veselé povzbuzování.

„No tak, Minnie! Je to moc dobrá mrkvička. Už jsi snědla dvě, tak nám ukaž, jak rychle spapáš ten zbytek!“

„Nééé!“ zaječí na ni Minnie, a když se otočím, vidím, jak hází vidličku na zem. „Mrkev nééé!“

Proboha. Teď rozhází všechnu mrkev po celé kuchyni.

„Poslyšte, Kylo,“ vložím se rychle. „Byla byste tak hodná a vynesla do patra ty nákupní tašky z chodby? Já mezitím dohlédnu na Minnie.“

„Jistěže,“ otře si Kyla obočí. „Beze všeho.“

Jen co zmizí za dveřmi, běžím k Minniině židličce a začnu si cpát mrkvičku do úst. Proč toho proboha navařila tolik? Nedokážu ani zavřít ústa, natož abych ji mohla rozkousat…

„Becky?“ zděšením téměř ztuhnu, když za sebou uslyším Kylin hlas. „Vaše matka říká, abych ty tašky odnesla do kuchyně, souhlasíte?“

Stojím tam jako sloup a nevím, co teď. Pusu mám plnou mrkve.

Ale odvracím usilovně hlavu na druhou stranu, takže mi na ústa Kyla nevidí.

„Hh-hmmm,“ zamručím nezřetelně.

„Propána! Ona snědla všechnu mrkev?“ Kyla upustí tašky na zem. „A tak rychle! Co se stalo? Najednou se do nich pustila?“

„Mmm-hmm.“ S téměř vykroucenou hlavou se snažím výmluvně pohodit rameny.

Teď Kyla jde k Minniině židličce a já se rychle přesouvám k oknu a dívám se ven. Bože, to je příšerné. Od snahy udržet všechnu mrkev v puse mně začínají tuhnout čelisti a v obličeji tou námahou rudnu. Risknu to a začnu kousat, jednou, dvakrát…

„No to snad ne!“ ozve se najednou vedle mě Kylin hlas. Kruci! Stojí půl metru ode mě a civí mi do obličeje. Jak se ke mně mohla tak nepozorovaně připlížit? Bleskově se podívám na svůj odraz v nerezové ledničce.

Proboha, kousek mrkve mi visí z úst.

Chvíli na sebe s Kylou jen tak tiše zíráme. Nemám ani odvahu zastrčit si tu mrkev zpátky do pusy.

„Takže Minnie žádnou mrkev nesnědla, co?“ konstatuje Kyla s jedovatou zdvořilostí.

Beznadějně na ni mžourám. Při prvním slovu mi vyletí všechna mrkev z úst na podlahu.

„Trošku jsem jí možná pomohla,“ zamumlám nakonec nezřetelně. „Kapičku.“

Vidím, jak Kyla klouže pohledem ze mě na Minnie a zase zpátky a vypadá stále užasleji.

„Začíná mi docházet, že ani žádnou básničku nenapsala, viďte?“

a teď už v jejím hlase slyším zřetelný sarkasmus. „Paní Brandonová, pokud mám s nějakou rodinou efektivně pracovat, potřebuju k tomu otevřenou a upřímnou komunikaci. Potřebuju poctivý přístup. A je mi jasné, že tady na nic podobného není šance. Promiň, Minnie, doufám, že dostaneš chůvu, která to s tebou bude umět líp.“

„Nemůžete si jen tak odejít…“ vyjeknu huhňavě a z úst mi vyletí tři mrkvičky a spadnou na zem.

Sakra.

Od: cathy@ultimatenanniesuk.com

Předmět: Re: Službička

Datum: 8. února 2006

Komu: Becky Brandonové

Milá paní Brandonová,

děkuji Vám za telefonickou zprávu. Je nám líto, že Vám to s Kylou nevyšlo.

Bohužel nemůžeme dát podle Vašeho návrhu příkaz všem našim zaměstnancům, aby na případný telefonát Vašeho manžela tvrdili, že „si Kyla zlomila nohu“. Co se týče Vašeho přání, abychom Vám okamžitě poslali někoho, „kdo vypadá přesně jako Kyla“, Vám bohužel také nedokážeme vyhovět.

Budete-li se mnou chtít i nadále o celé věci jednat, zatelefonujte mi.

S pozdravem

Cathy Ferrisová,

ředitelka, Dokonalé chůvy OXSHOTTMARKETPLACE.COM

Oficiální webové stránky pro občany Oxshottu, kteří mají zájem o směnu zboží

„Je to prima, je to zdarma a je to pro každého!!!”

NESPECIFIKOVANÉ POŽADAVKY Ref10057

Hledám: velký stan pro dvě stě lidí (na jeden večer)

Nabízím: dvě kabelky od Marka Jacobse, senzační, ve výborném

stavu

Směňuje: BeckyB

Kliknutím získáte více detailů včetně fotografií

Ref10058

Hledám: taneční parket se spodním osvětlením (na jeden večer)

Nabízím: 20 různých dárkových sad, nepoužitých: Clarins,

Lancóme, Estée Lauder atd.

Směňuje: BeckyB

Kliknutím získáte více detailů včetně fotografií

Ref10059

Hledám: ekologický spací pytel a stan z konopné látky Nabízím:

16 lahví domácího broskvového vína

Směňuje: JessW

Kliknutím získáte více podrobností. Žádné fotografie.

Ref10060

Hledám: 100 lahví šampaňského

Nabízím: přístroj Power Plate, nepoužívaný, nevyzkoušený, plus

umělohmotný břišní pás, Supermodel Stepper a DVD Buď fit ve

třech dnech se švihadlem a knihou

Směňuje: BeckyB

Kliknutím získáte více podrobností včetně fotografií

REF10061

Hledám: ohňostroj (který na závěr napíše na oblohu „Všechno

nejlepší, Lukeu”)

Nabízím: originální koktejlový bar ve stylu art deco z

manhattanského starožitnictví včetně šejkrů

Směňuje: BeckyB

Kliknutím získáte více podrobností včetně fotografií

Strana 1/6

CENTRÁLNI ODBOR MINISTERSTVA FINANCÍ PRO MONETÁRNÍ POLITIKU páté patro

180 Whitehall Place

Londýn SW1

Paní Rebecca Brandonová

The Pines

43 Elton Road

Oxshott

Surrey

10. února 2006

Milá Rebecco,

děkujeme za Váš dopis z 8. února a za všechny Vaše návrhy.

Směňování je skutečně výtečná myšlenka, jak pomoci hospodářství. Nicméně v této chvíli nevím, jak by mohl pan ministr směnit „nějaké staré muzeální krámy, které jsou nám nanic“ za „hory francouzského sýru, o nějž bychom se mohli podělit“. Též se obávám, že nebude možné směnit s USA „nějakého bezvýznamného člena královské rodiny“ za „moře šatiček od J Crew pro všechny“.

Nicméně Vám děkuji za neochabující zájem o naše hospodářství.

S pozdravem

Edwin Tredwell,

vedoucí oddělení průzkumu veřejného mínění

Deset

Ufff. Ty dokonalé chůvy se nám pěkně vybarvily. Mám chuť si postěžovat ombudsmanovi pro chůvy. Agentury, které nabízejí podobné služby, by měly být důvěrné a tajné. Ale tahle vyzvonila historku o matce a mrkvičce všem sesterským agenturám ve městě. Volala mi s mnohými omluvami Suze, že si to vyprávějí všichni ve Svatém Cuthbertovi a že se z toho stala nová místní legenda s mírně vylepšeným koncem, podle nějž nakonec tu mrkvičku po sobě s Kylou pliveme.

I když jsem Lukeovi do omrzení vysvětlovala, že se Kyla pro nás absolutně nehodila, příliš jsem ho nepřesvědčila. A agentura nám sdělila, že považuje za „velmi nesnadné“ najít za předchozí chůvu náhradu. Takže jsem nakonec musela požádat o výpomoc mámu a spolknout její nakvašené poznámky typu „Najednou jsem ti dobrá, co?“.

A jako by toho bylo málo, včera večer jsem si konečně pořádně prohlédla věci, které jsem nakoupila v obchodě Vše za libru na tu narozeninovou oslavu. Nejdříve jsem rozbalila jmenovky – a na všech stálo: „Blahopřejeme k narozeninám, Mikeu“. Dvě stě kusů.

Chvíli jsem si pohrávala s myšlenkou, že budu tvrdit, že „Mike“ je Lukeova přezdívka. Jakože, copak by nemohl mít nějakou přezdívku? A proč ne zrovna Mike? Kdybych mu třeba začala posílat e-maily s oslovením „Mikey“ a donutila mámu s tátou, aby mu tak říkali, případně při sexu obdivné vzdychala „ach, Mikeu, Mikeu!“, možná by si na to jméno ještě před oslavou zvykl.

Jenomže potom jsem zjistila, že na všech stojáncích na ubrousky stojí „Blahopřejeme, Lorraine!“, takže jsem ten plán opustila.

Každopádně jsem v této chvíli dosáhla jistých pozitiv. Můj pokus se směňováním dosáhl triumfálních výsledků – Jess měla naprostou pravdu, je to úžasné! Proč lidé proboha vůbec něco kupují, když se

dá všechno směnit? Na své inzeráty jsem dostala hromadu odpovědí a na dnešní dopoledne jsem si smluvila několik schůzek. Jestli to tak půjde dál, mám celou oslavu vyřešenou cobydup a zcela zadarmo!

Jess mi poslala spojení na pár webových stránek s nabídkou ekologických dekorací, a i když tam většinou nabízejí jenom samé haraburdí, našla jsem tam jeden nápad, který vypadá opravdu dobře. To nastříháte staré igelitové tašky na proužky a uděláte z nich bambulky, které vypadají velmi hezky. A je to zadarmo! Takže jsem se do nich ve chvílích, kdy Luke není doma, pustila. Naštěstí mám ohromné zásoby igelitek. Úžasně vypadají jasně žluté bambulky ze Selfridges i elegantně zelené z Harrods. Teď už jenom potřebuju pár bílých. (Mohla bych jít párkrát na nákup do Harvey Nichols. Jakože, je to tam fakt drahé, ale pro ekologii přece člověk musí něco obětovat.)

A na straně pozitivních věcí je také náš nový dům, s nímž to pokračuje velmi dobře. Jdeme tam o polední přestávce se Suze – a vypadá snad ještě lépe než předtím.

„Bex, strašně se mi líbí!“ Suze vesele klape podpatky po schodišti. „Je tu tolik světla! A schodiště je tak masivní! A ty ložnice! Člověk by je tu vůbec nečekal!“

„Je to neuvěřitelné, viď?“ usmívám se pyšně.

„To si hned uvědomíš, co všechno ti architekti dokážou.“ Obdivně zavrtí hlavou. „A žádné zádrhele? Žádné problémy?“

Chudinka Suze si od nás vyslechla celou ságu o ostatních domech, o něž jsme se také ucházeli.

„Vůbec nic! Příští týden to podepíšeme a do čtrnácti dnů bydlíme. Už jsme si zamluvili dodávku a všechno ostatní.“ Usmívám se nadšeně na Suze. „Tentokrát to dopadne dobře.“

„To ti jistě spadl kámen ze srdce.“ Suze mě obejme. „Nemůžu uvěřit, že jste ho nakonec našli!“

„Já vím.“ Zatahám ji za ruku. „Pojď se podívat na zahradu!“

Jdeme ven a přes trávník přejdeme na konec zahrady, kde roste obrovský rozsochatý dub a je tam houpačka a spousta prolejzaček. „Sem si budou moct chodit hrát všechny tvé děti,“ říkám hrdě.

„Bude se jim to moc líbit!“ Suze si sedne na houpačku a začne se pohupovat.

„Jak to vypadá s Erniem?“ vzpomenu si najednou. „A jak dopadla ta schůzka ve škole?“

Ještě jsme tam nešli,“ protáhne Suze obličej. „Strašně se toho bojím. Musím tam jít příští týden na jednu akci a je mi jasné, že si mě tam ředitelka odchytí...“ Najednou se zarazí. „Poslyš, Bex, nešla bys tam se mnou? Hodně by mi to pomohlo. Nemohla by na mě být tak moc sprostá, kdybys stála vedle mě, že ne?“

„Jistěže půjdu!“ Abych pravdu řekla, mám už na tu ředitelku hodnou chvíli spadeno.

„Budou tam mít výstavu dětských kreseb. Všechny děti musí něco namalovat a my se tam na to půjdeme podívat a vypít si k tomu šálek kávy,“ říká Suze. „A dát škole finanční dar.“

„Já myslela, že si školné platíte,“ podivím se. „Nač ještě finanční dary?“ „Školné je jenom základ,“ vysvětluje mi Suze, jako bych nic nepochopila. „Pak je řada příspěvků, školní charita, sbírka pro učitele. Od rána do večera vypisuju nějaké šeky.“

„A ještě ke všemu jsou na tebe sprostí?“

„Ano.“ Suze vypadá najednou velmi nešťastně. „Ale je to velmi dobrá škola.“

Bože, všechny ty školní záležitosti mi znějí jako noční můra. Možná přijdu na něco jiného. Třeba budu Minnie učit doma. Nemyslím tím rovnou v kuchyni. To by byla strašná nuda. Možná bychom mohly chodit na hodinu do… Harvey Nicks! Páni, to je ono. Dokonalé. Už se přímo vidím, jak sedíme u stolečku, popíjíme kávu latté a já přitom předčítám Minnie zajímavé výňatky z literatury. Počítat bychom se učily na kostkách cukru a zeměpis v Mezinárodním salonu designem. Lidé by mi říkali Dívka, která vyučuje dceru v Harvey Nicks, a třeba bych se stala zakladatelkou nového mezinárodního trendu ve vyučování v obchodních domech…

„Poslyš, Bex.“ Suze se na houpačce přestala houpat a podezíravě se zahleděla na můj sametový top. „Není to můj top? Ten, který jsem ti půjčila, když jsme spolu začaly bydlet?“ Sleze z houpačky. „O němž jsi mi tvrdila, když jsem ho po tobě chtěla zase zpátky, že nešťastnou náhodou shořel?“

„Ehm…,“ automaticky o krok couvnu.

Cosi mi to připomíná. Proč jsem říkala, že shořel? Už si nemůžu vzpomenout, je to tak strašně dávno.

„Je to on!“ Suze si ho prohlíží zblízka. „To je ten top od Monsoona! Tehdy mi ho půjčila Fenny, já ho zase půjčila tobě a ty jsi mi namluvila, že ho nemůžeš najít a že ti shořel! Víš, jak mi tehdy Fenny vynadala?“

„Tak já ti ho vrátím,“ zabrebtám. „Promiň.“

„Teď už ho nechci.“ Podezíravě si mě prohlíží. „A vůbec, proč ho teď vlastně nosíš?“

„Protože jsem ho měla ve skříni,“ vysvětluju otráveně. ,A slíbila jsem, že než si půjdu koupit něco nového, vezmu si na sebe všechny věci, které tam mám, aspoň třikrát.“

„Cože?“ vykulí Suze oči. „Ale… proč?“

„To bylo tehdy, jak zbankrotovaly ty banky. Uzavřeli jsme dohodu. Luke si nekoupí nové auto a já si nekoupím nové šaty. Až do října.“ „Ale Bex,“ Suze vypadá skutečně znepokojeně. „Není to špatné pro tvé zdraví? Jakože, není to nebezpečné uložit si takový absťák? Jednou o tom dávali cosi v telce. Lidi se začnou třást a nakonec to s nimi sekne. Nezačala ses už taky třást?“

„To si piš, že jo!“ fascinovaně se na ni zadívám. „Když jsem šla onehdy kolem Fenwicku, třásla jsem se jako ratlík!“

Proboha. To mě vůbec nenapadlo, že když přestanu nakupovat, můžu si tím poškodit zdraví. Neměla bych zajít k doktorovi?

„A co ta Lukeova oslava?“

„Ššš!“ syknu prudce a paranoidně se rozhlédnu po prázdné zahradě. „Nesmíš o tom vykřikovat na celé kolo! Co s ní má být?“

„Na tu si nepořídíš nové šaty?“ šeptá Suze.

„Jasně že si…,“ zděšeně se zarazím.

Vůbec mě nenapadlo, že si na tu Lukeovu oslavu nemůžu koupit nové šaty. Protože to ještě naše dohoda bude platit.

„Ne,“ řeknu nakonec. „Nemůžu. Budu si muset vzít něco starého. Slíbila jsem mu to.“

Najednou se cítím schlíple. Jakože, ne že bych tu oslavu pořádala kvůli tomu, abych si mohla koupit nové šaty. Ale přesto.

„Takže… jak to s tou oslavou pokračuje?“ zeptá se Suze po chvíli.

„Senzačně!“ vyhrknu nenuceně, abych mohla rychle změnit téma. Jde to jako po másle. Až budou pozvánky, tak ti pošlu.“

„Prima. A nepotřebuješ pomoc nebo tak něco?“

„Pomoc?“ opakuju trochu ostře. „Proč myslíš, že potřebuju pomoc? Mám to naprosto pod kontrolou.“

Ta bude koukat. Až uvidí mé bambulky z nákupních tašek!

„Výborně! Už se strašně těším. Určitě bude senzační.“ Znovu si sedne na houpačku a vyhýbá se mi pohledem.

Nevěří mi ani slovo, že? Vím, že mi nevěří. Pravěji to hodlám vmést do tváře, když mě vyruší výkřik.

„Támhle jsou! Potvory!“ Z vedlejšího domu vyběhne brunátný muž středního věku a vzrušeně na mě gestikuluje.

„Kdo to je?“ zašeptá Suze.

Já nevím,“ odpovím tiše. Ještě jsme se neseznámili se sousedy. Realitní agent nám řekl, že tam bydlí jakýsi starý pán. Že prý je nemocný a nevychází z domu…“ Můžu vám pomoct?“ zavolám na něj.

„Pomoct?“ Vyvalí oči. „Tak to byste mi mohla pomoct vysvětlit, co jste mi provedli s domem! Zavolám na vás policii!“

Se Suze se podíváme na sebe. Budu mít za souseda nějakého cvoka?

„Já jsem vašemu domu nic neudělala!“ zavolám na něj.

„Tak kdo mi tedy ukradl mé ložnice?“

Cože?

Než se zmůžu na odpověď, vběhne na zahradu náš realitní agent. Jmenuje se Magnus, nosí obleky s bílým proužkem a mluví tichým diskrétním hlasem.

„Paní Brandonová, nechte to na mně.

„Nějaký problém?“ otáže se.

„Pane…“

„Evans.“ Muž zamíří k Magnusovi a mluví spolu přes plot, z čehož zachytím jenom krátké úryvky. Ale vzhledem k tomu, že v těch úryvcích figurují slova jako soudit se a krádež za bílého dne, trochu znervózním.

„Nemyslíš si, že je něco špatně, že ne?“ ptám se úzkostně Suze.

„Kdepak!“ snaží se mě okamžitě uklidnit. „Pravděpodobně jde pouze o nějakou sousedskou rozmíšku, která se dá urovnat u šálku čaje. Možná se jedná... o ten plot!“ dodá rychle ve chvíli, kdy Evans začne pěstí šermovat Magnusovi před nosem.

„Ty by ses tak rozčílila kvůli plotu?“ ptám se nejistě.

Debata nabírá na hlasitosti a úryvky jsou stále delší.

„... to rozmlátím kladivem sám… svinstvo se musí potrestat.

„Tak dobře.“ Smrtelně bledý Magnus utíká k nám přes trávník. „Paní Brandonová, vyskytla se jistá okolnost ohledně těch ložnic ve vašem domě. Podle toho pána byly některé... ukradené z jeho majetku.“ „Co to říkáte?“ nechápavě se na něj podívám.

„On tvrdí, že se někdo k němu proboural přes zeď a… několik ložnic si přivlastnil. Tři, abych byl přesný.“

Suze zalapá po dechu. „Já si hned říkala, že je to nějak moc velké!“

„Ale nám jste řekl, že je tu osm ložnic! A bylo to i v dokumentaci.“ „Máte pravdu.“ Magnus vypadá stále znepokojeněji. „Projektant nám řekl, že je tu osm ložnic“ a my jsme neměli žádný důvod mu nevěřit…“ „Takže oni se prostě probourali do vedlejšího domu a všechny ty pokoje ukradli a nikdo to ani neověřil?“ Vyjeveně se na něj dívám. Magnus vypadá stále nešťastněji.

„Jsem si jistý, že projektant získal od městské rady řádné povolení...“ „Ale jak?“ zařve Evans zjevně znechucený dlouhým čekáním. „Jedině falšováním dokumentů a podmazáváním! Vrátil jsem se ze Států a šel jsem si nahoru dát šlofíka, a co zjistím? Půlka horního patra mi zmizela za jakousi stěnou! Někdo se mi vloupal do baráku a kus mi ho ukradl!“

„Jak to, že si toho nikdo nevšiml?“ vloží se Suze rázně. „Nebyla to od vás trochu nedbalost, dovolit někomu něco takového udělat?“

„Můj otec je hluchý a téměř slepý!“ Pan Evans vypadá ještě rozzlobeněji. „Sice sem za ním chodí pečovatelky, ale co ty vědí? Je to okrádání bezmocných, tak to je.“ V obličeji je téměř brunátný a jeho oči se zažloutlým bělmem metají děsivé blesky.

„Ale já za to nemůžu! Já jsem to nezpůsobila! Vůbec jsem o tom nevěděla! A jistě své pokoje dostanete zpátky,“ dodám urychleně.

„Případně... bychom je od vás mohli odkoupit? Jsme totiž v poměrně tísnivé situaci. Bydlíme u rodičů a máme dvouletou…“

Upírám zoufalý pohled na pana Evanse v naději, že se třeba nechá obměkčit, ale ten se dívá ještě vražedněji než předtím.

„Volám svému právníkovi.“ Otočí se k nám zády a vrací se do domu. „Co to má znamenat?“ ptám se. „Co bude dál?“

Magnus se mi nedokáže podívat do očí.

„Obávám se, že se tím situace značně zkomplikovala. Další kroky musíme zkonzultovat s právníky, dům bude muset být uveden do původního stavu, případně se s panem Evansem na něčem domluvíme… Myslím si, že se můžete s prodejcem soudit za podvodné jednání s velkou nadějí na úspěch…“

Zírám na něj stále zděšeněji. Nestojím o žádnou žalobu, stojím o dům. „Takže ten příští týden se nemůžeme stěhovat?“

„Podle toho, jak to teď vypadá, celá věc padla.“

„Ale my potřebujeme dům!“ zakvílím. „Tohle je náš pátý pokus!“

„Je mi líto.“ Magnus vytahuje mobil. „Omluvte mě, prosím, musím uvědomit naše právní oddělení.“

Otočí se k nám zády a odchází a já se podívám na Suze. Chvíli nedokáže žádná z nás promluvit.

„Já tomu prostě nemůžu uvěřit,“ řeknu nakonec. Jsme snad prokletí?“

„Ono se to nakonec vyřeší,“ snaží se mě Suze potěšit. „Dneska se všichni s někým soudí a nakonec ten dům dostaneš. A navíc, uvaž, jakou bude mít tvá máma radost, když u ní ještě chvíli zůstanete.“ „Nebude!“ zoufám si. „Bude naštvaná! Ta nemá žádný syndrom prázdného hnízda. To jsme si jenom namlouvali.“

„Cože!“ Suze vypadá velmi překvapeně. „Ale já myslela, že tě nechce pustit z domu a že má sebevražedné myšlenky.“

„To na nás jen tak hrála! Nemůže se dočkat, až vypadneme! Všichni naši sousedi se na to celí třesou.“ Sevřu si v zoufalství rukama hlavu. „Co si teď počnu?“

Obě se mlčky zadíváme do zimní zahrady.

Možná bychom se měli stát squattery, napadne mě najednou. Nebo si na zahradě postavit obrovský stan a doufat, že si nás nikdo

nevšimne. Založíme alternativní způsob bydlení v jurtě. Já se budu jmenovat Duha a Luke Vlk a Minnie Běhá trávou v sandálkách.

„Co budete dělat?“ Suze mě vyruší z představy, jak sedíme kolem ohně a Luke má staré kožené kalhoty a na koleni vytetované jméno „Vlk“.

„Nemám zdání,“ zoufám si. „Musím na něco přijít.“

Když přijdu později domů, sedí máma s Minnie v kuchyni, obě mají na sobě zástěru a natírají sušenky polevou. (Polevu koupila máma v obchodu Vše za libru. I sušenky.) Očividně je to baví a jsou do toho tak zabrány, že si mě zprvu ani nevšimnou – nečekaně se mi před očima vynoří Elinor, jak stála v šatně, vypadala staře, smutně a opuštěně, a jak mě prosila, aby se směla setkat s vnučkou.

Neviděla Minnie od chvíle, kdy ležela v kolébce. Už teď propásla tak velký kus jejího života. Já vím, že je to její vina a že je strašná potvora. Ale stejně...

Ach Bože. Nevím, co mám dělat. Měla bych ji s Minnie seznámit? Ne že bych si uměla Elinor představit, jak s ní natírá sušenky polevou. Ale něco by snad spolu dělat mohly. Kupříkladu si prohlížet katalog Chanel.

Minnie vypadá tak soustředěně, když sype na polevu barevnou rýži, že se mi ji nechce rušit. Obličej má zardělý úsilím, krčí nos a od polevy je upadaná i na tvářích. Kdykoli ji tak vidím, jsem hned naměkko. Mohla bych tady stát a dívat se na ni navěky. Pak mě najednou uvidí a celá se rozzáří.

„Mami! Rýže!“ Hrdě zvedne mističku s rýží.

„Ty jsi tak šikovná, Minnie! Tak krásně jsi nazdobila sušenky!“ Skloním se k ní a dám jí pusu. Tvářičku má sladkou od polevy, která je, jak vidím, prakticky po celé kuchyni.

„Papej!“ Minnie mi pyšně nabízí sušenku. „Papej rýži!“ Začne mi ji cpát do pusy.

„Mňam!“ Bezděky se rozesměju, zatímco mi drobečky padají po bradě. „Mmmm.“

„Tak Becky!“ Máma se na mě podívá od svého zdobení. „Co dům?“

Proberu se. „Skvělý!“ Což je svým způsobem pravda. Byl skvělý, odmyslíme-li si skutečnost, že napůl ukradený.

„A je už všechno připraveno na nastěhování?“

„Totiž.“ Podrbám se na nose a na zem začne padat barevná rýže. „Asi se to malinko pozdrží...“

„Pozdrží?“ máma najednou zpozorní. „Na jak dlouho?“

„Ještě nevím.“ Okamžitě couvnu. „Možná to nic nebude.“

Pozorně se na mámu zadívám. Ramena má najednou ztuhlá. To není dobré znamení.

„No samozřejmě, pokud dojde k nějakému zdržení,“prohlásí nakonec, „zůstaneš pochopitelně u nás. To je jednou jisté.“

Proboha. Zní to tak ušlechtile a obětavě. To nesnesu.

„Určitě to tak daleko nedojde!“ řeknu rychle. ,A i kdyby nakonec… můžeme si vždycky… něco najmout.“ Téměř se bojím to slovo vyslovit a máma po něm pochopitelně skočí jako žralok po krvi.

„Najmout? Nebudeš si nic najímat, Becky. Je to jen vyhazování peněz!“ Máma téměř chorobně nesnáší pronájmy. Pokaždé když jsem se snažila navrhnout, že bychom šli s Lukem do pronájmu, chovala se tak, jako bychom chtěli majiteli platit za nájem jenom proto, abychom ji pořádně naštvali. A když řeknu: „Spousta lidí v Evropě žije v nájemních bytech,“ jenom si odfrkne a ucedí: „Evropa!“

„Becky, stalo se něco?“ Máma přestane mazat polevu a pozorně se na mě podívá. „Stěhujete se, nebo ne?“

Nedokážu jí říct pravdu. Prostě už odtud musíme odejít. Tak či onak.“Jistěže se stěhujeme!“ prohlásím zvesela. „Jistěže ano! To jsem řekla jenom pro případ, že by se vyskytl nějaký průtah. Ale s vysokou pravděpodobností se žádný nevyskytne. Do tří neděl jsme pryč.“ A uteču z kuchyně dřív, než se mě stačí ještě na něco zeptat.

Dobře. Každopádně mám tři týdny na to, abych nějak naši bytovou situaci rozlouskla. Nebo našla jiné řešení. Nebo si koupila jurtu.

Proč jsou, prokrindapána, jurty tak drahé! Právě jsem si je prohlížela na netu. Tisíce liber za kus obyčejné celtoviny. Takže s touto možností už tak moc nepočítám. Ale vůbec mi není jasné, co uděláme místo toho.

Teď na to nebudu myslet, protože mě právě čeká můj první směnný obchod. Máma s tátou jsou pryč a Luke odjel na nějakou obchodní večeři, Minnie leží v postýlce, takže vzduch je čistý. Už se nemůžu dočkat! V této chvíli začíná můj nový životní styl. Nulová konzumace a ekologické a etické směňování v rámci místní komunity. Tak by se mělo žít. Patrně už v životě nepůjdu do žádného obchodu. Lidé mi budou říkat Dívka, která nechodí nikdy nakupovat.

Má první partnerka ve směnném obchodě se jmenuje Nicole Taylorová a přiveze mi kolem sedmé velký plátěný stan na oslavu a já jí za něj dám dvě kabelky od Marka Jacobse, což je podle mě férová výměna, zejména když ty kabelky už dávno nenosím. Zabalila jsem je do hedvábného papíru a vložila do původního obalu, a aby se neřeklo, přihodila jsem k nim od Marka Jacobse ještě klíčenku. Obávám se pouze toho, že pokud bude ten stan opravdu veliký, budu mít problém, jak ho dostat do garáže. Ale to se určitě nějak zvládne.

Dále jsem získala polykače ohně Daryla, který nabízí své služby za večerní kabelku od Luelly (což je trochu divné, ale třeba ji chce pro přítelkyni nebo tak něco). A eskamotéra za sandály značky Gina. A jednu paní, která mi za kabát od Missoniho udělá jednohubky. (Trochu mi ho přijde líto, ale o kabát od Banana Republic, který jsem původně nabízela, bohužel nikdo nestál.)

Nejvíc jsem nadšená z toho polykače ohně. Že prý mi všechno kompletně předvede. Jsem zvědavá, jestli přijde v kostýmu pošitém stříbrnými penízky! Zazvoní zvonek a mě zalije vlna nadšení a běžím k hlavním dveřím. To je jistě ten stan!

„Dobrý den!“ otevřu doširoka dveře a napůl čekám, že na předním trávníku spatřím napůl rozložený velký a osvětlený stan, jaké vídám na svatbách.

„Nazdar!“ Ze zápraží na mě úkosem pohlédne útlá dívčina. Je jí kolem šestnácti, bledý obličej jí lemují zplihlé vlasy a žádný stan s sebou nemá, ledaže by si ho složila do malého balíčku.

„Ty jsi Nicole?“ zaváhám.

„Jo.“ Přikývne a já ucítím závan mátové žvýkačky.

„Chceš vyměnit večírkový stan za dvě kabelky od Marka Jacobse?“

Dlouho nic neříká, jako by o tom ještě uvažovala.

„Mohla bych vidět ty kabelky?“ zeptá se.

Takový vývoj jsem tedy nečekala.

„A mohla bych vidět ten stan?“ já na to. „Jak je velký? A vešlo by se tam dvě stě lidí? Je pruhovaný?“

Znovu dlouhá pauza.

„Táta vlastní firmu, která takové stany vyrábí,“ prohlásí nakonec. „Můžu vám ho sehnat, přísahám.“

Ona mi ho múze sehnat? Nějaký divný obchod, ne?

„Já ale myslela, že ho přivezeš s sebou!“ řeknu trochu dopáleně.

„No jo, jenomže to nešlo, víte?“ brání se rozmrzele. „Ale seženu vám ho. Na kdy ho potřebujete? To jsou ty kabelky?“ Oči se jí chtivě zabodnou do igelitových tašek od Marka Jacobse u mých nohou.

„Ano,“ přesvědčím neochotně.

„Mohla bych se podívat?“

„No tak dobře.“

Rozbalí první – šedý cestovní vak – prudce se nadechne a celý obličej se jí rozzáří. Bezděky s ní pocítím závan spřízněnosti. Očividně je to, tak jako já, milovnice kabelek.

„Bože, ta je krásná. Tu musím mít.“ Zavěsí si ji na rameno a začne se s ní procházet. „A kde je ta druhá?“

„Tak hele, můžeš je mít jenom v případě, že mi seženeš ten stan…“

„Ahoj, Daryle.“ Nicole zamává na vytáhlého puberťáka, který sem přichází příjezdovou cestou. Má úzké džíny, načerno obarvené vlasy a na zádech batoh.

Doufám, že to není můj polykač ohně!

„Ty ho znáš?“ zeptám se trochu nejistě.

„Chodíme spolu do šesté třídy na oděvní návrhářství.“ Nicole přehodí žvýkačku v puse na druhou stranu. „Takže jsme ten váš inzerát viděli společně.“

„Ahoj.“ Daryl se přišourá k nám a podá mi k pozdravu zplihlou ruku. Já jsem Daryl.“

„A opravdu jsi polykač ohně?“ Dívám se na něj s velkými pochybnostmi. Představovala jsem si někoho mužnějšího, snědého, se zářícími zuby a suspenzorem pošitým penízky. Na druhé straně, co já o něm vím. Možná že vyrostl v nějakém cirkusu nebo tak něco.

„Jo.“ Několikrát přikývne a kolem očí mu zacuká.

„A máš výměnou zájem o mou večerní kabelku od Luelly?“

„Sbírám věci od Luelly.“ Přikývne nadšeně. Já ji miluju.“

„Daryl navrhuje kabelky,“ vloží se Nicole. „Má skutečně velký talent. Kde jste je koupila?“ dodá v okouzlení nad kabelkami Marka Jacobse.

„V newyorském Barneys.“

„V Barneys?“ zalapá po dechu. „Vy jste tam byla? Jaké to tam je?“

„ Já tam vlastně pracovala.“

„Opravdu?“ Teď na mě Daryl civí v úžasu. „Šetřím si, abych se tam mohl podívat.“

„Oba dva,“ přikývne Nicole nadšeně. „Před Vánoci jsem dostala sto šedesát babek. Jenomže to byly zrovna výprodeje. A já šla k Vivienne Westwood.“ Zamžiká očima.

„A já zase k Paulu Smithovi.“ Daryl si povzdechne. „Zbylo mi jenom třicet babek.“

„A já mám osmdesát babek dluhů,“ dodá Nicole zasmušile. „U táty. On pořád: ,Nač zase potřebuješ další bundu?“ a já zase: ,Tati! Je to Vivienne Westwood.’ A on na mě civí: „No a?“‘

„Vím přesně, co tím myslíte,“ neodolám a účastně se přidám. „Oni tomu nemůžou rozumět. Která to byla bunda? Snad ne ta úžasná červená s tou podšívkou?“

„Přesně!“ Obličej se jí rozzáří. „Přesně ta! A ty senzační botičky… někde jsem si je vyfotila…“ Začne se na mobilu probírat fotografiemi.

Je úplně stejná jako já! Já mám taky fotky svých oblíbených šatiček. „Můžu se podívat na tu Luellu?“ odváží se Daryl ve chvíli, kdy obdivuju Nicoliny boty od Vivienne Westwood.

„Jistě! Tady je.“ Podám mu zmíněnou kabelku a Daryl na ni chvíli jenom zbožně zírá. „Takže… mohli bychom přejít k věci. Mohl bys mi předvést své číslo? Je na jeden večírek. Přála bych si, aby to byla senzační podívaná.“

Chvilku je ticho a pak Daryl řekne. „Jo, určitě. Hned to bude.“ Hodí batoh na zem, chvíli se v něm přehrabuje a pak vytáhne dlouhou dřevěnou tyčku, kterou zapálí zapalovačem Zippo.

Vůbec to nevypadá jako obvyklá hůlka polykače ohně. Spíš jako bambusová tyčka od rajčat.

„No tak, Daryle,“ Nicole ho upřeně pozoruje. „Dokážeš to.“

Daryl zvrátí hlavu dozadu, vystaví v celé kráse svůj kostnatý krk a zvedne hůlku. Třesoucí se rukou přiblíží plamen na několik centimetrů od úst, pak sebou trhne a prudce uhne.

„Pardon,“ zamumlá. „Bylo to moc horké.“

„Ty to zvládneš!“ povzbuzuje ho zase Nicole. „No tak. Mysli na Luellu.“

„Tak jo.“ Pevně stiskne víčka a očividně si dodává odvahy. „Dokážu to. Dokážu to.“

Hůlka mezitím napůl shořela. Je mi jasné, že tenhle kluk není v žádném případě polykač ohně.

„Stát!“ vykřiknu, když opět zvedá hořící tyčku k obličeji. „Už jsi to někdy dělal?“

„Naučil jsem se to na YouTube,“ odpoví mírně orosený Daryl. „Zvládnu to.“

YouTube?

„Musíš vydechnout, Daryle,“ kibicuje ho Nicole vyděšeně. „Nezapomeň vydechnout.“

Daryl třesoucí se rukou opět zvedá klacek. Oranžové plameny sálají jako v pekle. Za okamžik tu budu mít planoucí pochodeň.

„Do toho,“ povzbuzuje se šeptem. „Do toho, Daryle.“

„Nech toho!“ vyjeknu zděšeně. Ještě si něco uděláš! Hele, já ti tu kabelku dám i tak, slyšíš mě? Dostaneš ji! Hlavně se mi tady nezmrzač!“

„Myslíte to vážně?“ Pobledlý a roztřesený Daryl odtáhne kolík od obličeje a škubne sebou, když mu plameny olíznou ruku. „Jauvajs! Do háje!“ Roztřesenou rukou hodí klacek na zem a všichni se společně díváme, jak tam pomalu dohořívá.

„Ty žádný polykač ohně nejsi, co?“ zeptám se nakonec.

„Ne.“ Otře si nohu o nohu. „Moc jsem chtěl tu kabelku. Fakt mi ji i tak dáte?“

Ani mu to nemůžu vyčítat. Popravdě, kdybych sama viděla inzerát s nabídkou designérské kabelky výměnou za polykání ohně, asi bych se také vydávala za polykačku ohně. Nicméně se cítím trochu schlíple. Co teď udělám s tou Lukeovou oslavou?

„Tak jo,“ povzdychnu si, „dám ti ji.“

Podívám se na nadšenou Nicole s rukou pevně zaklesnutou do kabelky od Marka Jacobse. Pravda je, že bych ty kabelky už stejně nenosila. A něco mi našeptává, že za ně stejně žádný stan nikdy nedostanu.

,A Nicole, ty si ty kabelky taky nech.“

„To je sen!“ Málem vybuchne radostí. „Opravdu? Nechcete, abych vám… třeba umyla auto nebo tak něco?“

„Ani ne, díky!“ vyprsknu smíchy.

Nicolin obličej se rozzáří. „To je úžasné. Hele, támhle jde Julie.“

„Neříkejte mi,“ vyděsím se, „že je to taky vaše kamarádka.“

K domu jde plavovlasá dívka s třemi barevnými balónky.

„Dobrý den!“ usměje se nejistě. „Potřebujete žonglérku? Za sandály od Giny?“

„Umíte žonglovat?“ ptám se rovnou.

„Abych pravdu řekla…,“ podívá se nervózně na Nicole, která se na ni vesele zašklebí a zavrtí hlavou. „Ale na druhou stranu… se učím rychle!“

Když Daryl s Nicole a s Julií odcházejí, svezu se na práh, obejmu si kolena a cítím se mizerně. To tedy byla směna. Ne že bych těch věcí litovala, naopak mě potěšilo, že se dostaly do dobrých rukou. A všichni tři mi byli opravdu vděční.

Ale úspěšná transakce to v žádném případě nebyla, že? Takže si právě říkám, zač podle mě stojí směňování, a sama nad sebou žasnu, jak jsem mohla Jess na něco takového vůbec naletět. Jsem chudší o tři designérské kabelky a jeden pár sandálů a nedostala jsem za to nic. Nemám nic na oslavu… nemáme ani dům… a navíc se musíme vystěhovat od rodičů... Věším hlavu stále víc a víc a právě v té chvíli uslyším hlásek, který se ptá: „Rebecca?“

Zvednu hlavu a vidím ženu v krátkém kabátku a sukni, která nese jídelní tác.

,Já jsem Erica,“ představuje se. „Z Oxshottmarketplace.com. Jednohubky za kabát od Missoniho. Řekla jsem si, že vám přinesu od každého něco a vy si pak vyberete.“

Neobratně se postavím, podezíravě se na ni podívám a zeptám se: „A umíte vůbec vařit?“

Erica se zasměje. „Tak ochutnejte,“ ukáže na podnos, „a pak mi řeknete.“

Beze slova natáhnu ruku pro jeden kousek a začnu jíst. Jsou to garnáti s chilli na křehkém pečivu a je to moc dobré. Zrovna tak i avokádová a mozzarellová roláda.

Než všechno ochutnám, cítím se miliónkrát lépe. Erica je skutečně kuchařka se vším všudy! Všechno vyrobí i naservíruje sama. A ten kabát od Missoniho jí úžasně sluší, zejména když ho vylepším lakovým páskem a vysokými lesklými kozačkami od Prady (které mě vždycky řezaly do holeně a které už stejně nosit nebudu) a trochu jí upravím vlasy.

A řekla mi, že pokud bych chtěla směňovat dál, tak mi udělá na oslavu pohoštění se vším všudy!

Takže se dmu pýchou. Povedlo se! Nakonec jsem jako naprostý zelenáč dokázala v rámci místní komunity provést přímo vzorovou směnu světových zdrojů. Bez peněz, bez kreditních karet a bez zbytečného plýtvání. Až tohle budu vyprávět Jess!

Nadšeně se vracím do domu a jdu se podívat na Minnie. Pak si zapnu laptop a jenom takže zájmu zabrousím na Eričiny webové stránky. Júúú! Skutečně působivé. Je tam vyfocená v zástěře a vypadá velmi elegantně. A tady je stránka s osvědčeními… a také nabídka jídel na večírky… a…

No tohle!

Vykulím oči na webovou stránku. To snad není pravda!

Ten kabát od Missoniho, boty od Prady a pásek, které jsem nabídla ke směně, stály dohromady přinejmenším šestnáct set liber – a podle zde uvedených cen se ukazuje, že stejné množství jednohubek jsem mohla dostat v její „speciální nabídce“ za pouhých dvanáct stovek.

Zaplatila jsem o čtyři sta víc. Žádný div, že byla tak nadšená.

Dopáleně vypínám počítač. Můj první dojem byl správný. Směňovaní je na houby a debilní, a že se přestalo používat, mělo dobrý důvod a uz to nikdy neudělám. A vůbec, co je špatné na penězích?

MUDr James Linfoot

36 Harley Street

Londýn W1

Paní Rebecca Brandonová

The Pines

43 Elton Street

Oxshott

Surrey

17. února 2006

Milá Rebecco,

děkuji Vám za dopis z 15. února.

Skutečně jsem specialista na srdce a plíce a je mi líto, že máte takové symptomy. Nicméně považuji za nepravděpodobné, že by mohly být způsobeny „absťákem z nenakupování“.

Nesouhlasím s tím, že si „kvůli zdraví musíte nutně rychle pár kousků koupit“. Takže Vám žádné „zdravotní nákupy“ nepředepíšu.

Pokud vaše symptomy budou přetrvávat, doporučuji navštívit místního praktického lékaře.

S pozdravem,

James Linfoot

CENTRÁLNÍ ODBOR MINISTERSTVA FINANCÍ PRO MONETÁRNÍ POLITIKU páté patro

180 Whitehall Place

Londýn SW1

Paní Rebecca Brandonová

The Pines

43 Elton Road

Oxshott

Surrey

20. února 2006

Milá Rebecco,

děkuji Vám za dopis z 16. února.

Chápu Vaše rozladění z nedávného pokusu o směnu zboží. Naskytne-li se mi příležitost, určitě pana ministra upozorním, že „směnný obchod stojí za houby“. Mohu Vás uklidnit, že určitě nemá v úmyslu „snažit se vyhandlovat to, co máme, za něco s Francouzi“.

Nevím, bude-li Vám to útěchou, ale neúčinnost nelikvidních finančních nástrojů byla pro investory zdrojem frustrací odnepaměti. Shodou okolností právě píšu pro British Journal of Monetary Economics pojednání pod názvem „Dějiny finančního ohodnocení a stanovení ceny nelikvidních investic do roku 1600“. S Vaším svolením bych rád použil Vaší zkušenosti jako vtipného příkladu. Budete-li si přát, uvedu Vaše jméno pod čarou.

S pozdravem

Edwin Tredwell,

vedoucí oddělení průzkumu veřejného mínění

Alaris Publications Ltd

PO Box 45

Londýn E16 4JK

Pani Rebecca Brandonová

The Pines

43 Elton Road

Oxshott

Surrey

27. února 2006

Milá Rebecco,

děkuji za Vaše demo na CD „Rebečiny inspirativní proslovy“, které jsme si poslechli. Byly skutečně velmi působivé a některé anekdoty byly k popukání.

Tvrdíte, že Vaše „hluboké a duchovní poselství hovoří jasně a zřetelně“. My jsme bohužel ani po několika posleších nebyli schopni definovat, čeho se to Vaše poselství vlastně týká. Ve Vašem textu jsme identifikovali několik sdělení – která si navzájem poněkud protiřečí.

Proto Vaši dvanáctidílnou sérii nevydáme a ani pro ni neuděláme v televizi reklamu, jak navrhujete.

S pozdravem

Celia Herefordová,

ředitelka (Mysl-Tělo-Duch)

Jedenáct

Stalo se. Definitivně a konečně se to stalo. Pozvánky na oslavu odešly! Není cesty zpět.

Včera Bonnie odeslala na můj tajný e-mail speciálně vytvořený pro tajnou oslavu definitivní seznam hostů. Pročítám si ho a kapánek přitom znervózním. Neuvědomila jsem si, kolik lidí Luke zná. Pozvala jsem několik doopravdy důležitých lidí, kupříkladu předsedu Foreland Investments a celou správní radu Bank of London. Je tu dokonce člověk, který se jmenuje Right Reverend u sv. Jana Gardner-Stone, čehož se člověk na první poslech skutečně lekne, a nedovedla jsem si představit, že by se mohl Luke vůbec s někým takovým přátelit. (Vyhledala jsem si ho na Googlu, a když jsem viděla ten obrovský huňatý vous, tak mi přišel ještě mnohem neskutečnější.)

Na oslavu dorazí dvě stě významných lidí. A to ještě nemám ani stan. Nikdo jiný si ho se mnou nechce za vůbec nic vyměnit a na to, abych si ho pronajala od nějaké nóbl firmy, absolutně nemám. Kdykoli si na to vzpomenu, žaludek se mi trochu zkroutí. Ale musím zůstat pozitivní. Nějak se mi ho určitě podaří sehnat. Prostě to musím dokázat. A navíc mám jednohubky, konfety z obchodu Vše za libru a už jsem vyrobila čtyřicet bambulek…

Nedal by se ten stan ušít doma? Třeba z igelitových nákupních tašek?

Najednou se přede mnou vynoří obraz úžasného obrovského stanu sešitého patchworkovou technikou a posetého stovkami jmen slavných módních návrhářů...

Ne. Drž se při zemi. Bambulky jsou mé maximum.

A na kladné straně je můj poslední senzační plán sehnat pro oslavu sponzory. Napsala jsem stohy dopisů marketingovým ředitelům takových společností, jako je Dom Perignon a Bacardi, nabídla jim možnost zúčastnit se oslnivé události nabité celebritami a popsala, jak velkou příležitost by tím dostali. Kdyby jen zlomek z nich nám poslal pár vzorků zdarma, byli bychom v suchu. (Pochopitelně jsem je zavázala k naprosté mlčenlivosti. Kdyby některý z nich něco vyžvanil, je po něm.)

Nervózně zkontroluju, jak vypadám, a smetu smítko z Minniina růžového tvídového kabátku. Jsme na Piccadilly a v životě jsem se necítila tak mizerně. Dvě stě metrů před námi stojí Ritz, v apartmá Ritzu je Elinor, a tam my právě míříme.

Stále nemůžu uvěřit, že to dělám. Nakonec jsem svolila, že se s ní tajně setkám. Lukeovi jsem absolutně nic neřekla. Mám pocit, že jsem ho děsně zradila. Ale současně... si myslím, že jsem to prostě udělat musela. Musím Elinor umožnit poznat vnučku. Aspoň jedenkrát.

Ale jestli se to nějak zvrtne a Elinor řekne něco ošklivého, tak s Minnie prostě odejdu a budu si myslet, že k ničemu takovému vůbec nedošlo.

Ritz vypadá stejně velkolepě a nádherně jako vždy a já si najednou vzpomenu, jak jsem sem přišla na schůzku s Lukem ještě předtím, než jsme spolu začali chodit. Kdybych tak tehdy věděla, že se nakonec vezmeme a budeme mít dceru. Kdybych tak tehdy věděla, že se nakonec budu za jeho zády scházet s jeho matkou…

Ne. Přestaň. Nemysli na to.

Cestou k Ritzu míjíme tmavovlasou nevěstu, která stojí opodál v nádherných pouzdrových šatech s dlouhým třpytivým závojem a diadémem, a mě najednou bodne u srdce. Jak já bych se zase vdávala!

Jakože s Lukem, to dá rozum.

„Princezna.“ Minnie s očima jako talířky ukazuje buclatým prstíkem na nevěstu. „Princezna!“

Nevěsta se otočí a mile se na Minnie usměje. Vytáhne z kytice růžové poupátko, přiběhne k nám a podává ho Minnie, která se na ni také usměje a pak se vrhne na největší a nejrozkvetlejší růži v kytici.

„Ne, Minnie!“ popadnu ji za ručku právě včas. „Mockrát děkujeme!“ prohodím k nevěstě. „Moc vám to sluší. Dcerka vás považuje za princeznu.“

„Princ?“ zajímá se Minnie a rozhlíží se. „Princ?“

Nevěsta se mi podívá do očí a zasměje se. „Támhle je můj princ, miláčku.“ Ukáže na pána ve fraku, který k nám kráčí po vzorovaném koberci.

Jejda. Je to malý, zavalitý a plešatý padesátník. Trochu se podobá žábě. Z Minniina vyjeveného pohledu vidím, že jí to také nesedí.

„Princ?“ zkouší to znovu u nevěsty. „Kde princ?“

„Hodně štěstí a krásný den!“ loučím se rychle. „Už musíme jít.“ A táhnu Minnie, které stále vrtá hlavou „kde princ?“, rychle pryč.

Napůl doufám, že muž v recepci nakonec řekne: „Promiňte, ale Elinor Shermanová dnes odpoledne odešla,“ a my na to budeme moct zapomenout a místo toho si zajdeme třeba do Hamleys. Jenomže Elinor očividně personál předem instruovala, protože muž při našem příchodu okamžitě zpozorní: „Ó ano, návštěva k paní Shermanové,“ a osobně nás doprovodí k výtahu. A tak než se vzpamatuju, stojím na chodbě na elegantním koberci a rozechvělou rukou klepu na dveře.

Tohle asi nebyl ten nejlepší nápad. Ach Bože. Nebyl, že? Strašlivý, příšerný, neuvěřitelně hloupý nápad…

„Rebecco.“ Dveře se rozletí tak prudce, že úlekem vyjeknu.

„Dobrý den.“ Pevněji sevřu Minniinu ručku a chvíli na sebe jen tak zíráme. Elinor má na sobě bílé buklé s obrovskými perlami kolem krku. Vypadá ještě o něco hubenější, a když sklouzne pohledem ze mě na Minnie, má oči podivně široké.

Ona se bojí, dojde mi najednou.

Všechno se postavilo na hlavu. Já jsem kdysi mívala strach z ní.

„Pojďte dál,“ ustoupí stranou a já pomalu vedu Minnie dovnitř. Je to krásná místnost s velkolepým nábytkem, s výhledem na Green Park, a na stole stojí konvice s čajem a dvouposchoďový stojan na sladkosti plný francouzských banánků a podobných dobrot. Vedu Minnie k tvrdé pohovce a vysadím ji nahoru. I Elinor se posadí a ticho, které následuje, je tak nervózní a nepříjemné, že téměř začnu křičet.

Nakonec se Elinor nadechne. „Nedáš si trochu čaje?“ ptá se Minnie.

Minnie na ni vyvaluje oči. Jako by se Elinor trochu bála.

„Je to Earl Grey,“ oznámí Elinor Minnie. „Ale můžu objednat jiný druh, jestli by ti vyhovoval lépe.“

Ona probírá s dvouletým děckem různé druhy čaje? Mluvila vůbec někdy s podobně starým dítětem?

Že se ptám. Jistěže ne.

„Elinor…,“ vložím se mírně. „Ona nepije čaj. Ani neví, co to je. Pálí!“ zavolám výstražným hlasem ve chvíli, kdy se Minnie natáhne k čajové konvici. „Ne, Minnie.“

„Aha.“ To Elinor trochu rozladí.

„Ale cukroví jí,“ dodám rychle.

I mně se to cukroví moc zamlouvá. I dortíky.

Špičkami prstů uchopí Elinor jeden zákusek, položí ho na zlatem zdobený talířek a podá ho Minnie. Je ta ženská cvok? Málem si zakryju oči při představě, jak Minnie hodí talířek na zem, kopne do něj, rozšlape sušenku na padrť a způsobí naprostý chaos…

Ale k mému překvapení Minnie sedí, jako by spolkla pravítko, s nedotčeným zákuskem na klíně a upírá oči na Elinor. Je jí očividně fascinována. A Elinor je zase fascinována Minnie.

„Jsem tvá babička, Minnie,“ pronese přísně. „Můžeš mi říkat… babičko.“

„Babičko,“ opakuje Minnie nejistě.

V tu chvíli mě zachvátí panika. Nemůžu dovolit Minnie, aby jí říkala „babičko“. Luke by se hned zajímal, jakou „babičku“ má na mysli.

A nepodaří se mi předstírat, že mluví o mé mámě, protože té říká „babi“.

„Ne,“ řeknu rychle. „Nemůže vám říkat babičko ani jinak podobně. Řekla by to doma a Luke by na to přišel. Vůbec neví, že tu jsem.“ Cítím, jak se mi do hlasu vplížilo napětí. „A dozvědět se to nesmí, jasné?“

Elinor mlčí. Uvědomím si, že čeká, co řeknu dál. Teď tu mám opravdu navrch.

„Může vám říkat…,“ pátrám po něčem, co by znělo neškodně nebo neosobně. „Paní. Minnie, to je paní. Umíš říct ,paní‘?“

„Paní.“ Minnie se nejistě zadívá na Elinor.

,Já jsem paní,“ řekne Elinor po chvíli a mně je jí najednou líto, což je divné, protože tohle všechno si zavinila jenom sama, když byla tak necitelná potvora. Ale i tak je hodně smutné sedět v hotelovém apartmá a nechat si říkat svou vlastní vnučkou „paní“.

„Koupila jsem něco pro zábavu.“ Elinor prudce vstane a kráčí do ložnice. Využiju té příležitosti, abych smetla drobky z Minniiny sukničky a nacpala si jeden banánek do pusy. Páni, ty jsou dobré.

„Tady to mám.“ Elinor upjatě pokládá krabici na stůl.

Je to puzzle jakéhosi impresionistického obrazu. Dvě stě kusů.

Proboha. Tohle Minnie v žádném případě nedokáže složit. Mnohem pravděpodobněji pár kousků zbaští.

„Moc hezké!“ pochválím puzzle Elinor. „Možná bychom to mohly skládat dohromady!“

„Já mám skládačky strašně ráda,“ řekne Elinor a mně mírně poklesne brada. To je poprvé. Nikdy předtím jsem neslyšela Elinor říct, že má něco ráda.

„No tak… ehm… já to tedy otevřu…“

Otevřu krabici a vysypu všechny kousky na stůl a tak trochu očekávám, že si je Minnie začne cpát do pusy nebo strkat do konvice s čajem nebo s nimi zatočí jinak.

„Jediná možnost, jak takovou skládačku složit, je být metodický,“ vysvětluje Elinor Minnie. „Nejdříve otočíme všechny kousky lícovou stranou nahoru.“

Zatímco to dělá, Minnie hrst kousků ukořistí.

„Ne,“ řekne Elinor a blýskne po Minnie svým ledovým pohledem, před nímž jsem vždycky měla chuť zalézt pod postel. „Takhle ne.“

Na okamžik Minnie strne, kousky pevně svírá v dlaničce, jako by zvažovala, do jaké míry musí brát Elinor vážně. Upřeně si hledí do očí a obě vypadají pevně rozhodnuté. Vlastně...

Kristepane, vždyť ony si jsou podobné.

Tohle se mnou nejspíš praští. Předtím jsem si toho nikdy nevšimla – ale Minnie má stejné oči i sklon brady i týž panovačný pohled.

Vyplnily se mé nejhorší obavy. Narodila se mi mini-Elinor. Popadnu sněhovou pusinku a strčím si ji do pusy. Na takový šok potřebuju cukr.

„Dej mi ty kousky,“ řekne Elinor Minnie – a ta ji po chvilce poslechne.

Čím to, že je Minnie najednou tak poslušná? Co se to děje?

Elinor mezitím se soustředěným výrazem rovná kousky na stole. Páni! Myslela vážně, když říkala, že má ty skládačky ráda, že?

„Jak se má Luke?“ zeptá se, aniž zvedne oči od stolu, a já ztuhnu.

„No má se… má se… dobře.“ Napiju se čaje a prudce zatoužím, aby v šálku byla místo čaje brandy. Už jenom zmínka o Lukeovi způsobila, že se najednou cítím nesvá. Vůbec bych tu neměla být. Ani Minnie by tu neměla být; jestli na to Luke přijde… „Budeme muset brzy jít,“ řeknu odměřeně. „Minnie, za pět minut jdeme.“

Žasnu, jak sebejistě se najednou chovám. Dříve to byla Elinor, kdo pískal a my ostatní tancovali podle něj.

„Trochu jsme se s Lukem… neshodli,“ prohlásí Elinor s hlavou skloněnou nad skládačkou.

To mě překvapí. Elinor běžně nevytahuje rodinné záležitosti.

„Já vím,“ řeknu stručně.

„V Lukeově chování existují prvky, které...,“ znovu se odmlčí, „těžko chápu.“

„Elinor, do toho se skutečně nechci plést. To je mezi vámi a Lukem. Vlastně ani pořádně nevím, o co šlo, vyjma toho, že se snad jednalo o Annabel…“

Zdálo se mi to, nebo sebou Elinor mírně škubla? Její ruce se stále zabývají kousky puzzle, ale v očích má vzdálený pohled. „On byl té ženě... oddaný,“ řekne.

A zase je tu ta žena. Ano, takhle ti říká Luke, mám chuť říct.

Ale pochopitelně to neudělám. Jenom popíjím čaj a s rostoucí zvědavostí ji pozoruju. Kdo ví, co se děje pod těmi nalakovanými vlasy. To snad po celou tu dobu přemítala o roztržce s Lukem? Že by si konečně uvědomila, jak špatně se chovala? Že by si konečně uvědomila, o co všechno přišla?

Nikdy jsem nepoznala tak záhadného člověka, jako je Elinor. Moc ráda bych jí aspoň jednou vlezla do hlavy a podívala se, co ji vlastně pohání.

„Setkala jsem se s ní jenom jednou.“ Elinor zvedne hlavu s tázavým pohledem. „Nepřipadala mi nijak zvlášť kultivovaná. Ani elegantní.“

„Tak tohle jste řekla Lukeovi?“ vyletí ze mě podrážděně. „Že

Annabel nebyla ani kultivovaná, ani elegantní? To se nedivím, že s vámi přestal mluvit. Annabel umřela, Elinor! A jeho to zdrtilo.“

„Ne,“ odpoví Elinor a teď jí už docela určitě zacukalo víčkem. Asi to je ten jediný milimetr, který není prosáklý botoxem. „Tohle jsem mu neřekla. Jenom se snažím pochopit, proč tak vyváděl.“

„Luke nikdy nevyvádí!“ odseknu naštvaně.

No, tak úplná pravda to zase není. Musím připustit, že je o Lukeovi známo, že příležitostně vyvádí. Ale stejně. Mám chuť Elinor praštit její stříbrnou čajovou konvicí do hlavy.

„On ji miloval,“ říká teď – a nedokážu rozpoznat, jestli to je konstatování, nebo otázka.

„Jistěže ji miloval!“ zadívám se na Elinor. „To je snad jasně!“

„A proč?“

Podezíravě se na ni podívám, jestli na mě nezkouší nějakou svou fintu – ale pak si uvědomím, že to myslí vážně. Ona chce vážně vědět proč.

„A co byste řekla?“ dopálím se. „Jak se můžete tak ptát? Byla to jeho matka!“

Rozhostí se napjaté ticho. Jako by má slova stále visela ve vzduchu. Mám z toho strašně divný pocit.

Protože pochopitelně, Annabel nebyla Lukeovou matkou. Tou byla přísně vzato Elinor. Rozdíl je v tom, že Annabel mu matkou být uměla.

Elinor nemá vůbec představu, co to znamená být matkou. V takovém případě by totiž nikdy Lukea ani jeho otce neopustila v době, kdy byl Luke ještě úplně maličký. V takovém případě by se totiž neotočila na druhou stranu v den, kdy čtrnáctiletý Luke přijel do New Yorku. Nikdy nezapomenu na jeho vyprávění, jak čekal před jejím domem, protože strašně chtěl uvidět svou úžasnou matku, o níž snil a kterou nikdy neviděl. Jak nakonec vyšla ven krásná a nastrojená jako královna. Vyprávěl mi, že ho viděla na druhé straně ulice, že určitě věděla, kdo je… ale předstírala, že ho nepoznala. Nastoupila jednoduše do taxíku a zmizela. A pak se už nikdy až do jeho dospělosti neviděli.

Takže je jasné, že byl Elinor značně posedlý. A ona na něj pochopitelně kašlala a kašlala. Annabel to naprosto chápala a snažila se mu s nekonečnou trpělivostí pomáhat – i když pak Luke vyrostl a snažil se Elinor dělat, co jí na očích viděl. Annabel věděla, že ho jeho biologická matka nesmírně fascinuje; věděla, že mu ubližuje. A jako skutečná matka se ho snažila co nejvíc ochránit.

Zatímco Elinor… o tom neměla ani tušení.

Napůl mám chuť Elinor říct: „Víte co, Elinor? Vykašlete se na to, vy tomu stejně nebudete nikdy rozumět.“ Ale má druhá půlka to vidí jako výzvu. Chci se jí pokusit celou věc vysvětlit, ačkoli se na první pohled zdá, že je to naprosto nemožné. Zhluboka se nadechnu a snažím se uspořádat si myšlenky. Mám pocit, jako bych ji uváděla do záhad cizího jazyka.

„Annabel Lukea milovala,“ řeknu nakonec a skládám ubrousek do vějíře. „Bezpodmínečně. Milovala ho se všemi jeho dobrými i špatnými vlastnostmi. A nechtěla za to nic na oplátku.“

Po celou dobu, co znám Lukea, se Elinor o něj zajímala jenom tehdy, když od něj něco potřebovala pro svou pitomou charitu, jako třeba sehnat peníze nebo těžit z jeho úspěchů.

Dokonce i ta svatba, kterou nám uspořádala v hotelu Plaza, byla hlavně o ní a jejím postavení ve společnosti.

„Annabel by pro Lukea udělala všechno,“ nespouštím oka z ubrousku. „A nikdy by za to od něj nic nečekala. Na jeho úspěchy byla hrdá, ale milovala by ho, i kdyby žádné neměl. V každém případě. Prostě to byl její chlapeček a ona ho měla ráda. A nic na světě to podle mého názoru nemohlo změnit.“

Trochu se mi svírá hrdlo. I když jsme se s Annabel příliš nevídaly, přece se mě její smrt velmi dotkla. Ještě jsem si stále nezvykla, že už není mezi námi.

„A pro vaši informaci, byla elegantní a kultivovaná,“ neodpustím si trochu zlomyslnosti. „Protože když se Luke usadil v New Yorku a začal se s vámi vídat, nikdy o vás nic špatného neřekla. Tak Lukea milovala a přála si, aby byl šťastný, že mu ani nikdy neřekla, jak moc ji to trápí. A to je podle mého názoru vysoce kultivované a elegantní chování, jestli chcete něco vědět.“

Ke svému zděšení mám vlhko v očích. Neměla jsem se do toho plést. Vztekle si je otřu a popadnu Minnie za ručičku.

„Musíme jít, Min. Díky za čaj, Elinor.“

Sahám po kabelce s pocitem, že musím odtud. Nezdržuju se s oblékáním Minnie do kabátku, jenom ho prosté popadnu a už jsme téměř u dveří, když mě do týla udeří Elinořin hlas.

„Ráda bych Minnie zase viděla.“

Neochotně se ohlédnu a podívám se na ni. Sedí na židli, jako by spolkla pravítko, a obličej má jako vždy pobledlý a bezvýrazný. Nedokážu poznat, jestli vůbec slyšela všechno, co jsem jí řekla, natož jestli to pochopila.

„Velmi bych…,“ bojuje očividně se slovy, „velmi bych ocenila, kdybys byla tak hodná a zorganizovala mi další setkání s Minnie.“

Velmi by ocenila, kdybych byla tak hodná. Páni, jak se najednou situace změnila!

„Nemůžu vám nic slíbit,“ odpovím po chvíli. „Uvidíme.“

Myšlenky mi víří hlavou. Tuhle návštěvu jsem nezamýšlela jako počátek pravidelných setkávání. Považovala jsem to za jednorázovou akci. Už teď mám pocit, že jsem Lukea zradila. I Annabel. A vůbec všechny. Co tu vlastně dělám?

Ale současně se nemůžu zbavit vzpomínky na to, jak na sebe Elinor s Minnie tiše hledí stejným fascinovaným pohledem.

Pokud zabráním všem dalším jejich setkáním, nezopakuju vlastně tutéž situaci, která se stala Lukeovi? Nezmění to nějak Minniinu dušičku a nevyčte mi někdy později, že jsem ji připravila o setkání s její babičkou?

Ach Bože, všechno je tak komplikované. Jak si s tím poradím? Já chci normální jednoduchou rodinu s laskavými babičkami, které sedí spořádaně u krbu a pletou punčochu.

„Prostě ještě nevím,“ řeknu. „Už musíme jít.“

„Na shledanou, Minnie.“ Elinor strnule zvedne ruku ke královskému pokynu.

„Pá-pá, paní,“ zavolá na ni Minnie vesele.

Najednou si všimnu, že má Minnie kapsičku u šatiček nacpanou kousky skládačky. Měla bych je vytáhnout a vrátit Elinor, jinak by mohla strávit nad sestavováním neúplné skládanky řadu let. Což by ji dozajista rozčílilo a frustrovalo, není-liž pravda?

Takže jako vyzrálá a dospělá osoba bych jí je měla všechny vrátit.

„Tak na shledanou,“ rozloučím se a vyjdu ze dveří, které za sebou potichu zavřu.

Cestou domů mě pronásleduje pocit viny. Živé duši nemůžu říct, kde jsem dnes byla. Nikdo by to nepochopil a Lukea by to zdrtilo. Nebo rozzuřilo. Nebo obojí. Cestou do kuchyně se připravuju na to, že mě máma začne vyslýchat, kde jsme s Minnie odpoledne byly, ale ta jenom vzhlédne od stolu a řekne: „Ahoj, holčičko.“ Má tak ostrý a skřípavý hlas, že se na ni pozorně zadívám. Také má podezřele zrůžovělé tváře.

„Ahoj, mami. Všechno v pořádku?“ Oči mi zabloudí k tmavě modré ponožce, kterou drží v ruce. „Co to děláš?“

„Co bych dělala!“ řekne takovým způsobem, jako by se přímo třásla, aby mi to mohla říct. „To je snad každému jasné! Spravuju tvému otci ponožky, protože jsme tak chudí, že si nemůžeme dovolit koupit nové...“

„Ale to jsem přece neřekl!“ Táta vstoupí za mnou do kuchyně.

„...a teď říká, že se to nedá nosit!“ dokončí máma větu. „Co bys řekla, Becky, dá se to nosit, nebo nedá?“

„Tedy…“

Prohlížím si ponožku, kterou mi strká pod nos. Ne že bych chtěla mámino látání nějak pomlouvat, ale dělá světlemodrou bavlnkou strašně kostrbaté a dlouhé stehy. Já bych si to nevzala ani za nic.

„Nedaly by se koupit nové ponožky v tom obchodě Všechno za libru?“ ptám se.

„Nové ponožky? A kdo to zaplatí, smím-li se zeptat?“ zavřískne máma, jako bych navrhla, aby tátovi koupila nejdražší ponožky s monogramem na Jermyn Street.

„No… ehm… bylo by to jenom za libru…“

„Objednal jsem si několik párů u Johna Lewise!“ snaží se ukončit debatu táta.

„U Johna Lewise!“ vyvřískne máma ještě vyšším hlasem. „A my si najednou můžeme dovolit Johna Lewise? Už je mi to jasné, jedna pravidla platí pro tebe, Grahame, a jiná pro mě. Jsem ráda, že vím, kde je moje místo…“

„Jane, neblázni. Víš stejně dobře jako já, že nás pár ponožek nezruinuje…“

Nenápadně vezmu Minnie za ručičku a odvádím ji z kuchyně. Máma s tátou si zřejmě vjedou do vlasů, zejména máma se na to celá třese. Naštěstí jsem zašla cestou domů s Minnie na večeři do Pizza Express, takže ji už musím jenom vykoupat a dát jí trochu mléka. Pak ji uložím a zkontroluju si svůj tajný e-mail, jestli mi tam nedošly nějaké reakce…

„Becky.“ Lukeův hlas mě přiměje nadskočit jako opařená kočka. Támhle je, jde po schodech dolů. Co dělá doma tak brzy? Nedozvěděl se nějak o Elinor? Jestlipak on něco netuší?

Přestaň. Uklidni se, Becky. Netuší vůbec nic, jenom měl schůzku s klientem v Brightonu, to je vše…

„Jé, ahoj!“ zahlaholím. „Byly jsme s Minnie… venku.“

„To mi došlo.“ Luke se na mě zvědavě podívá. „Kdepak je má holčička?“ Sejde ze schodů a chytí Minnie do náruče.

„Paní,“ řekne Minnie s vážným výrazem.

„Paní?“ Luke ji pošimrá na bradě. Jaká paní, miláčku?“

„Paní.“ Zírá na něj rozšířenýma očima plnýma respektu. „Puzz-le.“ Aargh! Odkdy zná Minnie slovo „puzzle“? A to si musí rozšiřovat slovní zásobu právě teď? S jakými novými slovy hodlá ještě přijít? Co takhle Elinor? Nebo hotel Ritz? Hádej, tati, kde jsem dneska byla! Byla jsem v Ritzu navštívit svou druhou babičku! „Puzz-le.“ Najednou vytáhne z kapsičky kousky skládačky a ukazuje je Lukeovi. „Paní.“

„To je legrace!“ zasměju se rychle. „Byly jsme v hračkářství a dívaly se na puzzle s Monou Lisou. Proto asi říká ,puzzle“ a ,paní“.“

„Čaj,“ pokračuje Minnie.

„A daly jsme si čaj,“ pokračuju zoufale. Jenom my dvě.“

Neříkej „babička “, neříkej „babička“...

„To zní dobře.“ Luke postaví Minnie na zem. „Mimochodem, právě mi telefonovala Michaelova asistentka.“

„Michaelova?“ opakuju roztržitě. „To je skvělé. Jak se má Michael?“ Michael patří k našim nejstarším přátelům a bydlí ve Státech.

Dlouhá léta byl Lukeovým obchodním partnerem a v současnosti je víceméně v důchodu.

„To nevím. Moc jsem tomu nerozuměl.“ Luke vytáhne papírek a zmateně se na něj zahledí. „Bylo špatné spojení, ale říkala snad něco o 7. dubnu. Cosi v tom smyslu, že nemůže přijít na oslavu?“

Oslavu?

Oslavu?

To slovo mě zamrazí. Strnule zírám na Lukea a nedokážu se ani pohnout. Mám pocit, že mi srdce buší v hlavě jako zvon.

Co to ta Michaelova asistentka blábolila? Měla přece napsat mail. Má to být tajné. Nenapsala jsem to dostatečně velkým písmem? Neřekla jsem to snad jasně?

„To nás jako někam zval?“ Luke vypadá zmateně. „Nevzpomínám si, že bych dostal nějakou pozvánku.“

„Ani já ne,“ koktám, až se mi přibližně za šest hodin podaří najít řeč. „Nejspíš je to celé nějaké zkomolené.“

„Stejně bychom do Států nemohli jet,“ mračí se Luke na zprávu. „To prostě není proveditelné. Navíc mám pocit, že na ten den už něco mám. Nějaké školení nebo co.“

„Jistě,“ horlivě přikyvuju. „Jistě. Co kdybych to s Michaelem vyřídila sama?“ Snažím se ovládnout, abych přímo nechňapla po lístku, který drží Luke v ruce. „Nech to na mně. Taky se chci zeptat, jak se má jeho dcera. Občas se staví v The Looku, když je ve městě.“

„Nepochybně. Kam jinam by šla?“ Luke se na mě mile usměje, ale já nedokážu přiměřeně reagovat.

„Hele… nemohl bys vykoupat Minnie?“ Snažím se mluvit klidně. „Měla jsem před chvílí nějaký telefonát, který musím vyřídit.“

Jistě.“ Luke míří ke schodům. „Pojď, Minnie, budeme se koupat.“ Počkám, až vyjdou na podestu, pak vyběhnu před dům a vytočím Bonniino číslo.

„Katastrofa! Pohroma!“ vyhrknu a ani nečekám na pozdrav. .Asistentka jednoho z našich hostů volala Lukeovi o té oslavě! Poslala mi po něm zprávu! Myslím, že se mi podařilo zachránit situaci… ale co když ne?“

„Proboha,“ lekne se Bonnie. „To je ale smůla.“

„Na všechny pozvánky jsem psala ,Netelefonovat!“ drmolím téměř hystericky. Jak jasněji jsem to měla udělat? Co když začnou telefonovat i ostatní? Co si počnu?“

„Nepanikařte, Becky,“ snaží se mě uklidnit Bonnie. „Promyslím to. Co kdybychom se zítra sešly na snídani a vypracovaly nějakou strategii? Řeknu Lukeovi, že zítra přijdu do práce o trochu později.“ „Dobře. Mockrát děkuju, Bonnie. Na shledanou zítra.“

Pomaloučku mi klesá tep. Řeknu vám, že příprava tajné oslavy mi velmi připomíná neustálé vybíhání na nečekané stometrové sprinty. Mohlo by se to nabízet místo tělocviku.

Júúů, možná tím získám superkondici bez jakékoliv námahy. To by bylo prima.

Vypnu mobil a vracím se domů, když zaslechnu skřípání brzd velkého auta. Na naši příjezdovou cestu vjíždí velká bílá dodávka, což je divné. „Dobrý den!“ pozdravím zaraženě. „Potřebujete něco?“

Z kabiny dodávky se vykloní chlapík v tričku. Je mu něco mezi čtyřiceti a padesáti, na bradě má tmavé strniště a masivní potetované předloktí.

„Vy jste ta s tím směňováním? Becky?“

„Cože?“ podívám se na něj překvapeně. Co mi chce? V poslední době jsem si nedávala žádné inzeráty. Ledaže by měl ty poslední sluneční brýle od Prady a chtěl je vyměnit za modrý šátek od Missoniho. Což mi z nějakého důvodu nepřipadá příliš pravděpodobné.

„Má dcera vám slíbila stan? Nicole Taylorová? Šestnáct let…“

To je Nicolin táta? Až teď si všimnu nerudné vrásky mezi očima. Sakra. Trochu mi nahání strach. Snad mi sem nepřišel kázat o směňování zboží s nedospělými jedinci?

„No ano, ale…“

„Včera večer všechno prasklo. Žena chtěla vědět, odkud má ty tašky, které jste jí dala. Nicole by to sama nevyklopila.“

„Neuvědomila jsem si, že je tak mladá,“ zadrmolím. „Omlouvám se…“ „Takže vy si myslíte, že dvě kabelky mají cenu jednoho velkého stanu?“ ptá se výhrůžně.

Proboha. Myslí si, že jsem je chtěla podfouknout?

„Ne! Jakože… já nevím!“ Hlas mi napětím přeskakuje. Jenom jsem doufala, že má třeba někdo doma stan, který už nepotřebuje, tak nějak…“

Zmlknu, protože si uvědomím, že by mě mohlo být slyšet v koupelně. Sakra.

„Mohli bychom mluvit trochu tišeji?“ přistoupím blíž ke kabině. „Má to být překvapení. A kdyby vyšel z domu manžel… tak od vás kupuju ovoce, ano?“

Nicolin táta se na mě podezíravě podívá a pak řekne. ,A vůbec, kolikpak takové kabelky můžou stát?“

„Nové asi tak tisíc liber. Jakože, nejvíc asi záleží na tom, jak se vám líbí Marc Jacobs…“

„Tisíc babek.“ Muž nevěřícně kroutí hlavou. „Ta holka je zralá na cvokhauz.“

Netroufám si ani pípnout, natož projevit souhlas, nebo nesouhlas. Až teď mě vlastně napadlo, že to možná mluvil o mně.

Najednou se Nicolin otec na mě znovu podívá. „Tak dobře,“ zhluboka si povzdychne. „Když vám dcera slíbila stan, tak ho dostanete. Nemůžu vám poskytnout plnou montáž, budete si ho muset postavit vlastními silami. Ale právě nemáme moc práce. Takže vám něco najdu.“

Na chvíli nevěřím vlastním uším.

„Vy mi dáte stan?“ přitisknu si ruku před pusu. „Proboha! Víte, že jste mi právě zachránil život?“

Nicolin otec se krátce zasměje a podá mi vizitku. Jeden z mých mládenců si to vezme na starost. Řekněte mu datum, řekněte mu, že o tom Cliff ví, a on vám to doveze.“ Zařadí rychlost a pomalu začne couvat z naší cesty.

„Díky, Cliffe!“ volám za ním. „Vyřiďte Nicole, ať si ty kabelky užije!“ Mám chuť dát se do tance. Mám chuť zavýsknout. Mám stan! A nestál žádné tisíce a povedlo se to. Já věděla, že to dokážu.

CENTRÁLNI ODBOR MINISTERSTVA FINANCÍ PRO MONETÁRNÍ POLITIKU páté patro

180 Whitehall Place

Londýn SWl

Paní Rebecca Brandonová

The Pines

43 Elton Road

Oxshott

Surrey

28. února 2006

Milá Rebecco,

děkuji Vám za rychlou odpověď. Je od Vás moc milé, že jste mi tak ochotně dala svůj souhlas.

Bohužel The British Journal of Monetary Economics není ilustrované periodikum a nemá žádného „fotoredaktora“ ani „stylistu“, jak jste se ptala. Pročež tam nebudu moci uveřejnit fotografie kabátu, pásku a kozaček od Missoniho, které jste laskavě přiložila a které Vám s díky vracím.

S pozdravem

Edwin Tredwell,

vedoucí oddělení průzkumu veřejného mínění

Dvanáct

Tentokrát jsme šly do restaurace v centru města, která je od Lukeovy firmy hodně daleko. Už ode dveří z dálky vidím, jak bezvadně upravená Bonnie sedí u rohového stolu a jak jí sluší náušnice z drobounkých perel, které jí Luke na mé naléhání koupil k narozeninám. Sedí si tam poklidně s hlavou vzpřímenou a popíjí čaj. Tak jak v podobných restauracích seděla sama už miliónkrát.

„Ty náušnice vypadají skvěle!“ vklouznu naproti ní na sedadlo.

„Jsou nádherné!“ přitaká Bonnie a jedné se dotkne. „Doufám, že jste dostala mé poděkování, Becky. Jak se vám to vůbec povedlo?“

„Šla jsem na to vážně mazaně,“ prohlásím hrdě. „Našla jsem je na netu a řekla jsem Lukeovi, že bych je chtěla. Pak jsem dodala: Ale vlastně ne! Ty by slušely někomu s trochu jiným vybarvením. Někomu takovému, jako je tvá sekretářka Bonnie!““

To už nedodám, že jsem to musela říct minimálně pětkrát a pořád přidávat na hlase, než Luke vůbec od svého laptopu zvedl oči.

„Jste ohromně šikovná,“ povzdychne si Bonnie. „Obávám se, že já jsem tolik štěstí ohledně té tělocvičny ve sklepě neměla. Pokoušela jsem se zavést na to řeč, ale…“

„Tím se už netrapte. S tím domem to stejně padlo.“ Vezmu si jídelní lístek a pak ho zase roztržitě položím. „Teď mi dělá víc starostí ta oslava. Co říkáte na to, co se mi stalo včera večer?“

„Lidi jsou strašně nepozorní, co se pozvánek týče.“ Bonnie nesouhlasně mlaskne jazykem. „Nikdy si pořádně nepřečtou, co tam stojí.“

„Co mám tedy dělat?“ Doufám, že Bonnie už přišla na nějaké chytré řešení – a ona skutečně klidně kývne hlavou.

„Mám návrh. Zkontaktujeme všechny pozvané osobně, zdůrazníme, jak je to tajné, a tím předejdeme všem dalším nehodám.“

„Ano,“ řeknu pomalu. „Ano, to je dobrý nápad. Zítra si vezmu seznam do práce.“

„Já bych to, Becky, raději vyřídila sama,“ řekne Bonnie mile. „Kdybyste to udělala vy, mohla byste vyvolat dojem, že jste kontaktní osoba. A my vás naopak potřebujeme co nejvíc od hostů izolovat, aby se zase někdo nepodřekl.“

„Vždyť máte tolik práce! To po vás nemůžu chtít!“

„Ale to vůbec nevadí. Já to ráda udělám.“ Zaváhá. „Je to docela zábavné.“

„No tak… vám děkuju!“

Přijde číšník a já si objednám dvojité kapučíno. Ta oslava dá mnohem víc práce, než jsem si myslela. Už mám namožené ruce od toho stříhání igelitových tašek na bambulky (už jich mám dvaasedmdesát) a pořád se děsím, že Luke někde narazí na můj zápisník s poznámkami k oslavě. Včera v noci se mi zdálo, že právě dorazil domů ve chvíli, kdy jsem v obrovské míse zadělávala na dort k jeho narozeninám, a že jsem se mu snažila namluvit, že je to ke snídani, a on pořád opakoval: „Ale já nechci k snídani žádný dort.“

Což byl dost hloupý sen, protože narozeninový dort pro dvě stě lidí rozhodně péct nebudu.

Jejda. Musím do seznamu připsat Objednat narozeninový dort. „Becky, děvče, musíte se uvolnit,“ řekne Bonnie, jako by mi četla myšlenky. „Menší nehody se stávají vždycky. A jak já to vidím, má tahle oslava velkou naději na úspěch. Víte, Luke má velmi loajální personál,“ dodá tiše. „A všichni se velmi ochotně chopí příležitosti, aby mu dokázali svou vděčnost.“

„Tak to je… každopádně dobře!“ řeknu o trochu veseleji.

„Nikdy jsem neměla šéfa, který by se tak energicky stavěl za svůj personál. Kdykoliv se vyskytne nějaký nepříjemný klient nebo nastanou potíže, trvá Luke na tom, že to vyřídí osobně. Říkává, že na dveřích stojí jeho jméno a že by problémy měly padnout na jeho hlavu. Což by mohla být pochopitelně také jeho slabina,“ dodá zamyšleně a napije se čaje. „Myslím tím, že by možná měl svěřovat ostatním víc práce.“

S překvapením se začnu na Bonnie dívat trochu jinak. Čeho všeho si asi všimla jako tichý, nenápadný a neustále přítomný pozorovatel?

„Ten nový klient s tím karbonovým tentononc vypadá ale dobře, ne?“ prohodím v naději, že ji tím vyprovokuju k dalšímu komentáři.

„To ano, Luke byl velmi nadšený, že ho získal. Pochopitelně se to snažil zlehčovat… ale já vždycky poznám, když nějakou schůzku považuje za důležitou.“ Najednou se Bonnie usměje. „Protože v tom případě si vždycky znovu uvazuje vázanku.“

„Ano!“ vypísknu uznale. „Dělá to i doma!“

Usmějeme se na sebe a já se napiju kapučína. Připadá mi trochu divné mluvit o Lukeovi za jeho zády. Ale na druhou stranu mám radost, že si můžu o něm s někým takhle popovídat. Nikdo jiný do této míry všechny Lukeovy podivnůstky nezná.

„Přátelila jste se vždycky s manželkami svých šéfů?“ nedá mi to, abych se nezeptala. „Nebo s manžely svých šéfek?“

„Ani moc ne.“ Trochu pobaveně se na mě podívá. „Zřejmě ve mně neviděly někoho… s kým by se mohly přátelit.“

Viděla jsem na fotografii lady Zaru Forrestovou, manželku předchozího Bonniina zaměstnavatele. Vede lázně v Notting Hill a poskytuje často rozhovory. Opravdu si neumím představit, že by si někam s Bonnie jen tak nezávazně vyšla.

„Zřejmě se více přátelíte s ostatními lidmi ve firmě, to je asi přirozenější,“ prohodím rychle. „Připadá mi, že je tam dobrá atmosféra…“

„To jistě je,“ přisvědčí Bonnie. „Vtip je v tom, že jako Lukeova osobní asistentka jsem v trochu ošemetném postavení. Musím být v jistém smyslu trochu rezervovaná. Takže obvykle mezi mnou a ostatním personálem vzniká mírný odstup.“ Usměje se. „To není nic zvláštního.“ Je osamělá.

Najednou mi to dojde. Jistě je tu možnost, že mimo zaměstnání žije intenzivním společenským životem – ale z nějakého důvodu si to nemyslím. Luke se jednou zmínil, že velmi ochotně pracuje i o víkendech, že na maily odpovídá do hodiny a že je mu vždycky ochotně k ruce. Jemu to možná vyhovuje. Ale co jí?

„Tak to jsem opravdu ráda, že jsme se trochu víc poznaly,“ řeknu

srdečně. Jak jsem řekla, mohly bychom být dobrý tým. A mimochodem, už pracuju na té klimatizaci.“

Luke to s klimatizací ve své firmě tak trochu přehání. Ani se nedivím, že se Bonnie neustále třese zimou.

„Díky!“ Na tváři se jí udělá dolíček. ,A můžu já ještě udělat něco pro vás?“

„Určitě by se něco našlo…,“ napiju se kávy a převaluju si ji v ústech. „Už to mám! Všimla jste si toho nového Lukeova sprchového gelu? Nezdá se vám strašný?“

„Sprchový gel?“ trhne sebou Bonnie. „Ale tohle si přece nemůžu dovolit komentovat…“

„Určitě jste to cítila. Ten rozmarýnový a ženšenový. Mně se hnusí, ale on tvrdí, že ho ráno spolehlivě probudí. Kdybyste třeba také řekla, že se vám nelíbí, tak by ho možná vyměnil.“

„Becky, děvče.“ Bonnie se na mě zadívá. „Ode mě se určitě nečeká, že budu komentovat něco tak osobního, jako je sprchový gel.“

„A proč byste nemohla? Jistěže můžete! Můžete mi věřit, Luke skutečně respektuje veškeré vaše názory. Určitě se neurazí. A ta modrá vázanka s autíčky. Mohla byste mu říct, že je ošklivá?“

„Ale Becky, já opravdu…“

„Ale no tak.“ Usměju se na ni podmanivě jako správná manželka na osobní asistentku. „Určitě se vám také nelíbí.“

„No tak…,“ Bonnie vypadá zaskočeně. Odhadla jsem ji dobře. Rozbalím si sušenku a přemítavě ji začnu chroupat. Napadla mě revoluční myšlenka. Mohla by mi u Lukea pomoct i v další zásadní věci. Možná.

„Bonnie… jste jedináček?“ zeptám se nakonec.

„Ne, mám bratra.“

Prima!

„Kdyby se naskytla příležitost… mohla byste se před Lukem zmínit, jak je pro vás váš bratr důležitý? Případně se ho zeptat, jestli bude mít Minnie sourozence, a poznamenat, jak by to bylo hezké? A že by na tom měl zapracovat?“

Bonnie vypadá omráčeně.

„Becky! Do toho mi opravdu vůbec nic není... to skutečné nemůžu…“

„Co by ne!“ snažím se ji povzbudit. „Strašně moc bych chtěla další dítě a vím, že i on by ho v hloubi duše chtěl a určitě by vás poslechl.“

„Jenomže…“

„Jenom v případě, že by na to přišla řeč,“ uklidňuju ji. „Kdyby se naskytla vhodná příležitost. Zaplatíme!“

Po odchodu z restaurace Bonnie spontánně obejmu.

„Mockrát děkuju za všechno, Bon. Jste jednička!“

Měla jsem se s ní dát dohromady už dávno. Příště jí řeknu, aby Lukeovi nakukala, že musíme jet na Mauricius.

„Přeháníte.“ Ještě pořád vypadá trochu vyděšeně, ale usměje se na mě. „A s tou oslavou si nedělejte starosti. Jsem si jistá, že Luke opravdu nic netuší.“

„To já zase ne.“ Rozhlédnu se v paranoidním záchvatu ulicí. „Říkala jsem vám, že když jsme šly minule na oběd, tak jsem na něj narazila? Namluvila jsem mu, že jsem byla na botoxu, ale on mi na to neskočil a od té doby se na mě občas trochu divně podívá, jako by věděl, že před ním něco tajím…“ Zarazím se při pohledu na Bonniin výraz v obličeji. „Co je?“

„Teď jsem to konečně pochopila!“ vykřikne. Odtáhne mě z chodníku kousek stranou, kde nechodí tolik lidí. „Když tehdy po tom našem setkání přišel Luke do kanceláře, začal se mě vyptávat, jestli někde poblíž neotevřeli nějaké nové módní obchody. Já to tehdy považovala za nějaký ekonomický průzkum. Ale teď si říkám, že ho možná napadlo, jestli jste sem potají nešla…,“ a taktně se odmlčí. „Nakupovat?“ doplním překvapeně.„On mě podezíral z naku- pování?“

„Možné to je, nemyslíte?“ Mrkne na mě. „Mohla by to být dobrá kamufláž.“

„Ale… vy to nechápete! Já jsem mu slíbila, že nebudu nakupovat! Domluvili jsme se na tom tehdy, když zkrachovala ta banka! A já svůj slib naprosto dodržuju!“

Dusím se rozhořčením. Luke si myslí, že bych porušila slib a snažila se to kamuflovat historkou o botoxu? Proto se tak podezíravě dívá na mou kabelku?

Mám chuť mu vrazit do kanceláře, hodit mu peněženku jako rukavici k nohám a hrdě pronést: „Rebecca Brandonová, rozená Bloomwoodová, své slovo drží, pane!“ A možná ho navrch vyzvat na souboj.

„Propána.“ Bonnie se zatváří znepokojeně. „Ale to mě jenom tak napadlo, Becky…“

Jenomže já jsem si jistá, že to tak je. Myslí si, že mu za zády stejně chodím na nákupy. No tak dobře. Necháme ho při tom.“ Zvednu hrdě bradu. „Využiju toho jako kamufláže.“

Koneckonců, čím víc si Luke bude myslet, že potají nakupuju, tím méně mě bude podezírat z toho, že mu tajně připravuju oslavu. Plná odhodlání kráčím ulicí. Jestli mě tedy Luke podezírá z nakupování... tak bude to své nakupování mít. To bude koukat!

Když večer uslyším Lukeův klíč v zámku, už na něj čekám. Oblékla jsem si ostře zelený svetr, který jsem na sobě ještě neměla (totální přehmat, co mě to tehdy napadlo?) a z nějž dosud visí neodstřižená visačka z obchodu. A přes něj jsem si vzala koženou bundu, kterou jsem koupila ve slevách a z níž rafinovaně vykukuje visačka Whistles, dále šátek na krk, náhrdelník a jasně oranžový pásek. Nic z toho jsem ještě neměla na sobě.

Jakože, měla jsem v úmyslu si to jednou vzít. Znáte to. Až přijde ta pravá chvíle.

Vytáhla jsem pár luxusně vyhlížejících nákupních tašek, které jsem měla složené nahoře na šatní skříni, a hodila je pod kuchyňský stůl tak, aby byly trochu vidět. Do odpadkového koše v kuchyni jsem nacpala hedvábný balicí papír od Prady a za mikrovlnku pohodila pár starých paragonů. Minnie za mnou capká v pyžamku a župánku, ukusuje chléb s medem a užasle mě pozoruje. Když zaslechnu Lukea přicházet do kuchyně, ještě na ni pro každý případ syknu: „Šššš!“

„Šššš!“ opakuje okamžitě s prstíkem na rtech. „Šššš, mami!“ Má tak vážný výraz, že se bezděky rozesměju. Pak zaujmu správný postoj a znaleckým okem přitom zkoumám svůj odraz na lednici. Když zaslechnu, jak Luke otevírá dveře, provinile sebou cuknu.

„Ty jsi mě vyděsil, Lukeu!“ prohodím, kvapně si sundám bundu

a dávám přitom pozor, aby nepřehlédl růžovou visačku Whistles. „Jenom jsem… ehm… vlastně o nic nešlo. Vůbec o nic!“ Zmuchlám bundu do koule a strčím si ji za záda a Luke na mě jenom vyjeveně zírá. Jde do lednice a vyndá si pivo.

No tohle! Asi jsem měla ty účtenky naaranžovat do lednice.

Ale ne. To by bylo až příliš nápadné.

„Šššš, tati!“ říká Minnie důležitě Lukeovi s prstíkem stále na rtech. „Najdi mě.“

Tak tohle si myslela, že dělám. (Najdi mě je Minniina nejoblíbenější hra. Jenomže u ní to není normální hra na schovávanou, ale musí se napočítat do tří a říct jí, kam se jde člověk schovat. A když přijde řada na ni, schová se pokaždé na stejném místě. Což je uprostřed místnosti.)

„Hned si s tebou budu hrát, sluníčko. Zajímavý svetr,“ prohodí ke mně Luke s povytaženým obočím. Což nemůžu popřít, protože v něm vypadám jako ostře zelený želatínový banánek.

„Ten už je starý!“ vyhrknu. „Ten jsem si koupila už strašně dávno. Zeptej se Suze. Můžeš jí hned zavolat, jestli mi nevěříš. Klidně!“

„Becky…,“ Luke se zasměje. Já přece neřekl, že ti nevěřím. Proč jsi tak paranoidní?“

„Protože… ale nic!“ Skočím ke stolu a nenápadně nápadným způsobem se snažím pod něj zastrčit igelitové tašky. Vidím, jak Luke sklouzl pohledem pod stůl a jak si jich všiml.

Ha! Mám ho!

„Tak co jsi dnes celý den dělala?“ ptá se nenuceně a natáhne se pro otvírák.

„Nic! Seděla jsem doma jako přibitá! To mě musíš pořád tak vyslýchat, Lukeu?“ Náhrdelník zastrkuju pod svetr, jako bych ho chtěla schovat.

Luke otevře pusu, jako by chtěl něco říct – pak si to očividně rozmyslí a místo toho si otevře pivo.

Vyhoď korunku do koše…, hypnotizuju ho očima. No tak, hoď ji do koše.

Ano!

Já měla vážně být choreografkou. Ve chvíli, kdy chce Luke odklopit víko koše, mohutným skokem se přenesu přes kuchyň a víko zachytím rukama.

„Já to udělám sama,“ vyhrknu s přehnanou nenuceností. „Neobtěžuj se s tím. Já se o to postarám.“

„Chci to hodit do recyklace.“ Luke vypadá vyjeveně. Podaří se mu koš pootevřít a pod víkem zahlédne cípek balicího papíru od Prady, než mu víko zase před nosem přibouchnu.

„Já to udělám sama!“ odstrkuju ho od koše.

„To je dobré, Becky.“ Podaří se mu víko otevřít a hedvábný papír z Prady na něj se šustěním vyskočí, jako by volal: „Hele! Koukni! Prada!“

Chvíli ani jeden z nás nic neřekne.

„Sakra, co to tu dělá?“ vyjeknu vysokým nepřirozeným hlasem a začnu papír strkat dovnitř. „To je starý papír. Opravdu strašně starý. Jakože, ani si nepamatuju, kdy jsem naposledy byla v Pradě. A nic jsem si tam nekupovala! Ani nikde jinde!“

Škobrtavě skládám slova do věty. V životě jsem nemluvila tak provinile.

A navíc se provinile začínám i cítit. Mám pocit, jako bych přečerpala kreditku a všechen nákup ukryla pod postelí.

„Becky…,“ Luke si přejede rukou přes obočí. „Co to tu krucinál provádíš?“

„Ale nic!“

„Nic?“ Podívá se na mě skepticky.

„Říkám, že nic.“ Snažím se mluvit rozhodně a sebejistě. A zároveň ve mně začíná hlodat obava, jestli jsem to náhodou nepřehnala.

Co když jsem ho ani na chvíli neoklamala? Co když si právě říká: „Očividně na žádných nákupech nebyla, takže co jiného asi tak skrývá. Co třeba tak nějakou tajnou oslavu mých narozenin?“

Chvíli se na sebe jenom tak díváme. Prudce dýchám a ruku tisknu na víko odpadkového koše.

„Už tě mám?“ zazní do ticha Minniin hlásek. Stojí uprostřed místnosti a tiskne si ručičky na oči, což u ní znamená, že se schovala. „Becky!“ objeví se táta u dveří. „Holčičko, pojď sem. Něco ti přivezli.“ „Už jdu,“ odpovím zaraženě. Žádnou zásilku nečekám. Co to může být? „Už tě mám?“ zakňourá Minnie.

„Už tě mám!“ zavoláme rychle s Lukem unisono. „Krásně ses schovala, Minnie!“ dodám, když otevře oči a pyšně se na nás zasměje. Co je to za zásilku?“ obracím se znovu na tátu.

„Je to dodávka z fashionpack.co.uk,“ informuje mě táta, když za ním vyjdeme na chodbu. „A očividně toho fakt není málo.“

„Opravdu?“ svraštím obočí. „To je jistě nějaký omyl. Na fashion- pack.co.uk jsem nic nenakupovala. Jakože v poslední době.“

Vidím, jak se na mě Luke tázavě podívá, a zčervenám. „Opravdu nenakupovala, jasné! Museli to nějak splést.“

„Zásilka pro Rebeccu Brandonovou,“ hlásí doručovatel, jakmile vyjdu ze dveří. „Mohla byste to tady podepsat…,“ strká mi před nos elektronickou tabulku a pisátko.

„No tak moment!“ zvedám ruce. „Nic se tu podepisovat nebude. Nic jsem si od vás neobjednávala! Jakože, na nic takového si nevzpomínám…“ „Ale objednávala,“ prohlásí muž otráveně, jako by to už slyšel tisíckrát. „Šestnáct kousků.“

„Šestnáct?“ Brada mi poklesne o pár čísel.

„Můžu vám ukázat potvrzení, jestli na tom trváte.“ Obrátí oči v sloup a míří do dodávky.

Šestnáct kousků?

To je naprosto vyloučeno. Copak bych si mohla objednat šestnáct věcí z fashionpack.co.uk a vůbec si to nepamatovat? Copak mi už měkne mozek?

Před chvílí jsem předstírala, že se snažím utajit nějaké nákupy, a ono se mi to najednou zhmotnilo jako v nějakém špatném snu. Co se to děje? To jsem to něčím spustila nebo co?

Najednou si všimnu, jak se Luke s tátou na sebe nad mou hlavou významně dívají.

„Já to nekoupila!“ bráním se vyděšeně. „Nic jsem neobjednávala! To musela být nějaká porucha na počítači.“

„Ale Becky, nech už těch svých výmluv na poruchu v počítači,“ říká Luke znechuceně.

„Ale to není žádná výmluva, to je pravda! Já jsem to skutečně neobjednávala.“

„Někdo to objednat asi musel.“

„Možná mi někdo ukradl identitu. Nebo jsem nakupovala v náměsíčnosti!“ napadne mě najednou.

No jistě! Tím by se to dalo všechno vysvětlit! Nakupuju prostě v náměsíčnosti a nikdo to o mně neví. Tiše vstanu, s nepřítomným pohledem sejdu do přízemí, zamířím k počítači, napíšu číslo své kreditní karty…

Ale proč jsem v tom případě nekoupila tu úžasnou kabelku na Net- -A-Porter, po níž jsem tak dlouho toužila? Copak mé náměsíčně já nemá žádný vkus?

Neměla bych mu udělat nějaké školení?

„Nakupovala v náměsíčnosti?“ Luke povytáhne obočí. „To je mi novinka.“

„Jakápak novinka,“ odseknu. „Náměsíčnost je, jak možná zjistíš, poměrně známé postižení. A řekla bych, že nakupování v náměsíčnosti bude stejně časté.“

Čím víc o této teorii přemýšlím, tím jsem si jistější, že jsem na to kápla. Tím by se dal v podstatě vysvětlit celý můj život! Vlastně se začínám tak trochu zlobit na všechny ty lidi, kteří na mě byli po celá ta léta tak oškliví. Ti se chytnou za nos, až zjistí, že trpím úzce specializovanou chorobou.

„Je strašně nebezpečné budit lidi, když jsou v transu,“ vysvětluju Lukeovi. „Mohli by dostat infarkt. Prostě je musíš nechat dělat to, co dělají.“

„Už je mi to jasné,“ Lukeovi se začnou škubat koutky úst. „Takže až uvidím, jak v pyžamu vykupuješ na netu celého Jimmyho Choo, musím být tiše jako myška, jinak mi zhyneš na koronární příhodu?“

„Pouze v noci a když budu mít nepřítomný pohled,“ upřesňuju.

„Má milá,“ Luke se krátce zasměje. „Pokaždé je to v noci a pokaždé máš nepřítomný pohled.“

Taková drzost!

„Já nemám nikdy nepřítomný pohled,“ odseknu mu, ale to se už vrací doručovatel z dodávky.

„Tak prosím,“ ukazuje mi jakýsi papír. „Šestnáct kabátů Miu Miu v zelené barvě.“

„Šestnáct kabátů?“ vyvalím na něj nevěřícně oči. „Proč bych si kupovala šestnáct kabátů stejné barvy a velikosti?“

Nebudu lhát, že jsem se na ten kabát na netu nedívala, a dokonce jsem ho vložila do košíku, ale nikdy jsem obchod neuzavřela…

Najednou mě něco napadne. Před očima se mi zjeví strašlivý obraz. Můj laptop leží otevřený na kuchyňském stole. Minnie se šplhá do své židličky…

Tohle snad pro všechno na světě nemohla udělat.

„Minnie, mačkala jsi knoflíčky na mámině počítači?“ obrátím se vyděšeně k Minnie.

„To nemyslíš vážně.“ Luke vypadá ohromeně. „To přece nemohla udělat!“

„Mohla! Naučila se dobře používat myš. A na té webové stránce stačí kliknout jedenkrát. Jestli několikrát bouchla do klávesnice a pak několikrát klikla…“

„Chceš snad říct, že tohle všechno nám objednala Minnie?“ Táta vypadá stejně ohromeně.

„No tak, když jsem to neudělala já ani Luke…“

„Kam to mám vyložit?“ zeptá se doručovatel. „Za vstupní dveře?“

„Ne! Já to nechci! Pěkně si to zase odvezte!“

„Tak tohle by nešlo.“ Zavrtí hlavou. Jestli je chcete poslat zpátky, musíte převzít zásilku, vyplnit návratku a poslat je zpátky.“

„Ale proč je mám vůbec přebírat,“ zalykám se frustrací, „když o ně nestojím?“

„Jestli chcete dobrou radu, tak si to v takovém případě příště neobjednávejte!“ doručovatel se chraptivě zasměje vlastnímu vtipu. Je mi jasné, že teď vytáhne z dodávky obrovskou krabici. Je stejně velká jako táta.

„To je všechno? Nakonec to není tak hrozné, jak jsem si myslela.“

„To je jenom jeden,“ upozorní mě doručovatel. „Posílají je zabalené po jednom a s ramínkem.“ A už vytahuje další kus. Zděšeně ho sleduju. Co si počneme se šestnácti kabáty v šestnácti krabicích?

„Jsi strašně neposlušná holčička, Minnie,“ neovládnu se. „To se nesmí, objednávat kabátky od Miu Miu na internetu. Já ti za to… nedám tento týden žádné kapesné!“

„Mojééé krabice!“ Minnie natahuje toužebně ručičku s nedojedeným chlebem ke krabicím.

„Co to má znamenat?“ Přede dveřmi se objeví máma. „Co to všechno je?“ Ukazuje na masivní bedny. Stojí tam v řadě za sebou jako vztyčené rakve.

„Je to nedorozumění,“ snažím se jí to rychle vysvětlit. „Nezůstanou tady. Co nejdřív je pošlu zpět.“

„To je osmá...“ Doručovatel vytahuje další. Očividně se v tom vyžívá.

„Dohromady jich bude šestnáct,“ říká táta. „Možná by se jich pár vešlo do garáže.“

„Ale ta je už plná,“ namítne máma.

„Nebo do jídelny…“

„Ne.“ Máma divoce zavrtí hlavou. „Ne. Ne. To už je vážně moc, Becky. Slyšíš mě? To je moc! Už se k nám žádné tvé krámy nevejdou!“

„Je to jenom na pár dnů...“

„To říkáš vždycky! To jsi říkala, i když ses sem nastěhovala. Takhle to už nejde dál! Už nechceme žádné tvé další krámy!“ Očividně to už přestává zvládat.

„Už jenom čtrnáct dnů, Jane.“ Táta ji obejme kolem ramen. „Tak se uklidni. Jenom čtrnáct dnů. To zvládneme. Poslyš, budeme si je odpočítávat, jeden den za druhým. Ano?“

Jako by jí radil, jak přežít těhotenství nebo pobyt v zajateckém táboře. Znamená to snad, že se tu s námi cítí jako v zajateckém táboře?

Najednou je mi hanba. Už nemůžu mámu dál trápit. Musíme odejít. Musíme se odstěhovat hned, dokud se naprosto nezhroutí.

„Žádné dva týdny!“ řeknu rychle. Jenom… dva dny! Právě jsem ti to chtěla říct. Za dva dny se stěhujeme!“

„Za dva dny?“ opakuje po mně Luke překvapeně.

„Ano! Za dva dny!“ vyhýbám se mu očima.

Za dva dny se stačíme sbalit. A najít si nějaký pronájem.

„Cože?“ máma zvedne hlavu z tátových prsou. „Za dva dny?“

„Ano! S tím domem se to najednou vyřešilo, a tak se stěhujeme. Chtěla jsem ti to říct.“

„Vy se opravdu stěhujete za dva dny?“ zajíká se máma, jako by tomu nemohla uvěřit.

„Slibuju,“ kývnu hlavou.

„Alelujá,“ prohlásí doručovatel. „Tak kdybyste mi to podepsala, madam!“ Očima zatěká ke své dodávce. „Copak to vidím! Slečinko!“ Sleduju jeho pohled a zalapám po dechu. Minnie vylezla do jeho kabiny.

„Jet!“ křičí vesele s ručičkama na volantu. „Minnie jet!“

„Promiňte!“ Běžím pro ni do kabiny. „Minnie, co tam proboha…“ A přitisknu si ruku k ústům.

Celý volant je pomazaný medem. Chleba s medem je rozdrobený na sedadle, na řadicí páce a rozpadaný na okně.

„Minnie!“ zuřím potichu. „Jsi zlobivá holka! Co jsi to provedla?“ Najednou mě napadne strašlivá myšlenka. „Kde máš chleba? Co jsi s ním udělala? Kam jsi ho…“

Pohled mi zaletí na vestavěný kazetový přehrávač.

Proboha!

Řidič byl překvapivě milý na to, že právě doručil šestnáct kabátů někomu, kdo je nechtěl, a že mu jejich dcera propasírovala do přehrávače chleba s medem. Vyčistit to trvalo pouhé půldruhé hodiny, navíc jsme mu museli slíbit, že mu za zničený přístroj pořídíme nejmodernější náhradu.

Jen co dodávka zmizí z příjezdové cesty a máma s tátou si jdou uvařit do kuchyně šálek čaje, Luke mě prakticky odvleče po schodech do patra.

„Za dva dny?“ šeptá mi do obličeje. „My se stěhujeme za dva dny?“ „Musíme, Lukeu. Podívej, mám to promyšlené. Najdeme si nějaký pronájem, mámě řekneme, že se stěhujeme do toho domu, a všichni budou spokojení.“

Luke se na mě podívá, jako by mi přeskočilo.

„Ale přijde k nám na návštěvu, Becky. To tě nenapadlo?“

„No tak jí to nedovolíme! Budeme to tak dlouho odkládat, dokud se to s tím domem nevyřeší. Řekneme třeba, že než ji pozveme, chceme,aby bylo nejdřív všechno perfektní. Nemáme jinou možnost, Lukeu,“ řeknu nešťastně. Jestli tu zůstaneme, tak se z nás zhroutí!“

Luke si cosi mumlá pod vousy. Zní to nějak jako: „A já se z tebe jako nezhroutím?“

„Napadá tě něco lepšího?“ odseknu a on nic neříká.

„A co uděláme s Minnie?“ zeptá se nakonec.

„Co bychom s ní dělali? Půjde s námi, pochopitelně!“

„Tak jsem to nemyslel.“ Mlaskne jazykem. „Myslel jsem, co si s ní vůbec počneme? Předpokládám, že jsi tím, co se právě stalo, stejně znepokojená jako já!“

„Myslíš tím chlebem s medem?“ podivím se. „Ale jdi, Lukeu, to nic není. Takové věci dělají malé děti pořád…“

„Ty si to nechceš připustit, Becky, ale ona je den ode dne nezvladatelnější. Podle mě už s tím musíme něco zásadního udělat. Nemyslíš?“ Zásadního? Co tím myslí?

„Ne, nemyslím.“ Trochu mě zamrazí kolem páteře. „Nemyslím, že potřebuje něco zásadního, ať už máš na mysli cokoli.“

„Já si to ale myslím.“ Vypadá naprosto vážně a uhýbá přede mnou pohledem. „Musím si někam zavolat.“

Komu chce volat?

„Lukeu, Minnie není problémové dítě.“ Najednou se mi roztřese hlas. „A vůbec, komu chceš volat? Než někomu zavoláš, měl by ses se mnou poradit!“

„Jenomže ty bys byla proti!“ utrhne se na mě. „Becky, někdo už musí něco udělat. Chci si promluvit s odborníky na dětské chování.“ Vytáhne BlackBerry, něco si tam prohlíží a já najednou ztratím nervy. „S jakými odborníky? Co tím myslíš?“ Vytrhnu mu BlackBerry. „Vrať mi to!“ Pronikavě vykřikne a vyrve mi BlackBerry z rukou. Zhrozené se na něj dívám a krev mi pulzuje v obličeji. Myslel to vážně. Nechtěl, abych se tam podívala. Má to něco společného s Minnie? Nebo… s něčím jiným?

„To je nějaké tajemství?“ zeptám se nakonec. „Lukeu, ty přede mnou něco skrýváš?“

„Neskrývám,“ prohlásí nepřesvědčivě. „To je něco z práce. Zatím to není jisté. A je to citlivá záležitost. Nechci, aby se mi v tom někdo vrtal.“

No dobře. Očima těká k mobilu. Lže mi. To vidím.

„Lukeu, ty přede mnou něco tajíš,“ polknu ztěžka. Já to vím. Jsme přece partneři! Neměli bychom mít před sebou tajnosti!“

„Ty mi něco povídej!“ Nakloní hlavu dozadu a rozchechtá se. „Má milá, já taky nevím, jestli chodíš nakupovat, nebo lítáš v dluzích, nebo chodíš skutečně na botox… ale něco se děje a ty to přede mnou zatloukáš. Nemám pravdu?“

Do háje.

„Ne, nemáš!“ bráním se rozhořčeně. „Absolutně ne!“

Jenom ať si myslí, ze chodím potají nakupovat, jenom ať si myslí, že chodím potají nakupovat…

Chvíli je divně nepříjemné ticho, pak Luke pokrčí rameny.

„Prima. Takže ani jeden z nás… před tím druhým nic neskrývá.“ „Prima.“ Zvednu bradu. „Když myslíš...“

Třináct

Hned jak se druhý den ráno vzbudím, zavolám Bonnie a nechám jí zprávu, aby se mi určitě ozvala. Ona mi řekne, co se děje. V kuchyni u snídaně je napjatá atmosféra a Luke po mně nenápadně pokukuje, jako by nevěděl, co má dělat.

„Takže!“ zahalasí najednou nepřirozeně veselým hlasem. „Máme dnes velký den. Pokusím se domluvit schůzku s pravou rukou sira Bernarda Crosse Christianem Scott-Hughesem. Myslíme si, že by sira Bernarda mohlo zajímat zavádění technologií přátelských vůči klimatu.“

Ach Bože, je to nad slunce jasnější. V žádném případě mi neprozradí, co to měl na mobilu… Snaží se mě oblbnout nějakou starou a nezajímavou informací o bůhvíjakých technologiích a myslí si, že mu na to skočím.

„Skvělé,“ odpovím zdvořile.

Mám-li být ale upřímná, tak na mě trochu dojem udělal. Sir Bernard Cross je těžká váha. (V obou smyslech toho slova: z televizní obrazovky nesejde, protože je zazobaný filantrop se spoustou extrémních názorů, a navíc váží skoro sto osmdesát kilo.)

„Christian Scott-Hughes je výkonný ředitel sira Bernarda a má ohromný vliv,“ říká právě Luke. „Chceme-li ho získat na svou stranu, čeká nás dlouhá a úmorná práce.“

„A proč nejdeš přímo za Bernardem Crossem?“ prohodím a Luke se jenom usměje.

„Sir Bernard nepřijímá lidi, které nezná,“ vysvětluje mi. „Jako bys řekla: ,A proč nejdeš rovnou za královnou?‘ Tak to prostě nefunguje. Hlavou zeď neprorazíš.“

Tohle tedy nechápu. Kdybych já chtěla vidět královnu, tak jdu rovnou za ní. Ale říct něco takového Lukeovi nemá cenu, navíc by mi hned udělal přednášku, jak málo chápu složitost jeho práce, jako tehdy, když jsem navrhla, že by měl oženit a provdat všechny své svobodné klienty.

A vůbec, co je mi vlastně po nějakém siru Bernardu Břicháči.

„A co ty?“ obrátí do sebe šálek kávy. „V práci všechno v pořádku?“ „Prodáváme jako diví,“ pochlubím se. „Máme sjednáno víc schůzek než kdykoliv předtím a ředitel mi osobně poslal e-mail, že si vedu úžasně.“

Luke se nevěřícně zasměje. „Nechápu, jak to děláš. Všechna ostatní odvětví nemají do čeho píchnout, ale tvé drahé modely jdou na odbyt…“ Najednou zbledne jako stěna. „Becky, doufám, že to všechno neprodáváš sama sobě.“

Uraženě se nadechnu. Tak zaprvé, jednou jsem něco slíbila a svůj slib dodržuju. A zadruhé, kdybych prodávala všechno sama sobě, chodila bych snad v sukni, kterou jsem si koupila před pěti lety v Barneys?

„Jestli chceš něco opravdu vědět,“ nafouknu se, „my v The Looku máme k prodeji módních výrobků unikátní přístup, který nám pomáhá v nelehkých časech.“

Už nedodám, že ty „unikátní“ metody představují „balení šatiček do krabic, do nichž se za normálních okolností ukládají počítače“. Luke přece nemusí znát všechny nezáživné detaily mé práce, že?

„Tak ať se ti daří,“ usměje se na mě Luke odzbrojujícím úsměvem. „Už musím jít. Pozdravuj ode mě Suze.“

Se Suze se mám setkat před Ernieho školou, kam půjdeme na výstavu výtvarných prací, kde – jak pevně doufám – narazím na jeho ředitelku. (Už jsem si připravila celou sbírku jízlivých poznámek. Ta se pěkně zapotí, než s ní budu hotová.) A pak spolu půjdeme do The Looku na mohutnou reklamní akci našeho nového společného projektu.

Což je další důvod, proč moje hvězda v našem obchodním domě vystoupala tak vysoko. Můj nápad spojit novou Dannyho kolekci se Shetland Shortbread slaví velký úspěch! Celá kolekce se točí kolem tartanu, takže se to k sobě perfektně hodí. Dostali zvláště výhodnou nabídku, dělají společnou reklamu, všechno probíhá ve spolupráci s British Wool Marketing Board, reklama se natáčela na Tarkieho

farmě, kde štíhlounké modelky pózovaly mezi Tarkieho ovečkami. A nejlepší na tom je, že jsem to vymyslela od A do Zet sama a všichni byli ze mě naprosto paf.

Onehdy se Jasmine zmínila, že bych tu měla dělat ředitelku! Pochopitelně že jsem se tomu skromně zasmála a odvětila: „Nesmysl!“ Ale už jsem si vymyslela, co bych si vzala na první schůzi správní rady – to báječné světle žluté sáčko z nové kolekce Burberry Prorsum a k tomu tmavé proužkované kalhoty. (Jakože, snad si člověk může koupit něco nového, když se kupříkladu dostane až do správní rady, ne? To by musel snad i Luke uznat.)

Cestou do školy svatého Cuthberta si na BlackBerry vyzvednu dva maily, po nichž si okamžitě zavýsknu. První je od Bonnie, který mi očividně posílala včera večer. Ze prý svou účast slíbilo už třiačtyřicet lidí. Třiačtyřicet! Netušila jsem, že je Luke tak populární!

Kdepak. Tak to není. Jistěže jsem to tušila.

Ale stejně, čtyřicet tři účastníků během dvou dnů! A to nepočítám veškerý personál Brandon Communications, který o žádné oslavě zatím vůbec neví, naopak si myslí, že bude mít nějaké školení.

A ten druhý je od Kentish English Sparkling Wine. Chtějí nám dodat na oslavu nápoje! Pošlou mi padesát lahví! Výměnou za to pouze chtějí, aby o tom mohli poskytnout zprávu tisku se záběry Lukea a jeho hostů, jak vychutnávají jejich kvalitní výrobek. Jakože, nikdy jsem nic od této firmy nepila, ale určitě to bude dobré víno.

Nemůžu si pomoct, ale jsem na sebe pyšná. Sehnala jsem stan, pití, jednohubky, bambulky, a navíc jsem obstarala profesionálního polykače ohně Alonza, který nám, budeme-li chtít, zazpívá i country. (Pochopitelně ne během polykání ohně. Po vystoupení se jde převléknout a dále vystupuje jako Alvin.)

Náměstí svatého Cuthberta je jedním z nóbl náměstí s přemírou zábradlí a štukových ozdob a už jsem málem před školními vraty, když mi zazvoní mobil a objeví se Suzino číslo.

„Suze!“ zdravím ji vesele. „Stojím už venku. Kde se setkáme?“

„Já tam nejsem! Jsem u doktora.“ Suze má zoufalý hlas. „Ernieho

strašně bolí ucho. Nespali jsme celou noc. Nebudu moct přijít ani do The Looku.“

„Chudinko! Takže… mám tam vůbec chodit?“

„Nebuď hloupá! Jdi na tu výstavu a dej si nějaký zákusek. Mívají je moc dobré. Polovina matek si udělala špičkový kurz vaření. A navíc se můžeš podívat na to, co Ernie namaloval,“ dodá, jako by ji to napadlo dodatečně.

„To víš, že se na Ernieho výkres podívám!“ slibuju. ,A musíme se brzy setkat, až bude Erniemu líp.“

„Určitě.“ Suze zaváhá. „A… jak jsi na tom?“ dodá. „Jak pokračují přípravy na oslavu?“

„Výborně, díky,“ odpovím. „Všechno pod kontrolou.“

„Protože jsme dostali s Tarkiem báječný nápad. Jestli budeš totiž podávat kávu…“

Dostanu zlost. Nikdo mi nevěří, že to zvládnu, co? Všichni si myslí, že jsem naprosto neschopná a že ani kafe neumím nabídnout jaksepatří.

„Suze, říkám to naposled. Nepotřebuju žádnou pomoc!“ Slova mi z úst vyrazí dřív, než mi projdou hlavou. „Zvládnu to sama! Tak mi dej laskavě pokoj!“

Ihned mě mrzí, že jsem to řekla tak ostře. Na druhém konci je ticho a já cítím, jak mi růžoví tváře.

„Suze…,“ polknu. „Nechtěla jsem…“

„Podívej, Bex, lidi občas chtějí pomáhat,“ přeruší mě Suze rozechvělým hlasem. „A není to vždycky jenom o tobě, jasný? Nejde o to, že bychom si mysleli, že to nedokážeš. Jenomže Luke není jenom tvůj manžel, ale taky náš kamarád a my bychom pro něj chtěli udělat něco hezkého. Tarkieho napadlo, že by hoši z Shetland Shortbread mohli udělat nějaké moc dobré pečivo jenom pro Lukea. A říkali jsme si, že bychom je mohli nabídnout u kávy. Ale dobře, když jsi tak protivná, tak ne. Zapomeň na to. Už musím jít.“

„Suze…“

Je pozdě. Zavěsila. Zkouším jí zavolat zpátky, ale má obsazeno.

Ach Bože. Asi jsem ji opravdu urazila. Nejspíš jsem byla trochu nedůtklivá, ale kdo mohl vědět, že přijde se speciálním pečivem?

Chvíli tam jenom tak stojím a koušu se do rtů. Neměla bych jí poslat, esemesku?

Ne. Teď se na mě moc zlobí. Musím počkat, až ji to trochu přejde. A možná až se trochu vyspí.

V této chvíli nemůžu nic dělat. Snad abych tedy šla do té školy a dala si zákusek.

Projdu školními vraty kolem štěbetajících matek a nechám se vést šipkami k výstavě. Koná se ve světlém sále s parketovou podlahou a už vidím, co Suze myslela těmi zákusky. Jsou tam plné stoly mandlových a čokoládových zákusků a moře opálených maminek v bederních džínách se šálkem kávy v ruce k nim vrhá odmítavé pohledy. Ani jedna nic nejí – tak proč je vůbec vyrábějí?

„Dobrý den!“ Jdu ke stolu se zákusky, kde obsluhuje dokonale upravená blondýna. „Dala bych si čokoládový brownie, prosím.“

„Hned to bude!“ Podá mi v ubrousku mrňavý zákusek. „Pět liber, prosím.“

Pět babek? Za dvě sousta?

„Všechno pro školu!“ Její smích zní jako cinkání ledových rampouchů a bankovku strčí do kasičky potažené plstí s bavlněným lemem. „Nejste náhodou ta nová maminka od Pohoštění? Protože už od úterý Čekáme na zdobené perníkové chaloupky, ale odezva byla trochu neuspokojivá...“ „Nejsem maminka,“ vložím se rychle. „Každopádně ne tady. Jsem tu jako obyčejný návštěvník. Dcera do školy ještě nechodí.“

„Tak to je něco jiného.“ Zájem v jejích očích mírně pohasne. „A kam bude dcerka chodit?“

„To já ještě nevím.“ Mumlám s pusou plnou zákusku, který je skutečně skvělý. ,Jsou jí teprve dva.“

„Dva měsíce.“ Přikývne žena vědoucně. „Tak to sebou musíte hodit…“ „Ne dva měsíce.“ Polknu brownie. „Dva roky.“

„Ona má dva roky?“ diví se žena. „A vy jste ještě nezačala?“

„Ehm… ne.“

„Vy jste ji ještě nikam nezapsala?“ vytřeští na mě oči. „ Vůbec nikam ?“ Ta ženská mě děsí, s těmi super bílými zuby a nervózními způsoby. Jakože, já vím, že jsou školy přeplněné a všechno. Ale no tak, dokonce i na novou kabelku od Prady byl záznam jenom rok. Žádná škola přece nemůže být exkluzivnější než kabelka z limitované edice Prady.

„Díky za zákusek!“ Rychle odcházím. Mám teď hrozný pocit, jako bych zmeškala loď, a navíc ani nevěděla, že tu nějaká byla. Kdyby tak existoval nějaký Vogue na školy! I s rubrikou To musíte mít a Poslední trendy a s radami na správné načasování ve všech pořadnících. Pak bych to věděla.

Nenechám se tím vyděsit. Dostaneme Minnie do bezvadné školy, určitě.

Zajímalo by mě, kam posílá své děti Madonna. Jakože, ne že bych pro Minnie vybírala školu jenom podle nějakých celebrit. To jistě ne.

Ale stejně. Možná si to vyhledám někde na internetu. Jen tak, ze zájmu.

Koupím si kávu a jdu se podívat na výstavu. Většinou děti malovaly nějaké kytičky, ale když dojdu k obrázku, který maloval Ernie, trochu se zarazím. Je… jiný. Je velmi tmavý, flekatý a představuje ovci na tmavém pozadí, snad na nějakém močále…

Jejda. A když se podívám pozorněji, vidím, že je ta ovce mrtvá.

Uf. Ne že by bylo na malování mrtvých ovcí něco špatného. A ta krev, která jí teče z huby, je docela realistická. Musím to říct Suze, až se zase sejdeme. Ano. Řeknu jí, že se mi ta krev líbila! Je v tom taková... dynamika!

„... absolutně hnusné!“

„Nechutné!“

Hlouček školaček se dívá na kresbu. Jedna z nich má dokonalé plavé copánky omotané kolem hlavy a tiskne si ruku na ústa.

„Je mi špatně,“ prohlašuje. „Víte, kdo to maloval? Ernest.“

„Ten pořád maluje nějaké ovce,“ utrousí jiná posměšně. „Nic jiného neumí.“

Ostatní se začnou jízlivě hihňat a já se na ně dopáleně podívám. Všechny vypadají jako dětská verze Alicie, Dlouhonohé potvory. Školní zvonek je vyžene do tříd, což je dobré, protože jinak by mi mohlo uklouznout pár slov dospělého člověka nedůstojných, kupříkladu o sudokopytnících a podobně.

Najednou si všimnu ženy s tmavými vlasy vyčesanými do uzlu a s přívětivým úsměvem, která tu a tam prohodí s lidmi pár slov. Nedočkavě čekám, až dorazí ke mně.

Ano! Jestli jsem to nevěděla! Na klopě kardiganu má visačku se jménem „Harriet Graysonová, MA, ředitelka“. To je ta ženská, která je tak ošklivá na Ernieho.

Tak teď budu ošklivá já na ni. Zejména když mám špatné svědomí kvůli tomu, že jsem tak vyletěla na Suze.

„Dobrý den.“ Usmívá se na mě a podává mi ruku. „Obávám se, že mi budete muset připomenout své jméno. Patříte k maminkám, starajícím se o pohoštění?“

„Ne, já tu dítě nemám,“ začnu. „Já jsem…“

Chtěla jsem pokračovat: „Jsem kmotra Ernesta Cleath-Stuarta a měla bych k vám několik poznámek.“ Ale teď mě napadlo něco lepšího. Tady mě vlastně nikdo nezná, že?

Já jsem profesionální hledačka uměleckých talentů,“ prohlásím povzneseně.

„Uměleckých talentů?“ opakuje ředitelka zaraženě.

„Ano, profesorka Rebecca Bloomwoodová z Guggenheimova oddělení pro mládež. Bohužel tu nemám svou vizitku.“ A potřesu jí rázně rukou jako pravý profesionál. „Jsem tu vlastně pracovně. My hledači talentů rádi chodíme na zapřenou do škol na výtvarné výstavy a snažíme se mapovat nové talenty. A já tu právě jeden našla.“

Ukážu na Ernieho tmavý a flekatý obrázek a ředitelka vyjeveně sleduje můj pohled.

„To je od Ernesta Cleath-Stuarta,“ řekne nakonec. „Zajímavé dítě, ten Ernest.“

Neuvěřitelně nadané dítě, to vám určitě nemusím vysvětlovat.“ Doprovodím svůj komentář smrtelně vážným přikývnutím. Jenom se podívejte na ten delikátní způsob, jakým vkládá svou zprávu do… schématu.“ Ukážu na ovci. „Pohleďte na tu figuru. Málokdo si toho všimne. Ale já jako odborník to vidím hned.“

Ředitelka se svraštěným obočím tupě civí na obrázek.

„Určitě,“ vykoktá nakonec.

,Jsem si jistá, že tak excelentní škola, jako je vaše, talent tohoto výjimečného dítěte rozvíjí a řádně o něj pečuje.“ Zavrtám se očima do ředitelky a usměju se na ni. „Protože, to mi věřte, ve své škole máte vzácný poklad. Jistě dostal nějaké umělecké stipendium?“

„Ernest? Stipendium?“ Ředitelka se zkoprněle potýká s tou myšlenkou. ,Abych pravdu řekla, ne…“

„Dovedu si představit, že by o takový mimořádný talent stálo mnoho škol.“ Znovu se usměju a zavrtám do ředitelky oči a pak se podívám na hodinky. „Už bohužel budu muset jít, ale děkuju vám za váš čas.“ „Nechcete se podívat na práce některých jiných žáků?“ Ředitelka se rozběhne za mnou, když zamířím ke dveřím. „Měli jsme velmi talentovanou žačku, Eloise Gibbonsovou, která právě naši školu absolvovala…“ Ukazuje na pole vlčích máků, které vypadají jako od Van Gogha.

„Nepůvodní.“ Zběžně se na výkres podívám. „Mockrát vám děkuju. Na shledanou.“

Projdu rychle školními vraty, zamířím na chodník a celou cestu se koušu do rtů, abych nevyprskla smíchy. Ha. Třeba si ted začnou Ernieho vážit. A to jsem vůbec nelhala! Tak dobře, bylo to trochu divné – ale pořád si myslím, že Ernieho mrtvá ovečka byla nejlepším obrázkem na celé výstavě.

Už před The Lookem mi je jasné, že Danny už je tady, podle limuzíny parkující před obchodním domem a houfu děvčat v přízemí, které si vzájemně ukazují autogramy na tričkách.

Mířím do zasedacího sálu v horním patře – a vpadnu právě doprostřed schůze. Všude jsou talíře s pečivem Shetland Shortbread, na stěnách visí nákresy nové kolekce a kolem stolu sedí spousta lidí z oboru. Uprostřed trůní jako páv Danny v zářivě modrozeleném sáčku a džínách. Jak mě spatří, zamává na mě a plácne rukou na vedlejší židli.

Jsou zde všichni vrcholní manažeři z The Looku plus pár neznámých tváří, nejspíš ze Shetland Shortbread, a Lukeův přítel Damian, který se stal finančním poradcem Tarkieho. Brenda z našeho marketingového oddělení provádí PowerPoint prezentaci a dostala se právě

ke grafickému srovnání předběžných objednávek na novou Dannyho kolekci a loňského prodeje.

„Absolutně úžasné,“ říká právě. „Takovou odezvu jsme dosud nezaznamenali. Takže děkujeme Dannymu Kovitzovi za báječné partnerství a děkujeme Shetland Shortbread za to, že se k nám připojili – a ať se nám v naší spolupráci i nadále daří!“

„Odvedli jste úžasnou práci, vážení,“ prohlásí Danny. „Poslyš, Becky, měla jsi být na tom natáčení ve Skotsku! To byla senzace! Už přišly mé dudy, Zane?“ Otočí se k mládenci s narudo obarvenými vlasy, který postává u jeho židle. Určitě to je jeden z Dannyho nesčetných asistentů.

„Ehm…,“ Zane už loví z kapsy mobil a nervózně v něm pátrá. „Podívám se…“

„Ty sis koupil dudy?“ rozhihňám se. ,A umíš na ně hrát?“

„To je doplněk. Věř mi, že se o ně lidi poperou. Měli byste je zařadit do módních doplňků.“ Danny se obrátí ke Kathy, vedoucí reklamního prodeje, která se okamžitě chopí poznámkového bloku, poznamená si „Dudy“ a třikrát to podtrhne.

„Jsme nesmírně nadšeni z pozornosti, které se nám dostalo ještě před zahájením prodeje,“ pokračuje Brenda. „Zmínili se o nás už ve Vogue a v Telegraphu, doslechla jsem se, že lord Cleath-Stuart poskytl rozhovor časopisu Style Central „Tarkie je v Style Central?“ vykulím oči a je mi do smíchu. Style Central se vyznačuje břitkou kritikou a stal se biblí avantgardních návrhářů a módních komentátorů, sídlících na takových místech, jako je Hoxton. A Tarkie je… prostě... Tarkie. Jakože, ještě pořád nosí svetr, v němž hrál na Etonu kriket.

„Byl tam se mnou,“ uklidňuje mě Danny. „Nemusíš mít strach. Většinu jsem toho odmluvil já. Báječné fotky,“ dodá. „Tarquin se vůbec neobával posunout hranice. Má v sobě potenciál pro experiment, víš?“

„Opravdu?“ podivím se. Mluvíme o stejném člověku? O Tarquinovi, který si myje obličej dezinfekčním mýdlem, i když mu Suze nakoupila spousty lahviček s kvalitním gelem speciálně na obličej?

„Tak tedy.“ To poprvé promluvil náš vrchní ředitel Trevor a všichni se k němu otáčejí a napínají uši. „Když jsme se tady všichni shromáždili, rád bych vyzdvihl osobu, která tu s námi sedí. Na všechnu tuto spolupráci přišla Becky, naše kolegyně, která přímo hýří dobrými nápady. Zaprvé přivedla do našeho obchodního domu Dannyho Kovitze – a navíc domluvila spolupráci se Shetland Shortbread. Skvělá práce, Becky!“ Pár lidí mi zatleská a já začnu rozdávat kolem skromné úsměvy, ale Trevor zvedne ruku a potlesk přeruší.

„A nejen to. Všichni víme, jak těžké časy nastaly pro prodejce luxusního zboží. Přesto Beckyino oddělení zaznamenalo za poslední měsíc vzestup prodeje o 17 %!“

Pro větší efekt se odmlčí a všichni ke mně vysílají jak obdivné, tak nenávistné pohledy. Gavinovi, vedoucímu oddělení pánské módy, zrudne krk a nevrle se zamračí.

„A odezva Beckyiných zákaznic je neuvěřitelná,“ dodá Trevor. „Jamie, nepřečetl bys některé?“

„Jistěže!“ Jamie ze Zákaznických služeb nadšeně přikývne. „Tak třeba hodnocení Daviny Rogersové, lékařky. ,Vážený pane, chtěla bych pochválit oddělení osobních nákupů, a zejména Rebeccu Brandonovou, jejíž prozíravý a diskrétní přístup k nakupování v těchto časech mě nesmírně potěšil. Jistě se sem budu ráda vracet.‘“

Radostí se rozzářím. Neměla jsem tušení, že Davina něco takového napsala! E-mailem mi poslala fotografii z té své oslavy – a v šatech od Alberty Ferretti vypadala skutečně úchvatně.

„A máme tu další.“ Jamie vezme další list papíru. „Konečně někdo chápe, co žena potřebuje a chce, když nakupuje. Mockrát děkuju, Chloe Hillová.“

Na Chloe Hillovou si vzpomínám. Koupila si asi deset kousků z kolekce Marka Jacobse a nechala je v našem oddělení. A druhý den večer se u ní zastavila Jasmie s velkým pytlem na odpadky a předstírala, že je její sousedka, která se vrací na Nový Zéland a zbavuje se nepotřebného šatstva. Chloin manžel, který se k tomu nachomýtl, to spolkl i s navijákem. (Jediná horká chvilka pro Chloe nastala, když jí navrhl, aby se o šatstvo podělila s jejich uklízečkou, a když na to Chloe řekla, že ani za milion let, obvinil ji z předpojatosti.)

„Za tyto dosažené úspěchy,“ říká právě Trevor, „bychom chtěli Becky vyjádřit svou vděčnost tímto malým dárečkem a položit jí otázku:“ Jak jste to u všech všudy dokázala?“

K mému překvapení vytáhne zpod stolu kytici, podá mi ji přes stůl a všichni přítomní mi zatleskají.

„Není nejmenších pochyb o tom, koho příští měsíc nominujeme na zaměstnance roku,“ mrkne na mě Trevor. „Blahopřeju, Becky.“

„Jééé.“ Radostí celá zčervenám. „Mockrát děkuju.“

Zaměstnanec roku! To je super! Za to je pět tisíc!

„A ted vážně,“ pokračuje hned Trevor. „Jak jste to dokázala, Becky? Mohla byste nám prozradit tajemství svého úspěchu?“

Potlesk utichne. Všichni kolem stolu na mě upírají zvědavé oči. Předstírám, že si chci přičichnout, obličej zabořím do květů a hraju o čas.

Vtip je v tom… že si nijak zvlášť nepřeju, aby se všichni dozvěděli, jak jsem svého úspěchu dosáhla. Něco mi napovídá, že doručování zakoupených šatiček v pytli na odpadky by se nemuselo setkat s příznivým ohlasem vedení. A i v tom nejlepším případě bych se mohla dočkat nepříjemných otázek typu, kdypak jsem s tím začala, kdo mi to schválil a jak to jde dohromady s firemní politikou.

„Kdo ví?“ vykouknu nakonec z květů s úsměvem. „Možná se všechny naše zákaznice pouze snaží udělat něco pro naši ekonomiku.“

„Ale proč jenom ve vašem oddělení?“ Trevor vypadá zklamaně. „Becky, chtěli bychom pochopit podstatu vaší metody a aplikovat ji na všechna oddělení, ať už jde o konkrétní produkt… technologii prodeje…“

„Možná je to v dispozicích oddělení,“ nadhodí obrýlený mládenec. „Ano, to je dobrý nápad!“ chytím se rychle této myšlenky.

Ale Brenda zavrtí hlavou. Brendě to totiž bohužel dost pálí.

„Podle mého názoru je klíč ve službách zákazníkům,“ prohlásí. „Určitě jste někde stiskla ten správný knoflík. Mohla bych k vám přijít na pár dnů jako pozorovatel?“

No nazdar. Nemůžu dopustit, aby se mi tam Brenda potloukala. Okamžitě by nás odhalila a vyžvanila to Trevorovi.

„To asi ne,“ namítnu rychle. „S Jasmine jsme sehraný tým, pracujeme tam jenom my dvě. Obávám se, že jakmile bychom do své práce začaly plést firemní plány a postoje, byl by veškerý náš úspěch ohrožen.“ Vidím, jak slovo „ohrožen“ začalo Trevorovi vrtat hlavou.

„Dobře, tak to prozatím necháme být,“ řekne rychle. „Pokračujte tedy v tom, co děláte. Musím vás pochválit, všechny.“ Odsune židli od stolu a podívá se na mě. „Danny a Becky, mohl bych vás pozvat na oběd? Zamluvil jsem stůl v Gordon Ramsay, pokud vám to vyhovuje.“

„Půjdu moc ráda,“ souhlasím nadšeně.

Oběd v Gordon Ramsay s vrchním ředitelem! Zaměstnanec roku! Další velký krok ke správní radě.

Když si Trevor vyřizuje na mobilu nějaký telefonát, přisedne si Danny ke mně.

„Tak co, jak pokračují přípravy na oslavu?“

„Ššš!“ blesknu po něm očima. „Ne tak hlasitě!“

„Já jenom že jsem byl minulý týden na banketu v Shoreditchi a vzpomněl jsem si na tebe.“ Nabídne mi žvýkačku. „Nevím, jakou bezpečnostní firmu sis najala, ale Fifteen Star Security je vážně příšerná. Mají opravdu strašně agresivní vyhazovače a hroznou parkovací službu. Takže jestli sis případně najala je, tak bys to měla ještě zvážit.“

Na chvíli mi dojde řeč.

Vyhazovači? Parkovací služba? Takové věci mě absolutně nenapadly. „Díky, tuhletu firmu určitě nenajmu,“ řeknu co nejpřesvědčivěji.

„Prima.“ Danny si hodí nohy na volnou židli. „A už víš, koho budeš mít?“

„Já si ještě... bezpečnostní opatření teprve ujasňuju.“

Vždyť o nic nejde. Nepropadej panice. Je to jenom další položka na seznamu. Zamluvit vyhazovače a parkovací službu.

„Nicméně toalety měli senzační,“ dodá Danny nadšeně. „Měli je v samostatném stanu a všichni tam dostali masáž nohou. Najala jsi také maséry nohou?“

Nemám slov. Zmocní se mě děs.

Toalety. Kruci. Jak jsem na ně mohla zapomenout? To jsem snad čekala, že dvěma stům lidí postačí Janicin sprchový kout?

Nenápadně připisuju propiskou „zamluvit toalety“.

„Jistěže budu mít maséry nohou,“ přikývnu, jako by mě to už dávno napadlo. „A také maséry rukou. A… odborníky na reiki.“

To by bylo, aby nějaká pitomá recepce k módní přehlídce v Shore- ditchi zastínila mou narozeninovou oslavu.

„Výborně.“ Dannymu se blýskne v očích. „A Luke pořád nic neví?“

„Neví. A mluv tiše.“

„Stejně se to nemůže povést. Ještě nikdy nikdo nepřipravil oslavu na zapřenou, aby o tom oslavenec vůbec nevěděl.“

„Coby ne!“ Ale Danny jenom vrtí hlavou.

„Dej na mě, Becky. Nějakej mamlas to vyžvaní. Ale podívej, co jsem udělal pro svou kmotřenku.“ Vytáhne malinké tartanové tričko se zářivě růžovým nápisem „Minnie Rocks“.

To je celý Danny. Právě když je tak protivný, že ho máte chuť bacit něčím po hlavě, udělá něco tak milého, že se do něj zase úplně zblázníte. Bezděčně mu položím ruku kolem ramen a obejmu ho.

No jo, ale stejně. Co když má pravdu?

Cestou domů mi zazvoní mobil, to se mi konečné ozývá. Bonnie. „Bonnie!“ schovávám se do křoví. Jak se máte?“

„Dobře, děkuju.“ Bonnie mluví trochu nervózně a očividně není ve své kůži. „Všechno je v pořádku.“

Zadívám se nejistě na mobil. „Co se děje, Bonnie? Mluvíte, jako by se vám něco přihodilo.“

„To je tak…,“ Bonnie si povzdychne. „Luke nereagoval příliš vstřícně na mou poznámku o jeho sprchovém gelu. Vlastně mě dost setřel.“ „To mě mrzí,“ omlouvám se provinile. „Tak už si s tím nedělejte starosti. Byl to jenom pokus. Jak to u vás vypadá s oslavou?“

„Dnes se ozvala spousta lidí, že přijímají pozvání! Založila jsem spis se všemi podrobnostmi a zvláštními požadavky.“

„Zvláštními požadavky?“ opakuju nechápavě.

„Máme požadavky na vegetariánskou stravu, košer stravu, bezlepkovou dietu… Doufám, že vaše cateringová firma se s tím vším dokáže vypořádat… Další host vyžaduje čekárnu pro svého řidiče, další zase prostory na kojení, jeden vládní ministr si přeje poslat ochranku předem na prověření prostoru…“

„Dobře! Žádný problém!“

Snažím se mluvit sebejistě a schopně, ale uvnitř sedím na bobku a vyděšeně se krčím. Odkdy se večírky na oslavu narozenin začaly tak strašně komplikovat?

„Becky?“

„Promiňte.“ S námahou se vrátím do skutečnosti. „Bonnie, mám na vás jednu prosbu. Musím se vás něco zeptat.“ Zhluboka se nadechnu. „Netají Luke něco přede mnou?“

Nastane ticho a srdce se mi na chvíli zastaví. Já to věděla.

„Je to něco s Minnie? Povězte mi pravdu.“

„Ale kdepak!“ řekne Bonnie trochu zaraženě. „Luke se mnou o Minnie vůbec nemluví!“

„Aha,“ podrbám se na nose. „Tak je to tedy něco v práci?“

Další ticho. Odpověď je očividně „ano“. Najednou se cítím divně. „Bonnie, myslela jsem, že jste má kamarádka,“ prohlásím nakonec. „Proč mi nechcete říct, co se děje? Je to tak špatné? Nějaký další soud?“ V hlavě se mi honí všechny možné katastrofy. „Má Luke potíže? Zbankrotoval?“

„Ale kdepak!“ přeruší mě Bonnie chvatně. „Prosím vás, Becky, nepředstavujte si nic tak hrozného!“

„A co si mám podle vás představovat?“ Znepokojením mi stoupá hlas. „Je mi jasné, že mě Luke chce chránit před nepříjemnostmi, ale jak mu mám pomáhat, když ani nevím, oč jde?“

„Becky, prosím, nerozčilujte se! Nic špatného se neděje! Je to jenom… nový klient.“

„Aha.“

Pomalu mi klesá adrenalin. Tohle jsem nečekala. I když si teď vzpomínám, že se Luke skutečně zmiňoval o novém klientovi. Ale proč s tím dělá takové tajnosti?

,A kdo je to?“

„To vám právě nesmím říct,“ zaváhá Bonnie. „Luke mě žádal, abych to neříkala hlavně vám. Že byste to mohla moc prožívat.“

„Moc prožívat?“ Podívám se rozhořčeně na mobil. „Musíte mi to říct, Bonnie.“

„Nemůžu.“

„Ale můžete! Jsme tým, vzpomínáte?“

„Vážně to nejde.“ Bonnie mluví utrápeně. „Musíte si uvědomit, Becky, že Luke je můj šéf…“

„A já zase vaše kamarádka. Kamarádi jsou mnohem důležitější než nějaký šéf! To snad ví každý.“

Je ticho, pak Bonnie zašeptá. „Už musím jít, Becky. Promluvíme si zítra.“

Zavěsí a já sleduju, jak mi rozsvícený mobil pohasíná. Jdu k vrbě, která roste uprostřed trávníku před naším domem, a sednu si na starou dřevěnou lavičku. Abych pravdu řekla, do zpěvu mi zrovna není. Co se to s Lukem děje? A jak zvládnu přípravu té oslavy? Tak jsem si myslela, jak dobře mi to jde, tak jsem byla se sebou spokojená. Ale teď jsem opravdu vyděšená.

Bezpečnostní agentura. Parkovací služba. Košer jídlo. Toalety. Masáže nohou. Ouvejouvejouvej. Copak si to všechno můžu dovolit? Proč jsem promarnila tolik času výrobou těch pitomých bambulek? Co ještě budu muset řešit?

Suze by tohle věděla. Ta je na nóbl večírcích jako doma. Ale té se zeptat nemůžu. Teď ne.

Spontánně otevřu BlackBerry a pročítám seznam přijatých pozvání. Čím víc jmen čtu, tím je mi hůř. Proč nemůže mít Luke normální přátele? Proč to musejí být samé děsně nóbl celebrity? Ty jsou zvyklé na přepychové hostiny v nádherném prostředí. Na mramorové sloupy, smyčcové kvartety, na číšníky v bílém saku…

„Becky?“ Máma znepokojeně vykoukne ode dveří. „Není ti něco, holčičko?“

„Nic mi není,“ zavolám na ni vesele. Jenom si tak… přemýšlím.“

Rozhodně nepřiznám, že si dělám starosti s oslavou.

Máma zase zmizí a já si okusuju nehet u palce. No, na vybranou asi nemám. Budu muset všechny ty vyhazovače, toalety a maséry a co já vím ještě dalšího objednat. A nějak to… zaplatit.

Když si vzpomenu na vlastní finance, trochu se zkroutím. Vzít peníze ze společného účtu nemůžu, na to by Luke přišel. Ze svého

účtu si je vzít také nemůžu, protože na něm nic nemám. Že by mi banka umožnila další přečerpání účtu, na to můžu klidně zapomenout. Teď ne. A polovinu karet jsem už stejně přečerpala. A všechny kreditní společnosti jsou dnes nesmírně opatrné.

Co kdybych zavolala Dereku Smeathovi, svému bývalému bankovnímu manažerovi, jestli by mi na oslavu neposkytl nějakou rychlou půjčku? Určitě by mě pochopil. A vždycky měl Lukea rád a mohla bych ho navíc pozvat na oslavu…

Najednou se narovnám. Kdepak. Už to mám. Řeknu Trevorovi, aby mi dal odměnu jako nejlepšímu zaměstnanci roku předem. Nemůže mě přece odmítnout, že? Po všech těch hezkých řečech, které o mně vedl.

A když už jsem u toho… co ho tak požádat, aby mi zvýšil plat?

Ze srdce mi spadl tak velký kámen, že se málem nahlas rozesměju. Jak to, že mě to nenapadlo dřív? Vždyť mi propánaboha přinesl kytku. A mé oddělení je široko daleko nejlepší. Navzdory nepříznivým okolnostem. Jasně že bych měla dostat přidáno. Požádám o soukromou schůzku a rozvážně ho požádám o malé, leč podstatné zvýšení platu, a s penězi, které dostanu jako zaměstnanec roku, to všechno v pohodě zaplatím.

Možná by to malé zvýšení platu mohlo být i trochu větší. O to lépe.

A mezitím si na Googlu vyhledám všechny náležitosti, které k „nákladné a luxusní oslavě patří“, už jenom proto, abych viděla, na co dalšího jsem ještě zapomněla.

S mnohem lepším pocitem vstávám z lavičky a právě chci jít domů, když mi mobil pípnutím hlásí, že mám novou esemesku. Vytáhnu ho a vidím, že je od Bonnie.

Mila Becky, citim se strasne provinile. Urcite mate pravdu. Vase pratelstvi pro me hodne znamena a zasadni cast kazdeho pratelstvi je duvera. Budu vam tedy verit a poslu vam ve zvlastni zprave jmeno nového klienta, ktere vam Luke taji (z nejlepsich duvodu, musim vas ujistit).

Prosim vymazte zpravy ihned po precteni. Doufam ze si uvedomujete, ze tim, ze vam to jmeno prozradim, riskuju hodne. Prosím nedavejte Lukeovi najevo, ze to vite. Musite nasadit veskere sve sebeovladani.

Vase oddana pritelkyne Bonnie

Při čtení těch slov jsem velmi dojatá. Bonnie je opravdu kamarádka. A já zase její. A na tom hlavně záleží. Už mě to jméno ani tolik nezajímá. Jakože, nakonec se z toho stejně vyklube nějaký otravný pracháč, o kterém jsem v životě neslyšela.

A co se mého sebeovládání týče… prokristapána, někdy si myslím, že lidé z PR občas naletí na vlastní reklamu. Stisknu „Reply“ a začnu psát odpověď:

Mila Bonnie, mockrat dekuju. Jste skutečna kamaradka, nedam Lukeovi ani mrknutim oka najevo, ze znam jmeno klienta, a opravdu si nemyslim, ze by me to stalo buhvijake sebeovladani…

Vyruší mě pípnutí. Júúú, to by mohla být druhá esemeska od Bonnie. Možná bych se na ni měla podívat dřív, než budu pokračovat v psaní. Přijmu ji a čekám, až se mi zobrazí na displeji.

Skládá se z pouhých dvou slov. Na chvíli bez dechu třeštím na zprávu oči a nejsem schopná se plně vypořádat s tím, co tam vidím.

Sage Seymourova

Sage Seymourová, ta filmová hvězda? Ona je tou novou klientkou? Ale… ale… jak se pro všechno na světě...

Ne. To nemůže být pravda. To je pitomost. Luke přece nezastupuje filmové hvězdy.

Jenomže, Bonnie by mi přece…

Sage Seymourová?

Co se to stalo? Jak to, že Luke přešel od nudných starých bankéřů k herečkám? A že se mi o tom ani nezmínil?

Téměř nedýchám. Znovu a znovu si čtu zprávu na displeji a ujišťuju se, že v ní stojí pořád totéž.

Sage Seymourová, nejúžasnější filmová hvězda na světě. Hrála v tom filmu o nacistech. Měla na Oscarech tu úžasnou korálkovou róbu s obrovským dekoltem. Vždycky, vždycky, vždycky jsem se s ní chtěla setkat.

A Luke se s ní setkal? On s ní pracuje?

Proč mi to NEŘEKL?

Sage Seymourová – vyhledávač Google

Možnosti

Google earth

Google maps

Google.com

Google wave

Google translate

Google chrome

Google voice

Poslední otevřené stránky

Sage Seymourová, Luke Brandon

Sage Seymourová, Luke Brandon, nový komentář

Sage Seymourová, Becky Brandonová

Sage Seymourová, móda

Jimmy Choo, 50% slevy

Madonna, děti, škola

Claudia Schiffer, děti, škola

plánování luxusních oslav, podrobnosti

plánování luxusních oslav, rozpočet

parkovací služba, oxshott

alexander wang, kabelky

alexander wang, kabelky, slevy

Venetia Carterová, diskreditovaná a zničená

Sage Seymourová, růžový bazén

Sage Seymourová, nová nejlepší kamarádka

Čtrnáct

Stále se nemůžu vzpamatovat z toho, že mi Luke neřekl o Sage Seymourové.

Já bych před ním nikdy, nikdy v životě tak závažnou věc netajila. Vlastně to pro mě byla velká rána. Takhle si Luke představuje funkční manželství? Že jeden manžel ví o filmově hvězdě a před tím druhým to tutlá?

Je jasné, že mu nemůžu říct, že to vím, protože by to zradilo Bon- niinu důvěru. Ale můžu po něm vrhat uštěpačné pohledy a pronášet komentáře ve stylu: „Panečku, tady má někdo obrovitánské tajemství, a kdopak to asi bude?“

„Děje se něco, Becky?“ Luke kolem mě nese dvě obrovské tašky do stěhovacího vozu a udiveně se na mě podívá. Stěhovací vůz tu stojí skoro hodinu a už jsme téměř všechno naložili.

„Ne!“ odseknu. „Co by se asi mohlo dít?“

Luke minutu studuje můj obličej a pak si povzdychne. „Ach Bože. Už chápu.“ Pustí tašky na zem a obejme mě. „Já vím, jak to musí být pro tebe těžký den. Bude jistě krásné mít něco svého – ale žilo se nám tu moc dobře. Je to konec jedné etapy.“

Jenomže to není zrovna „konec jedné etapy“, kvůli čemu mám chuť na něj ječet. Nýbrž:“ Jak to, že jsi mi nic neřekl o té slavné filmové hvězdě?“

Nemůžu uvěřit tomu, že jsem propásla tak skvělou příležitost. Nejspíš bychom si se Sage ihned padly do oka. Daly si číslo mobilu, staly se nejlepšími kamarádkami a ona by mě pozvala do Malibu, kde bydlí a kde má ten nádherný bazén se žlutorůžovou mozaikou. Který vypadá tak úžasně.

Přímo se vidím, jak se na něm pohupujeme na nafukovacích matracích, popíjíme džus a povídáme si o životě. Třeba by mi řekla, kde si nechává barvit vlasy na ten nádherný odstín v barvě melasy, a já bych jí jasně vyložila, kde šlápla vedle s tím svým posledním přítelem. (Protože vůbec nesouhlasím s článkem v časopisu Heat – ten rozchod rozhodně nebyl nevyhnutelný.) A pak bychom chodily nakupovat a pronásledovali by nás paparazziové a vymyslely bychom úplně nový módní styl se šátky nebo něčím podobným.

A takovou věc mi Luke nedopřál. Schválně. Žádnou oslavu narozenin si vůbec nezaslouží. Jsem tak naštvaná, že mám skoro chuť mu to říct.

„Becky!“ Po příjezdové cestě přichází Jess. „Hodně štěstí v novém domě,“ řekne věcně. „Tady jsem ti něco přinesla.“

Podává mi naducaný balík v silném hnědém papíru a já nakouknu dovnitř. No tohle! Co to jen může být?

„Jé, díky! To je… cukrová vata?“ hádám.

„To je izolační vata,“ vysvětlí mi Jess. „Vesnické domy mají zoufale špatnou izolaci. Rozlož si ji na půdě. Ušetříš trochu energie.“

„To je úžasné!“ opatrně poplácám balík rukou. „A jak se máš? Téměř jsem tě neviděla.“

„Byla jsem navštívit pár přátel. Snažím se tu být co možná nejméně,“ šeptá Jess zachmuřeně. „Snaží se mě pořád oblbnout. I Toma.“

„Janice?“ zašeptám účastně. „Pořád ještě na tebe tlačí s tím dítětem?“

„Ještě hůř! Ona ví, že o tom nesmí mluvit, protože ji za to Tom seřval. Takže se uchýlila k jiným metodám.“

„Jakým metodám?“ ptám se se zájmem.

„Onehdy mi přinesla jakýsi bylinkový čaj. Že prý vypadám vyčerpaně. Jenomže já jí na to neskočila a podívala jsem se na internet na složení. Je to čaj na zvýšení přirozené plodnosti a libida.“ Vypadá velmi rozzlobeně. „Tom už vypil tři hrnky!“

„To snad ne!“ Je mi do smíchu, ale Jess vypadá tak rozhořčeně, že si netroufnu.

„Kéž bychom se i my mohli stěhovat do vlastního!“ Zadívá se toužebně na stěhovací vůz.

„A proč byste nemohli?“

„Za pár týdnů se vracíme do Jižní Ameriky.“ Jess pokrčí rameny. „Na tu chvíli to nemá cenu, a navíc na to nemáme peníze. Ale říkám ti, jestli udělá ještě jedinou věc..

„Tak zůstaň u nás!“ Spontánně ji chytím za rameno. „Budeme se mít báječně a slibuju, že ti nebudu podstrkovat žádný čaj na povzbuzení plodnosti.“

„Vážně?“ podiví se Jess. „Ale tví rodiče říkali, že si nepřeješ žádné návštěvy, dokud nebudeš mít všechno hotovo.“

„Ehm… tak nějak.“ Odkašlu si.

Neměla jsem příležitost vysvětlit Jess situaci. Zavolám jí později, až se zabydlíme v pronajatém domě.

„Pojedeme?“ volá Luke. Včera nechal auto u domu, do nějž se máme nastěhovat, takže všichni pojedeme ve stěhovacím voze. To je na tom vůbec to nejlepší. V kabině má dlouhou řadu sedadel, takže je tam dost místa pro všechny včetně Minnie. Ta už sedí připoutaná v sedačce i s krabičkou na přesnídávku a nabízí řidiči po jedné hrozinky. (Jmenuje se Alf a naštěstí má velkou trpělivost.)

Měli bychom si koupit velký náklaďák, pomyslím si ospale. Jakože, je to naprosto perfektní rodinné auto. Člověk by se aspoň nemusel strachovat, že se mu do něj nevejdou nákupy. Seděli bychom všichni v kabině a lidé by nám říkali Rodina jezdící v tom senzačním stěhovacím voze a…

„Becky?“

Á jé. Propána. Všichni na mě čekají.

Jdu k mámě a obejmu ji. „Ahoj, mami. A mockrát děkuju, žes nás u sebe nechala.“

„Ale dítě,“ mávne máma rukou. „Neblázni.“ Podívá se na tátu. „Mohli bychom…“

Táta přikývne a rozpačitě si odkašle. „Než odjedeš, holčičko, rád bych řekl pár slov,“ začne. Luke s tázavým pohledem vystoupí z kabiny a já pokrčím rameny. Neměla jsem tušení, že má táta za lubem nějaký projev.

„Myslel jsem si, že se to snad nikdy nestane.“ Otcův hlas se nese nad makadamovou příjezdovou cestou jako zvuk polnice. „Naše dcera si koupila dům!“ Významně se odmlčel. Jsme na ni strašně pyšní, viď, Jane!“

„Pořád jsme si dělali starosti, kdo dá té naší malé Becky hypotéku,“ vloží se máma. „Měli jsme dost velký strach, holčičko! Ale teď máš krásný dům v Maida Vale!“

Nemůžu se na Lukea ani podívat. Tiše tam stojím a koušu se do rtů a cítím se stále hůř. Jakože, já vím, že si ten dům brzy pořídíme. Takže jsem tak úplně nelhala. Ale přesto.

„A tak na oslavu této události…,“ táta si odkašle a mluví trochu přiškrceně. „Becky, rádi bychom ti dali tohle.“ Podává mi dárek zabalený v hedvábném papíru.

„Proboha! To jste neměli!“ Sundám papír – a pod ním je obraz dámy s květinami. Je to obraz, který visel odnepaměti na schodišti na odpočívadle.

„Co-cože?“ Vyděsím se. „Ale to si nemůžu vzít! To patří sem!“

„Ale holčičko.“ Máma má najednou v očích vlhko. „Když jsi byla malá, říkávala jsi, že chceš ten obraz do svého pokoje. A já jsem ti na to vždycky řekla: ,Dostaneš ho, až budeš velká a pořídíš si vlastní dům.“ Lehce se dotkne očí. ,A teď jsi už vyrostla a vlastní dům máš.“ V životě jsem se necítila tak provinile.

„No… děkuju, mami,“ koktám. ,Je to pro mě velká čest. Pověsím si ho na čestné místo.“

„Třeba do té krásné haly?“ nadhodí máma. „Vedle krbu by se vyjímal moc hezky!“

„Ano, možná.“ V obličeji přímo hořím.

Ach Bože. To je nesnesitelné. Musíme kontaktovat toho právníka a urychlit to. Jen co budeme mít vlastní dům, pozveme je k nám a pověsíme obraz a všechno bude zase O.K.

„Musíš nám dát vědět, až budeme smět na návštěvu,“ říká máma toužebně.

„No… přijdeme vás brzy navštívit,“ vyhýbám se přímé odpovědi. „Brzy ti zavolám, mami.“

S Lukem vyšplháme do kabiny náklaďáku a Alf na nás letmo pohlédne. Je seschlý jako přinejmenším stotříletý stařeček, i když je mu pouhých jednasedmdesát. Už nám stačil vyložit, že má špatnou kyčel, bolavé rameno a že je marod na prsa, takže tu na něj čekalo pár mládenců, kteří mu s nakládáním věcí pomáhali. „Můžeme?“ zachraptí na nás a zasvítí zlatým zubem.

„Ano, jedeme.“

„Vezme si slečna rozinky zpátky?“ Najednou si uvědomím, že jich má plnou hrst a některé už jsou rozkousané.

„Minnie!“ řeknu vyčítavě. „Moc se omlouvám, já si je od vás vezmu.“ Rychle sypu rozinky do Minniiny krabičky na svačinku a zhluboka si oddechnu, když se auto pomalu rozkodrcá po příjezdové cestě.

„Tak co, velectěná majitelko domu,“ prohodí Luke sarkasticky. „Teď musíš být na sebe opravdu pyšná.“

„Nech toho!“ sevřu si hlavu do dlaní. „Hele… to bude v pořádku. Nechám to pár dnů uležet a pak brnknu domů něco v tom smyslu, že dům potřebuje renovaci a že si musíme na chvíli něco pronajmout. To bude dobré. A pak, až ten dům skutečně dostaneme, pozveme všechny na slavnostní večeři.“

„Patrně na štědrovečerní,“ přikývne Luke. „Příští rok.“

„Cože?“ podívám se na něj vyděšeně. „Neříkej hlouposti! Tak dlouho to přece nemůže trvat. Vždyť ten právník říkal, že se všechno vyřeší rychle!“

„Což v právnickém slovníku znamená do příštích Vánoc.“

„To přece nemůže…“

„To je vaše matka?“ vloží se Alf konverzačním tónem.

„Cože?“

„To modré volvo? Které nás sleduje,“ kývne hlavou ke zpětnému zrcátku a já se do něj užasle podívám. Jsou to oni. Jedou za námi. Co to máma dělá, ona nás sleduje?

Vytáhnu mobil a vytočím její číslo.

„Mami, co to provádíš?“ vybafnu bez úvodu.

„Ale, Becky!“ vypískne máma. „Ty jsi nám zkazila překvapení! Já ti říkala, Grahame, že se máš držet víc zpátky! Už si nás všimli!“

„Mami, poslouchej mě.“ Vím, že mluvím nervózně, ale nemůžu si pomoct. „To jsme si přece nedomluvili, že pojedete s námi. Říkali jsme si, že vám dáme vědět, až budeme na vaši návštěvu připraveni.“ „Ale holčičko!“ zasměje se máma. ,Je to váš první dům! První majetek, který jsi kdy vlastnila! Nám přece nevadí, v jakém je stavu!“

„Jenomže…“

„Zlatíčko, já vím, co jsi říkala. A věř mi, chtěli jsme vám dopřát soukromí. Jenomže jsme to zkrátka nevydrželi! Nemohli jsme tě prostě nechat odejít, aniž bychom ti trochu pomohli. Vezu s sebou pár sušenek a táta vzal nějaké nářadí. Pomůžeme ti v cukuletu se zabydlet…“ Srdce mi buší jako zvon. Nemůžu je přece zavést k nějakému druhořadému nájemnímu domku, zejména po tátově projevu.

„Mohli bychom se porozhlédnout po okolí a seznámit se s vašimi novými sousedy!“ švitoří máma vesele. „Třeba se s nimi spřátelíte, Becky. Jakože, podívej na mě a na Janice, ještě po třiceti letech jsou z nás dobré kamarádky. Do smrti si budu pamatovat den, kdy u nás Janice zazvonila s lahví šery… Jé, táta chce, abys mu řekla adresu, pro případ, že bychom se ztratili!“

V hlavě mi to šrotuje na plné pecky.

„Špatně tě slyším, mami… ztrácím tě...,“ přejedu mobilem po kabelce, abych vytvořila hluk, pak ho vypnu a podívám se na Lukea. „Je to v suchu. Neznají adresu.“ Obrátím se úpěnlivě na Alfa. „Musíme je setřást.“

„Setřást?“

„Ano! Jako v těch filmových honičkách. Zmizet jim v nějaké boční uličce nebo tak něco.“

„V boční uličce?“ opakuje trochu vyděšeně. „V jaké boční uličce?“

„Co já vím? Najděte nějakou. Víte, jako v těch filmech o policajtech! Copak se nedíváte na filmy?“

„Má žena tím asi myslí, abyste prudce zahnul do nějaké jedno- směrky, nejlépe v opačném směru, převrhl stánek s ovocem, donutil lidi rozprchnout se s křikem na všechny strany, udělal s autem hodiny a takto unikl jejím rodičům,“ říká Luke s kamennou tváří. „Předpokládáme, že jste zkušený stěhovák-kaskadér?“

„Nech toho,“ bouchnu ho do prsou. „Uvědomuješ si, v jaké jsme situaci?“

„Kdyby bylo na mně, nikdy bychom se do ní nedostali,“ odpoví mi ledově. „Protože my jsme na prvním místě měli říct tvým rodičům pravdu.“

Zastavíme na červenou. Máma s tátou zastaví vedle nás, vesele na mě mávají a já jim s trochu mdlým úsměvem zamávám také.

„Dobře,“ přikazuju Alfovi. „Až se rozsvítí zelená, vyrazte!“

„Tohle je náklaďák, zlatíčko, to není ferrari.“

Rozsvítí se zelená a já ho gestikulací povzbuzuju, aby už jel. Alf po mě loupne očima a neuspěchaně zařadí rychlost.

Řeknu vám, že mám chuť si sednout za volant sama.

„Pardon, lidičky. Došla nám šťáva.“ Alf zastaví u benzinky, a jak jinak, máma s tátou jedou za námi. Za chvilku máma vyskočí z auta, rozběhne se k nám a zaťuká na dveře kabinky.

„Všechno v pořádku?“ zavolá.

„Jistěže!“ stáhnu okénko a vesele se zasměju. Jenom bereme benzin.“

„Jenom mám na drátě Janice. Nevadí, že přijede také, že ne, holčičko?“

Cože?

Než se zmůžu na slovo, máma se vrátí k mobilu. „Ano, jsme u benzinky, je tu kavárna… za chvilku se uvidíme! Janice s Martinem právě seděli v autě, vraceli se z jógy…“ Obrátí se ke mně. „Támhle jsou!“ Když se u odbočky k benzinové stanici objeví černé audi, začne mávat rukama jako větrný mlýn. Ju-húúú!“

„Becky!“ Janice vykoukne z okna přijíždějícího auta. „Nezlobíš se, že ne, holčičko? Tvá máma nám o tom vašem domě tolik vyprávěla. Je to tak vzrušující!“

„Jeďte za námi,“ radí máma Martinovi. „A my se budeme držet stěhovacího vozu.“

To se mi snad jenom zdá. Jede za námi celý konvoj.

„Vlož si do navigace ,Maida Vale“, Martine,“ ujímá se máma velení. „Tím pádem, i kdybychom se opravdu ztratili – Becky, jaká je přesná adresa?“ zavolá najednou na mě.

Já... ehm… napíšu ti esemesku…“

Musím jí říct pravdu. Musím. Teď hned.

„Ono je to totiž tak, mami…,“ polknu a podívám se na Lukea s prosbou o pomoc, ale ten vystoupil z kabiny a vyřizuje si venku nějaký hovor.

„Ne, to tedy sakra není v pořádku,“ slyším ho říkat.

Ach Bože. Vypadá vážně naštvaně. Co se to děje?

„Becky!“ Trhnu sebou, když se za okénkem kabiny najednou objeví Janice a významně na mě mrká. Je v zářivě růžovém úboru na jógu a v dřevácích. Něco takového by snad slušelo jenom potrhlé devatenáctce. „Chtěla jsem na slovíčko, zatímco je Luke pryč.“ Ztlumí hlas do šepotu. „Týká se to O.S.L.A.V.Y. Onehdy jsem četla Hello!. O té ,Royal Fashion‘ party. Viděla jsi to?“

Roztržitě přikývnu a sleduju přitom Lukea. Poodešel kousek od náklaďáku, ale jsem si jistá, že se s někým zuřivě hádá. A navíc jsem si jistá, že nechci, aby Minnie slyšela, jakých slov přitom používá.

Hádá se snad se Sage Seymourovou? Snad propána všechno nezkazí ještě předtím, než se s ní budu moct seznámit a stát se její nejlepší přítelkyní! Jestli ano, tak ho zabiju.

„... měli tam prostor, kde si mohly všechny celebrity upravit mejkap!“ končí Janice vítězoslavně. „Rozumíš mi?“

Musela jsem něco přeslechnout.

„Promiň, Janice,“ usměju se omluvně. „Byla jsem trochu zamyšlená.“

„Jsem školená vizážistka, holčičko,“ říká, jako by šlo o obecně známou věc. ,A ráda bych hostům v tomto směru nabídla vlastní služby. Můžu všechny osobně nalíčit! Bude to můj dárek k Lukeovým narozeninám.“ Nevím, co na to říct. Janice není školená vizážistka. Udělala si jakýsi kurz líčení pro dospělé, kde jí ukázali, jak na figurínu naplácat broskvovou růž a nanést tmavý a světlý pudr v pruzích, za které by se nemusel stydět ani vzrostlý jezevec. A takhle hodlá napatlat hosty na mé oslavě?

„Janice… je to od tebe moc milé,“ snažím se mluvit co nejpřesvědčivěji. „Ale to bys pak z celé oslavy nic neměla.“

„Chodily bychom na směny,“ prohlásí vítězoslavně. „Mám pár dobrých kamarádek, víš! Všechny ze stejného kurzu, takže máme stejnou techniku.“

Při představě, jak mi tam pobíhají Janiciny kamarádky s paletami staromódních očních stínů, se mi dělá nevolno.

„No páni,“ vykoktám. „To by bylo opravdu… úžasné.“

Dobře. Musím připsat další položku do svého seznamu nezbytných věcí, a hned na první místo. Zabránit Janice napatlat mé hosty svými šminkami.

„Raději půjdu,“ vydechne Janice teatrálně. „Luke už jde.“

Než se zmůžu na slovo, zmizí ve svém autě, právě když Luke nastupuje do kabiny.

„To je neuvěřitelné.“ Rychle dýchá a čelisti má napjaté. „Ne-u-vě-ři- -tel-né.“

„Co se stalo?“ zeptám se nervózně. „A před Minnie neklej.“

„Mám špatné zprávy, Becky,“ podívá se mi přímo do očí. „S tím pronájmem to padlo. Nemůžeme se nastěhovat.“

Na nanosekundu si myslím, že si ze mě dělá legraci. Ale nevypadá, že by se chtěl smát.

„Ale…“

„Nějaký zatracený blbec z té realitní kanceláře to pronajal někomu jinému. A ten už se nastěhoval a náš agent si toho všiml až teď.“

„Ale to bylo naše!“ V panice téměř kvílím. „Potřebujeme dům!“

,Já vím. A oni to vědí, to si piš, také. Něco nám do hodiny najdou, nebo se nastěhujeme na jejich útraty do hotelu.“ Prudce vydechne. „Je to průšvih jak mraky.“

Trochu se mi točí hlava. Jak se to mohlo stát?

„Měl bych asi tvým rodičům říct…,“ chystá se Luke vystoupit z auta. „Ne!“ téměř zaječím. „To nejde!“

„A co s tím tedy hodláš dělat?“

Vidím, jak na mě máma mává z volva, a za chvíli od ní mám esemesku. Nepojedeme, holcicko?

„Pojedeme do Maida Vale.“ Olíznu si rty. „To je teď už jedno. A při troše štěstí nám agenti cestou zavolají. A nějak to zamaskujeme.“ Mezitím se do kabinky vyšplhal i Alf.

„Můžeme, lidičky?“

„Ano,“ nepustím Lukea ke slovu. „Můžeme. Jeďte.“

Do Maida Vale nám to potrvá zhruba hodinu, počítám v duchu. Minimálně. A mezitím se ta záležitost s naším domem nějak vyřeší a my tam pojedeme a všechno bude báječné. Určitě.

Jenomže v Maida Vale jsme za čtyřicet minut. Nemůžu tomu uvěřit. Kam se poděly všechny ty dopravní zácpy? To se snad proti nám všichni spikli?

Jedeme hlavní ulicí plnou obchodů a pořád ještě žádný dům nemáme. Navenek zachovávám zvláštní klid, ale uvnitř se hroutím v panice. Pokud jedeme, je to dobré.

„Jeďte pomaleji,“ nabádám Alfa. „Nějakou objížďkou. Třeba támhle dolů!“ ukážu na úzkou uličku.

„Nesmím odbočit doleva,“ vrtí hlavou Alf.

Už jsme mu vysvětlili celou situaci. Nebo si ji přinejmenším domyslel sám poté, co se Luke hlasitě pohádal se svým agentem. (Minnie naštěstí spala. Dvouletá stvoření naštěstí zaspí všechno.) Luke začal obvolávat i jiné realitní kanceláře, ale ani v jedné zatím neměli žádný dům, do něhož bychom se mohli do dvaceti minut nastěhovat. Chce se mi řvát zklamáním. Kde jsou všechny ty domy? A kde jsou dopravní zácpy?

Pro jistotu kouknu do zpětného zrcátka, jestli se máma s tátou čistě náhodou nevypařili, nebo jestli je to kupříkladu nepřestalo bavit – ale jsou stále v těsném závěsu za námi. Luke s někým mluví mobilem a já se na něj s nadějí podívám, ale jenom zavrtí hlavou.

„Tak kam teď pojedeme?“ ptá se Alf na křižovatce, položí ruce na drnčící volant a podívá se na mě.

„Já nevím,“ zakňourám zoufale. „Nemohl byste jezdit… jen tak dokola?“

„Dokola?“ Podívá se na mě výsměšně. „Copak jsem letadlo?“

„Prosím. Aspoň chvilku.“

Alf za neustálého kroucení hlavou zahne za světly doleva do části, kde jsou obytné domy. Jedeme kolem průplavu a ulicí s vilkami a přijíždíme prakticky na totéž místo, odkud jsme vyjeli.

„To bylo nějak rychlé,“ podivím se.

A jak se dalo čekat, téměř ihned dostávám od mámy esemesku: Holcicko, nezabloudil ten tvuj ridic? Tudy uz jsme pred chvíli jeli. Tata chce adresu, ze ji vlozi do GPS.

„Becky,“ Luke se na chvíli odpoutá od mobilu. „Nemůžeme přece jezdit po Maida Vale, dokud neseženeme dům.“

„Žádné dobré zprávy, vašnosti?“ ptá se Alf. Zdá se, že si u něj Luke poté, co ho slyšel posílat realitního agenta do horoucích pekel, vysloužil jistý respekt. I přes všechny jeho sarkastické pohledy, kterými nás častuje, si myslím, že se naším malým dramatem baví.

„Žádné,“ odpovídá Luke. „Becky, budeme muset kápnout božskou.“ „Ne. Ještě ne. Zastavíme se… na oběd!“ napadne mě najednou. „Najdeme nějakou kavárnu nebo něco takového. Tady máš plánek, Lukeu. Já nějak mámu s tátou zabavím a ty půjdeš za agentem a nějaký barák z něj vytřeseš.“

Alf obrátí trpělivě oči v sloup a za chvíli se snaží zaparkovat kamion před Café Rouge. Vidím, že i ostatní dorazili, že Janice vyskakuje z auta a s mnoha gesty a výkřiky „Opatrně, Martine!“ navádí Martina na parkovací místo. Odepnu Minnie ze sedačky a všichni vystoupíme, abychom si protáhli nohy. Mám pocit, jako bychom se vydali na nějakou dlouhou a důležitou cestu, ne jenom kousek za Oxshott.

„Ahoj!“ zamávám na všechny vesele a snažím se vypadat uvolněně a rozjařené, jako by všechno probíhalo podle plánu.

„Co se děje, holčičko?“ Jako první k nám dorazí máma. ,Je to tady?“ Upřeně si prohlíží činžovní domy za kavárnou, jako by se některý z nich mohl najednou proměnit v rodinný domek se sklepem, zahradou a garáží pro dvě auta.

„To by se Becky asi líbilo, bydlet mezi obchody,“ zasměje se Martin vlastnímu vtipu.

„Ne, tady bydlet nebudeme!“ snažím se co nejpřirozeněji zasmát. „Sem jdeme na oběd.“

Nastane ohromené ticho.

„Na oběd, holčičko?“ zeptá se Janice nakonec. „Vždyť je teprve za deset minut půl jedenácté.“

„No ano. On totiž... řidič se musí naobědvat. Je to podle odborových pravidel,“ vymýšlím si a významně se podívám na Alfa. „Že ano, Alfe?“ „Ale vždyť už musíme být jenom pár minut od domu,“ namítá máma. „To je nesmysl!“

„Já vím,“ řeknu honem. „Ale odbory na tom opravdu trvají. Nemáme na výběr.“

„Já za to nemůžu,“ přidá se Alf ochotně. Já ta pravidla nevymýšlel.“

„Propánaboha,“ vloží se netrpělivě táta. „Takovou hovadinu jsem nikdy neslyšel.“ Otočí se k Alfovi. „Poslyšte. To opravdu nemůžete vyložit Becky před domem a teprve potom poobědvat?“

„Pravidla jsou pravidla,“ Alf rozhodně vrtí hlavou. „Poruším je a mažu před disciplinární komisi a v tu ránu jsem na ulici, tak to je. Takže já si tam půjdu zaslouženě odpočinout, a až budete chtít jet dál, tak mi dáte vědět, ano, milunko?“ Mrkne na mě a zamíří do Café Rouge.

Páni, je úžasný. Mám chuť ho obejmout.

„Kruci!“ vzteká se máma. „Teď už vím, co je s touto zemí špatně! Kdo, prosím vás, mohl vymyslet taková pravidla? Ale já napíšu do Daily World a ministerskému předsedovi.“ Když společně vejdeme do kavárny, vrhá po Alfovi zlověstné pohledy, a on jí na oplátku vesele zamává.

„Všichni si objednejte, co hrdlo ráčí,“ hlaholím, když najdeme volný stůl. „Jakože, na Alfa si tu určitě chvíli počkáme. Dejte si sendvič, croissant, steak… všechno platím… Minnie, ne.“ Rychle odstrčím cukřenku s kostkami cukru, než je Minnie stačí všechny vysypat.

„Kde je Luke?“ vzpomene si najednou máma.

„Mluví s tím realitním agentem,“ řeknu popravdě.

„Asi si šel pro klíče,“ přikývne vesele táta. „Já si dám panini.“

Snažím se protáhnout oběd co nejvíc. Bohužel, nikdo nemá o půl jedenácté na steak chuť, a tak se můžeme cpát jenom croissanty. Už máme druhé kapučíno, Luke ještě neposlal žádnou dobrou zprávu a Minnie už všechny hračky v krabici dávno omrzely. A k mému znepokojení začínají být máma s tátou trochu netrpěliví.

„To je neuvěřitelné!“ vybuchne najednou máma při pohledu na Alfa, který si objednává další horkou čokoládu. „Nehodlám tu čekat, než se nějaký mamlas, který se drží bůhvíjakých bláznivých pravidel, naláduje! Ty tady počkej, Grahame, a my s Becky půjdeme k domu pěšky. Není to odtud moc daleko, že ne, holčičko?“

Znepokojeně se zavrtím.

„Nemyslím, že je to dobrý nápad, mami,“ namítnu rychle. „Měli bychom asi počkat na Lukea a všichni jet stěhovacím vozem.“

„Prosím tě, proč? Tak Lukeovi zavoláme a řekneme mu, že tam jdeme pěšky. Klíče si můžeme vyzvednout cestou. Na které ulici to je? Někde poblíž?“

Máma už bere věci i Minniiny palčáky. To není dobré. Musím všechny nějak udržet v kavárně.

„Já tam totiž asi netrefím,“ namítnu rychle. „Bylo by opravdu mnohem lepší, kdybychom počkali. Dáme si ještě kafíčko…“

„To nemůže být velký problém.“ Janice vytáhne malý plán města vázaný v červené kůži. „Bez toho nikdy nejdu z domu,“ vysvětluje vesele. Jenom mi, Becky, řekni, jak se ta ulice jmenuje, a vmžiku ji máme!“

Sakra.

Všichni na mě vyčkávavě zírají. Když jim řeknu nějaké jméno, půjdou tam a okamžitě zjistí pravdu.

„Já... ehm…,“ škrábu se na nose a hraju o čas. „Já si… nemůžu vzpomenout.“

„Ty si nemůžeš vzpomenout?“ žasne Janice. „Na svou vlastní adresu?“

„Holčičko,“ máma špatně skrývá netrpělivost. „Snad proboha víš, kde bydlíš!“

„Já si jenom nemůžu vzpomenout na jméno ulice! Myslím, že začíná na… B,“ plácnu nazdařbůh.

„Tak zavolej Lukeovi!“

„On mi nebere telefon,“ vyhrknu. „Asi má práci.“

Máma s tátou na sebe pohlédnou, jako by si až teď uvědomili, jaké je jejich dcera ťululum.

„Já už tu sedět nehodlám!“ mlaskne máma jazykem. „Becky, říkala jsi, že to bylo jenom pár ulic od obchodů. Tak se tam podíváme a ty si určitě vzpomeneš, až na to narazíme. Grahame, ty tu počkej na Lukea.“

Vstává. S tím už nic nenadělám. Vrhnu zoufalý pohled na Alfa a zavolám na něj: Jdeme se projít!“

„Teď mysli, Becky,“ naléhá máma, když všichni kromě táty vyjdeme ven. „Kterým směrem to je?“

„Ehm… nejspíš tudy.“ Okamžitě ukážu na opačnou stranu, než je dům, a všichni tam vyrazíme husím pochodem.

„Je to Barnsdale Road?“Janice přejíždí prstem rejstřík ulic. „Nebo Barnwood Close?“

„Nejspíš ne…“

„Becky, holčičko!“ máma najednou ztratí nervy. Jak je možné, že si nepamatuješ jméno vlastní ulice? Vždyť sis tam koupila dům! Musíš se začít chovat zodpovědně. Musíš...“

„Tati!“ zavolá Minnie najednou vesele. „Tatííí!“

Ukazuje přes sklo do nedaleké realitní kanceláře. Stojí tam Luke, přímo u okna a nadává Magnusovi, který se tváří naprosto vyděšeně. Kruci. Musela jsem si vybrat zrovna tenhle směr?

„Není to vaše realitní agentura?“ Máma se podívá na název „Ripley and Co.“ „Tak to se nám krásně hodí! Půjdeme dovnitř, zjistíme adresu a vezmeme si klíče. Šikulka, Minnie, zlatíčko!“

„Tak se mi zdá, že Lukea něco hodně rozzlobilo,“ podotkne Janice, když Luke začne šermovat Magnusovi pěstí před nosem. Je to dům i s vnitřním zařízením, holčičko? Protože podle mě se to nevyplatí. Ať si ten svůj závěs z koupelny odnesou. Abyste neskončili jako můj bratr u soudu…“

„No tak, Becky!“ Máma už spěchá ke dveřím realitní kanceláře. „Co se loudáš?“

Jako by mi nohy vrostly do země.

„Mami….“ Mám trochu přiškrcený hlas. „Musím ti… něco říct. O domě. Pravda je taková... že jsem nebyla tak úplně upřímná.“ Máma strne. Otočí se a na tvářích jí vyskočí růžové skvrny.

„Já to věděla. Já tušila, že něco není v pořádku. Zase jsi nám lhala, viď, Becky? O čem?“ Cosi ji napadne a zatváří se zděšeně. „Že tam není žádné parkování v boční ulici?“

Slyším, jak se Janice s Martinem prudce nadechnou. V Surrey se z parkování prakticky stalo náboženství.

„O to nejde. Jde o to…,“ dýchám tak rychle, že téměř nemůžu ani mluvit. „Jde o to…“

„Paní Brandonová.“ Z realitní kanceláře vybíhá člověk v obleku, kterého neznám. „David Ripley, jednatel společnosti.“ Podává mi ruku. „Nestůjte tady v zimě. Dáme vám aspoň šálek kávy. Uvědomuju si vaši politováníhodnou situaci a ujišťuju vás, že děláme všechno, co je v našich silách, abychom vám našli dům co nejdřív.“

Nemůžu se mámě ani ostatním podívat do očí. Teď už mě může zachránit pouze nenadálé tornádo.

„Najít Becky dům?“ opakuje máma užasle.

„Moc nás mrzí ta záměna pronájmů,“ pokračuje David Ripley. „Vaši zálohu vám okamžitě vrátíme…“

„Záměna pronájmů?“

Máma vyjekne tak hlasitě, až se k ní David Ripley bleskově otočí.

„Promiňte, to je vaše matka?“ Natáhne ruku. „Dobrý den. Ujišťuju vás, že děláme, co můžeme, abychom vaší dceři ten dům sehnali.“

„Ale ona už dům má!“ vykřikne máma ostře. „Už si ho koupiIa! Přišli jsme sem pro klíče! Proč bychom se sem všichni jinak takovou dálku trmáceli?“

David Ripley se dívá zmateně ze mě na mámu a zpátky.

„Promiňte – něco mi snad uniklo?“

„Neuniklo,“ řeknu zahanbeně. „Matka nezná všechny… podrobnosti. Musím si s ní promluvit.“

„Aha,“ David Ripley zvedne ruku v delikátním gestu a obrátí se zpátky ke vchodu do kanceláře. „Kdybyste mě potřebovali, budu uvnitř.“

„Mami…,“ slova mi nechtějí z krku. ,Já vím, že jsem ti to měla říct…“

„Martine,“ zašeptá Janice a oba se diskrétně vydají k výloze jakési cestovní kanceláře. Máma tam stojí s obočím nechápavě a zklamaně svraštěným.

Najednou je mi do pláče. Rodiče na mě byli tak pyšní, že jsem si koupila první dům. Vykládali to všem svým přátelům. A já místo toho zase všechno zkazím.

„S tím domem se to nějak protáhlo,“ mumlám s očima zabodnutýma do chodníku.“A nechtěli jsme ti to říct, protože jsme ti v domě nadělali tolik nepořádku. Takže jsme si něco pronajali – jenomže i to ztroskotalo. Takže… nemáme kde bydlet,“ přinutím se zvednout hlavu. „Omlouvám se.“

„A my jsme se sem táhli takovou dálku… a ty žádný dům vůbec nemáš?“

„No ano, jakože, my si ho koupíme, ale…“

„Ty jsi nás… schválně tahala za nos? A tátu jsi nezarazila v tom jeho proslovu? Nechala sis dát ten obraz? A zatím to byly všechno jenom lži?“ „Tak úplně lži to nebyly…“

„A co jiného to jako bylo?“ Máma najednou vybuchne a já sebou trhnu. „My se sem trmácíme za tebou do Maida Vale; Janice s Martinem si dali tu práci, nakoupili jsme ti dárky do nového domova…“

„Já ti říkala, abys nejezdila!“ bráním se, ale máma mě asi vůbec neslyší. „Všechno, na co sáhneš, Becky, skončí příšerně! Všechno jsou samé lži! Co si asi tvůj otec pomyslí? Víš, jak bude zklamaný?“

„Ale my si pořídíme dům!“ kvílím beznadějně. „Určitě, slibuju! A ten obraz si můžeš do té doby vzít.“

„Je to George Michael jako vyšitý...“

„To tedy není!.“ zaječím podrážděně. „To není žádný George Michael jako vyšitý.“ Vztekle setřu slzu, která se najednou odkudsi objevila. ,Je to jenom… drobný zádrhel.“

„U tebe je všechno jenom drobný zádrhel, holčičko! Vždycky!“ Máma je očividně zlostí bez sebe. „A s tou oslavou to bude to samé...“ „Ne, nebude!“ Téměř křičím. „Já jsem přece po tobě nechtěla, abys za mnou celou cestu jela, ne? Nebo abys mně kupovala dárky. A jestli se nechceš Lukeovy oslavy zúčastnit, tak tam prostě nechoď! Vlastně by to tak bylo nejlepší!“

Teď už se mi slzy po tvářích hrnou proudem a koutkem oka vidím, jak Janice s Martinem soustředěně zírají na nabídky zájezdů do Maroka, jako by od nich nedokázali odtrhnout oči.

„Ne!“ Minnie se na mě neklidně podívá. „Neplač!“

„Dobrá,“ zahlaholí najednou Lukeův hlas, a když se ohlédnu, vidím, jak rychle kráčí k nám. „Už jsem to vyřešil. Dají nás…“ Zarazí se a podívá se ze mě na mámu a zpět. „Co je? Něco se stalo?“

Máma jenom svírá rty a mlčí.

„Nic se nestalo,“ zamumlám schlíple. „Jenom jsme tak… mluvily.“ „Dobře,“ řekne Luke, ale je očividně trochu vyvedený z míry. „Takže jsem z nich vymámil dvoupokojové apartmá s obsluhou v The West Place, dokud nám neseženou alternativní ubytování.“

„The West Place!“ Od výlohy cestovní kanceláře se k nám otočí Janice. „To jsme viděli v telce! Vzpomínáš, Martine? Ten hezký nový hotel s lázněmi na střeše? S těmi mozaikami?“

„Ano, jistě, žádný šunt bych nevzal!“ Luke se na ni pousměje. „Můžeme se tam nastěhovat ještě dnes a naše věci dáme do skladu…“ Nedopoví větu, očividně vnímá napětí ve vzduchu. „Takže… jsi v pořádku, Becky?“

„Tam by měla jít máma.“ Slova ze mě vyletí dřív, než si stačím pořádně uvědomit, co říkám. „Tam by měli jít máma s tátou.“ „Dob-ře,“ souhlasí Luke váhavě. „No jistě, to je další možnost, jak to vyřešit…“

„Celou dobu jsme mámu s tátou otravovali, a teď jsem je navíc ještě podvedla. Mohli bychom jim to trochu splatit luxusním apartmá. A pak se… prohodit.“

Hledím do prázdna. Na mámu se nedokážu podívat. Luke se dívá z jedné na druhou, jako by nevěděl, čeho se chytit. Vidím, jak mu Janice němě něco naznačuje.

„Jane?“ zeptá se Luke nakonec. „Vyhovovalo by vám to? Ubytovat se načas v The West Place?“

„Naprosto,“ odpoví máma nepřirozeně sevřeným hlasem. „Děkuju, Lukeu. Jenom se ještě domluvím s Grahamem.“

Ani máma se na mě nechce podívat. Dobré na tom je, že budeme bydlet každá jinde.

„Podíváme se s Minnie na obchody,“ oznámím a vezmu Minnie za ruku. „Dej mi vědět, až se pojede domů.“

Nakonec jsme se domů dostali před čtvrtou. Máma s tátou jeli první, sbalili si pár věcí a Luke je odvezl do apartmá, které je očividně vrcholem všeho luxusu. Ale o tom se mi nechce mluvit.

Uvařím Minnie čaj a pustím jí Čuníka Pepu, a když se Luke vrátí, sedím u krbu a civím zasmušile do plamenů. Vejde do místnosti a chvíli se na mě dívá.

„Poslyš, Becky. Co se stalo mezi tebou a tvou mámou?“

„Ššš!“ pokárá ho Minnie a ukáže na televizi. „Pepa!“

„Nic.“ Nechce se mi o tom mluvit.

„Něco se stalo,“ nedá se Luke odbýt a sedne si k mé židli na bobek. „Takhle jsem tebe s tvou mámou ještě nikdy neviděl.“

Tiše se na něj dívám a v hlavě se mi honí myšlenky.

Myslí si, že na tu oslavu nestačím. Bojí se, že to skončí katastrofou. A já se v hloubi duše děsím, že má možná pravdu.

„Takové ty věci mezi matkou a dcerou,“ řeknu jenom.

„Hm,“ Luke povytáhne skepticky obočí. „No, jsem rád, že tu jsme chvíli sami. O něčem jsem si s tebou chtěl promluvit.“

Přisune si židli a já ho s mírnými obavami sleduju.

„Měla jsi pravdu, Becky,“ začne. „Skutečně jsem před tebou cosi tajil. A omlouvám se za to. Ale chtěl jsem mít předtím, než ti to řeknu, jistotu.“

Okamžitě mi to zvedne náladu. Tak konečně mi přišel říct o Sage Seymourové! Ano! Možná se ještě dnes večer sejdeme! Možná nás chce vzít na večeři do nějaké nóbl restaurace! Vím, že Sage právě teď natáčí v Pinewood Studios, protože jsem si to našla na Googlu. (Standardní zájem pečlivé ženušky, které není manželova kariéra lhostejná.)

Páni, to mi miliónkrát vynahradí tenhle zpackaný den. A mohla bych si na sebe vzít ty šatičky od Nanette Lepore, které jsem ještě nikdy neměla, a k tomu růžové boty od Vivienne Westwoodové.

„Vůbec se neomlouvej, Lukeu,“ zazářím na něj nadšeně. „Já vím, že musíš být diskrétní.“

Možná mě Sage požádá, abych byla její osobní nákupčí! Možná mě Luke doporučí! Mohla bych ji oblékat na Zlaté glóby. A možná by mě tam vzala s sebou. Jakože, bude přece potřebovat někoho, kdo jí dohlédne na to, aby měla urovnaný lem…

„Nedávno jsem se spojil s jedním chlápkem. Který zastupuje… celebrity,“ řekne Luke pomalu.

„Opravdu?“ prohodím stroze, jako by mě to příliš nezajímalo. Jaké celebrity?“

„Už jsi někdy slyšela o ženě, která se jmenuje…“

Jestli jsem o ní slyšela? Spadl snad z višně? Vždyť dostala Oscara, prokristapána! Je to jedna z nejznámějších žen na světě!

„Jistěže slyšela!“ vyhrknu nadšeně ve chvíli, kdy říká: „o ženě, která si říká Teta Sue?“

Chvíli na něj nechápavě civím.

„Teta Sue?“ opakuju nakonec.

„Je to prý velká expertka na děti,“ pokrčí Luke rameny. „Má v televizi nějaký pořad. Sám jsem o ní tedy neslyšel.“

Cítím tak velké zklamání, že mám chuť ho něčím praštit. Zaprvé, pochopitelně jsem o Tetě Sue slyšela, a on o ní neslyšel hlavně proto, že se prakticky nedívá na televizi. Zadruhé, proč mluvíme o nějaké chůvě, a ne o Sage Seymourové?

„Ano, vím o ní,“ přisvědčím rozladěně. „Koupila jsem si od ní knihu. Co s ní má být?“

„Že prý připravuje nový projekt. Jakýsi…,“ zaváhá a vyhne se mi očima, „... tábor pro nezvladatelné děti.“

To nemůže myslet vážně.

„Ty chceš Minnie poslat do nějakého tábora?“ Slova mi málem uvíznou v krku. „Ale… ale… to je nesmysl! Jsou jí teprve dva! Vždyť by ji tam ani nevzali!“

„Ve výjimečných případech prý berou i takhle malé děti.“

Jsem v šoku a myšlenky se mi v hlavě pletou. Tak já tu sedím a těším se, že mi řekne, že půjdeme dnes večer na koktejl s filmovou hvězdou. A on místo toho chce poslat naši dceru do nějakého tábora.

„To by tam jako…,“ těžce polknu, „i bydlela?“

Při té myšlence mám pocit naprosté prázdnoty. Chce poslat naši dceru do internátní školy pro nezvedené děti. Najednou vidím Minnie, jak ve školní uniformě sedí se skloněnou hlavičkou a na hrudi s nápisem „Nesmím objednávat šestnáct kabátů na internetu“.

„Jistěže ne!“ odpoví Luke dotčeně. Je to prostě jenom program pro děti, které mají výchovné problémy. A navíc to je jenom nápad.“ Mne si vzadu krk a stále se mi nechce podívat do očí. „Už jsem s Tetou Sue mluvil. Vysvětlil jsem jí situaci a zdálo se mi, že mi naprosto rozumí. Přijde k nám, a jestli budeme chtít, podívá se na Minnie a něco nám pak poradí. A už jsem rovnou domluvil termín.“

„Cože jsi?“ ptám se nevěřícně. „Ty jsi s ní už mluvil?“

„Jenom jsem sondoval možnosti.“ Konečně se mi podívá do očí. „Becky, nelíbí se mi ta myšlenka o nic víc než tobě, ale něco se už dělat musí.“

To tedy nemusí! mám chuť zaječet. A už vůbec se nemusí zvát někdo cizí, aby nám radil, co máme dělat!

Ale je mi jasné, že si to nedá vymluvit. Jako tehdy o líbánkách, když se rozhodl, že se do Láhauru dopravíme vlakem, a ne letadlem. Neustoupí ani o píď.

No tak dobře. Může si sem pozvat všechny odborníky na děti, na které si vzpomene. Ale Minnie mi nikdo nevezme. Jenom ať si Teta Sue přijde. Já si s ní určitě poradím. To se vsaďte.

MUDr James Linfoot

36 Harley Street

Londýn W1

Rebecca Brandonová

The Pines 43

Elton Street

Oxshott

Surrey

3. března 2006

Milá Rebecco,

děkuji Vám za dopis z 1. března.

Dosud jsem o „nakupování v náměsíčnosti“ neslyšel. Proto nedokážu uvést latinský název ani nemůžu napsat Vašemu manželovi, že „musí respektovat Váš zdravotní stav“.

Kdyby symptomy přetrvávaly, navrhuji návštěvu u praktického lékaře.

S pozdravem

James Linfoot

Patnáct

Takže teď nemluvím s tátou ani s mámou a s Lukem to není o mnoho lepší.

Uplynul už týden. Dnes má přijít Teta Sue a já jsem se na ni dokonale připravila. Cítím se jako gladiátor ochotný kdykoliv vyrazit do arény se všemi železnými bodci a holemi. Ale na Lukea mám pořád dopal. Vlastně čím víc času uplynulo, tím větší mám vztek. Jak si mohl dovolit pozvat sem Tetu Sue, aniž to se mnou předem projednal? Sedíme u snídaně a promluvíme spolu maximálně dvě slova. A ani jedno rozhodně nebylo o Tetě Sue.

„Chceš ještě trochu mlíčka, Minnie?“ ptám se mrazivě a natáhnu se kolem Lukea pro džbáneček.

Luke si povzdychne: „Becky, takhle to dál nemůže jít. Musíme spolu mluvit.“

„Dobře. Mluvme.“ Pokrčím rameny. „O čem? O počasí?“

„Tak třeba… jak to jde v práci?“

„Dobře,“ hlasitě míchám kávu lžičkou.

„Výborně!“ To řekl Luke tak plamenně, až se málem ušklíbnu. „U nás to je také dobré. Přípravy k setkání s Christianem Scott-Hug- hesem se blíží každým dnem patrně k finále. Klient má zájem o víc než roční spolupráci, takže jsou nadšeni.“

Šra-bum-čikoliko-ratata! Jako by mi záleželo na tom, jestli se někdo setká s Christianem Scott-Hughesem nebo ne!

„Hurá!“

„Naneštěstí budu muset dneska vyhodit svou osobní asistentku. Což není tak dobré.“ Povzdychne si. „Tohle jsem vážně nečekal.“

Cože? Cože chce udělat?

Zvednu hlavu a veškerá rezervovanost mě hned přejde. On chce

vykopnout Bonnie? Co ho to napadlo? Vždyť Bonnie je perfektní! Úžasná!

„Ale… já myslela, že jsi s ní velmi spokojený,“ namítnu a snažím se, aby nepoznal, jak moc mi to leží na srdci. „Myslela jsem, že je to nejlepší asistentka, jakou jsi kdy měl!“

„To jsem si myslel také. Ale v poslední době...,“ Luke zaváhá, „se její chování nedá popsat jinak než jako .nevhodné“.“

Neumím si představit, že by se Bonnie dokázala chovat nevhodně. Jak to myslíš? Jak se chová?“

„Dost divně.“ Luke si rukou přejede obočí a vypadá zmateně. „Většinu doby si počíná s příkladnou diskrétností. A pak se najednou začne míchat do věcí, do kterých jí vůbec nic není. Kupříkladu trousí poznámky o mém sprchovém gelu.“ Luke se zamračí. „Tohle tedy považuju skutečně za neprofesionální chování, co říkáš?“

Cítím, jak se mi krev hrne do tváří. „Ehm… já nevím…“

„A měla další poznámky, dokonce ještě vlezlejší a osobnější. Jde o to, že jsem si ji nenajal proto, aby mi poskytovala názory na mou rodinu nebo dům. Nebo na můj výběr kravat.“

Sakra. Sakra. Tohle jsem spískala já. Jenomže to na něj nemůžu rovnou vybalit.

„No, já myslím, že bys jí měl dát ještě jednu příležitost,“ navrhnu rychle. „Určitě tě nechtěla rozzlobit. Asi to měla být pouze společenská konverzace. Jistě tě už nebude žádnými dotěrnými poznámkami obtěžovat. To vím jistě.“

Protože jí okamžitě zavolám, aby toho nechala. Luke se na mě zvláštně podívá: „A pročpak tě to tak zajímá? Vždyť ji ani neznáš!“

„Jenom jsem prostě hluboce přesvědčená, že by lidé měli dostat druhou šanci. A tak si myslím, že bys ji měl dát i své asistentce. Jakže se vlastně jmenuje – Bobbie?“

„Bonnie,“ opraví mě Luke.

„Bonnie.“ Přikývnu. „Jistě. Setkaly jsme se jenom jednou,“ prohodím pro jistotu. „A už je to dávno.“

Po očku mrknu na Lukea, ale nezdá se, že by měl nějaké podezření. Díkybohu.

„Už musím jít.“ Vstane a utře si ústa. „Takže… doufám, že to dnes půjde dobře.“ Políbí Minnie. „Hodně štěstí, zlatíčko.“

„Nejede na olympijské hry,“ odseknu přezíravě. „Žádné štěstí nepotřebuje.“

„Každopádně mi dej vědět, jak to jde.“ Pak zaváhá a rozpačitě dodá: „Becky, já vím, jaký máš... na dnešek… názor. Ale já si skutečně myslím, že by to mohl být zlom, který tak strašně potřebujeme.“

Ani se neobtěžuju s odpovědí. Jak by mohla nějaká chytrolína, která zavírá malé děti do táborů, přinést rodině cokoliv dobrého?

V deset hodin už na ni čekám. Dům je připraven, já jsem připravena, a dokonce je připravená i Minnie v propínacích šatičkách od Marie Chantal, ve kterých vypadá jako andílek.

O Tetě Sue jsem si pár věcí zjistila. Nejdřív jsem prozkoumala její webové stránky a přečetla si všechno od A do Z. (Bohužel jsem tam o dětských táborech našla jenom poznámku: Připravuju nový program na zvládání problémových dětí – brzy dodám podrobnosti. Chmmm… Ani se nedivím, že se jí s tím nechce na veřejnost.)

V tom jejím programu se rodiče většinou nakonec pohádají jako psi, pak se vypláčou Tetě Sue na rameni a vyklopí na ni celý svůj život. A ona týden co týden vytahuje krabičku s papírovými kapesníčky a vážně se ptá: „Myslím, že je v tom něco víc než jenom dětská nezvedenost, že?“ A oni kývají hlavou ostošest a vychrlí na ni všechny své problémy v sexuálním, pracovním i rodinném životě a k tomu jim hraje tesklivá hudba a vám se hrnou slzy do očí.

Jakože, má to dobře nacvičené a na ty její finty jí může skočit jenom naprostý blbec.

A teď patrně hodlá televizní drama vystupňovat a svézt všechny děti do tábora na nějakém opravdu nehostinném místě v Utahu nebo v Arizoně.

Ale tady padne kosa na kámen. Jen počkej.

Rozhlédnu se po kuchyni, jestli je všechno na svém místě. Na lednici jsem postavila veliký žebříček se zlatými hvězdičkami a nejnižší příčkou označenou jako Zlobení a na stole leží hromada vzdělávacích hraček. Ale jestli to půjde podle mého, tak daleko se vůbec nedostaneme.

Hlavně se Tetě Sue nesmí říkat „mé dítě nemá žádné problémy“, protože ona vás určitě při nějakých nachytá. A tak jsem si na ni vymyslela fintu.

Zvonek u dveří zazvoní a já se narovnám.

„Do toho, Min,“ zamumlám. „Jdeme si to vyřídit s tou potvorou.“ Otevřu dveře – a tam stojí Teta Sue v plné parádě se svým typickým blonďatým mikádem, hezkým obličejem a růžovou rtěnkou. Ve skutečnosti je o mnoho menší a má na sobě džíny, proužkovanou halenku a zimní sportovní bundu. Čekala jsem, že se sem přihasí v modré uniformě a kloboučku, jaké nosí v televizi. A napůl čekám, že uslyším v pozadí hudbu a hlas, který oznamuje: „Dnes přichází Teta Sue do rodiny Brandonových…“

„Rebecca? Já jsem Teta Sue,“ řekne se známým západním přízvukem. „Teto Sue! Díkybohu! Tak ráda vás vidím!“ vykřiknu teatrálně. Jsem s rozumem v koncích! Musíte nám okamžitě pomoct!“

„Vážně?“ Zdá se, že to Tetu Sue trochu zaskočilo.

„Ano! Copak vám můj manžel nevysvětlil, jak jsme zoufalí? Tohle je naše dvouletá Minnie.“

„Nazdar, Minnie. Jak se máš?“ Teta Sue se skloní k Minnie a já netrpělivě čekám, až se zase narovná.

„To byste nevěřila, jaké s ní máme problémy. Moc se stydíme. Je nám hanba. Nemůžu na to vůbec myslet.“ Podaří se mi nasadit lehce rozechvělý tón. „Nechce se naučit zavazovat tkaničky u bot. Zkoušela jsem to… manžel to zkoušel… a všichni to zkoušeli. Ale ona nechce!“

Chvíli je ticho, během nějž se snažím udržet dokonalý výraz úzkostlivé matky. Teta Sue vypadá trochu zmateně. Ha.

„Rebecco,“ prohlásí. „Minnie je ještě moc malá. Žádné dvouleté dítě si ještě samo nezaváže tkaničky od bot.“

„Jé!“ okamžitě nasadím radostný výraz. „Vida, to jsem nevěděla. V tom případě je všechno v pořádku! Žádný problém nemáme. Mockrát vám děkuju, Teto Sue, a pošlete prosím manželovi účet, nebudu vás zdržovat, mějte se.“

A než stačí cokoliv říct, přibouchnu jí dveře před nosem.

A je to! Plácneme si s Minnie do ruky a utíkám do kuchyně dát si na oslavu jeden KitKat, když se zvonek u dveří ozve znovu.

Ona neodešla?

Vykouknu kukátkem a Teta Sue tam opravdu stojí a trpělivě čeká na zápraží.

Co tu ještě chce? Vždyť už náš problém vyřešila, tak co!

„Rebecco?“ pronikne její hlas přes dveře. „Jste tam?“

„Ahoj!“ zavolá Minnie.

„Šššš!“ zasyčím na ni. „ Tiše!“

„Rebecco, váš manžel mě požádal, abych se podívala na vaši dcerku a potom vám oběma řekla, co si o ní myslím. Na tohle mi minutové setkání nestačí.“

„Ona žádné hodnocení nepotřebuje!“ zavolám na ni přes dveře.

Teta Sue nereaguje, ale pořád tam stojí s týmž trpělivým úsměvem. Nestojí snad o den volna?

Trochu mi tím vzala vítr z plachet. Myslela jsem, že prostě odejde. Co když řekne Lukeovi, že jsem ji nepustila ani za dveře? Co když to skončí další velkou hádkou?

Ach Bože. Možná by bylo jednodušší pozvat ji dovnitř, aby si udělala to své takzvané „hodnocení“, a zbavit se jí až potom.

„Dobře.“ Otevřu dveře dokořán. „Pojďte dál. Ale má dcera nemá žádné problémy. A vím přesně, co budete dělat a co řeknete. A už máme Zlobivý schůdek.“

„Propánakrále!“ Tetě Sue trochu zajiskří v očích. „Takže vy jste se už připravila, viďte?“ Vstoupí do předsíně, usměje se na Minnie a pak na mě. „Nemusíte mít ze mě strach ani obavy. Nechci nic jiného než sledovat běžný den vás obou. Chovejte se normálně a dělejte to, co obvykle děláte. Chci se podívat, jací Brandonovi ve skutečnosti jsou.“

No prosím! Už nastražila první past. V tom jejím televizním programu vyjde většinou brzy najevo, že rodina nemá žádný pevný program a jejich děti se nedají odehnat od televize. Ale já jsem se na ni připravila. Pro každý případ – dokonce jsem si to nazkoušela s Minnie.

„Sákryš, já nevím,“ zamyslím se hluboce. „Co říkáš, Minnie? Že bychom si doma něco upekly?“ Mlasknu jazykem. „Ale teď jsem si

vzpomněla, že nám došla hladká mouka. Takže bychom mohly třeba vystřihovat domečky z kartonových krabic a pak by sis je mohla vymalovat bezolovnatými barvičkami.“

Podívám se významně na Minnie. Tohle je její narážka. Teď měla začít křičet: „Ven! Příroda!“ Vtoukala jsem jí to hodnou chvíli do hlavy. Jenomže Minnie místo toho hledí toužebně na televizi v obýváku.

„Čuník Pepa,“ řekne. „Můj čuník Pepa…“

„Miláčku, na skutečné prasátko se nemůžeme podívat,“ skočím jí rychle do řeči. „Ale půjdeme pěkně ven do přírody a budeme si povídat o životním prostředí!“

Nad tou procházkou se dmu pýchou. Zaboduju jako dobrý rodič a přitom mě to nic nestojí. Stačí jenom jít a tu a tam prohodit: „Hele, žalud! Támhle je veverka!“ Čímž nepochybně Tetu Sue definitivně usadím. Dá nám deset bodů z deseti, řekne, že tak dokonalou rodinu už nemůže nijak vylepšit, a Luke bude koukat.

Když jsem nazouvala Minnie holínky (malinké a vážně roztomilé, růžové od Uggs), vytáhla jsem z kabelky čtyři tmavošedé sametové mašličky podšité suchým zipem. Vyráběla jsem je včera večer a vypadají opravdu dobře.

„Raději si vezmeme Zlobivé mašličky,“ prohlásím hlasitě.

„Zlobivé mašličky?“ zeptá se Teta Sue.

„Ano. Všimla jsem si ve vašem televizním pořadu, že když jdete ven, nepoužíváte ‚Zlobivý schůdek‘. Tak jsem vymyslela ‚Zlobivé mašličky‘. Je to naprosto jednoduché, ale účinné. Prostě když dítě zlobí, připnete mu je suchým zipem na kabátek.“

„Aha.“ Teta Sue se neodvažuje říct, co si o tom myslí, ale je jasné, že se dusí vzteky, že na to nepřišla sama.

Něco vám povím. Začínám si myslet, že bych byla skvělý odborník na dětskou povahu. Mám mnohem víc nápadů než Teta Sue, a navíc bych všem mohla ještě poradit, jak se vkusně oblékat.

Vyjdeme z domu a kráčíme po příjezdové cestě. „Podívej, Minnie, ptáček!“ ukazuju na jakéhosi opeřence, který sletěl ze stromu. „Možná je to ohrožený druh,“ dodám slavnostně. „Musíme přírodu chránit.“

„Holuba?“ utrousí nevzrušeně Teta Sue. „Ten asi moc ohrožený nebude.“

„Já patřím k zeleným.“ Loupnu po ní vyčítavě očima. Copak ji příroda vůbec nezajímá?

Jdeme dál a já upozorním na pár veverek. Teď se blížíme k řadě obchodů a já bezděčně pootočím hlavu doprava, jenom abych zjistila, co mají nového ve starožitnictví.

„Kupovat!“ vykřikne Minnie a zatahá mě za ruku.

„Ne, teď nejdeme nakupovat, Minnie,“ shovívavě se na ni usměju. „Jdeme se hezky projít do přírody, zapomněla jsi? Podívat se na přírodu.“

„Kupovat! Taxi!“ Natahuje sebejistě ručičku k silnici a ještě hlasitěji povykuje: „TAXI! TAX-ÍÍÍ!“ Po chvilce se jedno taxi, které je první na řadě, pomalu rozkodrcá směrem k nám.

„Minnie! Nejedeme taxíkem! Nechápu, co ji to napadlo,“ ucedím k Tetě Sue. Jako bychom pořád jezdily taxíkem…“

„Minnie!“ ozve se veselý zvučný hlas. Jak se má moje nejmilejší zákaznice?“

A sakra. To je Pete, který nás vozívá do Kingstonu na nákupy.

Jakože, ne že bychom tam jezdily příliš často.

„Pete nás občas vozí do… do… vzdělávacího centra pro nejmenší,“ prohodím rychle k Tetě Sue.

„Tax-ííí!“ Minnie rudnou tvářičky a začíná vypadat jako rozzuřený býček. Ach Bože, nemůžu riskovat před Tetou Sue nějaký záchvat. Možná bychom tím taxíkem mohly kousek popojet.

„Takže,“ Pete se vykloní z okénka. „Kampak to bude dneska, mé krásné dámy?“

„Star-bucks,“ vysloví Minnie zřetelně, než stačím otevřít pusu. „Star- bucks kupovat.“

„Jako obvykle, že jo?“ zasměje se Pete. „Tak nasedat!“

Cítím, jak rudnu v obličeji.

„Nepojedeme do Starbucks, Minnie!“ vykřiknu řezavě. „Co tě to… prosím tě napadlo? Mohl byste nás zavézt do vzdělávacího centra pro nejmenší, Pete? Do Leatherheadu, kam obvykle jezdíváme?“

Upřu na něj zoufalý pohled žadonící, aby neřekl: „O čem to prosím vás mluvíte?“

„Muffin?“ Minnie se na mě podívá očima plnýma naděje. „Muffin Starbucks?“

„Ne, Minnie!“ okřiknu ji. „Buď hodná holčička, nebo dostaneš Zlobivou mašličku.“ Vytáhnu jednu z mašliček z kabelky a zamávám jí Minnie zlověstně před nosem. Ta po ní okamžitě natáhne ručičku.

„Moje! Mojééé!“

Po Zlobivé mašličce by se rozhodně neměla sápat.

„Možná později,“ řeknu popleteně a zase ji strčím do kabelky. Za to může Teta Sue. Jenom mě mate.

Nastoupíme do taxíku, upoutám Minnie do dětské sedačky a Pete odrazí od obrubníku.

„Rebecco,“ podotkne Teta Sue mírně, „pokud si potřebujete něco vyřídit, na mě se prosím neohlížejte. Ráda s vámi půjdu do obchodů nebo kamkoli, kam normálně chodíte.“

„No právě!“ Snažím se mluvit přirozeně. „Tam obvykle chodíme. Na vzdělávací hry! Dej si svačinku, miláčku,“ dodám k Minnie a vytáhnu sušenku z celozrnné mouky, kterou jsem koupila v obchodu se zdravou výživou. Minnie se na ni nedůvěřivě podívá, ukousne si, pak ji hodí na zem a zavřískne: „Muffin! Muffin! STARBUCKS!“

Tváře mi jenom hoří.

„Starbucks je… jméno kočky naší kamarádky,“ vymýšlím si v zoufalství. „A Muffin se jmenuje její druhá kočka. Minnie je velká milovnice zvířat, viď, miláčku?“

„Už jste viděly ten obrovský nesmysl?“ zazní zpředu veselý Peteův hlas. „Už to konečně otevřeli!“

Dorazíme na křižovatku, kde na silnici navazují dva další jízdní pruhy a uvízneme v zácpě. Najednou vidím, nač Pete ukazuje. Je to obrovský černobílý plakát: DNES POPRVÉ VESNICE HEATFIELD!

NOVÉ LUXUSNÍ PRODEJNÍ CENTRUM!

Júúú. O tom, že se to bude otevírat, se mluví už strašně dlouho. Očima klouzám po dalších řádkách reklamy. DNES SPECIÁLNÍ ZAVÁDĚCÍ CENY!

DÁREK ZDARMA PRO KAŽDÉHO ZÁKAZNÍKA!

PŘÍŠTÍ VÝJEZD!

Dárek zdarma pro každého zákazníka? Jakože, určitě to nebude nic světoborného. Nějaká vonná svíčka nebo čokoládový bonbon nebo tak něco. A ani ten obchod nebude nic extra. A vůbec, o žádné nové obchodní středisko nemám absolutně žádný zájem, protože jsme přece nešly nakupovat, že? Šly jsme naopak rozvíjet dětské vzdělávání a upevňování vztahů.

„Hele, mráčky,“ prohodím k Minnie a ukazuju rozpačitě ven z protějšího okénka. „Víš, jak vznikají, miláčku? Vznikají z… ehm… vodičky.“

Mám říct, že z vodní páry? Nebo z mlhy?

„Burberry,“ prohodí Pete zaujatě. „Konečně něco trochu pořádného. Můj synovec kupuje všechny ty šmejdy z Hongkongu a říká, že…“

Burberry? Otáčím hlavou kolem dokola a zahlédnu další obrovský plakát – tentokrát s výčtem všech značek zastoupených v centru.

Burberry. Matthew Williamson. Dolce & Gabbana. Achichouvej.

Anya Hindmarch. Temperley. Vivienne Westwood? A všechno se slevou? Na dosah ruky?

Taxi jede dál a mě se zmocní panika. Kolem dalšího exitu projedeme do minuty. A pak už bude pozdě.

No tak. Přemýšlej. Zapni šedou kůru mozkovou. Já vím, že bychom měli jet do Leatherheadu a poskakovat někde na dětském hřišti s míčem. Ale když... Teta Sue přece řekla, že jí nevadí jít se mnou na nákupy. Skutečně to řekla.

A pro sebe nekoupím nic. To je přece jasné. Sliby držím. Ale tady je úplně nové, nejmodernější diskontní obchodní centrum, a mají tam pro každého zdarma dárek! To se přece nedá jen tak projet kolem. To je… to je… špatné. A nevděčné. A proti přírodním zákonům. A Minnie přece můžu něco koupit, že ano? K mateřským povinnostem přímo patří kupovat oblečení pro dítě.

Ještě jednou mrknu na seznam firem. Petit Bateau. Ralph Lauren Girls and Boys. Funky Kid. Baby in Urbe. Tady není nad čím přemýšlet.

„Jé, teď jsem si vzpomněla, že Minnie potřebuje nové ponožky,“ snažím se, aby to vyznělo, jako že mě to napadlo právě teď. „Takže bychom místo do dětského centra mohly zaskočit do tohohle nového nákupního střediska. Jenom takový nápad. Co říkáte?“

„To je na vás,“ zvedne ruce Teta Sue. „Naprosto.“

„Takže, ehm, Pete, mohl byste nás raději zavézt tam?“ zavolám o něco hlasitěji. „Mockrát děkuju!“

„To abych vyhodil všechny věci z kufru, že jo?“ Otočí se na mě a zazubí se. „Abych měl místo na všechny vaše tašky.“

Chabě se na něj pousměju. Později Tetě Sue vysvětlím, že má prostě takový svérázný humor.

„Takže vy chodíte ráda nakupovat, Rebecco?“ zeptá se Teta Sue mile. Zaváhám, jako bych si to potřebovala promyslet.

„Ne přímo ráda“ prohodím nakonec. „Tak bych to neformulovala. Jakože, někdo to musí udělat, viďte? Někdo musí nakoupit, aby bylo co jíst.“ Zkormouceně pohodím rameny. „Je to jedna z mnohých prací, které má matka na starosti.“

Zastavíme před hlavním vchodem, což jsou obrovské skleněné dveře vedoucí do prostorného a vzdušného atria. Mají tam palmy a po kovové stěně stéká voda, a hned jak vejdu, z dálky na mě svítí Valentino a Jimmy Choo. Vzduch je nasycený vůní skořicového pečiva, rozpálených strojů na výrobu kapučína, luxusní kůže, voňavek a čiré... novoty.

„Takže kam chcete jít?“ ptá se Teta Sue a rozhlíží se kolem. „Chtěla jste ponožky, viďte?“

„Já... ehm…“

Nedokážu myslet jasně. Stojím přímo před Mulberry a v jejich výloze jsem zahlédla senzační tašku. „Ehm…“ Vší silou se snažím soustředit. „Ano. Ponožky.“

Dětské ponožky. Žádný Valentino. Žádný Jimmy Choo. Žádné Mulberry. Ach Bože. Tak moc bych se chtěla podívat, kolik ta taška stojí...

Nech toho. Zavři oči. Pro sebe přece nebudu nic kupovat. Nic takového mě ani nenapadlo.

„Moje! Mojééé panna!“ Minniin jekot mě rychle vrátí do skutečnosti. Minnie stojí před Guccim a ukazuje na figurínu,

„To není panenka, miláčku, to je figurína! Pojď.“ Vezmu ji pevně za ručičku a vedu k informační tabuli. „Musíme ti koupit ponožky.“ Zamíříme do jakési Dětské zóny, kde jsou soustředěny obchody pro děti. Zákazníky tam vítá klaun, mají tam pulty s vyloženými hračkami a celé místo vypadá jako zábavní park.

„Kniha!“ Minnie si to namíří přímo k jednomu stánku a popadne velkou růžovou knihu s vílami na obálce. „Moje kniha.“

Ha! Podívám se zvysoka na Tetu Sue. Dcera si vybrala vzdělávací knihu a nic z podřadného plastu!

„Jistěže si můžeš koupit knihu, Minnie,“ pronesu hodně nahlas. „Zaplatíme to z tvého kapesného. Učím Minnie finančnímu plánování,“ prohodím k Tetě Sue. „Zapisuju všechno, co si za své kapesné koupí.“ Vytáhnu malý růžový zápisník s nápisem „Minniino kapesné“ na obalu. (Nechala jsem to tam speciálně natisknout. Bylo to trochu drahé, ale co! Je to investice do dceřiny finanční odpovědnosti.) „Pán!“ popadne Minnie ke knížce ještě loutku. „Moje pán! Mojééé!“ „Ehm..podívám se nerozhodně na loutku. Je docela hezká a Minnie žádnou ještě nemá. „No tak dobře. Pokud ti na to vystačí kapesné. Rozumíš, miláčku?“ říkám tak jasně, aby to pochopil naprosto každý. Je to z tvého kapesného.“

„Páni!“ řekne Teta Sue, když jdeme k pokladně. „Kolik toho kapesného Minnie dostává?“

„Padesát pencí týdně,“ odpovím a hledám peněženku. „Ale domluvily jsme se, že si může vybrat peníze dopředu a pak je zase vrátit. To ji učí finančnímu plánování.“

„Tomu nerozumím,“ nedá se odbýt Teta Sue. Jak se tím učí plánovat?“ Tedy, řeknu vám. Na to, že má být odborník, jí to myslí trochu pomalu. „Tak, že se všechno píše do účetní knihy.“ Načmárám tam rychle cenu knihy i loutky, zavřu zápisník a usměju se na Minnie. „Půjdeme pro ty ponožky, miláčku.“

Bože, miluju Funky Kid. Mění každou sezónu výzdobu a dnes mají prodejnu upravenou do stylu venkovské stodoly s dřevěnými trámy a balíky umělé slámy. Mají tu fantastické dětské oblečení, zajímavě upletené kardigany s kapucí a zateplené kabátky ozdobené záplatami. Našla jsem úžasné ponožky s třešničkami a banánky na lemu a s padesátiprocentní slevou a dala jsem do košíku rovnou dva páry.

„Takže,“ prohlásí Teta Sue rázně. „Hotovo. Půjdeme k pokladně?“ Neodpovídám. Upoutá mě stojan s propínacími šatičkami. Vzpomínám si na ně z katalogu. Jsou z mátově zeleného manšestru s bílým křížkovým stehem na lemu. Jsou absolutně senzační a v sedmdesátiprocentní slevě! Rychle projedu věšák – ale šatičky na věk 2-3 let tam nemají. Jistě šly na dračku. Sakra.

„Promiňte?“ ptám se prodavačky. „Nemáte stejné ve velikosti

2-3?“ Okamžitě protáhne obličej. „Bohužel. A mám pocit, že jsme v té velikosti ani žádné neměli. Jsou moc oblíbené.“

„Minnie potřebuje také propínací šatičky?“ ozve se mi za zády Teta Sue udiveně.

Už začínám mít Tety Sue a jejích nesmyslných otázek plné zuby. „Jsou za mimořádně dobrou cenu,“ nenechám se vyvést z míry. „Zastávám názor, že odpovědný rodič by měl hledat výhodnou koupi, nemám pravdu, Teto Sue? Vlastně...,“ najednou dostanu báječný nápad. „Napadlo mě, že si udělám zásobu na příští rok.“

Popadnu šatičky na věk 3-4. Perfektní! Proč mě to nenapadlo dřív? Přihodím jedny červené šatičky a zamířím ke stojanu se světle růžovými pláštěnkami s květovanou kapuckou. Sice tu nemají žádné malé velikosti, ale najdu velikost 7-8. Jakože, až bude Minnie sedm let, bude také potřebovat pláštěnku, ne?

A tady mají skutečně rozkošnou sametovou bundičku na 12 let za pouhých 20 liber, ačkoli původně stála 120! Nevzít ji by byla strašná chyba!

Oslněna vlastní prozíravostí kladu do košíku stále další a další šaty. Celkem vzato jsem nakoupila Minnie základní výbavu na příštích deset let, a to za směšně nízkou cenu! Už jí nebudu muset téměř nic kupovat!

Když platím u pokladny, zalévá mě hřejivá vlna sebeuspokojení. Musela jsem ušetřit stovky liber!

„Vida!“ Tetě Sue očividně dojde řeč při pohledu na to, jak mi prodavačka podává tři nadité nákupní tašky. „Tak to bylo trochu víc než jenom ponožky!“

„Prostě myslím dopředu.“

Nasadím moudrý mateřský tón. „Děti rostou tak rychle, člověk s tím musí počítat. Nezajdeme si na kafe?“

„Starbucks?“ reaguje Minnie okamžitě. Při nákupu ze mě nespustila oči a odmítla si sundat růžový plášť do deště ve velikosti 7-8, i když ho za sebou tahá po zemi. „Starbucks-muffin?“

„Mohly bychom si zajít do nějaké malé restaurace.“ Snažím se mluvit, jako by mě to mrzelo. „Ale bio-potraviny tam asi žádné mít nebudou.“

Podívám se na mapu – abychom se dostaly do sekce potravin, musíme projít kolem všech značkových obchodů. Což je naprosto v pořádku. Se mnou to ani nehne. Jenom se prostě nebudu dívat do výloh.

Všechny tři vyrazíme a já mám oči upřené přímo před sebe na špičatou moderní skulpturu, která visí ze stropu. Je to dobré. Je to fajn. Vlastně jsem se naučila nenakupovat. Prakticky mi to vůbec neschází...

Proboha! Támhle je kabát od Burberry s volánky, který měli na té přehlídce. Přímo tady ve výloze. Kolikpak asi může….

Ne. Jde se dál, Becky. Nedívat se. Zúžím oči do dvou úzkých škvírek. Ano. To je ono. Pokud na ty obchody neuvidím…

„Není vám něco?“ zadívá se na mě najednou Teta Sue. „Rebecco, nejste nemocná?“

„Nic mi není!“ odpovím trochu přiškrceným hlasem. Je to už tak dávno, co jsem nenakupovala. Cítím, jak ve mně narůstá jakýsi tlak, jak se jakoby zalykám zoufalstvím.

Ale toho si nesmím všímat. Slíbila jsem to Lukeovi. Slíbila.

Mysli na něco jiného. Ano. Jako když mi při porodu radili, abych se soustředila na dýchání a neměla tolik času všímat si bolesti. Zhluboka dýchám, abych odvedla pozornost od nakupování.

Nádech… a výdech… nádech… propánakrále, to jsou šaty od Tem- perley.

Nohy mi vrostly do země. Zlatobílé večerní šatičky mají v obchodě, který se jmenuje Šaty za polovinu. Mají nádhernou výšivku kolem krku, dlouhé jsou po zem a přímo jako stvořené na červený koberec. A navíc mají visačku „Dnes mimořádná 20% sleva“.

Zírám strnule na výlohu a prsty se mi zatínají do nákupních tašek.

Nesmím si je koupit. Nesmím se na ně vůbec dívat.

Ale bůhvíproč... nedokážu od nich udělat ani krok. Jako by mi nohy vrostly do krásně vyleštěné mramorové podlahy.

„Rebecco?“ Teta Sue se zastaví. Zadívá se na šaty a nesouhlasně mlaskne jazykem. „Taková drahota, viďte? I s tou slevou.“

To se nezmůže na nic jiného? Jsou to nejkrásnější šaty na světě a jsou za zlomek původní ceny a kdybych,já husa, Lukeovi nic neslíbila…

Páni! Už to mám! Možná jsem tím rozlouskla celou řadu problémů!

„Minnie.“ Prudce se otočím k dceři. „Dceruško moje milovaná!“ Skloním se k ní a něžně vezmu její obličejíček do rukou. „Miláčku… že bys chtěla šatičky od Temperley ke svým jednadvacátým narozeninám?“

Minnie neodpoví hlavně proto, že vůbec neví, o čem mluvím. Kdo by ale nechtěl k jednadvacátým narozeninám šaty od Temperley? Navíc se do té doby stanou vzácnou klasikou! A všechny její kamarádky zežloutnou závistí! A budou říkat: „Teda Minnie, taky bych chtěla matku, která by mi, když mi byly dva roky, koupila takové šaty.“ A lidé jí budou říkat Dívka v nádherných vintage šatičkách od Temperley.

A já bych si je mohla půjčit na tu Lukeovu oslavu. Jenom je trošku vyzkoušet.

„Muffin?“ ptá se Minnie s nadějí v očích.

„Šaty,“ zavelím rezolutně. ,Jsou pro tebe, Minnie! Je to dárek ke tvým narozeninám!“ Pevně ji chytím za ruku, vedu ji do obchodu a ignoruju vyděšený pohled Tety Sue. Během deseti vteřin proletím obchodem a utvrdím se v názoru, že šaty od Temperley jsou tím nejlepším, co tu vůbec mají. Já věděla, že to bude výhodný obchod.

„Dobrý den!“ obrátím se udýchaně na prodavačku. „Chtěla bych ty šaty od Temperley, prosím. Vlastně jsou… pro mou dceru. Ale kupuju je pro ni pochopitelně s předstihem,“ dodám s úsměvem. „Na její jednadvacáté narozeniny.“

Prodavačka koukne na Minnie. Pak na mě. A pak na svou kolegyni, jako by ji prosila o pomoc.

„Bude mít určitě stejnou velikost jako já, tedy až vyroste,“ snažím se uklidnit prodavačku. „Takže si je teď vyzkouším za ni. Chtěla bys takové šatičky, Minnie?“

„Ne!“ Zamračí se.

„Miláčku, to je Temperley.“ Mnu látku v prstech a ukazuju jí to. „Budeš v nich vypadat báječně! Jednou.“

„Ne!“ Minnie se rozběhne na opačnou stranu obchodu a snaží se vlézt do pootevřené zásuvky se zbožím.

„Minnie!“ vykřiknu. „Nech toho! Promiňte…,“ prohodím přes rameno k prodavačce.

„Muffin!“ ječí Minnie během mé snahy vytáhnout ji ven. „Muffin!“ „Dáme si muffínek, jen co si koupíme šatičky,“ vysvětluju jí. „Za chviličku…“

„Šaty ne!“Podaří se jí vykroutit se mi z ruky a skočí do výlohy mezi vystavené věci. „Panna! Moje panna!“

Přitiskne se k nahé figuríně.

„Minnie, nech toho, prosím, miláčku.“ Snažím se nedat najevo svou nervozitu. „Hned pojď sem!“

„Moje panna!“ Pověsí se na figurínu ve výloze a ta se s třeskem skácí na zem. Minnie se k ní přitiskne. „Mojééé!“

„Pusť ji, Minnie!“ domlouvám jí. „To není panenka! Myslí si, že je to panenka,“ prohodím k prodavačce v naději, že se tomu vesele zasměje. „Ty děti jsou ale legrační, viďte?“

Ale prodavačka se nebaví ani trochu.

„Mohla byste si ji odvést, prosím?“ řekne.

„Jistěže! Promiňte…“ Se zarudlým obličejem se snažím Minnie od figuríny odtrhnout. Ale ta se jí drží jako klíště.

„No tak, Minnie!“ snažím se mluvit uvolněně a přesvědčivě. „Nech toho, miláčku. Pusť to!“

„Ne!“ zaječí Minnie. „Mojééé panna!“

„Co se tu děje?“ vyštěkne někdo vedle mě. „Co to tu to děcko provádí? Nemůže mu někdo domluvit?“

Sevře se mi žaludek. Tenhle jedovatý hlas znám. Otočím se – a nemýlila jsem se, je to ta elfka, která nás vykázala ze Santovy cha-

loupky. Pořád má ty nachové nehty a opálenou pleť, ale teď má na sobě černý kostýmek se jmenovkou, na níž stojí „Zástupkyně ředitele“.

„Zase vy!” Zúží se jí oči.

„Jé, dobrý den,“ zakoktám nervózně. „Ráda vás zase vidím. Jak se má Santa?“

„Mohla byste prosím své dítě odvést?“ prohlásí kousavě.

„Ehm… jistě. Žádný problém.“

Podívám se na Minnie, která se tiskne k figuríně, jako by jí šlo o život. Jediný způsob, jak ji odtud dostat, je odpáčit jí postupně všech deset prstů. Na to bych potřebovala deset rukou.

„Nemohly bychom… si tu figurínu koupit?“

Z výrazu v opáleném elfčině obličeji soudím, že to nebyl nejvhodnější dotaz.

„No tak, Minnie. Musíš to pustit.“ Pokouším se mluvit rázně a vesele jako matka z televizní reklamy. „Pá pá, panenko!“

„Néééééééé!“ Minnie se k figuríně přitiskne ještě pevněji.

„Pusť ji!“ Snažím se jí odtrhnout od figuríny ručičku, ale ona se k ní okamžitě znovu přimkne.

„Mojééé!“

„Odveďte si to děcko od té figuríny!“ zařve na mě elfka. „Chodí sem zákazníci. Vypadněte odtud!“

„Vždyť se snažím!“ říkám zoufale. „Minnie, koupím ti panenku. Koupím ti dvě panenky.“

Zastaví se u nás houf děvčat s nákupními taškami a jedna se dá do smíchu.

„Minnie, dostaneš Zlobivou mašličku!“ Jsem celá zrudlá a už si nevím rady. „A půjdeš na Zlobivý schůdek! A už nikdy nedostaneš žádnou čokoládu! A Santa Claus se odstěhuje na Mars a Zubní víla taky…“ Chytím ji za nožičku, ale ona mě kopne do holeně. „Au, Minnie!“

„Pannááá!“ zaječí.

„Víte co?“ rozzuří se elfka. „Tak si tu figurínu vezměte! Klidně si tu zatracenou figurínu vezměte!“

„Máme si ji vzít?“ vyvalím na ni oči.

„Ano! To je jedno! Hlavně ať už jste pryč! VYPADNĚTE!“

Minnie dosud leží plnou vahou na figuríně a drží se jí, jako by jí šlo o život. Nemotorně uchopím figurínu do obou rukou a vleču ji mezi nohama ven jako nějakou mrtvolu. Udýchaně se mi ji podaří vytáhnout z obchodu – tam ji položím na zem a zvednu hlavu.

Teta Sue jde za námi s mými třemi nákupními taškami. Teď se na mě a na Minnie dívá s nečitelným výrazem v obličeji.

A najednou jako bych se probrala z transu. Najednou vidím všechno, co se právě odehrálo, očima Tety Sue. Několikrát těžce polknu a snažím se vymyslet si nějakou odlehčující poznámku typu: „Ty děti dají člověku zabrat, že?“ Ale vůbec nic mě nenapadá a navíc mi z nervozity vyschlo v ústech. Jak jsem mohla něco takového připustit? V jejím televizním seriálu zatím ani jednoho člověka nevyhodili z obchodu. Jsem horší než všechny ty rodiny s ledničkami na zahradě.

Jak bude vypadat její hodnocení? Co asi řekne Lukeovi? A co nám doporučí?

„Už jste nakoupila všechno, co jste chtěla?“ zeptá se Teta Sue svým obvyklým příjemným hlasem, jako by na nás necivěli všichni do vzdálenosti padesáti metrů.

Mlčky a s planoucími tvářemi přikývnu.

„Minnie,“ řekne Teta Sue. „Myslím, že to tu panenku strašně bolí. Nemohli bychom ji tu teď nechat a zajít si na něco dobrého k snědku? A koupíme něco i panence.“

Minnie otočí hlavu a chvíli Tetu Sue podezíravě pozoruje – a pak sleze z figuríny.

„Ty jsi ale hodná,“ pochválí ji Teta Sue. „Panenka tu bydlí, tak ji tu necháme.“ Zvedne figurínu ze země a opře ji o dveře.“A teď ti koupíme něco k pití. Řekni Ano, Teto Sue‘.“

„Ano, Teto Sue,“ opakuje Minnie poslušně.

No tohle? Jak to dokázala?

Nějak se mi podaří rozhýbat nohy a držet s nimi krok. Teta Sue cosi říká, ale já neslyším ani slovo. Od strachu se mi udělalo špatně. Ve zprávě určitě napíše, že se Minnie musí léčit v tom jejím táboře pro neposlušné děti. Je mi to jasné. A Luke ji poslechne. Co si počnu?

V devět večer jsem už téměř nepříčetná, neklidně chodím po domě a čekám na Lukeův návrat.

Je to nejhorší chvíle v našem manželství. Tak strašně jsem se nikdy necítila. Protože jestli dojde na ten tábor, budu muset Minnie unést do bezpečného úkrytu, nebudu se už nikdy smět s Lukem setkat, budu muset změnit naše jména, aby nás nikdy nenašel, a hledat zapomnění v alkoholu a drogách.

Však víte. Nejhorší možný scénář.

Při zvuku klíčů v zámku ztuhnu.

„Becky?“ Objeví se v kuchyňských dveřích. „Myslel jsem, že mi zavoláš! Jak to šlo?“

„Prima! Šly jsme nakupovat a… ehm… daly jsme si kávu.“ Slova mi jdou těžce z úst a všechna zní falešně, ale Luke si toho zřejmě nevšiml, z čehož je vidět, jak bystrý je pozorovatel.

„Tak co říkala o Minnie?“

„Moc toho neřekla. Však víš. Asi se vyjádří později. Až dojde k nějakým závěrům.“

„Hmmm.“ Luke přikývne a rozvazuje si vázanku. Míří k lednici a zastaví se u stolu. „BlackBerry ti bliká.“

„Opravdu?“ řeknu se strojeným překvapením. „Kruci, to mám asi zprávu! Mohl by sis ji poslechnout? Jsem strašně unavená.“

„Když chceš.“ Luke se na mě udiveně podívá a vytáhne z ledničky pivo. „To je ona.“ Podívá se na mě nervózně. „To je Teta Sue.“ „Opravdu?“ Snažím se mluvit tak, jako by mě to překvapilo. „No… tak ji pusť nahlas!“

Když známý hlas se západním akcentem naplní kuchyň, bez hnutí posloucháme.

„... detailní zprávu. Ale už teď musím říct, že Minnie je moc milé dítě a že jsem s ní a vaší paní byla moc ráda. Beckyiny rodičovské schopnosti jsou úžasné a ve vaší rodině neshledávám žádné problémy. Bravo! Takže na shledanou.“

Jé!“ vykřiknu, když telefon zmlkne. „Není to úžasné? Takže teď můžeme na celou epizodu zapomenout a žít jako předtím.“

Luke stojí bez hnutí. Pak se otočí a dlouze a pátravě se na mě zadívá.

„Becky.“

„Ano?“ nervózně se na něj usměju.

„Nebyla to čirou náhodou Janice, která předstírala západní přízvuk?“

Cože? Jak to vůbec může říct?

Jakože, no ano, byla to Janice, ale s tím hlasem se jí to báječně podařilo. Byla jsem opravdu nadšená.

„Ne!“ odseknu dopáleně. „Byla to Teta Sue a takové otázky mě opravdu urážejí.“

„No dobře. Takže jí teď zavolám a zeptám se jí.“ Vytáhne svůj BlackBerry.

„Nevolej jí!“ zašeptám.

Proč je tak strašně nedůvěřivý? To je velká charakterová chyba. Brzy mu to připomenu.

„Nebude jí to příjemné,“ vymýšlím si. „Volat tak pozdě večer je strašně nevychované.“

„Takže jenom kvůli tomu?“ povytáhne obočí. ,Abych nebyl nevychovaný?“

„Ano,“ odpovím vzdorovitě. „Nepochybně.“

„No tak jí napíšu e-mail.“

Ach jo. Takhle jsem si to nepředstavovala. Chtěla jsem tím aspoň trochu získat čas.

„No tak dobře! Tak dobře! Byla to Janice,“ vyhrknu zoufale, když začne vyťukávat čísla. „Ale co jsem měla dělat? Lukeu, bylo to strašné. Byla to katastrofa. Minnie vyhodili z jednoho obchodu a ukradla jim tam figurínu a Teta Sue neříkala nic, jenom se tak dívala, a já vím, co nám doporučí, ale já nemůžu poslat Minnie do bůhvíjakého tábora někde v Utahu, kde budou děti drezírovat jako koně, to prostě nemůžu. A donutíš mě k tomu jedině tak, že mě přivlečeš k soudu a budeme jako Kramerová vs. Kramer a Minnie tím bude poznamenaná na celý život a bude to jenom tvoje vina!“

Zničehonic se mi valí slzy po tvářích.

„Cože?“ Luke na mě užasle zírá. „V jakém Utahu?“

„Nebo v Arizoně. Nebo kde to mají. To já prostě nemůžu, Lukeu.“ Otřu si oči a cítím se úplně jako Meryl Streepová. „Nežádej to po mně.“

„Nic takového po tobě nežádám, prokristapána!“ Vytřeštěně na mě zírá. „Kdo se tu zmiňoval o nějakém Utahu?“

,Já... ehm…,“ nemůžu si vzpomenout. Někdo určitě ano.

„Najal jsem Tetu Sue proto, že jsem si myslel, že by nám mohla trochu poradit. Pokud se nám bude její rada zamlouvat, tak jí využijeme, v opačném případě na ni zapomeneme.“

Luke mluví tak rozumně, že překvapeně zamrkám.

Až teď si uvědomím, že Luke nikdy žádný pořad s Tetou Sue neviděl. Neví nic o tom, jak vám Teta Sue dokáže vpadnout do života a všechno změnit a jak nakonec skončíte s pláčem na jejím rameni.

„Jenom důvěřuju profesionálům,“ vysvětluje Luke klidně. „Když teď Minnie viděla, poslechneme si, co nám poradí. Ale nic víc. Platí?“

Jak je možné, že tak zamotanou situaci, která vypadá jako spletitá pavučina, dokáže zredukovat na jediné vlákno? Jak to dělá?

„Nedokážu poslat Minnie pryč,“ říkám roztřeseně. „Musel bys to udělat násilím.“

„Becky, žádné násilí se tu konat nebude,“ opakuje Luke trpělivě. „Zeptáme se Tety Sue, jestli by se dalo něco udělat, aniž bychom museli Minnie poslat někam pryč. Je to jasné? Krize zažehnána?“

Tak trochu mě tím zaskočil. Popravdě řečeno, očekávala jsem o něco větší drama.

„Zažehnána,“ přisvědčím neochotně.

Luke si otevře pivo a zazubí se na mě. Pak se udiveně zamračí. „Co je to?“ Ze dna láhve odlepí blahopřání. „Všechno nejlepší k narozeninám, Mikeu! O jakého Mikea se jedná?“

Kruci. Jak se to tam mohlo dostat?

„Nemám zdání!“ Vytrhnu mu blahopřání z ruky a rychle ho zmačkám. „To nechápu. Muselo se to tam dostat v obchodě. Nepodíváme se… ehm… na televizi?“

Výhodou toho, že máme celý dům pro sebe, je, že se už nemusíme pořád dívat jenom na kulečník. Nebo na kriminální případy ze života. Nebo na dokumentární pořady o studené válce. Za poblikávání plynového krbu se schoulíme na pohovku a Luke surfuje kanály, až se najednou zastaví a obrátí ke mně.

„Becky… opravdu se nemusíš bát, že bych někdy chtěl Minnie někam poslat, ano? Doufám, že mě nepovažuješ za takového otce?“ Vypadá rozrušeně a já se cítím provinile. Vtip je v tom, že právě za takového otce ho považuju. „Ehm….“telefon mi zazvoní dřív, než stačím odpovědět. Je to Suze,“ oznamuju znepokojeně. „Asi bych to měla vzít…“ Vyběhnu rychle z pokoje a zhluboka se nadechnu. „Ahoj, Suze!“ Od naší minihádky jsem Suze poslala několik esemesek, ale nemluvily jsme spolu. Pořád se na mě zlobí? Mám se zmínit o tom jejím pečivu, nebo ne?

„Viděla jsi Style Central?“ Zahřmí na mě její hlas z mobilu, až nadskočím. „Tak vidělas? Právě jsem ho prolistovala. A nevěřila jsem svým očím.“

„Cože? Máš na mysli Tarkieho rozhovor? Vyšlo to dobře? Podle Dannyho byl Tarquin velmi ochotný k experimentování...“

„Takže ochotný k experimentování? Takhle tomu Danny říká? Zajímavý výběr slov. Já bych věděla o lepším.“

V Suzině hlase se ozývá cizí sarkastický tón. Co se děje? Suze nebývá sarkastická.

„Suze… jsi v pořádku?“ ptám se nervózně.

„To si piš, že nejsem! Neměla jsem Tarkiemu dovolit, aby se nechal fotografovat beze mě! Neměla jsem Dannymu důvěřovat. Co si vůbec myslí? A kde byli Tarkieho poradci? A kdo byl editor fotografií? Protože toho poženu každopádně k soudu…“

„Suze!“ snažím se přerušit vodopád slov. „Poslouchej mě! Co se stalo?“

„Navlékli Tarkieho do samé kůže!“ vybuchne. „To se stalo! Vypadá jako typický gay!“

Proboha! Tarquin totiž vypadá tak trochu jako… metrosexuál. A Suze je na to mírně alergická.

„No tak, Suze,“ snažím se ji uklidnit. „Určitě tam nevypadá jako gay…“

„Ale to víš, že ano! A byl to jasný úmysl! Ani se nezmínili, že je ženatý, že má nějaké děti! Je to jenom o sexy lordu Tarquinovi s ,vyvinutými prsními svaly a ,copak má asi pod kiltem?’. A spousta

podobných narážek…“ Téměř slyším, jak se třese vzteky. Já toho Dannyho zabiju. Zabijú ho!“

Určitě přehání. Ale když se jedná o lidi, které Suze miluje, stává se z ní tygřice.

„Já myslím, že to vidíš moc černě...,“ začnu.

„Vida, tak ty myslíš?“ přeruší mě zuřivě. „Tak raději počkej, až to uvidíš! A vůbec nechápu, proč ho vlastně hájíš. Tebe totiž taky podrazil.“

Suze nejspíš přeskočilo. Jak by mě mohl Danny v rozhovoru o své kolekci podrazit?

„Ale jdi, Suze,“ říkám trpělivě. „Jak mě mohl Danny podle tebe podrazit?“

„O té Lukeově oslavě. Vyžvanil to.“

V životě jsem se tak rychle nehnula. Během třiceti sekund sedím v prvním patře u počítače a horečně se snažím nalistovat správnou stránku. A už to mám, pod náladovou a lechtivou černobílou fotkou Tarkieho v bílém upnutém tričku s kiltem tak nízko pod pasem, až je to téměř obscénní. (Ten Tarkie má ale pěkné svaly. Kdo by to do něj řekl!)

„Kovitz uvažuje o navrhování nábytku a webových stránkách o životním stylu,“ čtu v rozhovoru. „Poskytne mu toto módní tornádo, v němž se neustále pohybuje, také aspoň chvilku klidu?“ – Jistě,“ směje se Kovitz. „Miluju oslavy. Za pár týdnů pojedu na Goa a pak se vracím na jednu tajnou oslavu narozenin. Jde o Lukea Brandona, manžela Rebeccy Brandonové, která celou tuto spolupráci zorganizovala. Tím módní svět uzavře kruh.“

Čtu to už potřetí a čím dál víc se mi zrychluje dech.

Dannyho zabiju. Zabiju ho.

Od: Becky Brandonové

Předmět: NALÉHAVÁ ZPRÁVA!!!

Datum: 13. března 2006

Komu: Subscribers@stylecentral-magazine.com

Milý čtenáři Style Central!

Při čtení posledního vydání Style Central sis možná všiml drobné poznámky Dannyho Kovitze o připravované oslavě narozenin pro mého manžela Lukea Brandona, která má být pro něj překvapením.

Prosím tě, abys na to ZAPOMNĚL a ZCELA TO VYMAZAL Z PAMĚTI. Pokud náhodou mého manžela znáš, nedělej na to prosím narážky. Oslava je zamýšlena jako PŘEKVAPENl.

Bylo by nejlepší, kdybys dotyčnou stránku vytrhl a zničil.

Předem mockrát děkuju,

Rebecca Brandonová (rozená Bloomwoodová)

Kdo ví o oslavě

Já

Suze

Tarquin

Danny

Jess

Tom

Máma

Táta

Janice

Martin

Bonnie

Ty tři ženské od vedlejšího stolu, které natuty poslouchaly

Gary

Janicin instalatér

Rupert a Harry z The Service

Erica

Vedoucí marketingu firmy Bollinger, Dom Perignon, Bacardi, Veuve Cliquot, Party Time Beverages,Jacob’s Creek, Kentish English Sparkling Wine Cliff ,Manikérka (byla jsem tak zdeptaná, že jsem se musela někomu svěřit, ale ta mi svatosvatě slíbila, že to neprozradí živé duši)

165 pozvaných hostů (nepočítaje v to zaměstnance Brandon C.)

500 čtenářů Style Central

Celkově: 693

Ach Bože.

Šestnáct

Proč se o tom musel zmiňovat? Proč?

A Suze má pravdu, na jedné z těch fotek vypadá Tarkie opravdu nevhodně.

Nechala jsem Dannymu asi dvacet zpráv, postupem času stále naštvanějších, až nakonec zavolal právě ve chvíli, kdy jsem koupala Minnie, a nechal mi zprávu, v níž se pokoušel obhájit. Ten má ale drzost!

„Becky, ale no tak! Za to může ten chlap. Řekl jsem mu to mimo záznam! Když jsme jenom tak kecali po rozhovoru! Ale stejně, co na tom záleží? Style Central nikdo nečte. A ten, kdo ho čte, zase nezná Lukea.“

Ne že by neměl pravdu. To jediné mě na tom uklidňuje: Style Central má snad pouhých pět set čtenářů. Jakože, je úžasný, významný a v módě a návrhářství má velké slovo, ale jeho čtenáři naštěstí Lukea neznají.

Hned druhý den ráno jsem zavolala šéfredaktorovi a prosila ho, aby mi dal kontakt na své čtenáře, a on se nakonec nechal přemluvit k tomu, že jim rozešle mailovou zprávu s prosbou, aby to nikomu neříkali. Od té doby už uplynulo čtrnáct dnů a zatím se to zřejmě neprovalilo. Snad jsem tedy zabránila nejhoršímu. Ale klidná být nemůžu.

Abych pravdu řekla, jsem pořád tak trochu vykolejená. Nespím dobře a vlasy mám v děsném stavu.

V určitém slova smyslu mám oslavu daleko víc pod kontrolou než dřív, protože jsem objednala všechny ty věci, na něž jsem předtím nepomyslela, jako třeba ohřívače, toalety a podlahovou krytinu. Jenomže všechno stojí tolik peněz. Kreditní karty mi pomalu odmítají další výběry a já se začínám trochu bát. Včera jsem měla opravdu moc ošklivý rozhovor s dámou z Portaloo (musím si dávat víc pozor, jaký telefonát přijímám), kterou ohromně zajímalo, proč jsem přečerpala účet, a neprojevila žádný soucit s tím, že jsem si musela nutně nechat ošetřit zubní kanálek.

Vůbec jsem si neuvědomila… jakože, vůbec jsem neměla v úmyslu…

No prostě. Dnes mám velký den. Vykračuju si na jehlových podpatcích a ve svých nejkrásnějších šatičkách eventuální budoucí členky správní rady. Trevor se vrátil z dovolené a mám s ním na jedenáctou domluvenou schůzku. A chci ho požádat o prémii za Prodavače roku a o celkové zvýšení platu. A to hotově a na místě.

Po příchodu do práce jsem celá nervózní. Ještě nikdy jsem o zvýšení platu nežádala. Ale Luke říká, že se to tak běžně dělá. Že on prý si váží lidí, kteří svou cenu dokážou správně odhadnout. Takže já se zrovna teď přeceňuju na hodnotu o 7 200 liber vyšší, než jaká je má cena v současnosti. (Vypočítala jsem si totiž, že přesně tolik mě ta oslava bude stát. Možná si řeknu o osm, kdyby něco.)

Nehodlám na to jít nijak tvrdě, zato rozhodně a důsledně. Řeknu mu: „Trevore, zvážila jsem svou tržní hodnotu a usoudila, že osobní nákupčí mého kalibru má hodnotu o osm tisíc liber vyšší. Kterýžto rozdíl bych s vaším laskavým svolením ráda zinkasovala na místě.“

Hele… zaokrouhlím to na deset tisíc. Je to pěkné číslo.

A co je deset tisíc pro The Look, velký obchodní dům s ohromným obratem! Ten si jistě může dovolit vysolit na dřevo deset tisíc vysoce hodnocené zaměstnankyni a potenciální člence správní rady. Jakože, taková Elinor utratila v mém oddělení přibližně stejnou sumu zhruba za pět minut. Což bych mohla připomenout, kdyby se jim do toho moc nechtělo.

Jedu na eskalátoru a BlackBerry mi bzučením oznamuje, že mám dvě zprávy. Ozvala se mi konečně firma nabízející osvětlení a druhá poskytující bezpečnostní služby. Ale při pohledu na jejich rozpočet se mi zatočí hlava tak, že se nahoře při výstupu z eskalátoru málem složím. Obě firmy požadují čtyřcifernou sumu začínající číslem 4, a navíc chtějí okamžitě padesátiprocentní zálohu, že prý vzhledem k pozdní objednávce.

Takže dáme se do počítání. Tím pádem bych teď potřebovala…

Klídek. Jenom žádnou paniku. Nic na tom není. Má-li ta oslava k něčemu vypadat, budu potřebovat… patnáct tisíc.

Patnáct tisíc! Můžu opravdu požádat svého šéfa o patnáct táců? A s vážnou tváří?

Mám chuť se hystericky rozesmát, nebo možná spíš prásknout do bot. Jenomže to si nemůžu dovolit. Je to má jediná možnost. Musím zachovat optimismus. Musím věřit, že má cena je o patnáct tisíc vyšší. Ano. Je.

Když dorazím do našeho oddělení, nenápadně zmizím v jedné šatně, zamknu za sebou dveře, třikrát se zhluboka nadechnu a podívám se do zrcadla.

„Trevore,“ prohlásím maximálně sebejistě. „Zhodnotila jsem svou tržní cenu a usoudila, že osobní nákupčí mých kvalit si zaslouží o patnáct tisíc liber víc. Bylo by milé, kdybych je měla ještě dnes. Šekem, nebo na dlaň, jak je ctěná libost.“

To by docela šlo. Až na ten roztřesený hlas. A na to, že když jsem se dostala k těm patnácti tácům, musela jsem předtím několikrát polknout.

Možná bych měla začít na deseti tisících. A pak, až mi bude vyplňovat šek, nenuceně prohodit „Vlastně jsem si chtěla říct o patnáct“.

Ne. To by vážně nešlo.

Žaludek se mi kroutí. V podobných chvílích bych ocenila takový „manšaft“, jaký na to má Danny. Ten se žádných peněz nemusí nikdy doprošovat. Chová se téměř tak, jako by pro něj peníze neexistovaly.

„Becky.“ Jasmine zaťuká na dveře. „Máš tu zákaznici.“

Ale co. Budu to prostě muset zvládnout. Doufám, že mi někdo opravdu dobře poradí.

Dobré na tom je, že máme skutečně vydařené dopoledne. V půl jedenácté jsem do sebe hodila kávu a je tu spousta zákaznic. Já i Jasmine máme plno domluvených schůzek a přišlo i pár neohlášených zákaznic. U nás je to tak, že naše pravidelné zákaznice můžou přijít i bez objednání a používat naše příjemné šatny. Je tam kávovar na kapučíno a pohovka a mísa s cukrovím a člověk se tam cítí opravdu příjemně. Několik mých zákaznic si tam občas zajde popovídat raději než do kavárny. Rozhlédnu se kolem a naslouchám známému ťukání ramínek, zapínaných zipů, švitoření a smíchu a bezděky mě naplní pocit uspokojení. I když zbytek obchodního domu má s prodejem problémy, mé oddělení je plné dobré nálady a veselého hemžení.

Jasmine balí několik halenek od Paula Smitha, a když je nese k pokladně, povytáhne na mě obočí.

„Dostala jsem nový skvělý nápad.“ Vytáhne silonový plášť s nápisem „OFFICESUPPLIES.COM“. „Beru si ho, když nosím šaty zákaznicím. Nikdo si mě vůbec nevšimne.“

„Jé,“ vyjeknu nadšeně. „To je úžasné.“

,Jako doručovatelka se jmenuju Gwen.“ Pokývne hlavou. „Vypracovala jsem si postupně novou identitu. Gwen vůbec nekouří. A je Ryba.“

„No… páni!“ Občas mě napadne, jestli se Jasmine do té tajemnosti příliš nevžívá. „Dobrý den, Louise!“

Jasminina klientka přichází k pokladně. Je to Louise Sullivanová, která má tři děti, on-line potravinovou firmu a věčný strach, jestli jí nevyčnívá bříško, což je naprostý nesmysl. Vypadá skvěle. Není její vinou, že má její manžel nulový takt a sklon k hospodským vtipům.

„Vezmete si šaty rovnou, nebo je máme doručit diskrétně?“ ptá se Jasmine, když projíždí Louisinu kartu čtecím zařízením.

„Možná bych si s sebou vzala jednu tašku, ale víc asi ne,“ kousá se do rtů.

„Žádný problém,“ přikývne Jasmine věcně. „Takže… zbytek doručit v krabici na papíry do počítače?“

„Totiž...,“ Louise sáhne do nákupní tašky, „já jsem si krabici rovnou přinesla.“ Je to úzká krabice s nápisem „Ligurský olivový olej“.

„To se mi líbí.“ Vidím, jak se Jasmine podívala na Lousie s novým respektem. „Olivový olej je skvělý nápad.“ Vezme si krabici. „Zítra večer?“

„Která z vás je Becky?“ rozlehne se mužský hlas a všechny sebou trhneme. Muže v tomto oddělení příliš často nemíváme, ale jeden jejich představitel v kožené bundě s naducaným a pořádně zamračeným obličejem míří právě ke mně. V ruce drží krabici s nápisem „Papír do počítače“. Najednou ve mně hrkne. Pevně doufám, že tam ten papír opravdu je. „Já!“ zavolám vesele, zatímco Jasmine zastrčí krabici od olivového oleje pod pult a Louise se bleskově vytratí. „Co pro vás můžu udělat?“ „Co to má ksakru být?“ Zamává mi krabicí před nosem. „Co je to?“

„Dejme tomu… krabice? Chcete si domluvit setkání s osobním nákupčím, pane?“ dodám rychle. „Pánské zboží je ovšem ve druhém patře…“

Já si nepřišel nic kupovat,“ prohlásí výhružně. Já si přišel pro odpovědi.“

Bouchne krabicí o pult a otevře víko. S Jasmine se na sebe podíváme. Jsou to šaty od Prena, které jsem minulý týden prodala Ariane Raynorové. A jé, tak to bude nejspíš její manžel. Který býval kdysi rockovou hvězdou, ale léta už neměl žádný pořádný hit. Který dorážel na jakousi au pair a před Desperate Houseviwes si stříhal pubické chlupy. (Hodně jsme si o tom s Ariane povídaly.)

,„Nákupy v soukromí?‘“ Vytáhne z kapsy kus papíru a sarkasticky z něj předčítá. „Nechte si doručit šaty v krabicích s nápisem ,Papír do počítače‘, případně ‚Sanitární zboží‘.“

Sakra.

„Nakupovala tu, co?“ Bouchne s letákem o stůl. „Kolikpak utratila?“ Pípne mi mobil a vidím, že Jasmine k němu významně trhá hlavou. Nenápadně si otevřu zprávu a čtu:

Ariane je tu kvuli upravam!! Kdyz jsi byla s Victorii, zavedla jsem ji do kabinky c. 3. Mam ji varovat?

Nenápadně na Jasmine kývnu a vrátím se k Arianinu manželovi. „Pane…“

„Raynor.“

„Pane Raynore, obávám se, že vám k tomu nemám co říct,“ řeknu konejšivým hlasem. „Musím respektovat soukromí svých zákaznic. Co kdybyste přišel někdy jindy?“

„Jasmine!“ zahlaholí právě v té chvíli z kabinky Arianin hlas. „Mohla byste se prosím podívat na ten lem? Protože já si nemyslím…“ Uprostřed věty se zarazí, jako by jí někdo zacpal pusu – ale je už pozdě. Šokovaný obličej jejího manžela vypovídá o tom, že ji poznal.

„To je Ariane, že jo?“ ptá se nevěřícně. „Už tu zase nakupuje?“

Ne, nenakupuje, ty blbečku, mám chuť mu říct, nechává si tu upravovat šaty, které si koupila přede dvěma lety. A mimochodem, co třeba systém Bang a Olufsen, který sis prosadil proti její vůli na chalupě? Ten stál mnohem víc než všechny její šaty dohromady.

Ale místo toho se sladce usměju a prohlásím: „Naše schůzky se zákaznicemi jsou důvěrné. Takže jestli je to všechno…“

„To tedy není!“ zařve. ,Ariane, okamžitě k noze!“

„Pane, prosím, mohl byste tu přestat řvát?“ řeknu klidně a sahám po mobilu, abych poslala Jasmine zprávu.

Arianin manžel zuri. Vyved ji zadem.

„Ariane, já vím, že tu jsi!“ huláká její manžel výhružně. „Vím, žes mi lhala!“ Vykročí ke kabince, ale já mu zastoupím cestu.

„Tam bohužel nesmíte!“ usměju se na něj. „Do oddělení osobních nákupů smějí jenom naše zákaznice. Jistě to chápete.“

„Chápu?“ svou zlost zaměří na mě. ,Já vám řeknu, co chápu. Vy jste se domluvily, vy čarodějnice. Zatracený papír do počítače.“ Bouchne pěstí do krabice. „Měly byste sedět.“

Bezděčně sebou trhnu. Modré oči má podlité krví a napadne mě, že se asi předtím trochu napil.

„Je to prostě možnost, jak si nechat diskrétně doručit zboží.“ Snažím se zachovat klidný hlas. „Ne všichni si v současnosti přejí, aby měli na zásilce nápadné logo návrháře.“

„Tak to vám tedy věřím.“ Nevraživě se na mě zadívá. „Zejména aby to nedošlo nic netušícím manželům. Nač si to tady hrajete? Na ,Která toho chudáka oholí nejvíc‘?“

Mám takový vztek, že se musím několikrát nadechnout.

„Většina mých klientek má svůj vlastní příjem, pane,“ snažím se zachovat klid. ,A podle mě je jejich věcí, zač utratí své peníze, nemyslíte? Mám pocit, že Arianina firma s nábytkem si v současnosti vede velice dobře, co myslíte?“

Mírný štulec jsem si nedokázala odpustit. Vím, že manželčin úspěch snáší špatně. Ariane mi o tom při každé své schůzce vykládá. A pak prohlásí, že od něj odejde. Ale před koncem návštěvy se rozpláče, že ho strašně miluje.

Řeknu vám, že nakupování je mnohem lepší než chodit někam na terapii. Přijde vás to na stejné peníze a máte navíc šaty.

,Ariane!“ Snaží se prodrat přese mě.

„Stůjte!“ chytnu ho rozzlobeně za paži. „Už jsem vám říkala, že sem smějí jenom zákaznice…“

„Jdi mi z cesty!“ Setřese mou ruku, jako bych byla panenka.

No tohle! Teď je to otázka principu. Nikdo si nesmí jen tak přijít do mého oddělení a dělat si tu, co ho napadne.

„Ne! Tam vás nepustím!“ Popadnu ho za ruku, ale je na mě příliš silný. „Jasmine!“ zaječím, zatímco se s ním peru. „Odveď zákaznice do bezpečí!“

„Radši mě tam sakra pusť!“

„Tohle je oddělení soukromých nákupů.“ Prudce oddychuju v potyčce.

„Co se to tu proboha děje?“

Hluboký hlas zazní přímo vedle mě a já uvolním sevření. Otáčím se dozadu, ale už teď vím, že je to Trevor. Za ním vykukuje Gavin s tak pobaveným výrazem, jako by sledoval kabaretní výstup. Trevor se na mě podívá stylem „Doufám, že máte k takovému kraválu dobrý důvod“ a já pokrčím nejistě rameny: „To tedy mám!“

Trevor se otočí k panu Raynorovi a jeho výraz se náhle rozplizne v naprostý úžas. „Proboha! Je to… Doug Raynor?”

To jsem si mohla myslet, že bude znát všechny staré rockery, po kterých dnes už ani pes neštěkne.

„Jo,“ vypne hruď Doug Raynor. „Správně.“

„Pane Raynore, jsme mimořádně poctěni tím, že jste se přišel podívat do The Looku.“ Trevor přepne na stupeň nejservilnějšího patolízalství. „Všichni vám ohromně fandíme. Jestli je něco, co pro vás můžu udělat…“

„Kupodivu je,“ přeruší ho Doug Raynor. „Kdybyste mi kupříkladu vysvětlil tohle. Vy tomu třeba říkáte diskrétní nákupy, ale já tomu říkám nestydatá lež.“ Práskne letáčkem o pult. „A já hned zítra volám do Daily World a tam vás pořádně properu.“

„Co je to?“ Trevor vypadá zmateně. „,Nakupujte v soukromí?

O tom já vůbec nic nevím!“

„Já... ehm…“ Najednou mi ústa vypovídají službu.“ Já jsem vám to chtěla říct…“

Trevor mlčky čte leták a já cítím, jak se mi krev hrne do tváří. Když se na mě nakonec podívá, jeho oči jsou dvě velké díry plné nesouhlasu.

Ne, ještě hůř. Vypadá, jako by mě chtěl na místě zavraždit. Teď mu to čte přes rameno Gavin.

„Vy jste se převlékaly za uklízečky?“ odfrkne si posměšně. „Proboha, Becky!“

„Je tohle podle vás zodpovědné chování?“ skočí mu vítězoslavně Doug Raynor do řeči. „Tak se má chovat špičkový obchodní dům? Je to podvod a měly by za to sedět, tak to je!“

„Gavine,“ řekne Trevor ve snaze co nejvíc eliminovat další škody. „Buď tak hodný, vezmi pana Raynora do pánského oddělení a nabídni mu jako pozornost nový oblek. A až si, pane Raynore, vyberete, mohl bych vás pozvat na šampaňské k ústřicovému baru, kde mi řeknete všechno, co vás trápí?“

„Jo. A dám vám co proto, to si pište.“ Doug Raynor váhá, jestli má zůstat a ještě chvíli vyřvávat, nebo si jít pro nový oblek – ale nakonec se dá odvést Gavinem. I Jasmine zmizela někde v šatnách.

Zůstanu tu jenom já s Trevorem, který zlověstně mlčí.

„Chtěl jste… znát podstatu našeho úspěchu…,“ zajíknu se. „Tak to je ono.“

Trevor neříká nic, jenom si stále dokola pročítá letáček v zaťatých prstech. Čím déle mlčí, tím méně jistá se cítím. Očividně je naštvaný... ale nemohl by také být aspoň trochu uznalý? Nemohl by třeba podotknout, že takovou riskantní odvahu maloobchodní prodej prostě potřebuje? Nemohl by utrousit, že mu to připomíná začátek jeho kariéry, kdy musel podnikat riskantní kroky, a že jsem jeho oblíbený zaměstnanec?

„Becky.“ Nakonec zvedne hlavu a srdce mi poskočí nadějí. Jeho oči už nevypadají jako černé díry. Vypadá docela klidně. Tak to snad nakonec všechno dobře dopadne! „Vy jste za mnou dnes chtěla zajít, že? Kvůli tomuhle?“

Mluví tak vyrovnaně, že ze mě veškerá nervozita spadne. „Ale ne. Chtěla jsem s vámi projednat něco jiného.“

Nastane další ticho. Je tohle ta správná chvíle na žádost o zvýšení platu? Zaváhám. Řekla bych, že ano, je sice naštvaný kvůli letáku, ale tím se přece mé dlouhodobé výsledky nijak neznehodnotily, že? Zejména když jsem tím jeho obzvláště oblíbeným zaměstnancem.

Tak dobře. Jdu do toho.

Ale neřeknu si o patnáct. Jenom o deset.

Ne, o dvanáct.

Zhluboka se nadechnu a zatnu ruce v pěst.

„Trevore, zhodnotila jsem svou úspěšnost v prodeji a usoudila, že osobní nákupčí mého kalibru…“

„Becky.“ Skočí mi do řeči, jako by mě vůbec neposlouchal. „Ta vaše takzvaná iniciativa byla neschválená, nevhodná a nepoctivá.“

Mluví tak ledovým a neosobním hlasem, až se trochu leknu. Dobře, tak žádost o zvýšení o chvíli odložíme. Řeknu si jenom o peníze za toho Zaměstnance roku. Jakože, tohle mi přece nevezme, i když je tak naštvaný.

„Ehm, Trevore, víte, jak jste říkal, že mě jmenujete Zaměstnancem roku?“ Slova se ze mě hrnou o překot. „Tak jsem si myslela…“

„Zaměstnancem roku? To si děláte legraci?“ řekne tak nepříjemným tónem, že o krok nervózně couvnu.

Až teď si všimnu, jak sevřené má rty. Proboha, já se spletla. Soptí vzteky. Sice nic neříká, ale tím děsivěji vypadá. Najednou mi zvlhnou ruce.

„Svým chováním jste poškodila pověst The Looku,“ říká hlasem, který nezná slitování. „Podvedla jste mě i ostatní vedoucí pracovníky. Zpronevěřila jste se dobrým zvykům a řádu této firmy a způsobila nepříjemný výstup před ostatními zákazníky. To je těžké porušení profesionálního chování. Nemluvě o tom, že jste naprosto ztrapnila celý náš obchodní dům před Dougem Raynorem, který je všeobecně známou celebritou. Myslíte, že se sem ještě někdy vrátí?“

„Já vím, že jsem měla nejdřív požádat o svolení,“ vložím se rychle. ,A moc toho lituju. Ale ten prodej se zvýšil právě kvůli tomu! Právě kvůli Nakupujte v soukromí! Všechny mé zákaznice si to oblíbily. Dokonce vám píšou dopisy, jak moc jim to vyhovuje. Máme tu plno, všechny dámy jsou šťastné, všechny nakupují ostošest…“

Ale Trevor nic z toho, co říkám, neslyší.

„Becky, obávám se, že v této chvíli jste až do dalšího vyjádření dočasně zbavena své funkce.“ Podívá se na mě jako na něco, co právě vylezlo ze škvíry v podlaze. „Sbalte si svých pět švestek a odejděte.“

Sedmnáct

Sedím v metru a jsem v šoku. Před pouhými čtrnácti dny jsem tu byla hvězdou. Chtěli mě přijmout do správní rady. Nosili mi květiny.

A teď mě odtud vykopli jako nějakého zločince.

Že prý provedou vnitřní vyšetřování. Že prý k celé záležitosti přistoupí „s maximální vážností“. Když jsem se balila, Jasmine zkoprněle přihlížela, ale Trevor stál vedle mě, takže se zmohla jenom na špitnutí „zavolej mi“, když jsem šla kolem ní ven.

A pak mě Trevor osobně vyprovodil ke vchodu pro zaměstnance, jako by se obával, abych mu tam snad ještě něco neukradla nebo co. V životě jsem se necítila tak ponížená.

No, možná cítila. Ale stoprocentně se to těm ostatním situacím vyrovnalo.

Ani floka za Zaměstnance roku. Žádné zvýšení platu. A není vyloučeno, že ani žádná práce. Co si teď počnu? Jak vůbec celou tu oslavu zaplatím? Musím si to později v klidu promyslet, ale v této chvíli se strachem ani nemůžu pořádně nadechnout.

Co třeba vynechat toalety a všem říct, aby si tyhlety záležitosti vyřídili někde předtím, než pojedou k nám? Nepřemluvila bych tátu s Martinem, aby dělali vyhazovače? A já sama bych mohla koneckonců třeba parkovat auta. Ach Bože…

V okenním skle vidím odraz svého obličeje s vytřeštěnýma a vyděšenýma očima. Vypadám, jako by mi přeskočilo. A možná také ano. Lidé, kteří se rozhodnou připravit tajnou oslavu narozenin, se obecně hroutí pod náporem a obvykle končí v blázinci. Takové narozeninové oslavy jsou možná hlavní příčinou duševních chorob. Moc bych se tomu nedivila.

Janice mi má přivést Minnie na stanici Waterloo, a když je zahlédnu, píchne mě u srdce. Vypadají tak šťastně a bezstarostně.

„Dnes dopoledne jsme si krásně užívaly!“ rozplývá se Janice nadšením. „Viď, Minnie? Připravily jsme si všechno pečivo na Velikonoce a daly jsme ho zmrazit.“

„Mockrát ti děkuju, Janice.“ Chabě se na ni usměju. „Opravdu si toho vážím.“

Janice se zachovala úžasně – jakmile se doslechla, že máma s tátou půjdou do The West Place, sama se nabídla, že mi pohlídá Minnie, když budu v práci. Přes moje prosby nakoupila krabici hraček a naučila Minnie spoustu dětských říkanek. Jedinou zápornou stránkou je, že pronásleduje Jess ještě kousavějšími poznámkami a teatrálně vzdychá, když věší na zeď Minniiny obrázky malované prsty.

„Bylo mi potěšením! Kdykoli budeš potřebovat. Chtěla jsem se zeptat… nemáš nějaké zprávy od mámy?“ zeptá se opatrně.

„Ne. Ty ano?“

Janice přikývne. „Mají se báječně! Bydlení je očividně skvostné. Byli už dvakrát v divadle a na bahenním zábalu. Oba najednou!“

„To je dobře.“ Sklopím oči. „Takže… jsem ráda, že se jim tam líbí.“

„Ještě pořád spolu nemluvíte, holčičko?“ ptá se Janice trochu nervózně.

„Nejspíš ne.“

Ještě se mi nikdy nestalo, že bych s mámou nemluvila. Takže ani v podstatě nevím, podle jakých pravidel se to bude odehrávat, ale pokud mi neřekla o tom zábalu, tak spolu asi ještě pořád nemluvíme.

„No, raději půjdu…“ Janice mi podá Minniiny palčáky. „Mám namířeno na řemeslný trh a začnu už nakupovat dárky na Vánoce. Kam půjdete s Minnie?“

„Do Green Parku,“ řeknu po chvíli. Což je svým způsobem pravda. Ritz je přímo vedle Green Parku.

Když vystoupíme na Piccadilly, po obloze se honí šedá mračna, jako by čekala na svou příležitost, a ve vzduchu je cítit déšť. Přehodím Minnie přes hlavičku kapuci a utrápeně se šourám ulicí. Ze všech věcí, které by mi mohly zvednout náladu, je vyhlídka na čaj s Elinor opravdu tou poslední.

Čeká na nás v témže velkolepém apartmá jako předtím, v ledově modrých šatech, a na stole leží tři zbrusu nové krabice puzzle.

„Panííí!“ Minniin obličejík se okamžité rozzáří a utíká Elinor obejmout. V Elinořině obličeji se mihne takový výraz šoku a znepokojení, že se i přes svou ponurou náladu téměř rozhihňám.

„Dobře, Minnie,“ řekne Elinor rozpačitě, téměř stroze. „Běž si raději sednout.“

Minnie se k ní stále silně tiskne a Elinor ji poplácává po ramínkách. Zajímalo by mě, jestli ji vůbec někdy nějaké malé dítě objalo.

No, možná Luke. Než ho opustila. Už jenom při té myšlence se mi sevře žaludek.

Na stole je prvotřídní čaj jako minule, ale já jsem tak rozrušená, že nemám na jídlo ani pomyšlení. Chci si tohle martyrium odbýt co nejrychleji a co nejdřív odejít.

„Podívej, Minnie,“ řekne Elinor, když se Minnie vyškrábe vedle mě na pohovku. „Koupila jsem dortík jenom pro tebe.“

Jde k sekretáři u zdi a vrací se k nám se stříbrným tácem s poklopem, se slabounkým odleskem růžové ve tvářích, a… je to snad náznak úsměvu? Elinor je vzrušená?

Postaví podnos na stolek a zvedne stříbrný poklop.

Páni! Kolik to mohlo stát?

Je to dortík ve tvaru srdce s dokonalou růžovou fondánovou polevou, po okraji zdobený růžovými lanýži a kandovanými třešničkami a uprostřed s ozdobným nápisem Minnie.

„Podívej!“ Elinor pozorně sleduje Minniinu reakci. „Líbí se ti?“

„Dort!“ vykřikne Minnie s nenasytným zábleskem v očích. „Mojééé dort!“

„To není jen tak obyčejný dort,“ vysvětluje jí Elinor trochu dotčeně. „Na tom dortu je tvé jméno. Cožpak to nevidíš?“

„Elinor, ona ještě neumí číst,“ vysvětluju mírně. „Na to je moc malá.“

„Aha,“ řekne Elinor trochu otráveně. Stojí tam se stříbrným poklopem v ruce a připadá mi trochu zklamaná.

„Ale je moc hezký,“ dodám rychle. „Moc hezky vymyšlený.“

Jsem opravdu dojatá, že si s tím dala takovou práci, a ráda bych si ho vyfotila mobilem. Ale jak bych to potom vysvětlila Lukeovi?

Elinor ukrojí kousek a podá ho Minnie, která si ho okamžitě nacpe do pusy, všechno kolem upatlá krémem a trousí kolem sebe drobečky. Rychle popadnu pár ubrousků a snažím se po ní trochu uklidit – ale k mému překvapení se Elinor netváří tak podrážděně, jak jsem se obávala. Dokonce sebou ani netrhne, když se na dokonale čistý hotelový koberec skutálí kandovaná třešnička.

„Nuže, koupila jsem několik nových skládaček,“ oznámí a napije se čaje. „Zejména tato s Notre-Dame je mimořádně zajímavá.“

S Notre-Dame? Pro dvouleté dítě? To jí přeskočilo? Co je špatného na myšce Maisy?

Ale Minnie kupodivu fascinovaně poslouchá, když jí Elinor vysvětluje, jaký význam mají různé odstíny šedi a že je nutné začít skládat od kraje. Když Elinor vysype puzzle na stolek, vyvaluje na to oči, a teprve na Elinořino svolení vezme nesměle jeden kousek do ručičky. Pořád se přitom dívá na mě, jako by čekala, že se k ní přidám, ale já se nedokážu donutit k tomu, abych se zabývala nějakou pitomou skládačkou. Cítím v sobě napětí, které mě jako ocelové lanko omotává stále silněji. Co si počnu? Co budu dělat?

Najednou mi zazvoní mobil a já jsem tak nervózní, že prakticky vyskočím z pohovky. Volá mi snad The Look, že už všechno vyšetřili a že mě vyhodí? Nebo je to Luke a může v pozadí zaslechnout Elinořin hlas? Ale když vytáhnu mobil, spatřím na něm Bonniino číslo.

„Omluvte mě, Elinor, na chvíli,“ prohodím a přejdu na druhou stranu rozlehlého obývacího pokoje. „Dobrý den, Bonnie, co se děje?“ „Nemůžu mluvit dlouho,“ říká Bonnie trochu nervózně. „Ale vyskytla se jistá překážka.“

„Překážka?“ vyděsím se. „A jaká překážka?“

Prosím, ať je to něco malého. Prosím, ať je to další člověk s alergií na ořechy. Nic velkého bych dneska nevydržela…

„Nevím, jestli víte o tom, že se Luke snaží setkat s Christianem Scott-Hughesem? Jde o sira Bernarda Crosse a on je jeho…“

„... pravá ruka,“ doplním. „Ano, vím to, o ničem jiném téměř nemluví.“

„Takže se už domluvili na datu. Jediném, které Christianovi vyhovuje. A je to 7. dubna.“

Trochu ve mně hrkne.“A kdy?“

„V poledne.“

Oddechnu si. „Tak to by snad ještě šlo…“

„V Paříži.“

„V Paříži?“ Podívám se vyděšeně na mobil.

„Chtějí tam zůstat přes noc. Luke mě požádal, abych mu zamluvila let a hotel.“

Ne. Ne. Tak tohle už nesnesu.

„Nemůže jet do Paříže!Řekněte mu, že už něco na to datum má! Nebo zatelefonujte do kanceláře Christiana Scott-Hughese a řekněte jim…“

„Vy to nechápete, Becky,“ říká Bonnie se stejným znepokojením, jaké cítím já. „Christian Scott-Hughes je velmi zaměstnaný člověk. Bylo skutečně nesmírně obtížné získat vůbec nějaký termín. Kdybych se to pokusila přeložit, bylo by to až za bůhvíkolik měsíců. A to prostě nemůžu udělat.“

„A co to školení, které jste si vymyslela?“

„Že prý na ně nepůjde. Že je to mnohem méně důležité.“

Tupě zírám na obraz dívky v červeném kloboučku, který je v pozlaceném rámu. V hlavě mi hučí. Luke nemůže jet do Paříže právě ten den, kdy mu připravuju oslavu. To prostě nejde.

„Prostě ho budete muset nějak donutit, aby to přeložil,“ zakvílím. „Vymyslete si něco. To je jedno, co!“

„Už jsem to zkusila!“ vysvětluje Bonnie vyčerpaně. „Věřte mi, že jsem udělala, co jsem mohla! Přesvědčovala jsem ho, že by na to školení vážně měl jít, že na oběd přijdou jeho finanční sponzoři… Dokonce jsem mu připomněla, že bude mít narozeniny. Vysmál se mi. Nic ho nezajímalo. Becky…,“ vydechne prudce., Já vím, že jste ho chtěla překvapit. Ale myslím, že nastal čas jít s pravdou ven.“

„Ne!“ podívám se vyděšeně na mobil.

„Podle mě je to jediná možnost…“

„Není!“

„Drahoušku, je to překvapení skutečně tak důležité?“

„Je!“ vyjeknu téměř v pláči. „Je to důležité!“ Je mi jasné, že si myslí, ze jsem naprosto ztratila rozum. A možná má pravdu. Ale teď to rozhodně nevzdám.

Roztřeseně vypnu mobil. Jako by se ocelové lano ještě o padesát procent utáhlo. Téměř nemůžu dýchat. Roztržitě se vrátím na pohovku a nacpu si jeden malý zákusek do úst. A pak další. Snad mi cukr povzbudí myšlení.

Jak můžu Lukeovi ten výlet do Paříže rozmluvit? Že bych mu ukradla pas? Nebo ho někam zavřela? Nebo vymyslela důvod tak závažný, že by mu zabránil v cestě?

Najednou si uvědomím, že Elinor přestala skládat puzzle a její mrazivý pohled spočinul na mně. Jestli mi řekne něco takového, jako že mám obnošené boty, tak po ní nejspíš něco hodím.

„Jste v pořádku, Rebecco? Nestalo se vám něco?“

Automaticky otvírám pusu, abych řekla: „Kdepak! Jsem v naprostém pořádku!“ Ale najednou… mi to prostě nejde. Nemám sílu předstírat, že se nic nestalo. Natož před někým, komu je to naprosto jedno.

„Abych pravdu řekla, už mi bylo líp.“ Rozechvěle si nalévám čaj, hodím do něj tři kostky a trochu čaje přitom rozbryndám.

„Nedala byste si trochu brandy? Nebo silný koktejl?“

Podezíravě se na ni podívám. Elinor mi nabízí koktejl? Je to snad vtip?

Ne. Vypadá naprosto vážně. Navíc mám pocit, že je to nejvstřícnější nabídka, jakou jsem za dlouhou dobu dostala.

„Ráda,“ řeknu po chvíli. „Silný koktejl bych si dala.“

Elinor mi podá nabídku hotelového baru a já si vyberu jablečné martini a to po nanosekundě stojí přede mnou. Vděčně se na ně vrhnu, a jakmile se mi alkohol dostane do krevního oběhu, hned se mi uleví. Asi tak v polovině koktejlu se přestanu třást. Bože, klidně bych snesla další tři.

Elinor stále skládá jednotlivé dílky skládačky, jako by se nic nestalo, ale po chvíli se na mě chladně podívá a zeptá se: „Slyšela jste špatné zprávy?“

„Tak trochu.“ Ještě se napiju koktejlu. Pobyt v tomto pokoji je svým způsobem fascinující. Jako bych opustila skutečný svět a ocitla se v nějaké bublině. Nikdo neví, že jsem tady. Jako by všechny mé starosti přestaly existovat.

A najednou cítím nepřekonatelnou touhu se někomu svěřit. Jakože, komu by to Elinor mohla prozradit? Nikomu.

„Připravuju Lukeovi oslavu narozenin.“ Zamíchám jablečným martini. „Velkou oslavu, o které neví. Má se konat za čtrnáct dnů.“

Elinor nemrkne okem, i když pro ni jistě není snadné vyrovnat se se skutečností, že její jediný syn bude mít velkou oslavu, o níž vůbec neví, natož aby na ni byla pozvaná.

„Vás pozvat nemůžu,“ dodám na rovinu. „To jistě chápete.“ Ale už nedodám: A nepozvala bych vás, ani kdybych chtěla.

Elinor beze slova pohne hlavou o milimetr a já pokračuju: „Překonala jsem už spoustu překážek,“ promnu si rukama obličej. „Jakože, na potíže jsem už zvyklá. Ale teď jsem ce dozvěděla, že si Luke domluvil schůzku s Christianem Scott-Hughesem, a to přesně v den, kdy se má konat ta oslava, a navíc v Paříži. A nedokážeme ho přemluvit, aby schůzku změnil. Strašně dlouho na to setkání čekal. Jeho sekretářka si s tím nedokáže poradit a já také ne. Mohla bych mu jedině ukradnout pas a přivést ho tím k nepríčetnosti, nebo přeložit celou oslavu do Paříže, nebo vyjít s pravdou ven…“

Utrápeně nedokončím větu. Strašně moc se mi to nechce Lukeovi prozradit. Ale mám velmi nepříjemný pocit, že mi nic jiného nezbude.

„Až do této chvíle se mi to před ním podařilo utajit.“ Šťouchám do plátku jablka namočeného v martini. „A Luke vůbec netuší, co na něj chystám. Strašně moc se mi to nechce zkazit. Ale co jiného mi zbývá?“ Na dveře se ozve zaklepání a dovnitř tiše vklouzne číšník s dalším martini, prázdnou sklenku vymění za plnou a neslyšně vyklouzne.

Vyjeveně na to zírám. To tu tak dělají pořád? Nebo to má na svědomí Elinor?

„Myslíte Christiana Scott-Hughese, který pracuje pro sira Bernarda Crosse?“ zajímá se Elinor, která dodání druhého martini ponechala bez komentáře.

„Přesně toho. Luke se ho už strašně dlouho snaží zkontaktovat kvůli nějakému svému klientovi.“

Napiju se dalšího koktejlu, který je stejně dobrý jako první, pak zvednu oči, jestli bych se od Elinor kupříkladu nedočkala nějakých

projevů účasti. Každá jiná by mě už litovala a říkala mi „chudinko“, nebo by mě aspoň objala. Ale ona se dívá stejně přísně a odměřeně jako dřív.

„Bernarda znám,“ prohlásí nakonec. „Setkali jsme se v Saint-Tropez na jeho jachtě. Okouzlující muž.“

To je bezvadné. Co jiného jsem taky mohla čekat? Já se jí tu svěřuju se svými problémy a ona se mi na oplátku vychloubá společenskými konexemi. A vůbec, co si asi tak Elinor může představovat pod slovem „okouzlující“? Neplete si to třeba se slovem „bohatý“? To by mnohé vysvětlilo.

„To mě nijak nepřekvapuje,“ utrousím. „Výtečně!“ Vím, že je to nevychované, ale je mi to jedno. Myslí si, že mě zajímá, kdo ji pozve na jachtu? Vylovím z druhého martini jablečný plátek a nacpu si ho do pusy, jenomže mě přitom zahlédne Minnie.

„Jabko! Mojééé jabko!“ a snaží se mi ho vyrvat z úst.

„Ne, Minnie.“ Snažím se dostat z pusy její kroutící se prstíčky. „To není tvé jabko. To bylo jabko pro dospělé a už jsem ho snědla.“

„Moje šťáva!“ Zaměřila se na koktejl. „Mojééé šťáva…“

„Mohla bych s Bernardem promluvit.“ Do uší mi vnikne Elinořin chladný hlas. „Mohla bych mu vysvětlit situaci a zařídit, aby schůzku přeložil. Co za tím stálo, se Luke nemusí nikdy dozvědět.“

Udiveně se podívám Elinor do očí. Tváří se tak nezaujatě, že začínám pochybovat, že jsem slyšela správně. Opravdu mi nabízí pomoc? Dokázala by vyřešit můj problém?

Něco mi zašumí v žaludku. Možná jiskřička naděje.

Ale už jsem se naučila, že si takových věcí nesmím všímat. Nesmím na ně ani myslet. Natož na naději, natož na… Jenomže je to Elinor. Elinor. Luke by mě zabil, kdyby se dozvěděl, že jsem tu byla, natož že jsem si s ní povídala o jeho obchodních záležitostech, a navíc přijala nabídku na pomoc…

„Ne. Nemůžu od vás přijmout pomoc. Promiňte, ale prostě nemůžu. Kdyby na to Luke přišel, že jsem s vámi mluvila…“ Zaplaví mě známá úzkost a já vyskočím a postavím koktejl na stůl. „Už jsem tu stejně moc dlouho. Půjdeme, Minnie, řekni ,Pá pá, paní“.“

„Pa-nííí!“ Minnie se rozběhne Elinor k nohám.

„A co budete dělat?“

Elinor svraští čelo v nevzrušeném zájmu, jako bych byla dílkem v její skládačce, který se jí zrovna nikam nehodí.

„To nevím,“ řeknu beznadějně. „Musím na něco přijít.“

Doma je prázdno a ticho a na stole leží vzkaz od Janice. Volala asistentka Tety Sue. Máš jí zavolat ohledně schůzky o Minnie.

Bezděčně zmačkám zprávu a hodím ji do koše a pak si na zlepšení nálady uvařím šálek čaje. No tak, Becky. Mysli pozitivně. Přece tě nevyřídí pár problémů. Jistě se to nějak vyřeší.

Ale i když si čaj pořádně osladím a před sebe položím tužku a papír, žádná myšlenka se nedostaví. Cítím se prázdná a poražená a vůbec nic mě nenapadá. Právě si říkám, že bych si možná měla na uklidnění namíchat ještě jeden koktejl, když zazvoní zvonek u dveří. Překvapeně jdu otevřít a u dveří stojí prošedivělý dědula v kombinéze. Má ušmudlané ruce, přibližně tři zuby a na příjezdové cestě stojí jeho dodávka.

„Stan?“ vybafne na mě bez úvodu.

Chvíli na něj vytřeštěně zírám.

„Pusinko!“ Zamává mi rukou před obličejem. „Objednala jste si stan?“

„Ano!“ přijdu k sobě. „Je to tak!“

Konečně aspoň jedna dobrá zpráva. Je to znamení! Obrací se to k lepšímu. Už vidím vzdouvající se stan najanicině zahradě a to mně spraví náladu.

„Takže vy jste od pana Cliffa?“ ptám se, když otevírá zadní část dodávky.

„Moc se vám omlouvá. Většina kluků musela rychle jet do

Somersetu. Je to k zbláznění.“

„Myslela jsem, že máte klid,“ podivím se.

„Pár lidí nám zrušilo objednávku,“ kývne hlavou. „Jenomže to není konec, víme? Spousta z nich si to zase rozmyslí. Většina našich stanů odešla do West Country, ale Cliff řekl, že tento je pro vás.“

Rychle vyloží hromadu bílé nepromokavé plachty na cestu a já ho nejistě pozoruju. Není to tak velké, jak jsem čekala.

„To je ten stan?“

„Altánek, víme? Kapánek to z jedné strany navlhlo, ale trocha bělidla to spraví.“ Už zase sedí v kabině a startuje. „Tak čau, kotě!“

„Moment!“ volám na něj. „Kam to mám vrátit?“

Obličejem mu přeletí pobavený úsměv.

„Můžete si ho klidně nechat.“

Dodávka odfrčí a já opatrně popojdu k hromadě plátna. Třeba je větší, než se na první pohled zdá.

„Deka!“ Z domu vyběhne Minnie, vydrápe se na celtovinu a začne na ní poskakovat.

„To není deka! Je to… stan. Slez z toho, zlatíčko. Já si ho musím prohlédnout.“

Opatrně nadzvednu jednu vrstvu a žaludek se mi sevře zklamáním. Je celá zelená plísní. Nadzvednu další panel – a v něm je zase pořádná díra.

Trochu se mi zatočí hlava. Tenhle stan už má svůj večírek za sebou. Vyčistit ho a zalátat díry mi zabere spoustu času.

A navíc to není pořádný stan na oslavy. Je moc malý. Jak do něj dostanu dvě stě hostů?

Roztřesu se potlačovanou panikou. Ale nemám příliš na vybranou. Jinou volbu nemám.

„Poslyš!“ zavolám co nejveseleji na Minnie. „Máma ho musí vyčistit, rozumíš? Nesahej na něj!“ Odtrhnu jí ručičku od zelené plísně.

„Želééé!“ zaječí Minnie rozzlobeně. „Mojééé!“

„To není želé! To je fuj!“

Doma vytáhnu zpod dřezu gumové rukavice, bělidlo a kartáč, a když usadím Minnie bezpečně před televizí, pustím se venku do čištění. Měla jsem představu, že bělidlo to zelené svinstvo okamžitě rozpustí, jak to ukazují v reklamách, ale nerozpustilo. Plíseň drží na plátně jako přibitá a místy je ještě pokrytá jakýmsi blátem. Tohle bych nevyčistila ani za deset let. Po deseti minutách usilovného drhnutí jsem zbavila plátno krusty na přibližně deseti čtverečních centimetrech a vyčerpaně si sedla na bobek.

Tohle nikdy nedám do pořádku.

Ale co mi zbývá? Nic jiného si nemůžu dovolit.

Drhnu dalších deset minut, pak ponořím kartáč do vody s bělidlem, která se teď černá špínou. Bolí mě záda. V hlavě mi buší. Odhrnu si vlasy z rozpáleného obličeje a nedokážu cítit nic jiného než strach. Poprvé mě napadá, že došlo na nejhorší možný scénář, a přestanu si dělat marné naděje. Jak jsem si mohla myslet, že se mi podaří připravit obrovský dospělý večírek bez cizí pomoci? Je to příliš velké sousto.

Je mi do pláče.

Ne. Nebudu brečet.

Ruka mi téměř sama vklouzne do kapsy a vytáhne mobil. A palcem vyťukám Suzino číslo.

Nebudu ji žádat o pomoc. Tak hluboko neklesnu. Ale kdyby mi ji sama zase nabídla… tak ji přijmu.

„Bex! Ahoj!“ ozve se okamžitě.

„Suze!“ řeknu rozechvěle. „Jak se máš?“

Nechci jít rovnou k věci. Jenom počkám, až se zeptá na oslavu, a navážu na to.

„Ještě pořád se třesu vzteky!“ odpoví Suze rozzlobeně. „Víš, co jsem dnes dělala? Svolala jsem Tarkieho tým a položila jim otázku: ,Proč jste tam nebyli? Jak to, že jste nešli na to fotografování?“ A víš, co bylo nejhorší? Jeden z nich tam byl!“ hlas se jí třese pobouřením. „Že prý se mu to zdálo trochu divné, ale že prý si myslel, že je to nějaký nový módní styl, a nechtěl se do toho plést. Tak se mi zdá, Bex, že budu dělat Tarkiemu manažera sama. Už víš něco o Dannym?“ dodá. „Protože já mu pořád volám a on mi neodpovídá.“

„Nevím, mně taky neodpovídá.“ Najednou zaslechnu v pozadí nějaké ječení a ránu.

„Wilfie! Nech toho! Bex, už musím jít. A jak se vůbec máš?“

O oslavě se vůbec nezmínila.

A najednou se strašně stydím. Nemůžu jí to říct. Nemůžu připustit, ze tu dřepím u hnusného a špinavého stanu bez peněz a bez práce a že si s tou oslavou vůbec nevím rady.

„Je mi fajn! Ještě se ozvu, Suze…“ Vypnu mobil a chvíli tiše sedím na bobku. Začíná se stmívat a ochlazuje se. U Janice rozsvítili a mě najednou něco napadne. Vytáhnu opět mobil a zavolám Jess.

Pozvu ji na šálek čaje a ona uvidí stan a nabídne mi pomoc. Natolik dobře ji znám. Měla jsem se na ni obrátit už dávno. Vždyť je to koneckonců má sestra!

„Ahoj, Jess!“ zavolám nadšeně, jakmile se ozve. „Jsi doma? Nedala by sis se mnou šálek čaje nebo tak něco?“

„Jsme s Tomem v Staffordshiru,“ zazní z dálky její hlas. „Musím tu něco vyhledat v místním muzeu. A navíc už Janice nesnesu ani minutu. Neuvěříš, co mi zase provedla.“

„Co?“

„Ukradla nám antikoncepci! K neuvěření! Sice to popírá, ale já vím, že to byla ona. Proč jinak by měla naše kondomy ve svém nočním stolku? Řekla jsem jí:,Nesnažte se mě přesvědčit, že jsou vaše, protože na to vám neskočím.’ Jakože, velmi pochybuju, že kdy slyšela o etických kondomech z Fair Trade, natož aby si je koupila. Strašně jsme se pohádaly. Martin se cítil tak trapně, že zalezl do zahradního domku.“

I přes veškeré své starosti se neubráním smíchu při představě, jak se Jess s Janice hádají o kondomy.

„Takže jsme museli na pár dnů vypadnout,“ pokračuje Jess. „Becky, já ji nesnesu, co mám dělat?“ Její hlas se ztrácí.

„Jess? Jsi tam?“

„Promiň! Hele, mám vybitý mobil. Já ti zavolám později, ano?“

„Jistě!“ snažím se mluvit co nejveseleji. „Pozdravuj ode mě Toma!“

Rozsvícený mobil zhasne a na příjezdové cestě ještě víc zhoustne tma.

Hlava mi klesne na kolena. Cítím se strašně vyčerpaná. Veškerou zbylou energii jsem vydala na předchozí dva telefonáty. A už mi žádná nezbyla. Nezbyla mi ani naděje, ani nápady, ani žádné řešení. Jak jsem si mohla myslet, že něco takového dokážu zvládnout sama? Muselo mi přeskočit.

Najednou se mi kutálí kolem nosu slza a za ní druhá. Budu muset přiznat porážku. Budu muset celou oslavu zrušit. Jiné řešení nevidím. Přerostlo mi to prostě přes hlavu. Nestačím na to.

Hlasitě vzlyknu a zabořím obličej do dlaní. Nechce se mi věřit, že to budu muset vzdát. Ale co jiného mi zbývá?

Zavolám Bonnie a požádám ji, aby rozeslala všem pozvaným e-maily. Vymyslíme si nějakou výmluvu. Luke může jet klidně do Paříže. A život půjde dál. Je to nejjednodušší řešení. Je to jediné řešení.

„Rebecco!“ Prudce zvednu hlavu a vytřeštím oči na vysokou nezřetelnou postavu, která stojí přede mnou.

„Elinor?“ vyděsím se. „Co tu děláte? Sem nesmíte chodit! Tady já bydlím! Co kdyby vás viděl Luke nebo mí rodiče…“

„Luke tu není,“ odpoví Elinor chladně. Má na sobě kabát od Cha- nel v holubičí šedi, který jsem jí prodala v The Looku, pevně stažený páskem. „Není tu nikdo kromě vás a Minnie. Můj řidič se o tom ujistil, než jsem sem přišla.“

Její řidič? Kde ho sehnala, v MI 5?

„Budu stručná.“ Dívá se kousek za mě. „Přeji si vám opět nabídnout pomoc. Jsem přesvědčená, že jste ji odmítla uspěchaně, z důvodů, které pouze odhaduji. Nicméně se domnívám, že potřebujete osobní kontakt se sirem Bernardem Crossem. Mohu ho požádat, aby přeložil schůzku s Lukem na jiný termín, a jsem si jistá, že mi vyhoví.“ Zaváhá. „Kdybyste mou nabídku přijala, dejte mi prosím vědět.“

„Díky,“ odpovím chabě. „Ale teď už to nemá smysl. Musím tu oslavu stejně zrušit.“

Poprvé se na mě podívá Elinor přímo a v očích jí zahlédnu záblesk překvapení.

„Zrušit? A proč?“

„Protože to nezvládnu.“ Čerstvé slzy mi tečou kolem nosu. „Je to katastrofa. Získala jsem výměnou tento stan, ale je plesnivý a nikdy se mi ho nepodaří vyčistit a stejně je moc malý. A už nemám ani vindru, a tak jsem chtěla požádat o zvýšení platu, ale oni mě místo toho dočasně vyloučili z práce a Luke stejně pojede do té Paříže…,“ otřu si oči. „Tak k čemu to je? K čemu se vůbec mám ještě dál snažit?“

Elinor se zadívá chladně na stan.

„Vy nemáte nikoho, kdo by vám s tím pomohl? Kupříkladu vaše kamarádka Susan?“

Páni, neměla jsem zdání, že ví o Suze.

„Ono totiž...,“ zarazím se a zčervenám. „Já jsem totiž všem kamarádům řekla, že žádnou pomoc nepotřebuju.“

Už se tak setmělo, že se mi Elinor ve tmě téměř ztrácí. Sbírám odvahu pozvat ji na šálek čaje v naději, že odmítne, ale vtom začne sama mluvit ještě toporněji a neobratněji než obvykle.

„Často jsem si během několika minulých týdnů vzpomněla na naši rozmluvu. Jste citlivá mladá žena, Rebecco. Nikdy jsem Lukeovi nedala nic jen tak. Vždy s tím byla spojena… jistá očekávání. Ale teď bych mu ráda něco dala. Bez jakýchkoliv podmínek. A proto bych vám ráda pomohla.“

„Elinor…,“ vykulím oči. „To je od vás milé. Opravdu je. Ale jak jsem řekla, už to nemá cenu. I kdyby Luke nakrásně do Paříže nejel, stejně se mi nepodaří tu oslavu zorganizovat.“ Nadzvednu plesnivý cíp stanu. „Copak se do tohohle vejde dvě stě lidí?“

„Takže to prostě vzdáváte?“

Její tón mě trochu popudí. Co je jí po tom? Není to její oslava. Ani jsem ji nepozvala.

„Asi ano,“ pokrčím rameny. „Ano, vzdávám to.“

„To je znepokojivé.“ Hledí na mě s ledovým výrazem. „Podle mých informací jste dosud žádný nápad nevzdala. Mýlila jste se, to ano. Byla jste nešikovná. Impulzivní. Pošetilá.“

Tak tímhle mi chce zvednout náladu?

„Tak to vám děkuju,“ skočím jí do řeči. „Už tomu rozumím.“

„Ale vždycky jste vykazovala jistou houževnatost a vytrvalost,“ pokračuje Elinor, jako bych nic neřekla. „Vždycky jste se nehledě na množství překážek odmítala vzdát. To je jedna z věcí, kterou jsem na vás vždycky obdivovala.“

Ona že na mně něco vždycky obdivovala? Už toho začínám mít právě dost.

„No, možná je to na mě prostě moc velké sousto, víme?“ řeknu utahaně. „Možná nejsem žádná superžena.“

„Je-li dostatečná vůle, tak s přiměřenými prostředky lze zvládnout všechno.“

„Teď jste udeřila hřebíček na hlavičku!“ vybuchnu frustrovaně. „Cožpak to nechápete? Nejspíš mě vyhodili z práce! Všechny kreditky mám vyčerpané! Já prostě nemám žádné zatracené...“

„Ty mám já,“ přeruší mě Elinor.

Nevěřícně na ni chvíli zírám. Slyšela jsem dobře? Nebo jsem se přeslechla…

„Zdroje mám já,“ opakuje. „Zvládly bychom to… společně.“

Mě snad z ní raní!

Společně? Chce se sem vetřít jako spoluhostitelka?

„Elinor…“ Je to tak absurdní nápad, že se mi chce smát. „To nemůžete myslet vážně. Luke by… prostě...“

„Nemusí se o tom vůbec dozvědět. Nikdy.“ Mluví tak rozhodně, že na ni zaraženě zírám. Ona to snad myslí doopravdy vážně.

„Mami!“ Minnie vyběhne ze dveří a pak se překvapeně zarazí. „Panííí!“ radostně se rozběhne k Elinor.

„Elinor…,“ promnu si čelo. „Možná nevíte… Víte vůbec, jak je to špatné? Víte, co by asi Luke udělal, kdyby se…“

„Je mi to jasné. Proto vás o tuto příležitost žádám.“ Má stejně strnulý obličej jako dřív, ale najednou postřehnu jisté chvění kolem oka, které jsem zahlédla už dříve.

Ledaže by to byl nějaký odlesk stmívání.

„Já nemůžu Lukeovi nic dát.“ Její hlas je bez nejmenší sebelítosti. „Odřízl mě od svého života. Nedůvěřuje mi. Jakýkoliv dar by okamžitě odmítl. Pokud na mou nabídku kývnete, umožníte mi něco Lukeovi dát bez jakýchkoliv podmínek. Umožníte mi možná druhou šanci.“ Elinor se na chvíli odmlčí. „Šanci dát mu něco takového… co by mu dala jeho skutečná matka.“

Cože? Opravdu prohlásila Annabel za jeho skutečnou matku?

Několikrát polknu. Tohle začíná být nějak příliš vážné. Nejsem si jistá, že na to stačím. Mnohem jednodušší bylo, když byla Elinor zlá čarodějnice, s níž jsme se vůbec nestýkali.

„Když mou nabídku odmítnete,“ dodá věcně, „o tuto možnost mě připravíte.“

„Skládačka?“ Minnie s nadějí tahá Elinor za kabelku. „Skládačka?“

„Jednu jsem ti přinesla, Minnie.“ Elinor vytáhne z kabelky jednu ze skládaček, kterou jsem u ní viděla v Ritzu, a podá ji Minnie. Pak se podívá přímo na mě. „Prosím.“

V hlavě mi létají myšlenky ode zdi ke zdi jako v pinballu. To nemůžu… nesmím… ale proč vlastně ne…

Luke se to nikdy nedozví...

Ne, to vážné nemůžu…

Na druhou stranu bych nemusela nic rušit… Luke by měl svou oslavu…

„Možná potřebujete čas na rozmyšlenou,“ navrhne Elinor a já se na ni upřeně zadívám, jako bych ji viděla poprvé. Stojí tu s luxusní kabelkou, rukavičkami na rukou, vlasy jí trochu povlávají ve větru, vypadá bledá, stará a ztrácí se v šeru. Vypadá téměř... jako prosebník.

To je na celé té věci snad nejpřekvapivější. Elinor Shermanová, vlivná a arogantní, mě v této chvíli ani nepeskuje, ani mě nepoučuje. Ale prosí. A pokorně čeká na odpověď.

Tak pokorně, jak jen může čekat žena oblečená od hlavy k patě do Chanel a s osobním řidičem v limuzíně.

„Dobře,“ řeknu pomalu a najednou se rozesměju. „Dobře, Elinor. Přijímám.“

„Děkuji.“ Elinor zaváhá. „Rebecco, ještě bych vám chtěla něco říct. Vím, že jste chtěla zorganizovat tuto oslavu sama. Vím, že si velmi přejete být nezávislá. Ale nesmíte podceňovat radost, kterou ostatním působí skutečnost, že mohou něco udělat pro Lukea.“

„Něco podobného mi řekla má kamarádka Suze,“ odpovím zaraženě. „Chtěla mi pomáhat, ale já jí to nedovolila.“

Trhnu sebou, když si vzpomenu na to, jak ublíženě mi Suze řekla: „Není to vždycky jenom o tobě, jasný? Nejde o to, že bychom si mysleli, že to nezvládneš, ale o to, že Luke není jenom tvůj manžel, ale taky náš kamarád a chtěli jsme pro něj udělat něco hezkého.“

Chtěla se skutečně zúčastnit a já jsem jí to nafoukaně nedovolila. Ani teď jsem ji vlastně nepožádala o pomoc, že? Čekala jsem, až mi ji sama nabídne. Takže se nemůžu divit, že to neudělala.

Najednou se cítím jako největší pitomec na světě.

„Omluvte mě na okamžik, Elinor…,“ jdu kousek stranou, vytáhnu mobil a vyťukám Suzino číslo.

„Bex?“ ozve se Suze překvapeně. ,Jsi v pořádku?“

„Hele, Suze,“ vyhrknu. „Strašně moc se ti omlouvám. Chtěla bych tě požádat, abys mi s tou oslavou pomohla. Moc se mi líbí ten nápad s pečivem. Luke to jistě ocení. A ještě jsem chtěla říct…,“ polknu ztěžka. „Nebo je už moc pozdě? Pomůžeš mi?“

Chvíli je ticho, krev mi buší ve spáncích, pak Suze řekne: „Řekni mi upřímně, Bex. Že ses dostala do nějaké pořádné kaše?“

„Ano!“ vyhrknu napůl v smíchu a napůl v pláči.,A jsem v ní až po uši.“ „Tak to mi Tarkie dluží pět liber,“ řekne Suze spokojeně. „Dobře. Kdy, kde a co mám udělat?“ KENTISH ENGLISH SPARKLING WINE Spandlings House

Mallenbury

Kent

Paní Rebecca Brandonová

The Pines

43 Elton Road

Oxshott

Surrey

3. dubna 2006

Milá paní Brandonová,

děkuji Vám za dopis z 27. března.

Jsem rád, že naše dodávka padesáti lahví dorazila v pořádku a že jste byla „ohromená“ chutí a „řízem“ naší značky. Velmi si toho ceníme.

Pokud jsem dobře pochopil, objevila jste nedávno Hnutí za abstinenci a rozhodla jste se připravit zcela lihuprostou oslavu. Svou zásilku si bezodkladně vyzvedneme a doufáme, že Vaše oslava bude mít i bez alkoholu ten správný říz!

S pozdravem

Paul Spry,

marketingový vedoucí

PS. Brzy dáme do prodeje naše nealkoholické šumivé víno a s radostí Vám zašleme jako malou pozornost deset lahví na ochutnávku.

Osmnáct

Tolik se toho mezitím událo. Zbývají poslední tři dny. Ani tomu nemůžu věřit. A konečně, konečně je všechno na správné cestě.

Elinor má ty nejúžasnější kontakty na světě. Co chce, to se u ní stane. Ukáže kostnatým prstem a je to. Případně ukáže kostnatým prstem na asistenta, a ten to vcukuletu zařídí.

Nelomcují s ní emoce. Neplácáme si do dlaní, když se nám něco podaří. A očividně nechápe funkci čokolády, natož abychom se dělily o poslední KitKat. Ale k dobru se jí dá přičíst následující:

1.Chce, aby oslava pro Lukea byla báječná.

2.Předtím už pořádala milion senzačních večírků.

3.Má nekonečné moře peněz.

Jakože, peníze už nejsou problém. Dokonce i Suze valila oči, jak Elinor bez mrknutí oka rozhazuje. Jess se s tím pochopitelně nedokázala vyrovnat. Zacpala si uši rukama a prohlásila: „Nechci to vědět.“ A hned poté si je pokaždé sundala a udělala Elinor kázání o udržitelném a zodpovědném nakládání s prostředky. K mému překvapení Elinor vždycky smrtelně vážně naslouchala – a několikrát dokonce dala Jess za pravdu. (Vyjma nápadu, že upleteme z recyklované vlněné příze klobouky, které pak rozdáme hostům, a nebudeme tím pádem potřebovat žádné topení. Díky Bohu.)

Musím říct, že večírek bude prostě...

Jakože, bude naprosto…

Ne. Nic dalšího neprozradím. Abych to nakonec nezakřikla.

Velká legrace byla už samotná setkání nás pěti spiklenců. (Mě, Suze, Jess, Bonnie a Elinor.) Elinor pokaždé odešla jako první a my ostatní jsme nedočkavě čekaly, až bude z doslechu, a pak jsme hystericky vybuchly nad něčím, co právě řekla. Jakože, Elinor je většinu doby absolutní ledová královna. Přesto ji téměř začínáme brát – svým způsobem – jako jednu z nás.

Luke o tom nic neví. Pořád si myslí, že chodím na dva a půl dne do práce, a já ho při tom nechala.

Jedinou nevyřešenou otázkou je jeho setkání s Christianem Scott- -Hughesem. Bernard Cross byl na nějaké dovolené ve Švédsku, a tudíž mimo dosah. Ale dnes se vrací. Elinor prohlásila, že mu dnes dopoledne zavolá a nesmíří se s žádným ne. A já jí věřím.

Takže největším problémem zůstává, jak oslavu do pátku před Lukem utajit. Ale když už jsme tak daleko, tak to do pátku snad pod pokličkou udržíme. Dnes Bonnie konečně prozradí veškerému Lukeovu personálu, že nejde o žádnou konferenci, nýbrž o tajnou oslavu Lukeových narozenin. Usoudily jsme, že z toho bude velký poprask, takže jsme se rozhodly, že bych měla pod nějakou záminkou udržet Lukea mimo kancelář. A tak jdeme dnes dopoledne navštívit školu, do níž by Minnie mohla časem chodit. (Namluvila jsem Lukeovi, že jsme to už skutečně zanedbali a že by tam měl jít také, jinak si o nás budou myslet, že jsme nezodpovědní rodiče, a ne, nemohla jsem mu to říct ještě později.)

„Můžeme?“ Luke sbíhá ze schodů a v tmavomodrém obleku a neskutečně drahém kašmírovém kabátu z Milána vypadá naprosto dokonale.

„Ano, můžeme.“ Přejedu si naposledy rty rtěnkou a podívám se do zrcadla na chodbě. Škola, do níž se dnes jdeme podívat, má červenomodrou uniformu, takže jsem si na důkaz svého nadšení oblékla červenomodrou kombinaci. (Málem jsem si na webových stránkách koupila klobouček s emblémem školy, ale pak jsem usoudila, že by to bylo trochu přehnané.)

„Právě mi volala Teta Sue,“ podotkne Luke. „Přijde v šest.“

„Dobře,“ řeknu po chvíli. O Tetě Sue se nemá cenu s Lukem hádat. Už jsem to zkoušela.

„Hodně štěstí ve škole!“ přeje nám Janice, která přišla pohlídat Minnie. „O nás se nebojte, nám bude dobře, my si vystačíme!“ Podívám se na ni a ona na mě malinko mrkne.

Od snídaně jsme si s Janice vyměnily přibližně deset tajných esemesek. Dnes dopoledne přijdou k ní na zahradu postavit stan, ale nahlas se o tom z pochopitelných důvodů nebavíme.

Při odchodu mě Janice s naléhavým šepotem zdrží chvíli doma.

„Holčičko, včera se mi ozvala tvá máma.“

„Opravdu?“

Realitní agenti nám pořád nejsou schopni sehnat pořádný nájem, takže máma s tátou stále bydlí v The West Place a patrně si každý den dopřávají spoustu bahenních zábalů a popíjejí k tomu šampaňské.

„Že prý ji nikdo na tu oslavu nepozval.“ Janice se na mě úzkostně zadívá. „To jistě není pravda, že ne, Becky?“

Tohle je celá máma. Snaží se všechny získat na svou stranu. A vůbec, není to pravda. Pozvánku dostala.

„A nač by tam chodila?“ Vím, že to zní nevrle, ale nemůžu si pomoct. „Podle ní to bude fiasko.“

„Ale, Becky, bude to skvělá oslava.“ Janice vypadá velmi nervózně. „Nemůžeš ji přece z toho vynechat.“

„Však může přijít, když bude chtít. Však ví, kde jsem.“

Mobil mě pípnutím upozorní, že mám novou esemesku, a tak ho vytáhnu.

Zajistila jsem dnes kratky rozhovor s Bernardem. Budu vas informovat. Se srdecným pozdravem, Elinor

Elinor je jediný člověk na světě, který píše v esemeskách „se srdečným pozdravem“, což je o něco lepší než „navždy Vaše“, jak mi jednou napsala do dopisu.

Dik. Esemeskuju zpátky. Uz se tesim!

Vyjdu na příjezdovou cestu – a chvíli mi trvá, než zjistím, co dělá Luke. Odmyká garáž. Kruci. Kruci! Jak se dostal ke klíči? Schovala jsem ho právě proto, aby se tam nedostal,protože jsem tam uložila ten příšerně špinavý stan plus 132 bambulek nastříhaných z igelitových tašek. (Které rozhodně nevyhodím, ať si říká Elinor, co chce. Udělala jsem je na oslavu, stálo mě to hodiny práce a na oslavu se báječně hodí.)

„Nééé!“ Nějakým zázrakem se přenesu přes cestu a skočím mezi něj a vrata do garáže. „Nechoď tam! Jakože… co tam vlastně chceš? Já ti to donesu. Ty můžeš nastartovat auto. Aby se zahřál motor.“

„Becky!“ Luke vypadá překvapeně. „Co se děje?“

„Přece… si nechceš umazat svůj krásný kabát!“

„A ty si ten svůj snad umazat chceš?” namítne věcně. „Jdu si jenom pro automapu. Ta zatracená satelitní navigace zase nefunguje.“ Natáhne ruku ke klice, ale já ji bráním vlastním tělem.

„Můžeme si ji koupit cestou.“

„Koupit?” vytřeští na mě oči. „Proč bychom to dělali?“

„Jedna automapa navíc se ti vždycky může hodit.“ Držím se kliky jako klíště. „Bude to prima. Můžeme si ji vybrat společně!“

„Ale my už jednu máme” upozorní mě trpělivě. „Takže kdybys mě do té garáže pustila…“

Ach jo, na to budu potřebovat silnější kalibr.

„Uvědomuješ si vůbec, jak příšernou chuť mám něco koupit?” vykřiknu rozechvělým hlasem, za nějž by se nemusela na scéně stydět žádná shakespearovská hrdinka. „Kvůli tobě si nesmím koupit ani jedny šaty. A teď mi dokonce bráníš koupit pitomou automapu! Jestli si něco okamžitě nekoupím, přijdu z toho o rozum!“

Za prudkého oddychování dokončím svůj monolog. Luke se na mě dívá tak vyděšeně, až je mi ho téměř líto.

„Dobře, Becky. Fajn.“ Couvne o pár kroků a znepokojeně mě pozoruje. „Můžeme se zastavit u benzinky. Bez problémů.“

„Tak jo.“ Ovívám se rukou jakoby na pokraji duševních sil. „Děkuju ti za pochopení. A vůbec, kde jsi našel klíče od garáže?“ ptám se nenuceně. „Myslela jsem, že se ztratily.“

„Tak tohle je opravdu pro mě záhada,“ kroutí Luke hlavou. „Všechno jsem prohledal, a když jsem pak v zoufalství vykřikl: ,Kde ty klíče můžou být?‘, přišla Minnie a okamžitě mě k nim zavedla. Musela je tam schovat sama!“

Tedy vážně. Tohle bylo naposledy, co jsem Minnie nevyloučila z mých tajných akcí. Všechno prozradí.

,A neuhodla bys, kde nakonec byly,“ dodá Luke při startování auta. „V tvé kabelce s líčidly. Věřila bys tomu?“

„Neuvěřitelné!“ Snažím se vložit do hlasu co nejvíc úžasu. „To je ale uličnice!“

„Mimochodem, nechtěla bys se mnou v pátek do Paříže?“ dodá Luke nenuceně, když couvá na silnici.

Tím mě tak zaskočí, že nevím, co bych řekla. Tupě na něj zírám a v hlavě mi hučí. Co mu mám říct? Jak na to co nejpřirozeněji reagovat? „Do Paříže?“ vykoktám nakonec. „Jak to myslíš?“

„Jedu do Paříže na tu schůzku, vzpomínáš? Tak mě napadlo, že byste tam mohly jet s Minnie se mnou. Že bychom si udělali pěkný víkend. V pátek mám narozeniny, víš?“

Slovo „narozeniny“ na mě zapůsobí tak, jako by někdo hodil do auta odjištěný granát. Co mu mám na to říct? Mám předstírat, že jsem na to zapomněla? Nebo že jsem ho přeslechla?

Ne. Chovej se normálně, Becky. Chovej se normálně.

„Ehm… vážně?“ polknu. Jé, no jistě, máš narozeniny! Páni, to zní báječně.“

„Obávám se, že páteční večer budu muset strávit se svými klienty, ale na druhé straně bude zase co slavit. Jakože, když se setkám s Christianem, jistě se brzy setkám i se samotným sirem Bernardem!“ Luke je plný nadšení. „Řeknu Bonnie, aby mi to zařídila. Takže platí?“ „Těším se!“ usměju se chabě. „Ale potřebuju poslat Suze zprávu…“ Vezmu si mobil a rychle píšu Bonnie:

Luke me chce vzit v patek do te Parize! NErezervujte letenky!!

Tedy vážně. Pokud to takhle půjde dál, brzy se z toho zblázním.

Ba ne. Bude to v pořádku. Tohle už ohlídá Elinor. Zhluboka dýchat. Už jenom tři dny.

Škola Hardy House je mnohem hezčí než škola svatého Cuthberta, napadne mě ihned. Kdyby jen proto, že sekretářka, která nás tu vítá, má opravdu hezký náhrdelník od Pippy Small. A nemají tam žádnou Eloise. (Zeptala jsem se.) A pečou si vlastní sušenky.

Popíjíme kávu, jíme k ní sušenky a díváme se přitom z okna na dětské hřiště lemované vzrostlými kaštany. Malé holčičky tam poskakují a pobíhají sem a tam a já najednou pocítím prudkou touhu. Už mezi nimi vidím Minnie. To by byla krása.

„Myslíš, že sem Minnie vezmou?“ ptám se nervózně Lukea.

„Určitě.“ Zvedne oči od svého mobilu. „Proč by neměli?“

„Protože už mají plno!“

Podívám se znovu na list s nadpisem „Náš přijímací proces“. Dělí se na šest částí počínaje vyplněním formuláře a konče „Závěrečným hodnocením na čajovém večírku“. Už je mi jasné, proč jsou všichni z těch škol tak nervózní. Už teď jsem k smrti vyděšená. Co když se tam Minnie vrhne na dortíky a zaječí to své „mojééé“? To by ji sem nikdy nevzali.

„Lukeu, přestaň se pořád dívat do mobilu!“ syknu. „Musíme zapůsobit dobrým dojmem!“ Listuju příručkou o tom, co se v jednotlivých třídách děti učí, když se dveře otevřou a opět se v nich objeví sekretářka.

„Manželé Brandonovi! Pojďte se mnou, prosím.“ Vede nás krátkou chodbou provoněnou včelím voskem. „Zde je ředitelna,“ oznámí nám a vede nás do dřevem obložené místnosti s mahagonovým stolem a zeleně čalouněnými židlemi. „Naše dosavadní ředitelka paní Bellová na konci roku odchází a budoucí ředitelka je shodou okolností na pár dnů u nás, takže jsme si mysleli, že by bylo mnohem užitečnější, kdybyste se seznámili už s ní. Bude tu za okamžik.“

„Budeme se těšit,“ praví Luke roztomile. „A můžu vám složit poklonu za úžasné domácí sušenky?“

„Díky!“ usměje se sekretářka. „Hned se vrátím s novou ředitelkou. Jmenuje se paní Graysonová,“ dodá na odchodu. „Harriet Graysonová.“ „Takže,“ mumlá Luke. „Budeme se snažit udělat dojem.“

Nedokážu otevřít ústa. Ani se pohnout. Neznám to jméno?

Bohužel znám. Začíná se nám to mírně komplikovat. Musím odtud vypadnout nebo aspoň varovat Lukea, nebo…

Ale dveře se v tu ránu rozletí – a je to ona. Je to Harriet Graysonová, MA, dokonce ve stejném úpletovém kostýmku. Přichází k nám s profesionálním úsměvem – a pak se jí obličej rozsvítí poznáním.

„Profesorka Bloomwoodová!“ vykřikne překvapeně. „A to bude profesor Bloomwood, nemýlím-li se?“

Z toho se už nevykroutím. Nemám šanci.

„Ehm… ano!“ vykoktám nakonec a krev se mi hrne do tváří. „Dobrý den!“

„To je ale překvapení!“ Radostně se na Lukea usměje. „S profesorkou Bloomwoodovou jsme se už setkaly. Jméno Brandonová získala patrně sňatkem?“

„Ano… tak to bylo.“ Polknu.

Odvážím se po očku mrknout na Lukea, ale hned toho lituju. Tváří se tak, že napůl málem vyprsknu a napůl mám chuť vyrazit odtud tryskem a už se nikdy nezastavit.

„Pracujete také v oblasti umění, pane Brandone?“ ptá se ředitelka se zájmem a podává mu ruku.

„V oblasti umění?“ ujišťuje se Luke po delší odmlce.

„Ne, on ne,“ vložím se rychle. Jeho to vůbec nezajímá. Ale abychom se dostali k tomu, proč jsme sem přišli, rádi bychom sem zapsali naši dceru Minnie. Moc se mi líbilo vaše hřiště. Krásné stromy!“ říkám v naději, že přejdeme k jinému tématu, ale Harriet Graysonová, MA, vypadá zmateně.

„Takže vy se stěhujete z New Yorku?“

„Ehm… je to tak,“ přisvědčím po chvíli. „Viď, drahoušku?“ blýsknu po Lukeovi krátkým zoufalým pohledem.

„Propána! Ale co vaše práce v Guggenheimově muzeu, profesorko Bloomwoodová?“

„V Guggenheimově muzeu?“ opakuje Luke lehce přiškrceným hlasem. „Ano, v Guggenheimově muzeu. Jistěže.“ Několikrát kývnu hlavou ve snaze získat čas. „No, po Guggenheimově muzeu se mi bude velmi stýskat. Ale hodlám se… zaměřit na vlastní uměleckou tvorbu.“

„Vy jste sama umělkyně?“ užasne Harriet Graysonová. „To je skvělé! Jste malířka?“

„To přesně ne,“ odkašlu si. „Má práce se… těžko popisuje…“ „Becky má unikátní umělecký přístup,“ vloží se do debaty Luke. Její tvorba se týká... nereálných světů. Dalo by se říct, světů ryzí fantazie.“ Blýsknu po něm očima, a vtom se ozve zaklepání na dveře.

„Pan Brandon?“ Dovnitř váhavě nakoukne sekretářka. „Prý máte okamžitě zatelefonovat do své kanceláře.“

„Promiňte,“ omlouvá se Luke překvapeně. „Musí to být něco opravdu důležitého, že mě dostihli až tady. Omluvte mě.“ Při jeho odchodu popadnu jakýsi prospekt a nazdařbůh ho na jedné stránce otevřu.

„Takže!“ snažím se rychle změnit téma. „Když tu říkáte, že děti mají číst každý den, co tím vlastně myslíte?“

Ufff. Přibližně pět minut mi paní Graysonová vysvětluje, jak se mají děti učit správně číst, a já inteligentně přikyvuju. Pak se zeptám na výuku přírodních věd, čímž zabiju další tři minuty, a když se právě chystám zeptat na dívčí košíkovou, dveře se otevřou.

Překvapeně se na Lukea zadívám. Přímo srší nadšením. Vypadá, jako by vyhrál hlavní cenu v loterii. Co mu to proboha mohli…

Už vím. Elinor to dokázala!

Nemůžu se dočkat, až si přečtu esemesky.

„Je mi moc líto,“ omlouvá se zdvořile paní Graysonové. „Povolali mě zpět do kanceláře v neodkladné obchodní záležitosti. Ale Becky tu může zůstat a prohlédnout si školu.“

„Kdepak!“ vyskočím ze židle, jako by mě někdo bodl. Jakože… raději bych si to prohlédla s tebou, drahoušku. Promiňte, paní Graysonová...“ „Vůbec nic se nestalo,“ odpoví s úsměvem. „A mohu zopakovat, jak velkým potěšením mi bylo vás opět vidět, paní profesorko? Ta vaše rada ohledně Ernesta Cleath-Stuarta byla prostě k nezaplacení.“ Cítím, jak Luke vedle mě zpozorněl. „O co tam šlo?“ zeptá se zdvořile. „O takovou maličkost,“ řeknu rychle. „Nestojí za řeč...“

„Musím oponovat! Profesorka Bloomwoodová objevila skryté schopnosti jednoho mého žáka u Svatého Cuthberta,“ vysvětluje Harriet Graysonová Lukeovi. „Chlapce, který měl, řekněme, nemalé potíže. Ale jakmile jsme mu dali cenu za výtvarný projev, naprosto se změnil. Teď je z něj úplně jiné dítě!“

„Podívejme.“přikývne Luke, jako by mu najednou bylo všechno jasné. „Rozumím.“ Jeho oči při pohledu na mě zněžní. „Paní profesorka má na podobné věci talent.“

Beze slova odcházíme chodbou, nasedneme do auta a mlčky se na sebe podíváme.

„Tak co, paní profesorko?“ Povytáhne Luke tázavě obočí.

„Lukeu…“

„Neříkej to Suze,“ přikývne. „Pochopil jsem. A Becky… to se ti povedlo. Až na to, že Minnie tam už přihlásit nemůžeme, to jistě víš.“

„Vím,“ protáhnu lítostivě. „A přitom se mi tam tak líbilo.“ „Najdeme si něco jiného.“ Stiskne mi koleno, pak si vezme mobil a volí číslo. „Ahoj, Gary. Za chvíli jsem u tebe. Mám neuvěřitelnou zprávu!“

Potají se podívám na svůj BlackBerry, zejména na došlé zprávy a první je od Elinor.

Mluvila jsem s Bernardem. Se srdecnym pozdravem Elinor.

A je to. Vyřešeno beze zmatků. Čím víc Elinor poznávám, tím víc si uvědomuju, jak neuvěřitelná to je žena. Podle mě po ní Luke spoustu věcí zdědil. Je rozhodná, nesmlouvavá a žádné překážky se nelekne. Ne že bych se mu s tímto poznatkem hodlala svěřit.

„O co vlastně šlo?“ ptám se jako neviňátko, když Luke startuje auto. „Co to bylo za vzrůšo v práci?“

„Vzpomínáš, jak jsem tě chtěl vzít s sebou do Paříže?“ Luke se dívá při couvání přes rameno. „To bohužel padlo. Nakonec se s Christianem Scott-Hughesem vůbec nesetkám – dnes odpoledne si mě k sobě pozval přímo jeho šéf. Sir Bernard se mi zčistajasna uvolil poskytnout půl hodiny! Sir Bernard Cross osobně!“

„Jé!“ Ještě že umím tak dobře předstírat. „To je úžasné!“

„To se snad ještě nikomu nestalo,“ říká Luke užasle s očima upřenýma na silnici. „Všichni jsou z toho v šoku.“

„Gratuluju ti! Zasloužíš si to!“

Diky, Elinor, píšu do mobilu. Jste absolutni HVEZDA!!!!!!!!

„Já mám ale pocit…,“ Luke se odmlčí při projíždění spletité křižovatky, „...že někdo kvůli nám zatahal za pár provázků. Takové věci se jenom tak nestávají.“ Podívá se na mě. „Někdo za tím stojí. Někdo vlivný.“ Srdce mi tluče jako zběsilé. Chvíli mám tak sevřené hrdlo, že nemůžu promluvit.

„Opravdu?“ vykoktám nakonec. „A kdo by to mohl být?“

„To já nevím. Těžko říct.“ Chvíli zamračeně přemýšlí, ale pak se na mě krátce usměje. „Ať je to, kdo chce, já ho miluju.“

Po zbytek odpoledne jsem jako na trní. Všechno půjde podle plánu – pokud půjdou podle plánu jednotlivé části. Pokud se setkání vydaří,pokud se Luke přece jen nerozhodne do té Paříže jet, pokud to nikdo z firmy nevyžvaní...

Pokouším se sestavit zasedací plán, ale řeknu vám, je to horší než sudoku, a navíc se nedokážu soustředit. Neustále sem chodí Janice a radí se se mnou, kde by měl být vchod do stanu, a Minnie uprostřed filmu Hledá se Nemo strčila do DVD přehrávače tužku. Takže je už skoro pět hodin a já se nedostala za stůl číslo tři, když v zámku zarachotí klíč. Popadnu tedy všechny nákresy a strčím je do kredence za tátovu sbírku CD Melodie sedmdesátých let. Když vejde Luke, sedím už na pohovce s knihou, kterou jsem předtím zvedla z podlahy.

„Ahoj, tak jaké to bylo?“ ptám se.

„Úžasné. Opravdu dobré.“ Luke září snad ještě triumfálněji než dopoledne. „Sir Bernard je skutečně skvělý. Byl mi velmi nakloněn, poslouchal mě a měl očividný zájem. Naťukli jsme řadu návazných a vysoce zajímavých problémů....“

„Fantastické!“ usměju se – ale ještě se nedokážu uvolnit. „Takže… ten páteční výlet do Paříže definitivně padá?“

„Asi ano. Ale pokud chceš, tak se tam můžeme vypravit,“ dodá. „Ne!“ Úlevou mi přeskočí hlas. „To víš, že ne! Můžeme zůstat… doma. Trochu zvolníme. Nebudeme nic dělat.“ Slova se ze mě neovladatelně hrnou. „Takže to byl veskrze dobrý den,“ usměju se na něj radostně. „Mohli bychom si otevřít šampaňské.“

„Ano. Vyjma jedné věci,“ zamračí se krátce Luke. „Musel jsem dát své asistentce ústní varování. Takhle jsem si opravdu nepřál skončit odpoledne. Možná jsem ji měl rovnou propustit.“

Cože? Smích mi zmrzne na rtech.

„Jakože Bonnie? Ale… proč? Vždyť jsi ji pořád tak chválil. Co provedla?“

„Je to pro mě velké zklamání,“ povzdychne si Luke. „Řadu měsíců jsem ji považoval za dokonalou asistentku. Neměla žádnou chybu. Pak ale začala s těmi nevhodnými poznámkami, o kterých jsem ti už povídal. A nedávno navíc začala být velmi roztržitá. A teď jsem ke všemu zjistil, že si v kanceláři vyřizuje nějaké osobní telefonáty.“

Bože, Bože, Bože. To všechno kvůli mně a té oslavě.

„Všichni si přece můžou tu a tam zatelefonovat,“ namítnu rychle, ale Luke jenom vrtí hlavou.

„Je v tom něco víc. Mám jisté podezření. V lepším případě jsou za tím nějaké její vlastní zájmy, v tom horším vynáší z firmy nějaké informace.“ „To snad ne!“ vykřiknu zděšeně. „Vždyť jsem ji viděla. Vypadá jako naprosto poctivý člověk.“

„Když ty jsi příliš důvěřivá,“ usměje se na mě Luke něžně. „Ale bojím se, že nemáš pravdu. Něco se děje. Narazil jsem párkrát na Bonnie, když se zabývala jakýmisi dokumenty, které neměly vůbec nic společného s Brandon Communications. A navíc se při mém příchodu zatvářila velmi provinile a rychle je schovávala pod stůl. Očividně nečekala, že tam přijdu. Musel jsem si ji tedy zavolat na kobereček.“ Pokrčí rameny. „Nebylo to ani pro jednoho příjemné, ale nedalo se nic dělat.“

„Ty sis ji zavolal na kobereček?“ vyděsím se.

Dokážu si živě představit, co se stalo. Bonnie se mnou dnes odpoledne probírala seznam hostů. Nejspíš právě ten schovávala pod stůl. Říkala jsem si, že zavěsila nějak rychle.

„A cos jí přesně řekl?“ naléhám. ,A jak se na to tvářila?“

„Záleží na tom?“

„To tedy ano!“ Mám pocit, že prasknu vztekem. Ty pitomče! mám chuť zaječet. A to tě nikdy nenapadlo, že mi třeba pomáhá s přípravou tvé narozeninové oslavy ?

Jakože, jasně, jsem ráda, že na to nepřišel. Ale stejně. Doufám, že si to Bonnie moc nebere. Je tak hodná a milá, takže mi strašně vadí představa, že třeba někde v koutku pláče.

„Becky…“ Luke vypadá zmateně. „Co se stalo?“

Nedokážu si vymyslet, co bych na to mohla říct, abych se neprozradila.

„Nic,“ zavrtím hlavou. „Nic se nestalo. Určitě jsi měl pravdu. Je to prostě... škoda.“

„Dobře,“ řekne Luke váhavě a trochu divně se na mě podívá. „Tak já se půjdu převléct. Za chvíli sem přijde Teta Sue.“

Jen co odejde, seběhnu do přízemí, zavřu se na toaletě a vytáčím Bonniino číslo, ale má tam hlasovou schránku.

„Bonnie!“ vykřiknu. „Luke mi právě řekl, že vám prý dal ústní varování. Je mi to strašne líto. Vůbec nechápe, o co jde. Bude ho to strašně mrzet, až to zjistí. Každopádně dobrá zpráva je, že Paříž je definitivně zažehnána! Takže všechny problémy jsou snad konečně za námi. Už jste to řekla všem zaměstnancům Brandon C? Jakmile budete mít čas, zavolejte mi.“

Jen co ukončím hovor, zazvoní zvonek u dveří.

Proboha. To musí být Teta Sue!

Dnes má Teta Sue na sobě svou oficiální modrou uniformu. Sedí na pohovce u šálku čaje, vedle sebe má otevřený laptop a vypadá jako policistka, která nás přišla zatknout.

„Takže,“ začne, podívá se na Lukea a na mě a usměje se na Minnie, která sedí na podlaze se skládačkou. „Bylo mi potěšením strávit den s Becky a s Minnie.“

Nic na to neříkám. Přece jí neskočím na takzvanou přátelskou předehru. Takhle vždycky začíná svou show v televizi. Je samé ťuťu-ňuňu, a při nejbližší příležitosti vám to pěkně osolí, a nakonec se jí všichni vypláčou na rameni a říkají: „Teto Sue, jak se můžeme stát lepšími lidmi?“

„Nuže.“ Poklepe na laptop a na displeji se objeví videonahrávka nadepsaná černými písmeny „Minnie Brandonová“. Jak víte, jako obvykle jsem naše společné dopoledne natáčela. Jenom pro vlastní potřebu.“ „Cože?“ vyjevím se. „To myslíte vážně? A kde jste měla kameru?“

„V klopě.“ Teta Sue vypadá stejně zaraženě a otočí se na Lukea. Já myslela, že jste to Becky řekl.“

„Tys to věděl? A nic jsi mi neřekl?“ obrátím se na Lukea. „Celou dobu mě natáčela a tys mi o tom neřekl?“

„Myslel jsem, že to tak bude lepší. Myslel jsem si, že kdybys to věděla, mohla bys…“ Zaváhá. „Mohla by ses chovat nepřirozeně. Mohla by ses přetvařovat.“

„Já bych se nikdy nepřetvařovala,“ odseknu pobouřeně.

Teta Sue přetáčí video a tu a tam se zastaví a já koutkem oka vidím, jak na něm teatrálně hovořím o dětském centru s ekologickou výchovou.

„Tahle část není vůbec zajímavá,“ řeknu rychle. „Přetočte to kousek dál.“

„Takže, co si myslíte, Teto Sue?“ Luke se s rukama úzkostně sepjatýma na kolenou předkloní. „Přišla jste na nějaké velké problémy?“

„Bohužel jsem na něco, co mě trochu zneklidnilo, skutečně přišla,“ odpoví Teta Sue vážně. „Hned vám to ukážu… vidíte oba dobře na obrazovku?“

Na co tak mohla přijít? Stejně nemá pravdu. Cítím, jak ve mně roste rozhořčení. Co jí dává právo vrazit k nám domů, natáčet nás a vyprávět nám, jaké má naše dcera problémy? A kdo vůbec řekl, že je to odbornice?

„Moment!“ vyjeknu a Teta Sue překvapeně zastaví přetáčení videa. „Spousta dětí má živější povahu, Teto Sue. Ale to přece ještě neznamená, že jsou zkažené. Neznamená to, že mají problémy. Lidská povaha je nádherná věc a liší se člověk od člověka. Někdo je stydlín, jiný zase prudas! Naše dcera je báječné stvoření a nenechám jí devastovat dušičku v nějakém… koncentráku! A Luke se mnou souhlasí!“

„Já souhlasím také,“ překvapí mě Teta Sue.

„Cože?“ zakoktám.

„Vůbec si nemyslím, že by měla Minnie nějaké vážné problémy. Prospěl by jí větší řád a disciplína, ale jinak je to normální živé dítě.“ „Normální?“ podívám se vyjeveně na Tetu Sue.

„Normální?“ vykřikne Luke. „Je snad normální stříkat na lidi kečup?“

„U dvouletého dítěte ano,“ řekne Teta Sue pobaveně. „Naprosto normální. Prostě zkouší, kam až smí. Mimochodem, kdy naposledy někoho postříkala kečupem?“

„No…,“ Luke se na mě nejistě zadívá. ,Abych pravdu řekl… už ani nevím. Už dlouho ne.“

„Je umíněná. A v takových chvílích vypadá trochu nezvládnutelně. Mohla bych u vás strávit den a poradit vám, jak překonat její divočejší projevy. Ale opravdu ji nepovažuju za problémové dítě. Minnie je normální holčička. A musím dodat, že moc roztomilá.“

Tak velmi mě vyvedla z míry, že nevím, co na to říct.

„Je velmi inteligentní,“ dodá Teta Sue, „což bude při dospívání trochu problém. Inteligentní děti dovedou své rodiče často vytočit na nejvyšší míru…“

Vypráví ještě o tom, že se jim musí vytyčit hranice, ale já jsem tak šťastná, že ji už příliš neposlouchám. Minnie je inteligentní! Teta Sue řekla, že mám inteligentní dítě! A to je proslulá odbornice, kterou si zve i televize!

„Takže vy ji neodvedete do nějakého tábora?“ skočím jí nadšeně do řeči.

„Ne, nic takového.“ Najednou Teta Sue zvážní. „Jak jsem se už zmínila, přece jen jsem na něco narazila. Co mě znepokojilo. Podívejte se.“ Stiskne tlačítko a film se rozběhne – ale k mému překvapení nezabírá Minnie, ale mě. Sedím v taxíku cestou do diskontního nákupního centra a kamera se mi zaměří na ruce.

„Kde to jsi?“ zadívá se Luke na obrazovku. „V taxíku?“

Jely… jsme ven. Musíme se na to opravdu dívat?“ Natáhnu se, abych laptop sklapla, ale Teta Sue mi s ním snadno ucukne.

„Třeba bychom se mohly místo do dětského centra podívat do těch nových obchodů,“ slyším se říkat z laptopu.

„Becky, měla byste se dívat na své ruce.“ Teta Sue ukazuje tužkou. „Třesou se vám. Podívejte se, jak se vám škubou prsty. Začalo to při pohledu na první plakát o nákupním centru a přestalo to ve chvíli, kdy jste něco koupila.“

„Tak se mi škubou prsty, no a co!“ Přidám nenucený smích. Ale Teta Sue vrtí hlavou.

„Nechci vás vylekat, Becky… ale napadlo vás někdy, že byste mohla mít závislost na nakupování?“

Z místa, kde sedí Luke, se ozve potlačovaný smích, ale já to ignoruju. „Na nakupování?“ opakuju po chvíli, jako bych si nebyla úplně jistá, co to slovo znamená. „Ehm… to si nemyslím…“

„Podívejte se na to napětí kolem čelistí,“ ukazuje na displej. „Podívejte se, jak poklepáváte prsty o sedadlo.“

No vážně. To už se nesmí poklepávat prsty na sedadlo?

„Vypadala jste velmi zoufale,“ pokračuje Teta Sue neúprosně. „Považuju to za nepřiměřenou reakci.“

„Nic takového to není!“ Uvědomím si, jak defenzivně to znělo, a okamžitě změním tón. „Podívejte, nějakou dobu jsem už nic nekoupila a tohle bylo nové diskontní centrum, a jsem taky jenom člověk! A dávali tam dárky zdarma! A měli Jimmyho Choo s padesátiprocentní slevou! I Burberry! Z toho by každý znervózněl!“

Teta Sue se na mě podívá, jako bych žvatlala nesmysly, a pak se otočí na Lukea.

„Začínám nový program pro dospělé. Snažíme se tam vypořádat s nejrůznějšími poruchami, od závislosti po nezvladatelný vztek…“ „No dovolte!“ přeruším ji užasle. „Chcete mi tím snad naznačit, že do toho vašeho koncentráku mám jít sama? Slyšíš to, Lukeu?“ Obrátím se na něj a očekávám, že se zasměje a utrousí: „Takový nesmysl!“ Ale on se místo toho nervózně mračí.

„Já jsem myslel, Becky, že chvíli dáš tomu nakupování pokoj. Myslel jsem, že jsme se dohodli.“

„Však jsem taky nekupovala pro sebe,“ dodám netrpělivě. „Koupila jsem pár nezbytných oblečků pro Minnie. A všechny se slevou!“

„Je to váš život, to je jasné,“ vloží se Teta Sue. „Ale mám trochu obavy, že by Minnie mohla vaše sklony od vás pochytit. Zná už spoustu obchodních značek, k dispozici má očividně neomezenou finanční sumu…“

Tak tohle už opravdu přehnala.

„To rozhodně není pravda!“ vykřiknu rozhořčeně. „Má na útratu pouze své kapesné. Píšeme si to do zvláštního sešitu, který jsem vám ukázala!“ Sáhnu do kabelky a vytáhnu sešit, do něhož zapisuju Minniiny výdaje. „Vzpomínáte?“ Vrazím ho Tetě Sue pod nos. Jakože, vybrala si něco dopředu, ale já jí vysvětlila, že to bude muset vrátit.“

Teta Sue chvíli listuje sešitem a pak se na mě zvláštně podívá.

,A jak velké kapesné vlastně má?“

„Padesát pencí týdně,“ řekne Luke. „Prozatím.“

Teta Sue vytáhne ze své tašky kalkulačku a něco na ní vyťukává. „Potom podle mých výpočtů...,“ podívá se na mě klidně, „si Minnie vybrala své ,kapesné‘ do roku 2103.“

„Cože?“ vytřeštím na ni oči.

„Cože?“ Luke jí vytrhne sešit z rukou a chvíli jím listuje. „Cos to krucinál všechno kupovala?“

„Nebylo toho zase tolik…“

Až do roku 2103? To nemůže být pravda. Snažím se to horečně přepočítat zpaměti a Luke prověřuje Minniinu účetní knihu jako gestapo. „Šest panenek?“ Ukáže prstem na jedno místo. „Za jeden den?“ „Byly v soupravě,“ pípnu. ,A měly francouzská jména! To jí pomůže s jazyky!“

„Co je tohle?“ ukáže na další stránku. „Kozačky Junior Dolce?“ „Onehdy je měla na sobě! Takové ty semišové. Sám jsi říkal, jak jí sluší!“

„Jenomže to jsem nevěděl, že stály dvě stě babek!“ vybuchne. „Jakože, proboha, Becky, vždyť je to malá holka. Copak musí mít značkové botičky?“

Vypadá opravdu otřeseně. Abych pravdu řekla, také se necítím ve své kůži. Možná bych měla na ty její útraty trochu víc dohlédnout.

„Tak dobře. Tak jí na chvíli kapesné zarazíme…“

Luke mě vůbec neposlouchá. Obrací se k Tetě Sue.

„Takže podle vás, pokud nevyléčíme Becky, může nakupování propadnout i Minnie?“

Ještě nikdy nevypadal tak úzkostně.

„Je známo, že se závislosti na rodinné příslušníky snadno přenesou.“ Mluví o mně, jako bych tu nebyla.

„Já nejsem závislá,“ rozčílím se. „A Minnie taky ne!“ Vytrhnu mu Minniinu účetní knihu z ruky. Teta Sue se musela nějak přepočítat. Tolik jsme nemohly utratit.

Minnie se pustila do sušenek položených na konferenčním stolku a najednou si všimla své účetní knihy.

„Kapesné?“ rozzáří se jí očka. „Kupovat?“ Začne mě tahat za ruku. „Starbucks?“

„Teď ne,“ řeknu rychle.

„Kupovat! Kupovat!“ Minnie mě tahá za ruku tak zoufale, jako by si myslela, že až jí porozumím, hned vyrazíme. Takový výraz měl kdysi můj otec ve Francii, když chtěl koupit elektrický ventilátor a

Všichni francouzští prodavači na něj nechápavě zírali, zatímco on křičel: „Ventilátor! Ventilátor! Electrique!“ A točil rukama dokola.

„Nakupovat!“

„Ne, Minnie!“ okřiknu ji. „Buď zticha!“

Minnie vypadá, jako by usilovně přemýšlela, jak by mi to vysvětlila jinak – pak se jí obličejíček rozzáří. „Visa?“

Luke přeruší konverzaci a otřeseně na ni hledí.

„Neříkala ,Visa‘?“

„Není chytrá?“ Zasměju se s přehnanou veselostí. „Děti toho naplácají...“

„Becky, to je špatné. Opravdu špatné.“

Luke vypadá tak otřeseně, že mě bodne u srdce.

„To není špatné!“ zakňourám. „Ona není... já nejsem…,“ nevím, co mám na to říct. Chvíli všichni mlčí vyjma Minnie, která mě vytrvale tahá za ruku a křičí: „Visa!“

Nakonec se nadechnu. „Takže ty si skutečně myslíš, že mám problém, že? No tak dobře. Jestli si myslíš, že mám jít do toho koncentráku, tak tam půjdu.“

„Nemusíte se bát, Becky,“ zasměje se Teta Sue. „Není to žádný koncentrák. Je to obyčejné posezení, kde si povídáme a snažíme se změnit své špatné návyky, centrum máme v Londýně plus pár filiálek pro ty, kteří bydlí daleko. Budeme pořádat semináře, individuální sezení, psychodrama… Myslím, že se vám to bude líbit!“

Líbit?

Podá mi letáček, na který se ani nemůžu podívat. Nemůžu se vzpamatovat z toho, že jsem slíbila, že tam půjdu. Já věděla, že jsem neměla Tetu Sue pouštět do domu.

„Hlavní je, že je Minnie v pořádku,“ oddychne si Luke. „Měli jsme opravdu strach.“

Teta Sue se napije čaje a podívá se ze mě na něj. Jen tak ze zájmu… co vás vůbec na tuto myšlenku přivedlo?“

„Mě to vůbec nenapadlo, to Lukea,“ zdůrazním hned. „Že prý si nemůžeme dovolit další dítě, protože nezvládáme ani Minnie. Že prý je příliš divoká.“

Právě když to říkám, dojde mi to. Teď už nebude mít žádné výmluvy! A máme to v suchu! Otočím se na Lukea.

„Takže jsi už změnil názor ohledně dalšího dítěte? Teď už ti nic jiného nezbude.“

„Já... nevím.“ Luke nevypadá nejveseleji. „Takové věci se nedají uspěchat, Becky. Je to velký krok…“

„Tohle by se dalo říct o každém životním kroku,“ ohrnu nad tím nos. „Nesmíš se všeho tak bát. Vy si myslíte, že by Minnie měla mít sourozence, nemám pravdu?“ otočím se k Tetě Sue. Nemyslíte si, že by to pro ni bylo dobré?“

Ha. Já ti ukážu, Lukeu. Získat něco z návštěvy Tety Sue můžeme oba. „To je velmi osobní rozhodnutí.“ Teta Sue vypadá zamyšleně. „Ovšem někdy pomůže, když si člověk o tom promluví. Máte, Lukeu, nějaký zvláštní důvod, proč nechcete další dítě?“

„Ne,“ odpoví Luke po dlouhém odmlčení. „Celkem ne.“ Ale rozhodně není ve své kůži, dojde mi najednou.

Proč vypadá tak deprimovaně?

„Děti pochopitelně obrátí náš život vzhůru nohama..“ začne Teta Sue. „Minnie nic takového neudělala!“ bráním ji okamžitě. Jakože, jenom trošičku…,“ najednou mě něco napadne a já nedokončím větu. „Není to snad kvůli tomu, jak ti tenkrát rozkousala lejstra? Protože to se jí prořezávaly zoubky, Lukeu, a vůbec, neměl jsi je nechat povalovat na posteli a měl sis udělat fotokopie…“

„Kvůli tomu to není!“ přeruší mě Luke rozrušeně. „Neříkej hlouposti. Kvůli tomu to není. Kvůli tomu bych se…“ Prudce se zarazí a hlas se mu zatřese. Odvrací ode mě obličej, ale já vidím, jak mu na krku tuhnou svaly.

Co se to děje?

„Nejspíš půjde o něco víc než o pouhé dětské rošťárny, že, Lukeu?“ zašeptá Teta Sue a já napětím ani nedýchám. Je to jako v tom jejím televizním programu! „Pomalu,“ dodá, když se Luke zhluboka nadechne. „Žádný spěch.“

Je naprosté ticho, jenom Minnie vesele chroupá sušenky. Neodvážím se ani pohnout. Celá místnost jako by napětím ztichla. Co asi řekne?

„Mít Minnie je nádherné,“ prohlásí nakonec Luke trochu chraplavě. „Ale nejsem si jistý, jestli bych byl schopen dát stejnou lásku i dalšímu dítěti. A nechci to riskovat. Vím, jaké to je, když se dítě cítí opuštěné a nemilované, a nechci, aby něco takového muselo zažít i mé dítě.“ Jsem tak ohromená, že nevím, co na to říct. Neměla jsem tušení, že se Luke takhle cítí. Vůbec. Vůbec.

„Proč se cítíte opuštěně, Lukeu?“ ptá se Teta Sue svým jemným, účastným hlasem, jakým mluvívá ke konci svého pořadu.

„Když jsem byl malý, opustila mě matka,“ odpoví Luke věcně. „Později jsme se sice setkali, ale nikdy jsme se… řekněme, nesblížili. Nedávno jsme se velmi pohádali, takže, jak to teď vypadá, už spolu nikdy nepromluvíme.“

„Aha.“ Tetu Sue to očividně nijak nevyvedlo z míry. „Učinil jste nějaký pokus o smíření? Nebo ona?“

„Matka se o mě nikdy příliš nezajímala,“ usměje se sarkasticky. „To mi můžete věřit.“

„Becky je se situací obeznámena?“ obrátí se Teta Sue ke mně.

„I vy máte pocit, že se matka o Lukea nikdy nezajímala?“

Zrudnu a vyrazím ze sebe neartikulovaný a nic neříkající zvuk. „Becky má mou matku ještě méně ráda než já,“ vloží se Luke a krátce se zasměje. „Není to tak, zlato? Tobě se určitě při vyhlídce, že se už nikdy nesetkáme, velmi ulevilo, nemám pravdu?“

S rozpáleným obličejem se napiju čaje. Kdo má tohle vydržet? Mám na mobilu zhruba dvě stě esemesek, všechny od Elinor a všechny o Lukeovi. Tento týden nedělala nic jiného, než že se plně věnovala tomu, aby měl nejlepší narozeninovou oslavu na světě.

Ale tohle říct nemůžu. Co teď?

„Vychovala mě úžasná nevlastní matka,“ ujme se zase Luke slova. ,A opravdu se mi stala matkou. Ale i tak se nikdy pocitu opuštěnosti nezbavíte. Kdybych měl další dítě a to by se cítilo opuštěné...“ Trhne sebou. „To bych nesnesl.“

„Ale proč by se mělo cítit opuštěně?“ ptá se Teta Sue mírně. „Bylo by to vaše dítě. Miloval byste ho.“

Nastane dlouhé ticho – pak Luke zavrtí hlavou.

„V tom to vězí. V tom, že mám strach.“ Najednou má tichý a chraptivý hlas. „Nejsem si jistý, jestli mám tolik lásky, abych ji mohl rozdělit na víc částí. Miluju Becky. Miluju Minnie. Na víc nemám.” Najednou se ke mně obrátí. „Ty to tak necítíš? Nikdy tě nenapadlo, že bys neměla dost lásky pro další dítě?“

„Abych pravdu řekla, tak ne,“ odpovím trochu udiveně. „Měla jsem pocit… že by to bylo ještě hezčí.“

„Ten váš strach, Lukeu, je velmi běžný,“ říká Teta Sue. „Znám řadu rodičů, kteří mají před početím druhého dítěte stejné obavy. Dívají se na své první milované dítě a bojí se, že pro další už nebudou mít dostatek lásky.“

„Přesně,“ svraští obočí. „Přesně tak se cítím. Provinile.“

„Ale všichni ti rodiče, o nichž jsem právě mluvila, mi později řekli, že o žádnou lásku nouzi nemají.“Její hlas ještě víc zněžní. „Lásky je spousta.“

Najednou se mi tlačí slzy do očí.

Tak to zase ne. Mě žádná Teta Sue nerozbulí.

„Předtím jste přece nevěděl, jak moc budete mít Minnie rád, že?“ říká Teta Sue tiše Lukeovi. „Ale tehdy vám to nevadilo.“

Nastane dlouhé ticho.

Najednou si uvědomím, že mám na obou rukou pevně překřížené prsty. I prsty na nohou.

„To… asi ne,“ přisvědčí nakonec Luke váhavě. „Asi tomu člověk prostě musí věřit.“ Podívá se na mě, nejistě se na mě usměje a já se celá rozzářím radostí.

Teta Sue je ta nejchytřejší teta na světě a já ji miluju.

Právě před hodinou jsme se rozloučili s Tetou Sue, slíbili si, že zůstaneme do konce života v kontaktu, a uložili Minnie do postýlky. Vyjdeme s Lukem po špičkách z pokojíčku, opřeme se o zeď a chvíli na sebe jen tak tiše hledíme.

„Takže,“ prohlásí Luke nakonec.

„Takže.“

„Takže co myslíš, pořídíme si kluka nebo holčičku?“ přitáhne mě

k sobě a já se mu schoulím v náruči. „Myslíš, že by Minnie raději komandovala bratříčka nebo sestřičku?“

Nevěřím svým uším. Nechápu, že o tom mluví tak klidně. Teta Sue je naprostý génius. (Vyjma toho jejího programu pro závisláky, kteiý vypadá trochu hrůzostrašně, ale z toho se určitě nějak vykroutím.)

Zavřu oči, opřu se Lukeovi o prsa a najednou mě zaplaví blažené teplo. Oslava narozenin je v suchu. Luke chce další dítě. Minnie je roztomilá a inteligentní holčička. Konečně si můžu oddechnout. „Můžeme se spolu těšit na tolik věcí,“ řeknu šťastně.

„Jistě.“ Usměje se na mě a v tu chvíli mi zazvoní telefon. Vidím Bonniino telefonní číslo, a tak se donutím hovor vzít.

„Dobrý den,“ pozdravím přátelsky, leč mírně ostražitě. ,Jsem právě s Lukem…“

„Má s sebou svůj BlackBerry?“ přeruší mě Bonnie naprosto netypicky. „Ehm… právě si ho zapíná,“ obrátím se k němu. (Vypnul si ho, když tu byla Teta Sue, což dokazuje, jak moc si váží jejího názoru.) „Seberte mu ho. Něco si vymyslete! Nesmí se do něj podívat!“ Mluví tak vystrašeně, že jednám bleskově.

„Dej mi to!“ vytrhnu Lukeovi BlackBerry z ruky ve chvíli, kdy se mobil rozdrnčí a rozsvítí. „Promiň!“ snažím se svou akci zamaskovat smíchem. Já jenom… kamarádka z práce si chce promluvit o různých typech BlackBerry. Nevadí ti to, že?“

„Nesmí se podívat ani do počítače!“ šeptá mi do ucha Bonniin hlas. „Nikam, kde jsou maily!“

„Lukeu, neudělal bys mi trochu čaje?“ vyjeknu. „Hned? Já totiž... není mi moc dobře. Mohl bys mi ho donést do postele? S pár topinkami?“

„No… tak ano.“ Luke se na mě trochu divně podívá. „Co se děje?“ „Musím do koupelny!“ vypísknu cestou. „Hlavně mi udělej ten čaj! Díky!“

Utíkám do naší ložnice, popadnu Lukeův laptop, který má na stole, a zasunu ho do své šatní skříně, pak se udýchaně vrátím k mobilu. „Co se děje, Bonnie?“

„Becky, obávám se, že před chvilkou…,“ slyším ji zrychleně dýchat, „jsem udělala fatální chybu.“

Chybu? A Bonnie?

Proboha. To asi tím napětím. Něco v práci zpackala a teď po mně bude chtít, abych jí pomohla zamést stopy. Nejspíš bude chtít, aby zfalšovala důkazy, nebo Lukeovi něco nalhala, případně mu vymazala všechny maily z počítače. Současně cítím dojetí, že mi natolik důvěřuje, že se na mě obrátila… a současně i výčitky, že jsem ji dohnala do takového stavu.

„To kvůli tomu, co vám řekl Luke?“ vyzvídám. „Proto jste udělala tu chybu?“

„Dnes odpoledne jsem tak trochu nebyla ve své kůži,“ připouští váhavě, „takže ano.“

„Já to věděla!“ chytnu se za hlavu. „Bonnie, strašně si to vyčítám. Moc se na vás Luke zlobil?“

„Za uvedených okolností nebyl vůbec v neprávu, ale musím přiznat, že mě to skutečně trochu vyvedlo z míry…“

„Bonnie, přestaňte.“ Hlas se mi chvěje odhodláním. „Nehledě na to, co jste udělala, nehledě na chybu, kterou jste provedla, i kdyby to mělo bůhvíjak Brandon Communications poškodit… rozhodně to není vaše vina. Nedovolím, aby vás Luke vyhodil. Budu vás bránit jako lvice!“ Přímo se vidím, jak vedu Bonnie za ruku do Lukeovy kanceláře, prudce rozrazím dveře a řvu: „Cožpak nevidíš, jaký máš v té ženě poklad? Cožpak nevidíš, jakým je pro tebe přínosem?“

„Becky, zlatíčko, nebojte se! Brandon Communications jsem nijak nepoškodila.“ Bonniin hlas přeruší mé fantazie. „Má to bohužel co dělat s tou oslavou.“

„S oslavou?“ roztřesu se najednou. „Co se stalo?“

„Jak víte, dnes jsem měla informovat všechny zaměstnance o tom, jaké překvapení Lukeovi chystáte. Rozeslala jsem hromadný e-mail a všechno probíhalo hladce. Všichni byli nadšení a těšili se.“

„Dobře,“ snažím se potlačit rostoucí paniku. „Takže…“

„Pak mi najednou došlo, že jsem se nezmínila o blahopřání od celé firmy. Tak jsem napsala druhý mail, v němž jsem všem oznámila, že blahopřání leží na recepci a že ho předáme Lukeovi na oslavě. Zrovna jsem opravovala v textu chyby, když jsem zaslechla Lukeův hlas. Trochu jsem se lekla a ve zmatku jsem rychle mail odeslala a vypnula obrazovku.“ Odmlčí se. „Svou chybu jsem si uvědomila až později.“

„Svou chybu?“ srdce mi tluče jako zvon. „Proboha. Nechcete mi říct, že jste to poslala také Lukeovi, že ne?“

„Ano, obávám se, že to šlo i Lukeovi,“ přisvědčí Bonnie po kratinkém zaváhání.

Mám pocit, jako by mi v hlavě vybuchla raketa a rozmetala kolem sebe jiskřičky. Nádech… výdech…

„To nic.“ Sama se divím, jak zachovávám klid jako dobře vyškolený záchranář. „Nebojte se, Bonnie. Z toho počítače i z Lukeova BlackBerry to vymažu. To bude v pořádku. Díkybohu, že jste si to tak brzy uvědomila, to se dá...“

„Becky, vy jste to nepochopila. Luke to dostal proto, že je na našem seznamu Důležitých kontaktů. Tam jsem to totiž omylem poslala.“ „Důležité kontakty?“ opakuju nejistě. „A… co to vlastně je? Kdo na tom seznamu je?“

„Asi tak deset tisíc analytiků ze City, včetně různých odborníků a místních novinářů. Dostali to, obávám se, úplně všichni.“

Další exploze, ale tentokrát ji neprovázejí malé jiskřičky, ale masivní, ničivá tlaková vlna úděsu.

„Deset tisíc lidí?”

„Samozřejmě jsem okamžitě rozeslala anulaci a všechny požádala o naprostou diskrétnost. Ale obávám se, že to nebude tak snadné. Lidé už začali odpovídat. Lukeovi přicházejí blahopřání k narozeninám. Má jich plnou schránku. V této chvíli jsem jich napočítala už padesát šest.“ Třesoucí se rukou otevírám v Lukeově BlackBerry došlou poštu. Celou obrazovku okamžitě zaplní množství příchozích zpráv.

At se dozijes sta let, kamo!

Všechno nejlepsi!

Hodne stesti k narozeninam od marketingoveho tymu HSBC!

Slyším, jak Luke schází ze schodů. Hrůzou se mi rozdrkotají zuby. Musím mu někam schovat mobil. Musím té spoušti nějak zabránit.

„Všechno uhodne!“ šeptám zděšeně cestou do koupelny. „Musíme všechno vymazat! Musíme to zarazit!“

,Já vím,“ i Bonnie mluví hodně sklesle. Jenomže mezitím mu už ze všech stran začala chodit blahopřání. Nemám zdání, jak to zastavit.“ „Vždyť je to tajemství!“ téměř kvílím. „Copak to nechápou?“ „Becky,“ vzdychne si Bonnie. „Možná jste to držela v tajnosti už moc dlouho. Oslava bude za pouhé dva dny. Co když nastal čas všechno Lukeovi prozradit?“

Hledím na mobil v naprostém šoku. Ona si myslí, že bych to měla jen tak vzdát? Po všem, co jsem prožila?

„To ani náhodou!“ šeptám zuřivě. „To tak! Já připravuju překvapení, jasný? Překvapení. Stačí jenom nějak odpoutat Lukeovu pozornost, aby si nemohl žádné e-maily přečíst.“

„Holka zlatá, těžko ho rozptýlíte na celé dva dny…”

„Zvládnu to! Někam mu založím BlackBerry a něco provedu s laptopem… A vy donuťte techniky, aby mu vymazávali všechny maily, jestli to půjde. A informujte mě esemeskami, už budu muset jít…“ „Becky?“ volá Luke z ložnice. „Drahoušku, jak ti je?“

Vypnu mobil, zadívám se na krátký a děsivý moment na Lukeův BlackBerry, pak ho pustím na zem a dupnu na něj. A je to! A všech deset tisíc ťulpasů, kteří chtějí vyzradit mé tajemství, se teď může jít klouzat.

„Becky?“

Otevřu dveře a Luke tam stojí s hrnečkem a dvěma topinkami na talíři.

„Jsi v pořádku?“ Hledí na mě s obavami a pak natáhne ruku. „Vrátila bys mi můj BlackBerry?“

„Já jsem ho… asi rozbila. Promiň.“

„Proboha!“ Vytřeštěně zírá na pokroucené zbytky mobilu. Jak se ti to mohlo stát?“ Rozhlíží se po pokoji. „A kde je můj laptop? Musím poslat e-mail Bonnie…“

„Ne!“ vyjeknu tak pronikavě, až sebou Luke trhne a vyšplíchne trochu čaje z hrnku. „Zapomeň na laptop! Zapomeň na všechno! Lukeu…,“ zoufale se rozhlížím, čeho bych se mohla chytnout. Já.... ovuluju!“

To je ono!

„Cože?“ vyjeví se.

„Právě teď!“ Své prohlášení zdůrazním rázným kývnutím. „V tuto minutu! Právě jsem si udělala test. Tyto dny jsou strašně důležité. Takže na to musíme hned jít! Bezodkladně! Minnie spinká, v domě jsme sami…“ Svůdně se k němu plížím, vezmu mu hrnek s talířkem z rukou a odložím je na poličku. „Nenech se prosit, drahoušku,“ loudím hlubokým chraptivým hlasem. „Udělejme si děťátko.“

„To není tak špatný nápad.“ Když mu rozepínám košili a stahuju mu kalhoty, oči se mu rozsvítí. „Tuhle chvilku nesmíme promarnit.“ „Správně.“ Zavřu oči a přejíždím mu co nejsvůdněji rukou po prsou. „Jsem úplně rozžhavená.“

Což není tak daleko od pravdy. Všechen adrenalin, který mi teď koluje v těle, mě docela rozpálil. Svléknu mu košili, přitisknu se k němu a cítím slabou vůni potu a vody po holení. Mmmm. To byl opravdu dobrý nápad.

„Správná chvíle,“ mumlá mi Luke do krku. Očividně se dostal do nálady ještě rychleji než já. Výborně. Teď mám pár hodin klid. Na laptopy ani na BlackBerry nebude mít čas. Když na to půjdu dobře, vydrží to až do rána. A pak…

Ach Bože. Pak vážně nevím. Budu muset něco vymyslet. Ale mám na to spoustu času.

Vím jediné. V pátek bude překvapený, i kdyby mě to mělo stát život.

Devatenáct

A téměř mě ho to i stálo. Je půl osmé druhý den a já jsem skoro nezamhouřila oka, protože kdykoli jsem usínala, začal Luke brumlat, že se musí podívat na maily, a já musela vyrukovat s dalším dílem o vášnivé nymfomance, a tak pořád dokola.

Ne že bych si chtěla stěžovat, to ani náhodou. Ale už jsme vážně hotoví. Jakože, opravdu. Jsme na konci sil. (Přinejmenším pro tuto chvíli.) A je mi jasné, že Luke dostane různé nápady. Zatím se mi ho podařilo udržet v ložnici. Přinesla jsem nám do postele snídani, Luke už pije druhý šálek kávy a Minnie papá topinku. Ale každou chvíli začne pokukovat na hodinky a říkat…

„Nevidělas můj laptop?“ obrátí se najednou ke mně.

Už je to tady.

„Ehm… neztratils ho náhodou?“ snažím se mást stopu.

„Musí tu někde být…“ Nadzvedne košili, kterou včera večer odhodil na zem.

„Nejspíš ano,“ přitakávám zasvěceně. Zastrčila jsem ho do skříně za čisticí prostředky. O dveře jsem opřela žehlicí prkno a k němu navíc přirazila vrchovatý koš prádla na žehlení. To rozhodně nemůže nikdy najít.

„Musím se spojit s Bonnie a zasvětit ji do situace…“ Luke ještě energičtěji prohledává místnosti. „Kam to krucinál mohlo přijít? Vždyť jsem ho ještě včera večer měl! Už mi asi měkne mozek. Mohl bych si půjčit tvůj BlackBerry?“

„Je vybitý,“ lžu jako když tiskne. „Zapomněla jsem ho nabít.“

„Tak si půjčím počítač tvých rodičů...“

„Mají ho na heslo,“ řeknu rychle. „Tam se nedostaneš. Nedáš si ještě trochu kávy, drahý?“

Telefon na nočním stolku zazvoní a já ho zvednu a snažím se přitom vypadat co nej přirozeněji.

„Haló! Aha, to je pro tebe, Lukeu!“ Předstírám překvapení. „To je Gary!“

„Ahoj, Gary.“ Luke si od mě bere sluchátko. „Omlouvám se, ale mám rozbitý mobil…“ Nedomluví a vytřeští oči. „Cože?“ vykřikne. „Ale, Gary…“

Popíjím kávu jako pravá dáma, dívám se na Lukea a snažím se nevyprsknout. Nakonec Luke otřeseně položí sluchátko.

„To mi ještě scházelo,“ praští sebou na postel. „To byl Gary. Nejspíš se nervově zhroutil.“

„To snad ne!“ vykřiknu teatrálně.

Hodný zlatý Gary. Já věděla, že mě nenechá na holičkách.

„Že prý si se mnou potřebuje naléhavě promluvit o naší firmě, o svém životě, a na chvíli vypadnout z toho kolotoče. Mluvil, jako by byl naprosto na dně. Ze všech lidí právě Gary!“ Luke je úplně vyvedený z míry. „Jakože, je to poslední člověk, u něhož bych něco takového čekal. Vždycky byl tak vyrovnaný. Že prý má Londýna plné zuby a že se se mnou chce sejít až někde bůhvíkde v New Forest.“

To je rekreační chata, kam Gary jezdí se svou rodinou. Není tam telefonní signál, ani internet, ani televize. Dnes ráno jsem s Garym chvíli mluvila. Slíbil mi, že bude předstírat celé dopoledne nervové zhroucení, a mezitím musím přijít na něco dalšího.

„Garyho nemůžeš odmítnout,“ říkám vážně. „Vždyť je to tvá pravá ruka. Podle mě bys měl jet, kam bude chtít, a vyslechnout ho. Jinak by třeba mohl provést něco nepředloženého,“ postraším ho, když na něm vidím váhání. „To bys přece neriskoval, že? Zavolej Bonnie a požádej ji, aby ti přeložila domluvené schůzky.“

Luke automaticky strčí ruku do kapsy, kde mívá BlackBerry – a pak si vzpomene.

„Tohle je zlý sen.“ Mezi zuby drtí nadávky a jde k pevnému telefonu. „Ani nevím, jakou má linku.“

„Tak to já zase…“ Zarazím se právě včas. Kruci. Začínám být nepozorná. „Možná bys měl zavolat ústřednu,“ snažím se to rychle zamluvit.

„Podívej!“ Strčím mu pod nos starý poznámkový blok Brandon Communications a Luke pracně a zakaboněně vyťukává číslo na číselníku. Musím se kousat do rtů, abych se nesmála. Je tak roztomile dopálený. „Ahoj, Maureen. Tady Luke. Mohla bys mě přepojit na Bonnie?“ Napije se trochu kávy. „Bonnie. Díkybohu. Nevěřila byste, jakou mám dneska smůlu. Nemám ani BlackBerry, ani laptop a právě jsem měl strašně divný rozhovor s Garym. Fakt nevím, co si počnu…“ Nedopoví a vidím, jak se mu do obličeje postupně vrací klid.

„Mockrát děkuju, Bonnie,“ řekne nakonec. „To bude skvělé. Brzy se vám ozvu. Máte tohle číslo? Dobře. A… děkuju.“ Položí sluchátko a podívá se na mě. „Zatímco budu s Garym, Bonnie sem nechá poslat jiný laptop. Pokud ho převezmeš, mohl bych ho vyzvednout cestou zpátky do firmy.“

„To je skvělý nápad!“ vykřiknu, jako by to byla pro mě novinka a jako bych si právě na toto téma neposlala s Bonnie přibližně padesát e-mailů. „To je dobře, že je Bonnie tak schopná sekretářka, že?“ neodpustím si malé rýpnutí.

Bonnie sem pošle upravený laptop, který se kvůli „programové chybě“ nebude schopen napojit na internet. Technické oddělení dále vyřadilo Lukeovu mailovou adresu a nahradilo ji jinou. Bonnie do ní vloží právě tolik pošty, aby Luke neměl podezření a aby ho to na delší dobu zaměstnalo. V podstatě Lukea odřízneme od virtuální civilizace.

„A sehnala mi auto, které mě doveze za Garym do těch horoucích pekel, nebo kde to je. Mělo by tu být během dvaceti minut.“ Luke se ještě jednou rozhlédne se svraštělým obočím po místnosti. „Jsem si jistý, že jsem sem ten laptop včera donesl. Jsem si naprosto jistý.“

„Už se s tím laptopem netrap,“ uklidňuju ho, jako by byl psychotik. „A měl bys jít obléknout Minnie!“

BlackBerry se mi rozdrnčel příchozími hovory, a jakmile je Luke z doslechu, skočím po něm, aniž se podívám, kdo mi volá, a vyhrknu: „Dobrý den, Bonnie.“

„Ne, tady Davina.“

Mám hlavu tak plnou dopoledních událostí, že mi trvá nanosekundu, než si uvědomím, kdo to je.

„Davino!“ Nedokážu zakrýt překvapení. „Dobrý den! Jak se máte?“ „Becky! Chudinko malá! To příšerné’“ Na jeden šílený okamžik mě napadne, že mluví o nadcházející oslavě. Až pak mi dojde, co tím myslí. „Aha, tamto,“ trhnu sebou. „No jasně.“

„Co se stalo?“

Opravdu bych se obešla bez toho, abych to musela donekonečna opakovat. Docela ráda bych to aspoň pro tuto chvíli pustila z hlavy.

„No, můj šéf zjistil, jak funguje Nakupujte v soukromí.“ Ztlumím hlas. „A nelíbilo se mu to. Takže mě suspendoval a teď provádí vyšetřování.“ Abych pravdu řekla, posledních několik dnů jsem byla tak zaměstnaná, že jsem si na to vyšetřování vůbec nevzpomněla.

„Ale vždyť jste nám zachránila život!“ namítá Davina vzrušeně. „Všechny jsme se shodly, že to tak prostě nenecháme. Včera jsme se sešly, pár vašich pravidelných zákaznic. Jasmine nám poslala zprávu, a tak jsme se domluvily e-mailem…“

„Jasmine?“ Zpráva, že Jasmine svolávala do boje, mě trochu zaskočí. „A my to tak nenecháme. Už víme, co uděláme. A ten váš šéfík bude litovat, že se vůbec narodil.“

Mluví tak zuřivě, až mě to dojme. I ta Jasmine. I když musím říct, že si nedovedu představit, co by s tím mohly dělat. Možná chtějí sepsat společnou stížnost.

„Tak to vám… děkuju, Davino. Opravdu si toho vážím.“

„Budu vás průběžně informovat. A také jsem se chtěla zeptat, jak se cítíte. Nemůžu pro vás něco udělat? Cokoliv? Mám den volna, takže jestli si chcete s někým promluvit, jestli potřebujete trochu rozveselit…“ Zaplaví mě vděčnost. Davina je takové zlatíčko.

„Díky, ale opravdu ne.“ Ledaže byste mohla zaměstnat mého manžela… Jůúů. Najednou mě něco napadlo. Davina je lékařka, že? Takže by kupříkladu mohla…

Ne. Tohle po ní přece nemůžu chtít. To je příliš velká laskavost.

Ale zachránilo by mi to život a ona přece nabízela…

„No vlastně, mohla byste pro mě udělat něco, co by mi ohromně pomohlo,“ začnu opatrně. ,Ale trochu se ostýchám něco takového po vás…“ „Cokoliv! Řekněte, o co jde!“

Davina je hvězda. Než se Luke vrátí s Minnie do pokoje, jsme domluvené. Poslaly jsme s Davinou Bonnie zprávu a všechno je zařízeno. Svižně zastrčím BlackBerry pod peřinu a usměju se na Lukea, a jako by telefon čekal na tuto narážku, rozdrnčí se.

„Dobrý den, Bonnie!“ zdravím jako neviňátko. „Ano, Luke je tady. Chcete s ním mluvit?“

Podávám mu sluchátko – a tentokrát se musím kousat do rtů ještě víc, když vidím, jak je Luke během rozhovoru stále užaslejší.

„Mimořádná lékařská prohlídka?“ vyletí.

Ach Bože, nesmím se smát. Nesmím.

„To nemyslíte vážně!“ vykřikne. Jak může být lékařská prohlídka mimořádná? Pošlete je s tím do háje.“ Vidím, jak se tváří stále zoufaleji. „Tak pošlete do háje tu zatracenou pojišťovnu. Ach jo…“

Jedna nula pro Bonnie. Musela být na druhém konci naprosto neúprosná.

„Proboha!“ nakonec praští sluchátkem. „Že prý mám na celé dnešní odpoledne jít na zevrubnou lékařskou prohlídku. V pojišťovně prý cosi podělali.“

„To je ale otrava!“ lituju ho.

Davina slíbila, že Lukea prohlédne tak pečlivě, jak ho ještě nikdy nikdo neprohlédl. Přinejmenším na šest hodin ho navlékne do nemocničního úboru, zabrání mu v přístupu k laptopu, mobilu a celkově k lidstvu.

„Tohle je ten nejděsivější den blbec, jaký jsem kdy zažil…“ Oběma rukama si prohrábne vlasy a vypadá usouženě.

Luke opravdu není zvyklý nemít kontrolu nad situací. Kdyby mi nebylo tak do smíchu, téměř bych ho litovala.

„Ale no tak,“ stisknu mu láskyplně ruku. „To zvládneš.“ Mrknu na hodinky. „Nemá přijet každou chvíli to auto? Neměl by ses jít připravit?“

Když si Luke obléká kabát, BlackBerry mě bzučením upozorní, že mám novou esemesku. Potají se na ni kouknu a je od Bonnie, velmi krátká a věcná.

Becky. Uz jste se divala na YouTube?

Znáte to. Když si člověk myslí, že se mu už nic horšího nemůže stát, stane se.

Marketingové oddělení firmy Foreland Investments natočilo video, na němž všichni sborově volají „Všechno nejlepší k narozeninám, Lukeu!“ a pod titulkem „Blahopřejeme Lukeu Brandonovi k narozeninám!“ to zveřejnili na YouTube.

Jsem rozpolcená mezi hlubokým dojetím a skutečným pocitem, že se za chvíli definitivně zblázním. Jakože YouTube, proboha! Může být něco méně diskrétní? Nemohli snad počkat do zítřejšího večera? Kdykoliv se na to znovu podívám, musím si loknout Bachovy Krizové esence.

Do deseti hodin už video zhlédlo 145 účastníků, z nichž jenom já desetkrát. Do jedenácti, kdy dorazila Janice se Suze, ho už zhlédlo

1 678 účastníků – a k mému zděšení přibyly další dvě nahrávky. Jedna od Sacrum Asser Management, na níž si blahopřání „Všechno nejlepší k narozeninám, Lukeu Brandone!“ připevnili všichni zaměstnanci kancelářskou sponkou ke stolu. Ta druhá je od Wetherby, na níž celé marketingové oddělení sborově zapělo blahopřání na kameru.

„To je bomba!“ Suze mi s vykulenýma očima nakukuje do laptopu.

„Já vím.“ Přese všechno se dmu pýchou. Jakože, všichni ti lidé musí mít Lukea skutečně rádi, když jim stojí za to natočit pro něj video. Ale na druhé straně začínám propadat panice. „Co když to uvidí?“

„Neuvidí,“ uklidňuje mě Suze. „Co by mohl hledat na YouTube? Má spoustu práce. Jenom takové ztracené případy jako já a ty visíme pořád na počítači.“

Už chci namítnout, že nejsem žádný ztracený případ, když zazvoní zvonek u dveří a všichni strneme.

„Není to doufám on?“ vyjekne Janice a přitiskne si jednu ruku na srdce.

No prosím vás. Janice pořád přehání. Málem jsem úlekem všechny polila kávou.

„Jistěže není. Budou to hoši se stanem.“

Ale ani oni to nejsou, je to Danny. Stojí na prahu v obnošeném

koženém kabátě, v otrhaných džínách a stříbrných converskách a drží spoustu nákupních tašek.

„Kupte šatičky!“ říká s kamennou tváří.

„Danny, ty jsi hvězda!“ Vezmu si od něj tašky. Jsi tak strašně hodný!“ Nahlédnu do jedné z tašek a vykoukne na mě zlatý brokát lemovaný třpytivou kraječkou. Páni! Ty budou dokonalé.

„Co jsem měl dělat! Ta tvá tchyně je jako Stalin. Je to nejhorší šéfová, jakou jsem kdy měl.“ Rozhlédne se ustrašeně kolem sebe. „Není tu, doufám?“

„Teď právě ne,“ uklidňuju ho. „Zato je tu Suze. Dej si pozor. Má na tebe ještě pořád děsně spadeno za ty fotky.“

„Á jé,“ vyděsí se Danny a o krok couvne. „Problém je v tom, že Suze prostě nerozumí estetice. Musíš si uvědomit, že tvořivost je jí úplně cizí.“ „Ale není! Je to výtvarnice! Podívej se na její rámečky na fotografie!“ „No tak dobře,“ zkouší to Danny z jiné strany. „No tak dobře, je to výtvarnice, ale naprosto nepochopila, co jsem tím chtěl vyjádřit…“

„Ale pochopila!“ ozve se vedle mě dopálený Suzin hlas. „Já jsem dokonale pochopila, cos tím chtěl vyjádřit! Prostě jsi to na Tarkieho nahrál, Danny! Přiznej to!“

Danny se na ni chvíli tiše dívá. Zřejmě přemýšlí, co teď. „Když to přiznám,“ řekne nakonec, „odpustíš mi hned, bez dalších otázek, a obrátíme list?“

Já...,“ zamyslí se Suze. „No… asi ano.“

„Tak dobře, nahrál jsem to na něj. Mám tě moc rád,“ dá Suze pusu na tvář a protáhne se kolem mě do domu. „Nemáte trochu kafe? Dobrý den, Janice!“ vykřikuje. „Ona má módní kimono! Má múzo! To je ale nádherný odstín rtěnky!“

„Je… naprosto nemožný!“

Suze vypadá tak dopáleně, že jí málem nabídnu svou Bachovu Krizovou esenci také. Ale mou pozornost odvede hluk, který k nám dolehne zvenčí. Na příjezdovou cestu k Janicinu domu couvá se skřípáním velký náklaďák a mládenec v džínách ho navádí gestikulací. To je jistě stan!

Takže. Oslava skutečně začíná.

Ve čtyři už v Janicině zahradě stojí obrovský stan. Ještě nemá všechno, co má mít, ale už teď, jak se tam vlní, vypadá senzačně.

Garymu se podařilo předstírat nervové zhroucení celé tři hodiny a teď je Luke s Davinou, která mu provádí zdravotní prohlídku v suterénu nemocnice, v níž pracuje. Právě mi volala, aby mi sdělila, jak to tam probíhá.

„Postavila jsem ho kvůli zhodnocení srdeční činnosti na hodinu na běžecký trenažér. A vážně se mu to moc nelíbí,“ dodá vesele. „A kam půjde ode mě?“

„To… ještě nevím,“ přiznávám nerada. „Ještě vám zavolám.“

Dosud jsem nevymyslela, kam půjde od Daviny, a už mi to začíná dělat starosti – zejména když už na YouTube dorazilo celkem třináct blahopřání. Celý den sem chodí Martin nakukovat do počítače a při každém novém přírůstku radostně povykuje. Navíc kdosi založil webovou stránku pod názvem happybirthdaylukebrandon.com, která figuruje ve všech odkazech a všechny vybízí, aby na ni poslali vtipné/láskyplné/lechtivé historky o „Králi spinu ze City“, jak tam Lukeovi říkají. Zůstává mi nad tím rozum stát. Kdo to všechno způsobil? Podle Dannyho teď v City nemají do čeho píchnout a k smrti se nudí, takže se na Lukeovy narozeniny vrhli jako na rozptýlení.

„A máme tu číslo čtrnáct,“ hlásí Martin od laptopu, když položím sluchátko. Jakési holky z Prestwick PR zpívají ,Happy Birthday ve stylu Marilyn Monroe. A jsou k tomu nahatý,“ dodá.

„Nahatý?“ ženu se k němu a v patách za mnou Suze.

No tak úplně nahaté nejsou. Kritická místa ukrývají kytkami v květináči, šanony a rohy fotokopírek. Ale přece jen. Copak nevědí, že je Luke ženatý? Zejména ta kudrnatá tmavovláska, která tak kroutí boky. Pevně doufám, že tahle na oslavu nepřijde.

,A co uděláš s Lukem teď?“ zajímá se Suze, která poslouchala můj rozhovor s Davinou. „Jakože, nemůže být přece na zdravotní prohlídce celý den? Teď už to v něm musí docela vřít, ne?“

„Já vím,“ kousnu se do rtů. „Napadlo mě, že by mu třeba mohla

Bonnie poslat hromadu e-mailů. Kupříkladu nějaké rozsáhlé materiály, a tvrdit, že je to urgentní a že si to musí hned přečíst.“

„A co zítra?“ naléhá Suze.

„To vážně nevím. Možná další dokumenty.“

Suze vrtí hlavou. „Potřebuješ něco zásadnějšího. Co ho dokáže vždycky zaujmout? Jako kupříkladu u Tarkieho bych věděla naprosto jistě, co by to bylo. Kdybych mu kupříkladu řekla, že mu volala Historická společnost, že získali věrohodné důkazy, že jeho praprapraprastrýc Albert z toho kanónu rozhodně nestřílel, hned by všeho nechal.“

„Jé.“ Zírám na Suze s obdivem. „To je tedy něco. A kdo byl ten praprapraprastrýc Albert?“

Suze protáhne obličej. ,Je to strašná nuda. Opravdu to chceš vědět?“ Hmmm. Možná ani ne.

„Chtěla jsem tím říct, že vím, které knoflíky u Tarkieho mám stisknout,“ pokračuje Suze. „A ty zase znáš Lukea. Co platí na něj?“ „Krize ve firmě,“ řeknu po chvilce přemýšlení. „Nic jiného mě nenapadá. Vždycky se může přetrhnout, když se nějaký jeho velký klient dostane do potíží.“

„Můžeš nějakou takovou krizi vytvořit?“

„Uvidíme.“ Bez přemýšlení vezmu sluchátko a volám Bonnie.

„Ahoj, Bonnie. Viděla jste, co se děje na YouTube?“

„Je mi to strašně líto, Becky,“ omlouvá se Bonnie nešťastně. „Kdybych bývala ten mail nerozeslala…“

„Už se tím netrapte,“ řeknu rychle. „Ale možná že dokážeme využít skutečnosti, že to všichni vědí. Nemohla byste rozeslat mail jeho klientům s vysvětlením, že ho do zítřejšího večera potřebujeme nějak zaneprázdnit, a požádat je, jestli by si nemohli vymyslet nějaké potíže, které by ho na delší dobu zaměstnaly?“

„A jaké potíže?“ ptá se Bonnie váhavě.

„To já nevím! Můžou předstírat, že jsou na mizině, nebo že mají nějaký sexuální skandál… to je fuk! Prostě aby ho na pár hodin zabavili. Napište jim, že když je něco napadne, ať vám zavolají, a vy je budete koordinovat.“

Aspoň jednoho z jeho klientů snad něco chytrého napadne. Jakože,když si dokážou vymýšlet takové videonahrávky, tak si snad dokážou vymyslet i potíže, ne?

A už mi mobil vyzvání, ale číslo, z něhož chci zjistit, kdo mi volá, neznám.

„Haló!“

„To je Rebecca?“ zahřímá rozjařený hlas.

„Ano,“ přiznám se mírně ostražitě. ,A kdo volá?“

„Eric Foreman, Daily World. Pamatujete si na mě?“

„Eriku!“ vykřiknu potěšeně. ,Jak se máte?“

Eric je novinář v Daily World a první, s kým jsem se jako finanční novinářka seznámila. Napsala jsem pro něj několik článků, ale později jsem spolupráci přerušila a ztratili jsme kontakt. Jak mě vůbec našel?

„Mám se prima, krásko. Právě píšu pro Deník ze City o oslavě narozenin vašeho manžela a chtěl bych k tomu pár slov od vás osobně. Nebo ještě raději od něj. Máte ho poblíž?“

„Cože?“ Vyděšeně zírám na mobil. „Proč píšete o jeho narozeninách?“

„To si děláte legraci? O takovém prvotřídním drbu ze společnosti? Dívala jste se na YouTube? A kolik lidí se o to zajímá?“

„Já vím,“ říkám zoufale. „Ale to nebylo záměrem. Mělo to být překvapení!“

Eric se zasměje tak hlasitě, až z toho málem ohluchnu. „Můžu vás citovat?“ ptá se. ,„Mělo to být překvapení!1 Dostal jsem dnes na toto téma už osm mailů. Já myslel, že to bylo úmyslem, lásko.“

„To ne! Chci to zarazit!“

Znovu se rozchechtá. „Teď už tomu nezabráníte. Je to všude. Jedou v tom dokonce i lidi, kteří Lukea vůbec neznají. Marketingový tým z Atlas Fund Management je na dovolené v Kentu a na všechna svá auta na parkovišti napsal ,Všechno nejlepší k narozeninám, Lukeu‘. Právě mi poslali fotku. Zítra to otisknu, pokud neseženu něco lepšího.“

„Ne!“ téměř zařvu zděšením. „To nesmíte! To má být pro Lukea překvapení! Čímž myslím, že by měl být překvapen!“ Zoufalstvím jsem se zapotila. Copak to nikdo nechápe?

„Páni, je to pořád lepší. Takže on teda nic netuší?“

„Netuší!“

„A oslava je zítra večer?“

„Ano,“ odpovím automaticky a hned si to vyčítám. Možná je Eric můj přítel, ale především je to bulvární novinář.

„Tak ho nepouštějte k Daily World, milunko,“ zasměje se Eric. „Bude to mé hlavní téma. City se po předchozích událostech potřebuje pořádně pobavit. A vy, milá dámo, jste jim tu zábavu poskytla. To nemyslím nijak zle. Kolegové z událostí dne si vás taky vezmou na mušku, to si pište.“

„Ale…“

„A určitě nebudeme sami. Takže si raději držte manžílka někde stranou.“

„Ne! To nesmíte!“

Ale už zavěsil a já jen tupě zírám na mobil. To nemůže být pravda. Má supertajná akce, překvapení, o němž neměl nikdo vědět, se teď stává... trhákem pro novináře?

Večer to zatím zvládám, i když už je na YouTube třiadvacet blahopřání a Eric napsal o Lukeově oslavě na internetových stránkách Daily World do sloupku o City. Rozeslala jsem zoufalé

e-maily všem hostům a klientům Brandon Communications s informací, že oslava je dosud míněna jako překvapení, a všechny požádala, aby se v této záležitosti neobraceli na Lukea.

Bonnie mi poslala po kurýrovi hromadu lejster, která mají dnes večer Lukea zabavit, a několik přátelsky naladěných klientů odpovědělo, že se ho budou snažit zítra přes den zaměstnat vymyšlenými problémy. Ale nikdo z nich nepůsobil příliš přesvědčivě. Abych pravdu řekla, jsem dost nervózní. Do začátku oslavy nám ještě zbývá celý večer, noc a den, a ví o ní už celý svět a před sousedním domem se ve větru třepotá obrovský plátěný stan. Jakože, jak tohle má člověk udržet pod pokličkou?

„Neboj se. Už to není tak dlouho.“ Suze v kabátě a se šálou kolem krku mi jde dát pusu. „Už musím jít. Na shledanou zítra ve velký den!“ „Suze,“ chytím ji za ruku. „Mockrát ti děkuju. Nevím, co bych si bez tebe počala a bez Tarkieho a… vůbec.“

„Neblázni. Byla to legrace! Nakonec nejvíc práce odvedla Elinor.

„A Bex…,“ odmlčí se a najednou zvážní, „Luke bude zírat. Myslím to fakt vážně.“

„Opravdu si to myslíš?“

„Vím to. Bude to senzace.“ Stiskne mi ruku. „Raději poběžím, nebo mě ještě zahlédne.“

Dveře se za ní zavřou, můj mobil se rozdrnčí a já na něj vyčerpaně hledím. Dnes už jsem toho natelefonovala tolik, že jsem téměř přišla o hlas. Nakonec vydoluju zbytek energie a přijmu hovor. Číslo nepoznávám, čemuž se příliš nedivím.

„Dobrý den. U telefonu Becky.“

„Becky?“ opakuje hebký ženský hlas. „Vy mě neznáte, ale jmenuju se Sage Seymourová.“

Cože?

Okamžitě ve mně vytryskne proud adrenalinu jako gejzír, jako kdybych vypila tři plechovky Red Bull najednou a ještě k tomu získala zlatou olympijskou medaili. Mluvím se Sage Seymourovou? A ona ví, jak se jmenuju?

Sage Seymourová kdesi sedí, v ruce má telefon a mluví se mnou. Jůúú, ráda bych věděla, co má na sobě. Nejsem vyšinutá. Jenom prostě...

Dělej, Becky. Odpověz.

„Jé. Jé, dobrý den.“ Zoufale se snažím mluvit klidně, ale hlas mi trapně vyletěl o tři oktávy výš. „Ehm, dobrý den! Dobrý den!“

Nějak se nedokážu přes ten „dobrý den“ přehoupnout.

„Najala jsem vašeho manžela na jistou propagační práci.“ Teď už její zpěvný hlas dobře poznávám. „Ale to asi víte.“

Horečně přemýšlím. Vím to? Jakože, očividně neoficiálně. Ale když řeknu, že mi to Luke zatajil, nebude to znít divně? Jako že mu na tom nezáleží, nebo že spolu nemluvíme?

„To je tak úžasné!“ polknu. Jsem vaše oddaná fanynka.“

Nafackovala bych si. Znělo to tak nepřesvědčivě.

„Sáhla jsem trochu ,do jiného soudku‘. Ale víte, už jsem měla všech těch hollywoodských žvanilů plné zuby. Váš manžel mi předložil za deset minut víc zajímavých nápadů než všichni ti maníci dohromady.“

Nafouknu se. Já věděla, že je Luke šikovný.

„Takže, slyšela jsem o vaší oslavě,“ dodá Sage nenuceně. „Bude to asi velká událost.“

Jejda! Jak se to mohla…

„A-ano,“ koktám. „Hodně velká...“

„Zabruslila jsem na YouTube. Úžasná blahopřání. Pak má sekretářka dostala od Bonnie e-mail. Potřebujete Lukea něčím zabavit, jestli tomu dobře rozumím?“

„Ano! Na internetu to všichni vědí a mělo to být původně velké překvapení a…“

„Co kdybych se toho ujala já?“ pokračuje Sage klidně. „Mohla bych ho požádat, aby přijel do ateliérů. Zahrát si na rozmarnou primadonu. Dokážu sehrát dobré divadýlko. Jakmile se dostane do ateliérů, postaráme se tu o něj. Provedeme ho tu a zaměstnáme ho do chvíle, kdy ho budete potřebovat. Pak vám ho pošleme autem.“

„Jééé.“ Polknu. „To by bylo skvělé.“

Já mu strašně závidím. Já chci také do ateliérů. Já také chci, aby mě tam provedli. Horečně se snažím vymyslet přijatelný důvod, proč bych tam měla jet s ním, když Sage dodá:

„Vy jste kdysi dělala pro televizi, viďte? V Ranní kávě?“

„Ano!“ přisvědčím překvapeně.

,Já jsem se na vás dívala, když jsem měla právě volno. Byla jste velmi vtipná.“

„Tak… to vám děkuju!“ Zalapám po dechu.

„Mohly bychom spolu zajít někdy na drink.“

Zatočí se se mnou svět. Zatínám prsty do mobilu a uvažuju, jestli se mi to přece jen nezdá. Sage Seymourová mě pozvala na drink? Slavná filmová hvězda, která získala Oscara, se mnou chce jít na drink? Celý život jsem o tom snila. Jakože, odjakživa jsem cítila, že se něco takového jednou musí stát. Neříkala jsem to? Nevěděla jsem celou dobu, že jsem předurčená k životu mezi filmovými hvězdami?

Možná budeme nejlepšími kamarádkami!

Možná jí půjdu na svatbu za družičku. Tedy, pokud se hodlá vdát. Už nemusím být tou, která se k ní náhodou protlačila. Budeme tam možná spolu.

„To by bylo… senzační,“ podaří se mi vykoktat.

„Prima. Takže, o Lukea se nemusíte bát. Postaráme se o něj. A mnoho štěstí na zítřek! Na shledanou, Becky.“

A najednou je pryč. Horečně si ukládám její číslo do mobilu. Sage Seymourová. Do mého mobilu. Sage Seymourová. Prostě jako by byla jednou z mých kamarádek.

Já se zblázním, to je tak bombový.

Pak pošlu stručnou esemesku Garymu a Bonnie – Dobra zprava! Sage Seymourova slíbila, ze se o Lukea do zitrejsi oslavy postara – a vtom zaslechnu, jak Luke strká do zámku klíč. Rychle mobil zastrčím a popadnu jakýsi časopis.

Tak jo. Chovej se přirozeně. Jako že jsi právě neklábosila se svou novou nejlepší kamarádkou Sage Seymourovou.

„Ahojky!“ zvednu oči od časopisu. „Měl jsi dobrý den? Jak to vypadá s Garym?“

„Co já vím,“ kroutí Luke hlavou. „Nedokázal jsem se v tom vyznat. Tak jsem mu nakonec řekl, že potřebuje dovolenou.“ Zašklebí se, když si sundává kabát. „Krucinál. Mám ruku nadranc. Dostal jsem do ní asi tak pět tisíc injekcí.“

„Chudinko!“ polituju ho. „Ale určitě to bylo nutné. Kvůli tvému zdraví...“

„Takovou felčarku jsem nezažil. Donutila mě běhat celou hodinu.“ Očividně se z toho ještě nevzpamatoval. „A musel jsem vyplnit šest dotazníků, jeden jako druhý. Tohle si mohl vymyslet jenom absolutní imbecil.“

Davina říkala, že se Luke příšerně vztekal a že jí udělal kázání o tom, jak neefektivně pracuje a kolik času zbůhdarma promrhá. V čemž se zase tak moc nemýlil vzhledem k tomu, že ho tam dusila o čtyři hodiny déle než normální pacienty.

„Chudáčku,“ snažím se potlačit smích. „A ještě navíc tu na tebe čeká obrovská hromada nějakých lejster, které prý musíš naléhavě přečíst…“

Aby tě náhodou nenapadlo, ze už to máš za sebou.

Přitáhnu krabici plnou všelijakých smluv a dopisů, kterou mi Bonnie poslala dnes odpoledne. To by ho mělo na chvíli zaměstnat.

„Musím se podívat do počítače.“ To mu očividně zvedne náladu. „Tohle je můj nový laptop? Výtečně.“

Znepokojeně se zavrtím, i když vím, že je naprosto bezpečný. Slíbili mi to. A podle předpokladu začne Luke po chvíli nadávat.

„Krucinál, nemá to připojení na internet!“ Několikrát do laptopu vztekle bouchne. „Co to krucinál s tím serverem je?“

„Nerozčiluj se,“ vložím se nevinně. „Vždyť je to jedno. Tak prostě udělej to papírování. S laptopem se to vyřeší zítra. Už jsi jedl? Nedal by sis trochu rizota? Přinesla mi ho Janice.“

Právě mu ohřívám v kuchyni rizoto, když zaslechnu vyzvánět Lukeův mobil.

„Luke Brandon.“ Slyším, jak ho vzal. „Dobrý den, Sage! Jak se máte? Momentík, prosím…“

A zavře dveře obývacího pokoje. No tohle!

Na chvíli zaváhám – ale pak se přikradu po špičkách přes chodbu ke dveřím.

„Ale to mě velmi mrzí,“ říká právě. Jistěže jste mou prioritou číslo jedna. Sage… poslyšte, Sage… To si nikdo nemyslí, Sage…“

Jo! Očividně mu předvádí skvělé divadýlko. Proč by také ne. Je to herečka.

„Jistěže můžu… v osm ráno? Do Pinewoodu. Dobře, přijedu. Zatím na shledanou.“

V obývacím pokoji je chvíli ticho a už váhám, jestli se nemám zase tiše odkrást, když znovu slyším jeho hlas. „Bonnie? Tady Luke. Právě mi volala Sage Seymourová. Bohužel se asi potvrdily mé nejhorší obavy. Ta ženská je zlý sen. Chce po mně, abych hned ráno přišel na její natáčení.“ Odmlčí se. „To vážně nevím proč! Přišlo to zčistajasna! Plácala něco o tiskových prohlášeních a strategiích, zřejmě je totálně egocentrická, a stěžuje si, že jí nevěnujeme dostatek zájmu… Každopádně vám zavolám, až od ní pojedu do kanceláře.“ Ztlumí hlas natolik, že musím přitisknout ucho přímo na dveře, abych něco slyšela. „Díkybohu, že jsem Becky nic neprozradil. Něco mi našeptávalo, že mám ještě počkat, jak se věci vyvinou…“ Nedopoví větu. „Ne! Pochopitelně jsem to Becky zatím neřekl. Jinak to prostě nejde. Přes ten most přejdu, až už budu muset.“

Našpicuju uši. Co nejde? Jaký most?

„Takže zítra na shledanou, Bonnie. A mockrát děkuju.“

Kruci. Už jde. Utíkám do kuchyně, kde se už rizoto pochopitelně připeklo ke dnu pánve. Rychle vmíchávám připálené kousky do ostatního rizota, když Luke dorazí.

„Mimochodem, ráno musím vyrazit brzy,“ utrousí. Jedu za klientem.“ „Tak se trochu najez,“ položím před něj talíř jako dokonalá a nic netušící manželka. „Zítra máš velký den. Máš přece narozeniny!“

„Kruci. Máš pravdu.“ Obličejem mu přeletí znepokojený výraz. „Nenaplánovala jsi nic, že ne, Becky? My totiž zítra máme jakési firemní a dlouhatánské školení. Skončí to až někdy strašně pozdě, ani nevím, kdy se vrátím…“

„Já vím,“ odpovím nenuceně. „Nic si z toho nedělej! Oslavíme to v sobotu.“

Kristepane. Tohle nevydržím. Ústa mi pocukávají v euforii a mám pocit, že se mi nad hlavou v bublinách vznášejí vlastní myšlenky.

Za oknem už stoji obrovský stan! Zítra máš večírek! Kromě tebe už o tom ví celý svét!

Nemůžu uvěřit, že na to nepřišel. Nemůžu uvěřit, že jsme to tajemství tak dlouho udrželi. Mám pocit, jako by mé myšlenky zakrývala jenom tenká opona, kterou Luke každou chvíli rozhrne, a spatří připravenou scénu.

„Becky…“ Luke se na mě zneklidněně podívá. „Není ti něco? Nevyvedlo tě něco z míry?“

„Cože?“ nadskočím. „Ale ne! To nic! To se ti jen zdá.“ Sáhnu po sklence vína, napiju se a pak se co nejpřesvědčivěji na Lukea radostně usměju. „Nic se neděje. Všechno je, jak má být.“

Nerozhrnuj tu oponu, Becky. Drž jazyk za zuby. Už jenom čtyřiadvacet hodin.

Kdo všechno ví o oslavě

Já

Suze

Tarquin

Danny

Jess

Tom

Máma

Táta

Janice

Martin

Bonnie

Ty tři ženské od vedlejšího stolu, které natuty poslouchaly

Gary

Janicin instalatér

Rupert a Harry z The Service

Erica

Vedoucí marketingu firmy Bolinger, Dom Perignon, Bacardi,

Veuve Clicquot, Party Time Beverages,Jacob’s Creek, Kentish English Sparkling Wine Cliff

Manikérka (byla jsem tak zdeptaná, že jsem se musela někomu svěřit, ale ta mi svatosvatě slíbila, že to neprozradí živé duši)

165pozvaných hostů (nepočítaje v to zaměstnance Brandon C)

500 čtenářů Style Central Elinor

Číšník v Kitzu (který byl očividně jedno ucho)

Elinořin personál (6)

Cateringová firma (Kolik jich tak může být?Jeden, nebo dva?)

35 zaměstnanců Brandon C

10 000 kontaktů firmy Brandon C

97 578 uživatelů YouTube (ve skutečnosti 96 471 -jejich počet ještě o něco vzrostl)

1 800 000 čtenářů Daily World

Celkem: 1909 209

No a co. Nic se neděje. Pokud dokážou všichni do zítřka udržet jazyk za zuby.

Dvacet

A najednou je den oslavy a tři hodiny odpoledne. Necelé čtyři hodiny do začátku.

Celý den tu sedím a už mě bolí zápěstí od toho, jak pořád tisknu mobil k uchu… ale jsme u cíle. Doopravdy u cíle. Všechno je na svém místě a vypadá to super. Všichni jsou tam, kde mají být. Hlavní organizátoři měli poslední schůzku. Elinor je v plném nasazení. S Jess vytvořily jakousi zvláštní dvojku, kontrolují seznamy a společně posedle hodnotí každý detail. Vlastně se mezi nimi vyvinula jistá soutěživost při vyhledávání jakýchkoliv závad a jejich bleskovém řešení.

Jess neustále popichuje Elinor, že by jako talentovaná žena měla jet do Chile a využít svých organizačních schopností k něčemu skutečné hodnotnému, a jestli už někdy uvažovala o práci dobrovolníka? Na což Elinor reaguje bezvýrazným pohledem a kamennou tváří. (Včera jsem se neovládla a namítla jsem Jess: kdo říká, že oslava není hodnotná?)

Luke je pořád v pinewoodských ateliérech se Sage, která mě průběžně informuje esemeskami. Do našeho tajemství jsou tam očividně zasvěceni všichni, personál i herci. Hned po příjezdu mu zabavili jeho nový mobil, na uši mu nasadili sluchátka a posadili ho vedle režiséra. Když ho to tam přestalo bavit, ukázali mu ateliéry a předvedli mu všechny výpravy a karavany. Pak ho vzali na oběd. Pak ho Sage zavalila horou stížností. Pak ho zase usadili k režisérovi. Pokaždé když chce promluvit, mu Sage řekne: Šššš! Musím se soustředit!, nebo mu zakáže mluvit režisér.

Tak se tam o něj v zásadě postarají přibližně do šesti hodin. Pak mu zavolá Bonnie a řekne, že mu omylem poslala důležitou smlouvu k podpisu domů, ale že ji potřebuje ještě dnes podepsat, takže mohl by tedy zajet domů a ještě ji faxem odeslat do kanceláře? A auto ho přiveze zase sem. A já ho přivítám u dveří. A pak…

Vždycky když na to pomyslím, naskočí mi husí kůže. Nemůžu se dočkat. Nemůžu se dočkat!

V Janicině kuchyni pobíhají sem a tam lidé z cateringové společnosti. Stan je osvětlený jako kosmická loď. Janicina zahrada je ověšená ozdobnými vlaječkami.

Teď už se musím jenom vykoupat a udělat si nehty a připravit Minnie…

„Ahoj, Becky, holčičko.“

Mámin hlas zazní tak blízko, že upustím šálek čaje na podlahu. Musela přijít potichounku, protože jsem ji vůbec nezaslechla.

Máma vchází do kuchyně a mně se žaludek sevře neblahým tušením. Teď na to nejsem připravená. Jediné spojení, které jsem s mámou poslední dny měla, probíhalo poněkud tajuplně prostřednictvím esemesek v Janicině mobilu.

Začalo to tím, že Janice pozvala mámu s tátou na drink před začátkem oslavy, a máma jí na to odpověděla, že jestli ji vlastní dcera neráčila pozvat, tak ona se nikam nebude cpát. Janice mámě poslala esemesku, že máma určitě byla pozvána. Nedostala snad pozvánku? Máma dotčeně odpověděla, že později bylo její pozvání zrušeno. Takže já jsem Janice vysvětlila, že pozvání pro mámu se ruší jenom v případě, že se jí nechce přijít. A máma na to, že se nehodlá cpát někam, kde o ni nestojí. Pak se do toho vložil táta a zavolal Janice a řekl, že je to všechno nesmysl. A někde tam to skončilo.

„Aha.“ Polknu. „Ahoj, mami. Myslela jsem, že jsi pořád v The West Place. Kde máš tátu?“

„Sedí venku v autě. Takže ten večírek je dneska, jestli tomu dobře rozumím?“

Její hlas zní tak upjatě a ublíženě, až sebou škubnu, ale zároveň se trochu dopálím. Užívala si tam bahenních zábalů a koktejlů, tak nač si vlastně stěžuje?

„Ano,“ řeknu po chvíli. „Mimochodem, měla jsi pravdu. Málem to skončilo katastrofou. Skutečně jsem to sama nezvládla.“

„Holčičko, však po tobě nikdo nechtěl, abys to dokázala sama. A promiň, že jsem řekla…,“ utápí se v rozpacích.

„Já se taky omlouvám,“ odpovím trochu škrobeně. „Doufám, že tě dnes nezklamu.“

„Netušila jsem, že jsme také pozvaní.“

„No… já jsem zase netušila, že nejste.“

Stojíme pootočené od sebe a díváme se na opačnou stranu. Vůbec nevím, kam tahle konverzace povede.

„Ale holčičko,“ mámina chladná fasáda odprýskne jako první. „Nebudeme se hádat! Promiň, že jsem se kdy zmínila… ty víš, o kom. O panu Whamovi. Z Klubu Tropicana. ,Wake Me up Before You Go Go‘.“ Já jsem pochopila, koho myslíš,“ řeknu rychle, než mi odrecituje celý rap.

„Nechtěla jsem tě nijak ponížit. Prostě jsem si o tebe dělala velké starosti, holčičko.“

„O mě si starosti dělat nemusíš, mami!“ Obrátím oči v sloup. „Jsem už dospělá, pamatuješ? Je mi devětadvacet let. A jsem matkou.“

„Ale to já také!“ Teatrálně se bouchne do prsou. „Sama to poznáš, holčičko! Tohle nikdy nekončí. Nikdy!“

Proboha! Že by měla pravdu? To se opravdu budu o Minnie pořád bát, i když jí už bude devětadvacet a bude vdaná?

Ne. Rozhodně ne. Nejsem jako máma. Já se budu plavit na krásné lodi v Karibiku a budu si pěkně užívat.

„Každopádně,“ pokračuje máma, „jsme si s tátou během posledních několika dnů hodně věcí vyjasnili, zejména v sauně a při masážích…“ No poslyšte. To se mí rodiče z těch lázní ani nehnuli?

„A už je mi asi jasné, proč jsi nám neřekla o tom domě pravdu,“ pokračuje máma se zrůžovělými tvářemi. „Promiň, že jsem se nechala tak unést, holčičko. A uvědomuju si, že jsem byla v posledních několika týdnech trochu… v tenzi.“ Zhluboka si povzdechne. „Nebylo nijak snadné žít tu všichni v jednom domě... a to snižování výdajů tomu taky nepomohlo…“

„Já vím.“ Okamžitě mě začne hryzat svědomí. „Jsem vám moc vděčná, že jsme u vás mohli zůstat…“

„O jaké vděčnosti mluvíš? Tady jsi přece doma, holčičko!“

„Ale přesto, bylo to už moc dlouho. Není divu, že jsme byli všichni trochu podráždění. A omlouvám se za všechny ty lži..“ I ze mě spadla chladná fasáda. ,A pochopitelně že chci, abys přišla na oslavu, pokud o to budeš stát.“

„To víš, že o to stojím! Janice říkala, že to bude něco úžasného. Že prý bude upravovat dámám mejkap! Že prý si koupila tři nová balení Touche Éclat!“

Musím si s Janice promluvit.

„Bude to báječné. Uvidíš.“ Nedokážu potlačit nadšení. „Až uvidíš ten narozeninový dort, mami. A tu dekoraci.“

„Pojď ke mně, holčičko,“ máma rozevře náruč a pevně mě k sobě přitiskne. „Jsem na tebe tak pyšná. Určitě to bude nádherné! Janice říkala, že je to na téma ‚Pýcha a předsudek’. Lukeovi to bude jako panu Darcymu ohromně slušet! Koupila jsem si dámský čepec a táta krátké kalhoty a natočím si vlasy…“

„Cože?“ vyklouznu jí z náruče. „Nemáme žádné pitomé téma Pýcha a předsudek.’ Jak jsi na to přišla?“

Máma vypadá zaraženě. „No, Janice určitě říkala, že si vezme ty hezké modré šaty z inscenace jejich amatérského divadelního kroužku…“

To mě podrž! Takže když si Janice oblékne kostým paní Bennetové, určí tím současně téma Pýcha a předsudek?

„Není to žádná Pýcha a předsudek. A ani nic japonského. Takže ne aby tě napadlo vzít si kimono.“

„No a co to tedy je? Jaké máte téma?“

Je to podle…“ Chvíli přemýšlím – a pak se najednou rozhodnu. „Pojď se mnou.“

Zavedu ji do kuchyně, odemknu jednu skříňku a vytáhnu Dannyho výkresy. „Tohle jsou návrhy. Ale nikomu ani slovo.“

Máma na ně chvíli nejistě mžourá – a pak se jí rozzáří obličej poznáním.

„Páni, Becky“ vydechne nakonec. „Páni, holčičko“

„Já vím.“ Nedokážu potlačit radostný úsměv. „Není to úžasné?“

To já jsem přece prosadila, že to má být speciální oslava šitá Lukeovi na míru, a navíc s tajným poselstvím. To já jsem nakonec přišla s tou myšlenkou. Ale musím přiznat, že to byla Elinor, která to všechno uskutečnila. Elinor a její multimilionové možnosti a její multimilionový účet a absolutní nechuť přijmout „ne“ jako odpověď.

„Ale jak proboha…“ Máma ohromeně listuje stránkami.

„Měla jsem pomoc,“ řeknu neurčitě. „Spoustu pomoci.“

Jediní lidé, kteří vědí o tom, jakou měla na oslavě zásluhu Elinor, jsou Suze, Jess, Bonnie a Danny. Elinor se nějak podařilo dirigovat všechno ze zákulisí. Takže pokud jde o cateringovou firmu, obsluhu a podobné záležitosti, jsem to já, kdo jim velí a kdo jim platí. Dokonce ani Janice o tom nemá tušení.

Z čehož mám s postupujícím časem stále horší pocit. Jakože, Elinor toho tolik udělala. Zasloužila by si uznání. Ale co s tím můžu dělat?

„A co jsi provedla s Lukem?“ ptá se máma a rozhlíží se kolem, jako by mě podezírala, že jsem ho nacpala někam do kredence.

„Je v pořádku. Je ve filmovém ateliéru se svou novou klientkou.“ „On je ve filmovém ateliéru?“ vytřeští na mě máma oči.

„Šššš! Já bych o tom vlastně neměla nic vědět! Budou ho tam držet ještě tak tři hodiny.“ Podívám se na hodinky. „Pak sem přijede a… překvapení!“

,A co si vezmeš na sebe, holčičko?“ přeruší máma mé vyprávění a najednou má veselé a zvědavé oči. „Koupila sis něco nového?“

„Ne,“ připustím neochotně. „Nekoupila. Vyberu si něco z toho, co už mám doma.“

„Zlatíčko!“ podiví se máma. „To se ti vůbec nepodobá!“

„Já vím.“ Schoulím se na židli, okusuju si nehty a dobrá nálada je najednou ta tam. „Ale copak jsem mohla? Vždyť jsem to slíbila Lukeovi!“

„ Jistě tím nemyslel, že si nemáš nic koupit ani na večírek. Jakože, jistě by udělal výjimku…“

„Nechtěla jsem to riskovat. Ty to nechápeš, mami, ale on to všechno bere strašně vážně. Teta Sue mu řekla, že jsem posedlá nakupováním,“ dodám sklíčeně. „Že prý bych měla jet do jejího terapeutického tábora, jinak to ode mě Minnie pochytí.“

„Cože?“ Máma vypadá tak rozzlobeně, až mě to zahřeje u srdce. „To je nesmysl! Nic takového neposlouchej. Jsou to jenom šarlatáni, kteří tahají z lidí peníze. V takovém táboře tě chtějí podle mého jenom oškubat. Doufám, že tam nepojedeš, holčičko?“

Miluju mámu. Vždycky ví, co má říct.

„Co já vím. Možná ano. Vtip je v tom, že Luke jí věří.“ Povzdychnu si. Jenomže, jsou to jeho narozeniny. Je to jeho den. Copak bych si mohla v den, který je pro něj tak důležitý, koupit nové šaty?“ Nemohla jsem dopustit to, čeho jsem se nejvíc obávala – že bych připravila senzační narozeninovou oslavu a všechno nakonec zničila tím, že by se mě Luke zeptal, kolik stály mé nové šaty, a že by to skončilo příšernou hádkou.

„Takže jsem se rozhodla, mami,“ zvednu hlavu, „že si vezmu něco z toho, co mám doma. Musím držet slovo.“

„No… tak to ti gratuluju, holčičko.“ Povzbudivě se na mě usměje. „Tak v tom případě bychom se měly jít do té tvé skříně podívat hned. Uvidíme, co se tam dá najít. Pospěš si!“

Jdu za ní a nohy mi váznou na každém schodu. Proto jsem výběr oblečení odkládala na poslední chvíli. Všichni tam budou mít nové šaty, dokonce i Minnie.

Ale co. To nevadí. Něco jsem slíbila a musím to splnit. Není to přece tak, že bych žádné šaty neměla.

„A už víš aspoň přibližně, které to budou?“ ptá se máma, když vejdeme do pokoje. „Které by připadaly v úvahu?“

„Možná ty černé krajkové?“ snažím se vložit do hlasu aspoň minimum nadšení. „Nebo ty modré, které jsem měla na sobě před Vánoci? Nebo možná...,“ otevřu skříň a uprostřed věty zmlknu. Co je to?

Uprostřed šatní skříně visí naprosto nový luxusní obal na šaty z The Looku. A proč je na něm velká červená mašle?

„Otevři to!“ pobízí mě máma nedočkavě. „No tak!“

Podezíravě se na ni podívám a pootevřu obal. Vykoukne na mě přepychové tmavozelené hedvábí a já se prudce nadechnu. Ne. To nemůže být…

Otevřu zip po celé délce, jenom abych se ujistila… A z obalu se vyhrne temně zelená třpytivá řeka.

Je to Valentino.

Jsou to šaty od Valentina s jedním ramínkem zdobeným bižuterií, které k nám do The Looku přišly zhruba před měsícem. Vyzkoušela jsem si je nejméně dvacetkrát, ale nemohla jsem si je absolutně dovolit…

Najednou si všimnu, že je k ramínku připevněná obálka, a třesoucími se prsty ji otevřu.

Pro Becky.Maličkost pro doplnění tvého šatníku.

S láskou máma a táta

„Mami.“ Slzy se mi tlačí do očí a snažím se je zuřivým mrkáním rozehnat. „To jsi neměla.“

„Za to může Janice!“ Máma se už nedokáže ovládnout. „Řekla mi, že sis pro sebe nic nového nekoupila. Tak jsme to přece nemohli nechat! Když jde o naši Becky! A takhle můžeš říct, žes to už měla doma! Chápeš? Rozumíš, holčičko?“ Přímo srší nadšením. „Už jsi to přece měla doma! Takže žádný slib, který jsi Lukeovi dala, vlastně neporušíš!“

„Jasně že rozumím,“ napůl se směju a napůl pláču. „Ale mami, to je Valentino! To muselo stát strašně peněz!“

„No, zadarmo to nebylo!“ Máma zadrží dech. „Musím říct, že Wendy má ve svém oxshottském butiku velmi hezké večerní šaty, a občas si říkám, proč vy holky…“

Zarazí se při pohledu na můj výraz. Wendin butik je předmětem našeho trvalého sporu.

„No prostě, zeptala jsem se tvé milé kolegyně Jasmine, co bych ti tak měla koupit, a ona okamžitě vytáhla tyhle šaty. A hned mi na ně dala velkou slevu a další slevu za poškození!“ dopoví vítězoslavně.

„Za poškození?“ podívám se na ni. „Ale vždyť nejsou poškozené!“

„Odpárala lem,“ řekne máma spiklenecky. „Ta je pane mazaná. A pak se kolem seběhly tvé milé kamarádky a taky přispěly. Je to i od nich.“

Jaké kamarádky?“ Začínám ztrácet souvislosti. „Myslíš Jasmine?“

„Ne! Tvé zákaznické kamarádky. Tvé klientky! Ony tam totiž zrovna všechny byly. Taky se podepsaly na lístek. Kdepak je?“ Začíná se přehrabovat v kabelce. „Tady ho mám.“

Podává mi obyčejný lístek, na nějž kdosi naškrábal: Hezky si to dneska večer užijte, Becky, a těšíme se, že Vás zase VELMI BRZY uvidíme zpátky v The Looku! Máme Vás moc rády, Davina, Chloe a všechny Vaše věrné kamarádky.

Pod tím je přibližně dvacet dalších podpisů a já si je čtu a jsem z toho stále méně moudrá.

„Co tam všechny naráz vůbec dělaly?“

„Šly si tam pro peníze!“ říká máma, jako by to byla jasná věc. „To jsi nevěděla? Spustily kampaň za tvůj návrat!“

Podá mi ostře růžový lístek a já si ho překvapeně vezmu. Tak o tomhle Davina mluvila?

VRAŤTE NÁM BECKY!!!

My, níže podepsané, protestujeme proti tomu, jak tento obchodní dům zacházel s naší váženou kamarádkou a módní poradkyní Becky Brandonovou (rozenou Bloomwoodovou).

Vzhledem k tomu. že s ní bylo zacházeno naprosto necitlivě o nespravedlivě, vyhlašujeme, že :

-budeme bojkotovat oddělení osobních nákupů.

-budeme informovat všechny naše přátele a známé.

-přikročíme k odvetným akcím s okamžitou platností.

„Odvetným akcím?“ podívám se s uchechtnutím na mámu. „Co to má být?“

„Vracejí všechny věci, které tam nakoupily,“ vysvětluje mi máma spokojeně. „A nijak se nekrotí. Stála tam dlouhá fronta krásně oblečených žen, které vracely své drahé nákupy, často ještě v původním balení. A všem museli na jejich zlaté karty vracet peníze. Byla tam jedna, která vracela troje dlouhé večerní šaty. Yves Saint nevím jak dál. Každé minimálně za pět tisíc. Blonďatá ženská z Ruska nebo tam odněkud.“

„Olenka?“ podivím se. „Všechny šaty byly na zvláštní objednávku. A ona je vrátila?“

„Hodila jim je tam na přepážku, takhle!“ Máma imituje okázalé gesto. „Není tak trochu teatrální?,Tyhle jsou za Becky a tyhle taky.’ Pak sešel dolů ředitel.“ Máma se vžívá do svého vyprávění. ,A řeknu ti, že se mu při pohledu na tu dlouhou frontu podlomila kolena. Nevěděl, co má dělat. Blekotal: ,Dámy, prosím, ještě to zvažte.‘ A nabídl jim zdarma kapučíno. Ale ony se mu vysmály.“

„To si dovedu představit!“ Ty si nenechají nic líbit.

„Takže jestli se k tobě do čtyřiadvaceti hodin nepřiplazí s prosíkem, jsem Johanka z Arku,“ raduje se máma. „Podle toho, co jsem slyšela, tě dámy chtějí zpět, holčičko.“

„Moment,“ krev mi najednou pulzuje v obličeji. „Moment. Já ti přece neřekla, že mě dočasně vyhodili z práce.“

„To já přece vím,“ odpoví máma klidně. „Připouštím, že mě to trochu překvapilo. Jakože, věděla jsem, že máš volný den. Ale netušila jsem, že máš teď všechny dny volné!“ Zasměje se.

„Takže ty jsi tam šla…,“ říkám udiveně, „dozvěděla ses, že mě dočasně vyhodili, a ani slovem ses o tom nezmínila?“

„A co jsem měla říct? Ty to zvládneš. Děláme si o tebe starosti, Becky. Ale taky ti věříme.“ Máma mě poplácá po ruce. „Však ty si už nějak poradíš!“

„Maminko,“ dívám se z Valentina na její milý a přátelský obličej a cítím, jak se mi znovu tlačí slzy do očí. „Nemůžu uvěřit, že jsi mi koupila šaty.“

„Ale holčičko.“ Znovu mě poplácá po ruce. „Měli jsme se v The West Place tak dobře! A chtěli jsme ti to nějak oplatit. Boty jsou tam taky!“ Pohodí hlavou ke krabici na dně skříně.

„Boty taky?“ vrhnu se na krabici.

„Ano, ty má Popelko!“ zasměje se máma. „Že prý dokonce i Jess bude mít při této příležitosti báječnou novou róbu.“

„Ale dalo to práce.” Obrátím oči v sloup.

S Jessinými šaty by to bylo na dlouhé povídání. Zprvu si chtěla objednat tu svou obvyklou nudnou halenu z nebělené bavlny ze svého oblíbeného katalogu s levným zbožím. Poznamenala jsem, že by si měla vzít něco trochu slušivějšího, a ona byla okamžitě na koni a významně se mě otázala, proč by měla podporovat konzumní zhýralost kupováním róby na jednu příležitost? Na což jsem odpověděla: „Ale já myslela, že by sis měla něco půjčit. Dělají to všechny celebrity a je to mnohem ekologičtější než nakupovat z katalogu.“ A na to nedokázala najít odpověď. Takže bude mít na sobě exkluzivní kreaci Dannyho Kovitze a z toho se už nevykroutí.

Vzrušeně trhám obal z krabice a vtom mi zazvoní mobil.

„Vezmu to, holčičko.“ Máma se natáhne k mobilu, který leží na židli. ,Je to…“ Nakloní se blíž k displeji a překvapením otevře pusu. „Sage Seymourová? Sage Seymourová, ta herečka?“

„Ano!“ zahihňám se. „Ššš! Uklidni se!“

Sage mi nejspíš podá aktuální informaci o Lukeovi. Naposledy mi telefonovala, že jí burrito a povídá si s choreografem.

„Ahoj, Sage! Tak jak to vypadá?“

„Utekl nám!“ říká nešťastně Sage. ,Je mi to opravdu moc líto. Neuhlídali jsme ho.“

„Cože?“ S cípkem hedvábného papíru v ruce se posadím na bobek. jak to?“

„Prostě se zvedl a odešel. Objednal si auto a byl pryč. Ani si nevzal svůj mobil. Byla jsem v maskérně, takže jsem to vůbec netušila…“

„A jak je to dlouho?“

„Asi tak půl hodiny.“

Půl hodiny? Pulz mi vyletí znepokojením. „A kam jel? Nemůžete to zjistit?“

„Bohužel. Není to naše auto. On se totiž po nějakém autu už předtím sháněl, že musí jet, ale producent ho chtěl zdržet, a tak mu ho pořád jenom sliboval… Takže se podle mého rozhodl, že si poradí sám.“

To je typický Luke. Nedokáže sedět a jako každý normální člověk vychutnávat skutečnost, že se nachází ve filmovém ateliéru. Musí si sehnat auto a odfrčet zpátky do práce. Celebrity jsou mu ukradené.

„Už musím jít,“ omlouvá se Sage. ,Je mi to moc líto, Becky. Zvorali jsme to.“ Zní to skutečně omluvně.

„Ne! Nic si z toho nedělejte! Ohromně jste mi pomohla. Nemůžete za to, že odjel. Určitě se mi ho podaří najít.“

„Tak dobře, dejte mi vědět, jak to dopadlo, ano?“

„Jistě.“ Ukončím hovor, zhluboka se nadechnu a podívám se na mámu. „Malér. Luke jim utekl. Nikdo neví, kde teď je.“

„Tak mu zavolej, holčičko! Mobil má jistě...“

„Právě že nemá!“ téměř zakvílím. „BlackBerry jsem mu zničila a místo něj má jakousi levnou náhražku, kterou nechal v ateliérech. Ani nevím, od jaké společnosti si vypůjčil to auto. Jakože, podle mě se asi vrací do kanceláře, ale jistě to nevím…“

Při představě, co všechno se může stát, začínám propadat panice. Co když vůbec nejede do kanceláře? Co když se vrací sem? Může dorazit dřív, než bude všechno hotovo.

„Dobře,“ vzchopím se a začnu rychle jednat. „Musíme všechny varovat. Zavolám Bonnie, ty to řekni Janice, obvoláme všechny autopůjčovny… a určitě ho nějak najdeme.“

Během deseti minut jsem svolala všechny do Janiciny kuchyně na krizovou schůzku.

Je to horší, než jsem si myslela. Bonnie mi právě přeposlala Lukeův e-mail, který jí poslal z filmového studia. Že prý se už nestihne vrátit do firmy na probíhající školení, takže se moc omlouvá a přeje jí pěkný víkend.

Co tedy sakra dělá? Kam šel?

No tak, Becky. Uklidni se. Však on se najde.

„Poslyšte,“ řeknu všem shromážděným. „Máme problém. Luke nám někam ZMIZEL. Nakreslila jsem mapu.“ Vytáhnu spěšně načrtnutou mapku. „Tady jsou směry, kterými se mohl z ateliérů vydat. Podle mě můžeme vyloučit sever…“

„Júůů!“ vyjekne najednou Suze při pohledu na svůj mobil. „Tarkie mi právě píše, že se jeden člen královské rodiny díval na YouTube a chce také poslat Lukeovi blahopřání k narozeninám. Jsou

společně na honu,“ vysvětluje ostýchavě, když se na ni všichni vyjeveně podívají.

„A který člen?“ spíná ruce Janice. „Snad ne princ William!“

„To mi Tarkie neprozradil. Nejspíš vévoda Michael z Kentu,“ podotkne Suze omluvně.

„Aha.“ Všichni si zklamaně vzdychnou.

„Nebo David Linley?“ pokračuje Janice rozjařené. „Miluju jeho nábytek, ale člověk se nesmí dívat na ty ceny!“

„Nechte toho!“ zamávám frustrovaně rukama. „Soustřeďte se! O nábytek tu teď nejde. Tady jde o naléhavou situaci. Zaprvé musíme postavit venku hlídky, které by Lukea případně odchytily a někam odvedly. Zadruhé se musíme zamyslet, kam mohl jít. Zatřetí...“ „Zvoní ti mobil,“ upozorní mě máma. Na stole mi drnčí BlackBerry a na displeji má číslo, které neznám.

„Třeba je to Luke!“ nadhodí táta.

„Ššš!“

„Ticho!“

„Zapni hlasitý hovor!“

„Ne!“

„Všichni ticho!“

Jako by byli po několikadenním čekání na drátě únosci dítěte. „Haló!“

„Becky!“ Lukeuv hlas si s žádným jiným nemůžu splést. Mluví uvolněně. Copak nechápe, jak nás všechny vyděsil?

„Pořád s ním mluv!“ doporučuje mi máma jako federální agent, který se snaží vystopovat hovor.

„Ahoj, Lukeu! Kde jsi? V kanceláři?“

To bylo dobré. Předstírej, že nic nevíš.

„Kupodivu nejsem. Jsem v hotelu Berkeley.“ Podle hlasu bych řekla, že se usmívá. „A chtěl bych pozvat tebe a Minnie, abyste se mnou přišly oslavit narozeniny. Chtěla bys?“

Cococo?

Nohy se pode mnou podlomí, ztěžka dosednu na židli a snažím se nevnímat všechny ty zvědavé obličeje kolem.

„Co tím chceš říct?“ vykoktám nakonec.

Jestli si objednal vlastní narozeninovou oslavu a mně nic neřekl, tak ho zabiju. To něco zažije.

„Drahoušku, já vím, jak jsi byla včera večer zklamaná, když jsem říkal, že musím na to školení,“ vysvětluje. „Bylo to na tobě jasně vidět.“

Nebyla jsem zklamaná! chce se mi křičet. Nebyla! Špatně sis to vyložil!

„Ano?“ prohodím.

„Takže mi to nedalo. Vždyť mám koneckonců narozeniny! Ať si všichni trhnou, my budeme slavit! Máme za sebou těžký rok a zasloužíme si trochu zábavy. Takže, co kdybychom se sešli, jenom my tři, dali si večeři, trochu šampaňského… pak bychom uložili Minnie do postýlky a pokusili se zapracovat na jejím bráškovi nebo sestřičce?“ Má tak svůdný a škádlivý hlas, jaký jsem u něj snad nikdy neslyšela. „Tak co říkáš? Už jsem objednal láhev šampaňského.“

Nevěřím vlastním uším. Kdykoliv jindy bych skákala do stropu nadšením. Kdykoliv jindy, krucinál.

„Dobře,“ koktám. „No… to zní nádherně! Ale… počkej chvíli…“

Položím ruku na mikrofon a podívám se zoufale na všechny kolem.

„Chce, abych za ním přišla do hotelu na šampaňské! A oslavila s ním narozeniny!“

„Ale oslavu má přece tady!“ vyhrkne Janice, která je zřejmou adeptkou na cenu Nejzbytečnější komentář na světě.

„Tak to mi skutečně neuniklo!“ odseknu téměř hrubě. „Ale jak to můžu odmítnout, aniž bych se prozradila?“

„A nezvládneš obojí?“ prohodí Suze. „Přípitek, blahopřání a všechno to kolem a pak fofrem zpátky?“

Horečně tuhle možnost promýšlím.

Šampaňské. Jídlo. Sex.

To bychom mohli zvládnout za… půl hodiny? Přinejhorším za čtyřicet minut. A ještě bychom to stihli ve slušném čase domů.

„Ano.“ Už to mám. „Pojedu tam, budu oslavovat a co nejrychleji ho přivezu domů.“

„A moc to neprotahuj, holčičko,“ radí mi Janice úzkostlivě.

„V tuto dobu je to venku samá dopravní zácpa,“ přidá se Martin. ,Já bych ho popadl za límec a hnal ho rovnou sem.“

„Můžu ti tu nechat Minnie, mami?“

„To víš, že můžeš, holčičko!“

„Tak dobře.“ Zhluboka se nadechnu, vrátím se zase k telefonu a snažím se nasadit co nejsladší hlas. „Už jsem tady, Lukeu. Budu tam cobydup. Ale bez Minnie. Je tu máma a ta ji pohlídá. Asi bude lepší, kdy budeme á deux, co říkáš?“

„To se mi zamlouvá ještě víc.“ Zasměje se bručivým smíchem, který tak miluju, a vnitřnosti se mi sevřou. To si opravdu musel vybrat dnešní večer na demonstraci dokonalého manžela?

No prostě. Každopádně musím jet.

„Za chvíli jsem tam!“ řeknu udýchaně. „Miluju tě!“

Luke zamluvil apartmá a otevře mi se sklenkou šampaňského v ruce. Uvnitř tiše hraje džez a Luke má na sobě župan. Župan.

„Tak tě tu vítám,“ usměje se a skloní se ke mně, aby mě políbil.

Páni. Zašlo to mnohem dál, než jsem původně předpokládala. Je totálně nažhavený. Má líné pohyby, mluví ospale, takhle uvolněný nebyl snad od našich líbánek. I apartmá se stěnami obloženými dřevem, s přepychovými pohovkami a obrovskou postelí vypadá úžasně. Být to někdy jindy…

„Ahoj!“ vyhrknu. „To je velké překvapení!“

„Chvilkový nápad,“ zasměje se Luke. „Vlastně to máš na svědomí ty,“ prohodí přes rameno cestou ke koktejlovému baru.

„Já?“ Dělá si legraci?

„Pořád mi vykládáš, že bychom měli víc odpočívat, trochu si užívat, hodit starosti za hlavu… a měla jsi pravdu. Doufám, že se ti tu líbí?“

„Ano,“ vyjeknu řezavě. „Je to pohádka.“

„Takže můžeme začít. Máme před sebou celou noc.“ Podá mi sklenku a pomalu mě líbá na krk. „Nemám napustit vanu? Je dost velká pro oba.“

Vanu? Jak dlouho to může trvat? Musím to rovnou odmítnout. Musím to trochu urychlit. Podívám se na hodinky a trochu ve mně hrkne.

Je o trochu víc, než jsem si myslela. Musíme se dostat na oslavu. Na koupání není čas.

Na druhou stranu… podívejte se na něj. Bude ho to mrzet. A tolik se snažil a vsadím se, že se tam koupá báječně...

Mohli bychom si dát rychlou koupel. Šup dovnitř a šup ven.

„Prima! Jsem pro!“ Vrhnu se do přepychové mramorové koupelny a otočím kohoutky u vany.

Jé. Toaletní potřeby Asprey. Neodolám a přičichnu ke koupelovému oleji. Mmm.

„Není to skvělé?“ Luke ke mně přistoupí zezadu a pevně mě obejme. Jenom my dva a celá noc před námi. Žádný spěch, žádný chvat…“

Možná by se divil, že na tohle rozhodně nemáme „celou noc“. „Lukeu… ehm… musíme si dát rychlý sex,“ otočím se k němu a snažím se rychle vymyslet proč. „Musíme si opravdu hodně pospíšit, protože… chtěla bych počít chlapečka.“

„Cože?“ Luke na mě vytřeští oči. Čemuž se ani moc nedivím, vzhledem k tomu, jak nehorázně si vymýšlím.

„Ano,“ přikývnu s vážnou tváří. „Kdesi jsem o tom četla a podle nich je na to dobrý opravdu rychlý sex. Žádná předehra. Jen… rovnou k věci.“

„Rovnou k věci?“ žasne Luke.

Co se mu na tom zase nezdá? Člověk by řekl, že mu to bude vyhovovat. Jakože, kdybyste věděli, kolikrát…

No prostě. Teď to nehodlám rozebírat.

„Rovnou kvěci,“ nedám se zviklat. „Tak… jdeme na to!“

Proč se nehýbá? Proč vraští obočí, sedí na okraji vany a vypadá, jako by najednou narazil na závažný problém?

„Becky,“ řekne nakonec. „Já se nechci snažit o určité pohlaví dítěte. Mám rád Minnie. A měl bych rád i další Minnie. Takže pokud jsi nabyla dojmu, že nějak prahnu po synovi…“

„Ne! Žádného takového dojmu jsem nenabyla!“ vyhrknu. „Já jenom… proč ne? A pak si zase můžeme udělat holčičku! Navrch!“

Dokonce i mne dochází, že plácám nesmysly, ale na takové věci je u mě Luke naštěstí zvyklý.

„Koupel je připravená!“ svlékám si top. „Pospěš si!“

Nemusím snad zabíhat do podrobností, co se dělo pak. A vůbec, ono těch podrobností zase moc není. Vyjma toho, že jsme začali ve vaně a skončili ve sprše, a to všechno za pouhých čtrnáct minut a Luke si vůbec nevšiml, že jsem ho celou dobu jemně popoháněla.

Abych byla úplně upřímná, po chvíli jsem to popohánění tak trochu pustila z hlavy. Nebo ještě jinak, svým způsobem jsme se popoháněli oba. Nechci se chlubit, ale podle mého bychom si určitě zasloužili olympijské zlato za „podvodní párové formace“. Nebo za „synchronizovaný program ve volném stylu“. Nebo…

Necháme toho. Obraťme list.

Musím říct, že je to moc prima způsob, jak začít večer. Jsem tak rozpálená, že ani nepotřebuju žádné „zdravíčko“ na tváře! A kdybychom se okamžitě oblékli a vypadli…

„Nedala by sis něco k jídlu?“

Rychle se utírám a mířím do obývacího pokoje, kde se Luke povaluje v županu na pohovce.

„Tady něco je.“ Ukáže na talíř na stole. „Módní cukroví.“

Módní cukroví?

Proti své vůli se tam rozběhnu – a bezděčně vyjeknu nadšením. Na talíři je droboučké cukroví ve tvaru botiček a kabelek.

„Všechny v jiném módním stylu.“ Luke z toho má očividně radost. „Myslel jsem, že by se ti to mohlo líbit. Vezmi si.“ Podává mi vysokou kozačku s polevou.

Úplně se mi rozplývá na jazyku. Je mi téměř do pláče. Takový dokonalý večer a já ho musím odtud násilím odvléct…

Možná bych si mohla vzít ještě jeden kousek.

„Můžu ti dolít?“

A ještě jednu rychlou sklenku šampaňského.

„Není to krásné?“ Luke mě přitáhne k sobě a já se mu uvelebím v náruči a cítím se krásně otupělá a uvolněná; cítím na tváři tlukot jeho srdce. „Byl to neuvěřitelný den.“

„Musím s tebou naprosto souhlasit.“ Zhluboka se napiju šampaňského.

„Přišel jsem o veškeré své technické zázemí a najednou jsem se cítil zvláštně svobodný. Prožil jsem osmačtyřicet hodin bez e-mailů, internetu a pořádného mobilu. A nejvíc mě na tom překvapilo, že jsem to ve zdraví přežil.“

„Jestli jsem to nevěděla!“ Zvednu k němu obličej. „Pořád si myslím, že by sis měl každý víkend aspoň jeden den od BlackBerry odpočinout. Prospělo by to tvému zdraví.“

„Asi máš pravdu,“ říká Luke a rukou mi opět přejíždí po vnitřní straně stehen. „Možná bychom se sem měli vypravit každý týden. Mému zdraví by to určitě prospělo.“

„To si piš!“ zahihňám se. „Tak na to, aby se nám to podařilo!“ A když zvedám šampaňské k přípitku, zazvoní mi můj BlackBerry a já ztuhnu.

„Nevšímej si toho,“ radí mi Luke nevzrušeně.

„Ale to je máma,“ namítnu rychle při pohledu na displej. „Třeba jde o Minnie. Raději to vezmu… Haló?“

„Becky!“ Máma mluví tak vysokým a úzkostným hlasem, až sebou trhnu. „Janice mi právě říkala, že je na A3 příšerná zácpa. Jak jste na tom? Už jste vyjeli?“

Zmocní se mě panika.

Proboha. Co mě to napadlo popíjet tu šampaňské a cpát se cukrovím? Podívám se na Lukea. Leží v županu na zádech na pohovce a má zavřené oči. Jako by tu hodlal zůstat až do rána.

„Ehm… ještě ne…“

„No tak si pospěš, holčičko! Abys tam neuvízla!“

„Už jdeme! Za chvíli jsme doma!“

„Co se děje?“ Vypínám mobil a Luke otevře jedno oko. Mám asi tak deset vteřin na to, abych si vymyslela nějakou přesvědčivou výmluvu.

Tak dobře. Mám to.

„Lukeu, musíme se vrátit, hned,“ řeknu naléhavě. „Minnie prý strašně pláče, protože jí nikdo z nás nedal pusu na dobrou noc. Musíme hned jet do Oxshottu, dát jí tu pusu, uklidnit ji a pak se sem zase vrátíme. Dělej! Oblékej se!“ Sama si už natahuju spodní prádlo.

„Vrátit se?” Luke se posadí a hledí na mě. „Tobě snad přeskočilo, Becky? Nikam nejdu!“

„Minnie je prý ve strašném stavu! Máma se bojí, aby z toho neonemocněla. Nemůžeme ji tak nechat!“

„Ona se uklidní. Za chvíli usne a bude v pořádku.“ Klidně se napije šampaňského a trochu mě tím dopálí. Jakože, jistěže se Minnie nic neděje, ale co kdyby?

„Jak můžeš tohle říct? Je to naše dítě!“

„A my jsme si dnes udělali volný večer! To není žádný zločin, Becky. Jestli pojedeme do Oxshottu, tvrdím, že než přijedeme, bude spát jako dudek.“

„Jenomže já bych byla pořád nervózní! Nedokázala bych se uvolnit! Jak bych tady mohla sedět a nalévat se šampaňským, zatímco by má holčička…,“ rychle přemýšlím, co dál, „zatímco by se má holčička svíjela v křečích.

„Křečích?“

„Máma říkala, že má skutečně o Minniino zdraví velký strach. Že prý ji takhle ještě neviděla.“ Podívám se na něj vzdorně. „Jestli ty nejdeš, tak já ano!“

Chvíli mám strašný strach, že odpoví: „No tak si tedy jdi.“ Ale on otráveně odloží sklenku, zhluboka si povzdychne a řekne:

„Dobře. Vždyť na tom nesejde. Tak jí jdeme dát tu pusu.“

„Prima! Senzace!“ nedokážu zakrýt, jak se mi ulevilo. „Ještě je brzo, ještě si můžeme užít večera. Ale cukroví a šampaňské vezmu s sebou,“ dodám nenuceně. „Kdybychom dostali cestou hlad.“

Tohle báječné cukroví tu nenechám ani za nic. A hned jak se obléknu, běžím do koupelny a všechny toaletní potřeby si hodím do kabelky. Ani ty tady nenechám.

Jsem právě na odchodu a Luke si obléká kabát, když mi pípne BlackBerry, že má pro mě novou zprávu.

Uz jedes? Je to tu nadherne a uz cekame jen na vas!!!! Suze

Temer, odpovídám. Brzy na shledanou!!!!

Sjíždíme výtahem a já se nervózně usmívám na Lukea. Najednou mi to dojde. Jsme téměř u cíle! Za chvíli ho čeká velké překvapení! Po tak dlouhé době, po všech těch přípravách…

Nadšení mnou projede jako jiskřící ohňostroj a spontánně Lukea obejmu. „Všechno v pořádku?“

„Nejspíš.“ Sarkasticky se na mě usměje. „Asi bychom si měli pro

podobné případy obstarat někde speciální rodičovská andělská křídla.“

„To asi ano.“ Podaří se mi mluvit jakžtakž normálně, ale ovládám se jen s největším úsilím. Už je to tady! Za necelou hodinu tam budeme a Luke tam bude stát s otevřenou pusou a bude tak překvapený, že nebude schopen říct ani slovo…

Pobízím ho z výtahu do foyer. Nohama se téměř nedotýkám země a celé tělo se mi chvěje očekáváním.

„Ty se jdi podívat, jak dlouho tu mají otevřený bar,“ improvizuju. „A já půjdu chytit taxík.“

Venku na mě už čeká auto. Budu předstírat, že jsem ho právě chytila na ulici.

„Luke? Luke Brandon?“

To se jakýsi plešatý podnikatel opírá o přepážku u vrátnice. Krví podlité oči hovoří o tom, že už má pár sklenek za sebou.

„Dobrý večer, Done,“ usměje se na něj Luke. „Jak se máte? Donald Lister z Alderbury Consulting,“ představuje mi ho. „To je má žena Becky.“

Na mužově zardělém obličeji se rozlévá radostné poznání.

„Moment. Kruci! Luke Brandon! A osobně!“ vytrčí na Lukea prst, jako by vyhrál deset liber a teď je po něm požadoval. „No to mě podrž! Blahopřeju k narozeninám, kámo. Tak jaké to bylo?“

Na chvíli se mi zatmí před očima.

Nejvyšší čas vypadnout. A to hned. Snažím se nepodlehnout panice, vezmu Lukea za ruku a jemně ho za ni zatahám, ale ten se ani nehne.

„Prima, díky.“ Luke se na něj zdvořile a trochu překvapeně usměje. ,Jak to vůbec víte?“

„To si děláte legraci? Všichni to…“ Při pohledu na můj obličej se muž zarazí. „Kruci.“ A rozpačitě se rozřehtá. „Snad jsem něco neprozradil, nebo jo?“

Chci mu něco ostře odseknout, co by ho neutralizovalo, chci ten film přetočit zpátky a toho pitomce z něj vymazat, vyzmizíkovat ho…

„Ona je ta sláva dneska?“ Muž se plácne rukou přes pusu. „A vy jste tam právě... do háje.“

Mám chuť se na něj vrhnout jako tygřice a zuby mu odtrhnout hlavu od těla. Zavři zobák. Zavři zobák. Zavři ZOBÁK.

„Pardon, pardon. Jakože jsem nic neřekl.“

Několikrát mávne rukama ve vzduchu, jako by chtěl svá slova zahrabat, a pak spěšně odchází po mramorové podlaze.

Ale slova nejdou zahrabat. Jsou stále tu a jako létající mravenci krouží kolem nás.

Poprvé v životě si přeju, aby byl můj manžel hloupý, nechápavý a tupý trouba.

Ale Luke trouba není. A já ho velmi dobře znám. Cizí člověk by si toho nevšiml, ale já přesně vím, co si myslí.

Z jeho obličeje se nedá nic vyčíst, ale z jeho očí ano. Otočí se na mě a usměje se.

„Tak to… vážně nevím, o Čem vlastně mluvil,“ prohodí trochu příliš žoviálně.

On to ví.

Nevím, co na to říct.

Dvacet jedna

Celou cestu taxíkem téměř nemluvíme. Zprvu se snažím předstírat veselí, ale všechno, co řeknu, zní i mým vlastním uším falešně a prázdně. Zahnuli jsme k Oxshottu a už jsme téměř tam a já bych se měla tetelit vzrušením – ale nic není tak, jak jsem si plánovala.

Najednou se mi kutálí slza po tváři a já ji rychle utřu, aby si jí Luke nevšiml.

„Becky…,“ řekne Luke zničeně.

No bezva. Tak ji viděl. Ani to mé pitomé tělo nedokáže udržet tajemství.

Chvíli na sebe hledíme a jako by mezi námi probíhala manželská telepatie. Vím, co si myslí, vím, co cítí. Snažil se to vytlačit z mysli, snažil se na to zapomenout. Ale nemůže to nevědět.

„Becky…,“ podívá se mi utrápeně do očí. „Prosím…“

„To nic. Jenom jsem…“

„Já jsem nechtěl…“

Říkáme si pouze útržky vět, které nedávají smysl. Jako by si žádný z nás netroufal přiblížit se k pravdě. Pak, jako by se Luke rozhodl, přitáhne mě k sobě.

„Budu překvapený,“ šeptá mi přesvědčivě. „Určitě. Všechno přece nevím. Kdybys věděla, jak mě to dojalo…,“ nedopoví a zprudka oddychuje. „Becky, prosím, nezlob se…“ Vezme mě za ruce a tak silně je stiskne, až sebou trhnu.

Nedokážu nic říct. Nemůžu uvěřit, že si tohle říkáme.

„Už tam brzy budeme.“ Naposledy si utřu oči a zkontroluju mejkap. Suze tam čeká s mými šaty a Danny má zase na starosti oblek pro Lukea.

Vždyť se tak moc nestalo, snažím se okřiknout samu sebe. I když to není přesně podle tvých představ, nic strašného se nestalo. Luke je tady, jsem tu i já, bude mít oslavu a bude to báječné.

„Hodně štěstí, miláčku,“ zamumlám, když taxík vjíždí na příjezdovou cestu k Janice, a stisknu Lukeovi ruku.

„Co se děje? Proč jedeme sem?“

Luke se hrdinně snaží předstírat, že je ten nejpřekvapenější člověk na světě. Přála bych si, aby toho nechal. Moc dobře mu to nejde.

„Půjdeme..krátce se na něj usměju — a najednou, i když vím, že on ví, přesto mě ovládne vzrušení. Jakože, úplně všechno zase neví. Zaplatím taxikáři a vedu Lukea setmělým Janiciným domem. Lidé z cateringové firmy se buď schovávají v kuchyni, nebo jsou už ve stanu, ale přesto se neodvažuju rozsvítit.

Auvajs. Právě jsem narazila do nějakého pitomého stolu. Proč musí mít Janice všude ty své stoly?

„Dobře, jdeme ven…,“ postrkuju ho francouzským oknem na zahradu. Stojí tam velký stan ozdobený světelnými řetězy a uvnitř osvětlený – ale naprosto tichý, jako by uvnitř vůbec nebylo dvě stě lidí.

„Becky…,“ Luke se zastaví a ohromeně zírá. „Nemůžu tomu uvěřit. Nemůžu tomu uvěřit, co všechno jsi… To jsi dokázala sama?“

„Tak pojď!“

Táhnu ho za sebou přes rohož ke vchodu a srdce mi najednou tluče jako zvon. Doufám, že tam všichni jsou.

Kde by jinak byli?

Zhluboka se nadechnu – pak rozhrnu cípy stanu.

„PŘEKVAPENÍ!“

Je to neuvěřitelný rámus. Hledí na nás ohromný dav rozzářených obličejů. Poznávám jenom několik z nich. V prvních řadách stojí Janice v šatech paní Bennetové a Jess v nádherně nařasených pouzdrových černých šatech s téměř divadelním nalíčením, které se k nim překrásně hodí. Rozhlížím se kolem a bezděky se dmu pýchou. Visí tam světelné řetězy a stříbrné balónky s nápisem „Všechno nejlepší, Lukeu“ a logem Brandon Communications. Na stěnách jsou rozvěšeny imitace propagačních plakátů a novin, a každá z nich má vlastní nadpis a příběh o Lukeovi. (Všechny jsem napsala osobně.) Zlatým hřebem je obrovský podsvícený graf podobný těm, které vyrábějí tiskárny Brandon C. Na ose let jsou pod názvem „Luke – rekord roku“ rozmístěny Lukeovy fotografie od dětství po dospělost.

A nad hlavou se mi všude vznáší vlastnoručně vyrobené bambulky. Protáhli jsme jimi světelné řetězy, rozvěsili je v girlandách – a vypadají úžasně.

„Happy birthday to you…,“ spustí pár hlasů, k niž se sborově přidá celý dav.

Podívám se krátce na Lukea.

„Jé!“ vykřikne, jako by čekal na narážku. „No tohle… vůbec jsem netušil…!“

Opravdu se maximálně snaží vypadat překvapeně. To se mu musí nechat.

„For he’s a jolly good fellow..,“ zpívají teď všichni. Luke poznává v davu známé obličeje, mává na ně a usmívá se, a když všichni dozpívají, vezme si sklenku od číšnice a pozvedne ji k davu.

„Vy mizerové!“ vykřikne a všichni zařvou smíchy. V rohu spustí tříčlenná kapela nějakého Gershwina a lidé se tlačí kolem Lukea a dívají se na něj a on se s nimi zdraví.

Nebyl zaskočený. Byl velmi překvapený. Ale já... jsem věděla, že to není tak úplně od srdce. Od chvíle, kdy si ten moula v hotelu Berkeley pustil pusu na špacír.

„Becky! To je fantastické!“ vrhne se na mě žena z Brandon Communications, jejíž jméno jsem zapomněla (zato si pamatuju její úžasné šaty od Alexandra McQueena). „To jste všechnu tu výzdobu dělala sama?“

Erica se svým týmem nabízí jednohubky a Janice se plíží za elegantní blondýnou s tuhým pudrem v ruce. Proboha. Já jí říkala, že nechci žádné úpravy mejkapu. Musím jí rychle odříznout cestu.

Ale zabrání mi v tom prošedivělý muž, který mi podává koktejl, představuje se jako starý Lukeův kolega a vyptává se, jak dlouho jsem připravovala oslavu, a pak jeho manželka (šaty ze vzdušného materiálu a příliš mnoho rtěnky) se mě rozčileně vyptává, jestli jsem viděla všechny klipy na YouTube, a nekonečných patnáct minut nedělám nic jiného, než že mluvím s naprosto cizími lidmi. Dokonce ani nevím, kde je Luke.

Od vchodu do stanu začne trochu studeně táhnout a lidé se od něj odtahují.

„Lidi! Prosím o pozornost!“ Stan naplní Lukeův autoritativní hlas a veškerý personál Brandon Communications okamžitě zmlkne a zpozorní, jako by od něj očekával nějakou firemní prezentaci. Ostatní následují jejich příkladu, takže celý prostor neuvěřitelně rychle ztichne.

„Jenom jsem chtěl říct… děkuju vám.“ Přeletí rozesmátý dav pohledem. „Každému z vás. Nemůžu uvěřit, že tu mám tolik starých přátel, a doufám, že si se všemi popovídám. Nemůžu uvěřit, že jste o tom všichni věděli, vy zpropadená chásko.“ Stanem se rozezní uznalý smích. „A žasnu nad tím, jak byla má žena vychytralá.“ Obrátí se ke mně. „Becky, všechna čest.“

Několik lidí zatleská a já se malinko ukloním.

„Opravdu jste nic netušil, Lukeu?“ zavolá žena s příliš silnou vrstvou rtěnky. „Bylo to pro vás naprosté překvapení?“

Luke po mně nejdřív velmi ostražitě blýskne pohledem, ale tak rychlým, že si toho nikdo nevšiml.

„Ano, stoprocentně!“ odpoví trochu nepřirozeným hlasem. „Neměl jsem ani tušení, dokud jsem nepřišel do…,“ odmlčí se. „Tedy, abych pravdu řekl, něco málo jsem tušil, už když jsme nastoupili do taxi…“ Zarazí se, rozpačitě si promne obličej a stan ztichne napjatým očekáváním.

„Doopravdy to bylo takhle.“ Luke nakonec zvedne oči a jeho uhlazené chování je najednou pryč. „Nechci vám nic namlouvat. Nechci nic předstírat, protože je to pro mě příliš důležité. Chci, abyste věděli, co doopravdy cítím. Takže pravda je, že mi to někdo prozradil. Tak trochu. Takže ano, věděl jsem… že něco bude. Ale něco vám povím. Taková oslava nestojí a nepadá s faktorem překvapení. Znamená to také, že si někdo dal tak obrovskou spoustu práce, až vás to… naprosto ohromí. A řeknete si: ‚Zasloužím si to vůbec?‘“ Trochu se mu třese hlas a odmlčí se. „Jsem absolutně nejšťastnější člověk na světě a rád bych pronesl přípitek. Na Becky.“

Hledím na mobil. Signalizuje další a další esemesky, takže Lukeův malý proslov poslouchám jen na půl ucha. Ale teď se k němu obrátím.

„Mýlíš se, Lukeu,“ dovolím si úsměv. „Takové oslavy stojí a padají s faktorem překvapení. Vezmi si sklenku. Obleč si kabát. A pojď se mnou, prosím. A poprosím všechny ostatní, aby si také vzali kabáty a šli za námi…“

Zčistajasna se tu objeví Daryl, Nicole a Julie a tři jejich přátelé a snaživě sem tlačí věšáky s kabáty. Všichni hosté po sobě nechápavě pokukují. Daryl na mě mrkne – a já mrknu na něj. Daryl je naprostá hvězda. Před týdnem se mi ozval, že prý se opravdu moc zlepšil v tom polykání ohně, a jestli bych se na něj ještě jednou nechtěla podívat. Zdvořile jsem ho odmítla – ale nabídla jsem mu trochu jinou práci. Všech šest teenagerů má elegantní bílou košili a vestičku a Nicole navíc, jak vidím, boty od Vivienne Westwoodové.

Luke jenom otevírá oči. Je naprosto vyvedený z míry.

Ha!

„Becky…“ Svraští obočí. „Co to u všech všudy…“

Dvojnásobné ha!

„Ty si myslíš, že tohle je ta oslava?“ Opíšu povzneseně rukou kruh kolem stanu.

Když ho vedu zpátky Janiciným domem na příjezdovou cestu, mám chuť radostně poskakovat jako školačka. A už tam stojí. Jako na zavolání. Čtyři obrovské autobusy. Černé jako uhel, s bílým nápisem po stranách:

SKUTEČNÁ OSLAVA LUKEOVÝCH NAROZENIN „Co to…“

Lukeovi klesá brada. Očividně neví, co by řekl.

Jóóóóóóó!

„No tak nastup,“ pobízím ho rozjíveně.

***

Já vím, já vím, že jsem vám to zatajila. Omlouvám se.

Měla jsem v úmyslu vám to říct. Ale bála jsem se, že byste to vykecali.

Atmosféra v autobusu je úžasná. Slavnostní nálada stoupla o deset stupňů. Odevšud slyším útržky vět ve stylu „Kam to jedeme?“ nebo „Věděli jste to?“ a salvy smíchu.

A Luke je očividně naprosto zkoprnělý. Ještě nikdy jsem ho neviděla tak překvapeného. Musím si to občas zopakovat.

„A teď si zavaž oči šátkem…,“ přikazuju mu, když se blížíme k zatáčce.

„Ne.“ Rozesměje se. „To nemyslíš vážně!“

„Jen si je zavaž!“ S předstíranou vážností na něj namířím prst a zamávám mu jím před nosem.

Je to naprostý únos. Je zcela v mé moci. Pevně mu utáhnu šátek kolem očí a zkontroluju, kde právě jsme. Už tam budeme!

Napíšu Suze zprávu Pet minut a okamžitě dostávám odpověď OK. Je tam a čeká na mě s mámou, tátou, Minnie, Dannym a zbytkem týmu č. 2.

No ano. Měla jsem dva týmy. Ale abych se moc nevychloubala, byl to Elinořin nápad.

Vím, že tam Elinor stále je, protože Suze mi poslala před několika minutami zprávu, že Elinor fanaticky kontroluje do poslední minuty všechny podrobnosti a že ji veškerý personál poslouchá jako hodinky.

Vjíždíme do dlouhé aleje a vidím, jak všichni hosté zvědavě vyhlížejí z oken, a já na ně zuřivě mávám a tisknu si prst ke rtům.

I když by to Luke asi stejně neuhodl, protože v Suzině novém domě byl pouze jednou.

Totiž v „domě“. Tím domem myslím „majestátní sídlo s přilehlým parkem“.

Bylo to vlastně takové rozhodnutí na poslední chvíli. Měli jsme v úmyslu něco si najmout a Elinor se už chystala někoho podplatit (ona jde za svým nemilosrdně jako vycvičený zabiják), když najednou Suze řekla: „Počkejte! A co třeba Letherby Hall?“

Podle mě Suze občas zapomíná, kolik těch sídel s Tarquinem doopravdy vlastní. Určitě nemá ani zdání, kolik je tu pokojů.

No prostě. Jakmile jsme dospěli k tomuto rozhodnutí, všechno najednou začalo klapat. I když jsme to museli občas trochu postrčit. A je to dokonalé, snové, nádherně romantické místo na oslavu. Slyším,jak lidé za mnou při pohledu na sídlo s dvěma velkolepými křídly, ústřední kupolí a pilastry v dórském stylu obdivné vzdychají. (Že to jsou dórské pilastry vím hlavně proto, že mi to řekl Tarkie. A celá se třesu, až se mě na to někdo zeptá.)

Ve vzduchu je cítit vlahý vánek. Lidé se hrnou z autobusů a cestou k domu jim pod nohama křupe štěrk. Hlavní vchod je otevřen a osvětlen a já v čele všech ostatních vedu za ruku Lukea. Kráčíme po prastaré kamenné podlaze a všichni se zastavíme před velkolepými dvoukřídlovými dveřmi do Velkého sálu.

Slyším za sebou šepot a hihňání a „ššš!“. Najednou jsem plná očekávání. Tak trochu se mi třesou kolena. A je to tady. Nastala hodina H.

„Tak jo,“ řeknu trochu rozechvěle a rozvážu Lukeovi šátek. „Všechno nejlepší k narozeninám… Lukeu.“

Otevřu obrovské dveře a obdivný vzdech se za mnou šíří jako šumění vody, ale já se dívám jenom na Lukea. Je bledý jako křída.

Jestli jsem chtěla, aby oněměl údivem… tak se mi to podařilo.

Udiveně postoupí o krok dopředu. Pak o další... a další.

Celá Velká síň je proměněna ve starodávné divadýlko pro děti, které na Vánoce dal Minnie; divadýlko z jeho dětství. Do nejmenší podrobnosti tu vznikla replika celé jeho výpravy Snu noci svatojánské. Je tu totéž křoví, tytéž stromy i hradní věžičky, je tu potůček i mech. Mezi křovím stojí několik stolků se židlemi. Začala krásně hrát kapela. Tu a tam jsou mezi stromy jako velké květiny rozhozeny mé bambulky. Bezděčně se nafouknu. Vypadají opravdu dobře.

„To je…,“ Luke několikrát polkne. „To je úplně přesně jako…“

„Já vím.“ Silně mu stisknu ruku.

Tohle jsem od samého počátku chtěla. Ale nikdy by se mi to nepodařilo v tak nádherném provedení, nebýt Elinor.

„Tatíííí!“ Zpoza jednoho stromu vyběhne Minnie v nádherných pavučinkových vílích šatičkách s křídly, které pro ni vymyslel Danny. „Štěstí! Štěstí! Tati!“

„Minnie!“ Luke ji dojatě zvedne do náručí. „Kdepak ses tu… Jak ses sem… Suze! Jane! Grahame! Danny!“ Všichni vycházejí ze svých úkrytů a Luke jenom udiveně otáčí hlavou.

„Hodně štěstí!“

„Překvapení!“

„Řekni něco, Lukeu, zlato! Aspoň pár slov!“ Dopáleně se podívám na mámu, která míří videokamerou Lukeovi do obličeje. Ví přece, že máme profesionálního kameramana.

„Bonnie?“ Luke třeští oči na Bonnie, která v nádherných akvamarínových šatech vystupuje zpoza vodopádu. „Neříkejte mi, prosím, že v tom máte také prsty.“

„Jenom trošičku.“

„To je… neuvěřitelné.“ Kroutí hlavou a stále si prohlíží pohádkovou výpravu. „Kdo ještě ví, že mám narozeniny?“

„Kdo ještě? Ehm…,“ setkáme se s Bonnie očima a mám chuť strašně se smát. „Ještě pár lidí. Prakticky celé City.“

,A všichni čtenáři Daily World.” dodá Bonnie. ,A deníku City Standard a uživatelé elektronické pošty.“

„Dostal jsi blahopřání od tří členů královské rodiny,“ přidá se Suze vesele.

,A nezapomeňte na YouTube!“ vloží se táta.

„Statisíce reakcí při posledním sčítání!“

Luke se na nás dívá, jako bychom se všichni zbláznili. „To si děláte legraci,“ řekne s nadějí, ale všichni vrtíme odmítavě hlavou.

„Počkej, až uvidíš všechna ta blahopřání!“ prohodí máma. „Dokonce máš ke svým narozeninám vytvořenou celou webovou stránku!“ „Ale… to je šílené.“ Luke si položí ruku na čelo. „Já své narozeniny přece neslavím. Kdo proboha…“

„Becky se hodně snažila,“ podotkne Bonnie.

„Snažila jsem se to hlavně udržet v tajnosti!“ vykřiknu rozhořčeně. „Snažila jsem se zabránit tomu, aby to lidi vyžvanili a aby posílali blahopřání na internet! Jako bych se snažila zkrotit chobotnici.“

„Něco k pití, pane?“ Zčistajasna se tu zjeví nádherný mládenec v Dannyho kostýmu ze Snu noci svatojánské. Na nohách má kožešinu, na hlavě listový věnec a velmi vypracovaný a opálený hrudník nahý. (Nejspíš je to Dannyho představa Snu noci svatojánské jakožto lesa plného nadržených mužských.)

Muž nese dřevěný tác, který vypadá jako průřez kmenem, a roznáší koktejly se stříbrnými štítky. „Můžu vám nabídnout brandona, bloomwooda nebo minnie. A nechtěli byste se jít s paní před představením převléknout?“

„Před představením?“ Luke se ke mně překvapeně obrátí. Povytáhnu tajuplně obočí a znovu mu stisknu ruku.

„Uvidíš.“

Je to nejúžasnější oslava pod sluncem. To si pište.

Jakože, já vím, že jsem pomáhala s organizací, takže bych se neměla moc chválit. Měla bych se krčit v koutě a říkat takové věci jako: „Jistě, není to tak špatné,“ nebo „Na večírek to celkem ujde“ a rychle přejít ke kvalitě počasí.

Jenomže já taková bohužel nejsem a řeknu vám pravdu. A to je, že je to nejbáječnější oslava, jakou kdy kdo na tomto světě uspořádal, a to vám potvrdí všichni, dokonce i ti, kteří jsou na oslavách prakticky pořád, jako kupříkladu Right Reverend od Svatého Jana Gardner-Stone, z něhož se vyklubal báječný společník s nepřebernou zásobou lechtivých vtipů.

Zatím všechno jde jako po másle. Když si Luke oblékl smokink a já své úžasné zelené šatičky, posadili jsme se s koktejlem v ruce v sále na židle a taneční skupina nám předvedla mezi lesními stromy za senzační hudby a laserové show své úžasné akrobatické číslo.

Pak přišli polykači ohně – skupina z Čech, která předvedla neuvěřitelné kousky. (V jejich čísle účinkoval i Alonzo/Alvin, protože jsem jim ho prostě vnutila, a celou dobu vypadal současně neuvěřitelně vyděšeně a přitom nadšeně.)

Pak se ze stropu spustilo obrovské plátno, na které se za hudebního doprovodu promítala všechna blahopřání z YouTube, a já jsem málem brečela.

No tak dobře. Pár slziček jsem přece jen nerozehnala.

Ne že by byla tak dobrá. Jakože, pohled na bandu marketingových pracovníků z firmy Kettering, kteří do svých aušusových mobilů mizerně rapují „Vše nejlepší k narozeninám Lukeu, kluku“, není nic tak světoborného. Ale šlo hlavně o to, že lidé, které ani neznám, blahopřáli Lukeovi k narozeninám.

Pak jsme promítali videoblahopřání od všech našich přátel, kteří nemohli být s námi, jako od Michaela a Lukeova otce, a po nich bleskově profrčely textové zprávy z webových stránek. A jako poslední se promítal klip, který jsem ještě neviděla a který zřejmě dostala Suze deset minut před naším příchodem. Začínal tím, jak Sage Seymourová sedí ve svém filmovém ateliéru na režisérské židli a kvílí „Drahý Lukeu, kam ses mi PODĚL?“ a předstírá, že s ní má Luke natáčet jakousi scénu, a celý klip končí tím, že mu celé osazenstvo blahopřeje k narozeninám. Včetně známých herců.

Hned jak se objevila Sage, Luke se bleskově otočil ke mně a zeptal se: „Jak ses krucinál…”

A já jsem nedokázala potlačit zahihňání a špitla mu do ucha: „Smiř se s tím, Lukeu. Přede mnou nic neutajíš.“

A čekala jsem, že vyprskne smíchy, ale nevyprskl. Abych pravdu řekla, vypadal spíš dost zaraženě.

A pak se v Dlouhé galerii, ozdobené květinovými girlandami a ještě několika bambulkami z igelitových tašek (udělala jsem jich skutečně hodně), podávala senzační večeře. Následovala řada proslovů a Luke všem miliónkrát děkoval a já jsem všem miliónkrát děkovala. Pak Luke pronesl skutečně dojemnou řeč o Annabel a dětském loutkovém divadýlku a o tom, co všechno pro něj znamenalo, a jak koupil stejné divadýlko pro Minnie a jak doufá, že i ona bude mít na ně jednoho dne stejně krásné vzpomínky. A všichni si poťukávali papírovými kapesníčky kolem očí.

A pak řekl pár hezkých vět o mně. Však víte.

Pak se podávala káva se Suzinými speciálními „Lukeovými křehkými koláčky s ořechovou náplní“ a všichni slastně vzdychali a já jsem se podívala na Suze a beze slov jí artikulovala „díky“.

A pak se ve Východní síni (všechny Suziny sály mají své jméno) objevila kapela. A teď se tu tancuje a v jiném sále zase hraje náladová hudba, která přímo vybízí k odpočinku na pohovkách, a za chvíli bude zmrzlina a ohňostroj a přijde nás bavit nějaký komik, ale o tom Luke ještě neví.

Pozoruju ho ze sedátka vedle potůčku. Je mezi starými přáteli, v náruči drží Minnie a ještě nikdy jsem ho neviděla tak rozzářeného…

No prostě. Každopádně strašně dlouho.

Právě přemítám, jaký koktejl si dám příště, když za mnou přišustí Suze v tmavočervených šatech od Christiana Diora, které jsou, i když to nerada přiznávám, ještě hezčí než ty moje. Nechtěla mi říct, kolik stály, což znamená, že moře peněz.

„Bex, nevím, co mám dělat s…,“ odmlčí se a jenom ústy naznačí „Elinor“.

„Ona tu ještě je?“ rozhlédnu se nervózně kolem, jestli není Luke na doslech. Suze se ke mně nakloní a špitne mi do ucha: „Ještě tu je.“

Strašně se leknu. Je tady?

Elinor mi miliónkrát opakovala, že nehodlá na oslavu zůstat. Že prý odejde půl hodiny před naším příchodem. Tak jsem myslela, že je už pryč.

„Ale kde…,“ rozhlížím se kolem.

„Za to můžu já.“ Suze lítostivě svraští obličej. „Nedokázala jsem přenést přes srdce, že by z toho nic neviděla. Po tom všem, co udělala. Věděla jsem, že nemůže jen tak přijít na oslavu… tak jsem jí navrhla, jestli by se nechtěla schovat do Knězovy skrýše a chvíli se dívat.“

Suze zvedne významně oči a já sleduju její pohled. V prvním patře je malý balkónek se železným zábradlím, kterého jsem si dosud nevšimla. Ale je prázdný.

„To nechápu,“ řeknu nechápavě. „Kde je?“

„Schovaná za zdí a dívá se tajnou škvírou.“ Suze se úzkostně kouše do rtu. „Původně říkala, že se chce jenom podívat, jak sem s Lukem přijedete a jestli všechno funguje tak, jak má. Že prý se pak odtud vytratí. Ale právě jsem poslala Tarkieho, aby zkontroloval, jestli tam stojí její auto – a prý ano. Takže tu ještě musí být! Je tam bez jídla ve strašně stísněném prostoru… a začínám si o ni dělat starosti. Co když se jí udělá nevolno? Jakože, už není nejmladší, ne?“

Proboha. Tohle by nemuselo dopadnout dobře.

Rozhlížím se, kde je Luke – ale ten se čemusi směje a o mě se nestará. „Půjdeme se tam podívat.“

Do Knězovy skrýše se jde po úzkém zatuchlém schodišti s vysokými schody a já si drahocenné šatičky od Valentina tisknu k tělu. Když Suze opatrně otevře staré dřevěné dveře, nejdřív spatřím Elinořino rameno – úzké a kostnaté. Obličej má přitisknutý ke stěně před sebou a vypadá jako socha. Vůbec nás neslyšela.

„Elinor?“ zašeptám a ona se otočí a po bledém obličeji jí přeletí záchvěv paniky.

„Je to v pořádku! To jsem jenom já a Suze, přinesly jsme vám něco k jídlu.“ Nabízím jí talířek s minizákusky, které zbyly po večeři, ale ona se odtáhne.

„Musím jít.“

„Ne! Nemusíte. Jenom jsme se chtěly ujistit, že jste v pořádku.“

„Luke neví, že jsem tady?“

„Ne. Neví nic.“

Nastane ticho. Elinor se podívá na hodinky a já se podívám na Suze, která na mě pokrčí rameny ve stylu „Co teď?“.

„Luke a Minnie se mají velmi rádi, že?“ prohodí Elinor s okem přitisknutým ke škvíře. „Chová se k ní velmi bezprostředně.“

„Ehm… ano.“

„I k vašim rodičům.“

Nic na to neřeknu. Je to naprosto neskutečné. Jak se mi to vůbec mohlo stát? Jak jsem se mohla ocitnout se svou bohatou a protivnou tchyní v téhle stísněné díře, kde se společně schováváme před člověkem, který nás obě spojuje?

A jak to, že se mi ji najednou chce sevřít pořádně do náruče jako člena rodiny, kterého mám ráda? Že mám chuť vytáhnout ji z téhle studené temné díry, odkud vykukuje ven, a zavést ji do světla a příjemné společnosti? Ještě nikdy se mi nezdála tak zranitelná a osamělá jako v této chvíli. Zejména když to byla právě ona, kdo nám tyhle báječné chvíle umožnil.

„Tam dole je moc hezky.“ Položím jí opatrně ruku na rameno a stisknu ho. „Všichni říkají, že je to nejlepší večírek, na jakém kdy byli.“

„A Lukeovi se líbí?“ otočí se na mě.

„To víte, že ano! Ten je úplně u vytržení! Neviděla jste, jak se tvářil?“

„Udělala jste mu velkou radost!“ přikyvuje Suze nadšeně. Je strašně dojatý. Prošel si celý kouzelný les a prohlédl si každý detail. Je to moc dobře vymyšlené.“

Elinor nic neříká, ale v očích jí vidím malinké světýlko uspokojení. A najednou to už nemůžu vydržet. Tohle není správné. Luke by to měl vědět. A vůbec všichni. Že za dnešním večerem stála jistá hnací síla a že tou silou byla Lukeova matka.

„Elinor, pojďte dolů.“ Slova ze mě vyrazí jako nečekaný proud. „Pojďte dolů a připojte se k oslavě.“ Slyším, jak Suze překvapeně zalapá po dechu, ale nevšímám si toho. „No tak. Já to Lukeovi nějak vysvětlím.“

„Obávám se, že to není možné.“

„Ale je, věřte mi!“

„Už musím jít. Hned. Nemůžu se už déle zdržet.“ Elinor otevře kabelku a vytáhne rukavice z kozinky. A jé, teď jsem ji nejspíš vyděsila.

„Podívejte se, já vím, že vy dva máte komplikovaný vztah,“ snažím se ji uklidnit. „Ale teď je pravá chvíle, jak to všechno napravit. Na této oslavě! A až zjistí, že jste za tím vším stála vy… zamiluje si vás. Nic jiného mu nezbude! „Právě proto dolů jít nechci,“ prohlásí tak ostře, až sebou trhnu – i když to může být také tím prašným vzduchem, který tu je. „Rozhodně jsem tu oslavu nefinancovala proto, abych si tím vynutila Lukeovu lásku.“

„Tak jsem to… nemyslela…“

„Dolů nepůjdu. Nepřidám se k oslavě. Nechci, aby věděl, že jsem za tou oslavou stála já. Nesmíte mu to nikdy říct. Nikdy, slyšíte mě, Rebecco?“ Blýskne po mně zuřivě očima, až vyděšeně uskočím. I přes veškerou svou zranitelnost dokáže člověku pořádně nahnat strach.

„Jak chcete!“ zhluboka se nadechnu.

„S tímto večerem nejsou spojeny žádné podmínky. Udělala jsem to pro Lukea.“ Znovu vyhlédne škvírou. „Udělala jsem to pro Lukea,“ opakuje jakoby pro sebe.

Nastane dlouhé ticho. Se Suze se na sebe nervózně podíváme a neodvážíme se promluvit.

„Kdybych šla dolů, kdybych se představila jako ten, kdo to zaplatil, udělala bych to pro sebe.“ Otočí se, klidně se na mě zadívá a z jejích očí nedokážu nic vyčíst. „Onehdy jste se vyjádřila v tom smyslu, že láska si nečiní nárok na žádnou odměnu.“

Bože, ta je na sebe tak tvrdá. Být to já, našla bych už nějakou cestičku, jak to udělat pro Lukea, současně být štědrý dárce, a navíc se podívat na oslavu.

„Takže… mu to nechcete nikdy říct?“ ptám se pro jistotu. „Vůbec nikdy? Nemá se dozvědět, že jste to byla vy?“

„Nechci, aby to věděl.“ Nevzrušeně se podívá na Suze. „Ustupte, prosím, stranou, ráda bych odešla.“

To má být všechno? Žádné plácání do zdvižených rukou, žádné hromadné objímání, žádné sliby do budoucna?

„Elinor… počkejte.“ Natáhnu ruce, ale ona nereaguje, takže v tom omezeném prostoru přistoupím k ní, ale ona pořád očividně nechápe, co chci udělat. Nakonec nesměle ovinu ruce kolem její kostnaté postavy a mám patrně podobný pocit jako Minnie, když občas objímá v parku stromy.

Téměř sama nevěřím tomu, co dělám. Objímám Elinor.

Já. Objímám Elinor. A navíc ráda.

„Děkuju,“ zašeptám. „Za všechno.“

Elinor se odtáhne a vypadá ještě odměřeněji než obvykle. Krátce nám se Suze kývne a prosmýkne se dřevěnými dveřmi ven.

„Nemůže ji někdo zahlédnout?“ zeptám se nervózně Suze, která zavrtí hlavou.

„Je tu zadní východ. Ukázala jsem jí ho předem.“

Opřu se o zaprášenou studenou zeď a z plných plic si odfouknu. „Páni.“

„Já vím.“

V přítmí se naše oči setkají a vím, že Suze myslí na totéž.

„Myslíš, že se někdy dozví, že to byla ona?“

„Nevím.“ Zavrtím hlavou. „Vážně... nevím.“ Ještě jednou vykouknu škvírou. „No co. Půjdeme raději dolů.“

Dole je večírek v plném proudu. Všude se prochází plno hostů se sklenkou v ruce a stříbrným kloboučkem na hlavě (při večeři jsme měli ohňostroj) svatojánským lesem, prohlížejí si vodopád, který je nyní nádherně barevně osvětlen, anebo se shromažďují u stolků s ruletou. Davem se proplétá personál cateringové firmy a nabízí granadillový sorbet s dlouhými lžičkami. Procházejí se tu i Dannyho ztepilí fešáci v oslnivých kostýmech ze Snu noci svatojánské a vypadají, jako by sem zavítali z nějaké vzdálené kouzelné země. Všude zní smích a hovor, podlaha vibruje hlasitou hudbou a každou chvíli přes nás přejede záblesk laserové show. Musím si jít okamžitě zatancovat.

Zamířím ke koktejlovému baru, kde barman, který přiletěl speciálně z New Yorku, baví publikum eskamotérskými kousky při míchání koktejlů. Ke svému překvapení tu najdu Janice a Jess, které se smějí a bouřlivě si přiťukávají sklenkou.

No tohle! Myslela jsem, že se nemají moc v lásce.

„Nazdar!“ Dotknu se Jessina ramene. ,Jak se vede? Nevypadá Jess úžasně?“ prohodím k Janice.

„Absolutně super!“ souhlasí. „Nádherné šaty!“

„Hezké šaty,“ přisvědčí Jess a rozpačitě zatahá za látku tak silně, až si zkroutí linii výstřihu. „Hezké a jednoduché. A z ekologicky vyrobené látky.“

Ta se nikdy nezmění. Stačí ji pochválit, jak jí to sluší, a ona hned upadne do rozpaků a začne odvádět řeč na jiné téma.

„Ty si Jess půjčila od Dannyho,“ vysvětluju Janice a trpělivě urovnávám Jess šaty kolem krku. „Je to prototyp jeho nové kolekce inspirované ekologií. Víš, že to jsou patrně nejdražší šaty v sále?“ dodám vesele. Což je určitě pravda, i kdyby Suze za ty své zaplatila nevím co. „Mnohem dražší než moje,“ dodám pro jistotu.

„Cože?“ zalapá Jess po dechu. „Co to říkáš?“

Při pohledu na ni mám chuť vyprsknout. Tuhle pikantnost jsem si šetřila na pravou chvíli.

„No pochopitelně. Protože je to ručně tkané hedvábí z nefalšované přírody,“ vysvětluju. „Takže se musí počkat, až zámotky spadnou ze stromů samy od sebe, neužívá se žádných strojů a všichni pracovníci jsou skutečně štědře placeni. Tímto způsobem byly vyrobeny pouze troje šaty. V Browns by stály takových…“

Nakloním se k Jess a zašeptám jí sumu do ucha. Vypadá, jako by se nejraději propadla do země.

„Nemluvě o tom, že ještě nikdo na celém světě neměl příležitost si něco z této kolekce obléct,“ informuju ji. „Uvědomuješ si, že ses tím zapsala do historie význačných módních mezníků?“

Něco takového by každou ženu na světě potěšilo. Ale Jess se téměř zmocňuje panika.

„ Vychutnej si to! Vždyť ti to báječně sluší!“ Položím jí ruku kolem ramen a přitisknu ji k sobě, dokud se váhavě neusměje.

„Takže spokojené? Už jste si zatancovaly?“ Nemůžu se neusmát Janicinu blaženému výrazu. Zdá se, že štědře využila nabídky koktejlů.

„Musím se ti s něčím svěřit, Becky!“ Janice překypuje nadšením. „To bys neuhodla, co se stalo! Jess bude mít maličké!“

Cože? Ohromeně koukám z Jess na Janice, na Jessino břicho a na Janicin koktejl a zase zpátky. To přece…

Proboha, že by to měly na svědomí ty čajíčky na podporu plodnosti? A jak to, že Jess vypadá tak šťastně?

„Ještě to není jisté,“ opravuje ji Jess a obrátí oči v sloup. „A není to žádné maličké. Už jsou mu tři.“

„Je to takový malý andílek!“ Janice se chová, jako by Jess vůbec nic neřekla. „Nemůžeme ukázat Becky jeho fotku?“

Vyjeveně přihlížím, jak Jess sahá do večerní kabelky. Vytáhne fotografii, otáčí ji a na lícní straně je rozesmátý chlapeček s jemnými tmavými vlásky, s olivovou pletí a několika pihami na nose.

Hned jsem do něj celá pryč. Vypadá jako roztomilý uličník a mám chuť se rozesmát, ale ovládnu se, abych se nedotkla Jess.

„To je…“

„Možná.“ Jess se rozzáří. „Ale je na to ještě moc brzo.“

„Člověk by měl myslet na adopci, viď, Becky.“ Janice se pyšně nadouvá. „Jak jsem říkala tvé matce, je to jediný odpovědný způsob v současné době, jak mít dítě. Angelina nám ukázala, jak se to má dělat, pochopitelně.“ Angelina nám ukázala, jak se to má dělat? Je to tatáž žena, která si ještě nedávno zoufala, že její syn nepředá nikomu vlastní geny? Podívám se na Jess, ale ta se jenom směje a krčí rameny.

„No tak hodně štěstí,“ říkám. „A kdypak se to… dozvíte? Že ho dostanete?“

„Jak jsem řekla, je na to ještě moc brzo.“ Jess najednou vypadá velmi zdrženlivě. „Možná nás nevyberou, může to ztroskotat na spoustě věcí... Asi jsem ti tu fotku neměla vůbec ukazovat.“

No tohle! Jako by si Jess někdy nedokázala prosadit své.

A já budu teta! Minnie bude mít bratránka!

„Tak to ti opravdu moc přeju,“ stisknu Jess ruku. „A jsem ráda, že se ti tu, Janice, líbí.“

„Holčičko! Je to tu senzační! Já vím, jak ses na to nadřela.“ Janice mávne rozjařené rukou kolem sebe. „Ale stálo to za to.“

„Ano,“ přisvědčí Jess, než stihnu něco podotknout. „Stálo to za to.“ Podívá se mi do očí a usměje se.

Pak se vydají hledat Toma a já si poručím další koktejl a téměř se rozplývám ve šťastném snu. V zrcadle za barem zahlédnu Lukea. Stojí u ruletového stolku a Minnie se vedle něj vytahuje na špičky a nakukuje přes okraj. Vypadá naprosto a definitivně šťastný. Všichni se dívají na obrovskou hromadu žetonů, a když se kolo zastaví, ozve se ohlušující řev. Všichni se rozesmějí a poplácávají se po zádech a Minnie vesele ječí.

Když k ní krupiér začne přistrkovat žetony a hráči se pustí do dalšího sázení, Luke si najednou všimne, jak se na něj dívám. Trhne hlavou k pohovce zastrčené v koutě, odpoutá se od davu a přivádí za ruku Minnie.

„Bonbonky!“ chlubí se Minnie a natahuje ke mně ručky plné červených a zelených žetonů.

„To nejsou bonbonky, miláčku,“ chce se mi smát. „To jsou žetony!“ Minnie vypadá zmateně. „To se nejí, ale můžeš s nimi u toho kouzelného stolečku vyhrát spoustu peněz… nebo taky prohrát,“ dodám rychle při pohledu na Lukeovo povytažené obočí. „Spíš prohrát než vyhrát. Neměla bys nikdy hrát, Minnie. Je to moc ošklivé.“

Uf. Pár vteřin zodpovědného rodičovství.

Luke se posadí na pohovku a já k němu přisednu. Uši mě brní od tancování přímo u kapely a začínají mě už bolet nohy… ale všechno

ostatní přímo jásá nadšením. Je to naprosto senzační večírek. Předčil veškerá má očekávání. A to ještě zdaleka není konec. Ještě nás čeká pár úžasných věcí!

„Takže, byl jsi překvapený?“ ptám se pomilionté pro potěšení z toho, co mi řekne.

„Becky…,“ Luke užasle kroutí hlavou. „Nejenže jsem byl překvapený. Naprosto jsem oněměl údivem.“

„Dobře,“ řeknu spokojeně. Napiju se koktejlu (dala jsem si jednoho brandona) a s Minnie na klíně a s Lukeovou rukou kolem nás obou se uvelebím na nádherné staré pohovce. Chvíli sedíme tiše a jenom tak vychutnáváme všechno kolem.

„To vánoční přání,“ vzpomene si Luke najednou, „se týkalo mě. V tom obchodním centru, vzpomínáš?“

A jé. Tak on to slyšel. A nijak to až dosud nekomentoval.

„Týkalo se téhle oslavy?“ ptá se. „Proto ses snažila tu elfku umlčet?“ V duchu se vracím ke slovům, která jsem narychlo napsala na vánoční přání pro Santu. Jako by se to odehrálo před miliony let.

„Ano,“ řeknu po chvíli. „Máš pravdu. Přála jsem si, abych tě mohla překvapit narozeninovou oslavou a aby to bylo opravdu velké překvapení. A povedlo se mi to!“

„Tak se ti přání splnilo.“ Usměje se.

„Ano.“ Zkoumavě se mu dívám do obličeje, pak zvednu ruku a jemně se dotknu jeho tváře. „Opravdu se mi splnilo.“

„Tak mi teď prozraď,“ v očích mu pobaveně zajiskří, „co z tvého nedávného nepochopitelného chování bylo kvůli této oslavě?“

,Já se nikdy nechovám nepochopitelně.“ Šťouchnu do něj.

„Má lásko, chvílemi to hraničilo s nepříčetností. Početí chlapečka, strašně rychlý sex?“

„Oslava.“ Zazubím se.

„Ovulace?“

„Oslava.“

„Botox? Plastika prsů?“

Bezděčně se uchichtnu jeho výrazu. „Oslava. To jsem se poprvé setkala s Bonnie. A nevyčítej jí její narážky na tvůj sprchový gel!“ dodám přísně. „To jsem jí namluvila já. I o té tělocvičně. A ještě pár věcí, které ti zněly divně.“

„Ty?“ Podívá se na mě zkoumavě. „No poslyš...“ Zavrtí hlavou a najednou všechno zapadne na své místo. „Jak to, že mi to nedošlo? Mohlo mě napadnout, že se přes noc nemohla tak změnit. A co těch šestnáct kabátů?“ dodá najednou. „To byla taky oslava?“

„Ehm… ne,“ připouštím. „To byla opravdu Minnie. I ty jedna zlo- bivko,“ dodám vyčítavě.

„Jedné věci ale nerozumím… jak se ti tohle všechno podařilo?“ Rukou opíše ve vzduchu kruh. „Jakože, Becky, je to naprosto neskutečné. Je to…“ Dojde mu řeč.

Vím, co za těmi slovy tají. Nechce to říct na rovinu, ale má strach. Vzala jsem si na to nějakou obrovskou půjčku a někdy zítra mu prozradím, že jsme na mizině?

No tohle! Mohl by mi trochu víc věřit.

Ale nemá cenu předstírat, že tenhle večer nestál moře peněz. To vidí každý.

„Měla jsem… pomoc,“ řeknu. „Velkou, velkou pomoc. Se vším. Bonnie byla úžasná,“ dodám rychle, než na mě začne naléhat, abych mu prozradila, kdože mi pomohl s financemi. „Všechno koordinovala a sestavila seznam hostů a rozeslala pozvánky…“

„Už je mi jasné, proč se onehdy chovala tak tajuplně.“ Luke si provinile odfoukne. „Tak jo. Už mi to došlo. Zvoral jsem to. Musím jí koupit obrovskou kytici.“

„Ale ne lilie,“ vložím se. „Pořád jí kupuješ lilie a ona je nesnáší, ale je moc zdvořilá na to, aby ti to řekla. Kup jí hrachory nebo pryskyřníky. Nebo ti můžu říct, co si nejraději kupuje u firmy Jo Malone.“ Luke se na mě udiveně podívá. „Ještě něco?“

„Spousta věcí, kdyby tě to zajímalo,“ prohodím rozmarně. „S Bonnie jsme teď dobré kamarádky. A říkáme si všechno.“

„Ale jdi, vážně?“ Luke se na mě podívá, jako by si nebyl jistý, co si má pod tím představit.

„Opravdu jsme se během těch příprav spřátelily. Byl to dlouhý příběh.“ Napiju se koktejlu a vyzuju si lodičky. Když teď můžu Lukeovi všechno vyklopit, zdá se mi, jako by se má poraněná dušička začala zotavovat. „Neumíš si to představit. Snažit se tě udržet z dosahu internetu a zničit ti BlackBerry…“

„Pořád ještě napůl nevěřím, žes to udělala.“ Trochu se usmívá, ale já si nejsem tak úplně jistá, že se s tím, co jsem provedla jeho BlackBerry, tak docela vyrovnal.

„A nejhorší byla ta zatracená schůzka v Paříži! Proboha, měla jsem chuť tě zabít!“ Neubráním se smíchu. „Pořád jsme do omrzení opakovali: ,Co si teď počneme?“,

„Co s tím provedeme?“ A ty ses na to navíc tak strašně těšil…“

„Kruci.“ Vidím, jak to Lukeovi pomalu dochází. „No jistě. Tu schůzku jsme vlastně měli mít právě dnes…“ Odmlčí se. „Počkej! Nechceš doufám tvrdit…“ Vidím, jak mu mozek pracuje na plné obrátky. „Tak za tímhle jsi snad nemohla být. Nechceš mi tím doufám naznačit, že jsi dokázala zařídit, aby se se mnou sešel sir Bernard Cross?“ Nevěřícně se zasměje. „Jakože, mnoha věcem dokážu uvěřit, ale tomu…“ Stále se usmívám, ale v duchu se fackuju. Příliš jsem si pustila pusu na špacír. Musím rychle vycouvat z nebezpečného území.

„Však taky netvrdím, že jsem to byla já. No a pak ten stan…“ Rychle spustím o tom, jak jsem se pokoušela získat stan výměnou, a Luke se směje na správných místech, ale je mi jasné, že je duchem jinde. Když domluvím, oba se odmlčíme, Luke zamyšleně popíjí koktejl a mně je naprosto jasné, kde se toulá myšlenkami.

„Vždycky jsem tušil, že za tou schůzkou někdo je,“ prohlásí nakonec s pohledem upřeným na koktejl. „Stále jsem cítil, že za scénou stojí někdo vlivný, kdo mi pomáhá. A teď mám pocit, že už vím, kdo to byl.“ Zvedne hlavu. „Je to jasné. A také je jasné, proč mi to nechceš říct.“ Srdce se mi zastaví. Ruce pevně sevřou nožku koktejlové sklenky. Luke je tak chytrý. A myslí mu to bleskově. Měla jsem si dát pozor na jazyk.

Jestlipak se zlobí?

Olíznu si nervózně rty. „Lukeu, já to vážně nemůžu říct.“

„Chápu.“ Napije se zhluboka koktejlu a chvíli žádný z nás nepromluví.

Mlčky tu sedíme uprostřed vířícího večírku a já po něm potají pokukuju. Nerozzuřil se. Nerozkřikl se, že se tím celá oslava zkazila. Možná není tak moc zahořklý?

Nemůžu zapomenout na Elinor, schovávající se v malé zatuchlé díře. Možná kdybych ji přesvědčila, aby zůstala… možná by se mi je podařilo nějak smířit…

„Ale, Becky, musíš si uvědomit, že to není žádná zanedbatelná maličkost,“ pronikne Lukeův hlas do mých úvah. „Je to obrovská věc.“ Opíše rukou kruh kolem sálu a ztlumí hlas. „Ta… osoba. Stojí i za tímhle, viď?“

Pomalu přikývnu. Jestli na to přišel, nemá cenu to tajit.

Luke si prudce odfoukne a uchopí sklenku do obou rukou. „Poslyš, je mi jasné, že o to asi nestojí, ale slušný člověk má přece jen poděkovat.“

„To by… myslím, bylo hezké, Lukeu.“ Polknu. „Moc hezké.“

Cítím, jak se mi do očí tlačí slzy. Tak ono se to nakonec urovná. Všichni se zase sejdeme a jistě, nebude to snadné, ale budou spolu mluvit. A Luke uvidí svou matku s Minnie. A uvědomí si, že má i jinou stránku.

„Co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítra.“ Luke najednou v návalu energie vyskočí na nohy. „Víš, nic jsem sice neříkal – ale celou dobu jsem tak trochu Tarquina podezíral. Jak se vlastně se sirem Bernardem zná? Nejspíš spolu chodí lovit, že?“

Chvíli mi trvá, než mi to dojde. Myslí si, že to byl Tarquin?

„A snažil se mi pořád nějak nahradit to, co jsem pro něj letos udělal,“ říká Luke. „Ale opravdu, tak mimořádnou štědrost jsem si nezasloužil.“ Rozhlíží se sálem, jako by opět nemohl uvěřit vlastním očím. „Nevím, jak mu za to vůbec dokážu poděkovat. A také Suze. Předpokládám, že v tom jeli spolu.“

Nééé! Špatně! Samá voda!

Chci něco říct, odvést ho ze špatného směru. Ale jak? Nemůžu Elinor prozradit, když si to tak silně nepřála.

„Počkej!“ Posadím Minnie na pohovku a postavím se. „Nesmíš nic říct, Lukeu!“

„Neboj se, Becky,“ usměje se. „Nehodlám vám zkazit hru. Když chtějí zůstat inkognito, nebudu jim bránit. Ale když už si někdo dá takovou práci a pripraví něco tak úžasného, jako je tohle…,“ obličej se mu rozzáří, „tak si snad zaslouží, aby mu člověk veřejně poděkoval. Nemyslíš?“ Bolí mě u srdce. Měl by vědět, že to pro něj udělala jeho matka. Měl by, měl by.

„Pojď, Minnie. Tatínek pronese pár slov.“ Než stačím něco udělat, Luke už míří do Východní síně. „Suze!“ Zamává na ni vesele cestou. „Mohla bys na chvíli? A Tarquin?“

„O co jde?“ přidává se k nám Suze. „Co má Luke za lubem?“

„Myslí si, že za tou oslavou stojíte vy dva,“ šuškám jí do ucha. „Ty a Tarkie. Myslí si, že jste ho dali dohromady se sirem Bernardem a všechno tohle platili. Takže vám teď chce za to poděkovat.“

„To nemyslíš vážně!“ Suze ztemní oči a v rozpacích se zastaví. „Vždyť s tím… nemáme nic společného!“

„To já vím! Ale copak mu to můžu říct?“

Chvíli na sebe bezradně hledíme.

,A to Lukea vůbec nenapadlo, že by za tím mohla být Elinor?“ zeptá se Suze nakonec.

„Nenapadlo. Vůbec se o ní nezmínil.“

Na všechny ostatní si vzpomněl. Na celou svou rodinu. Na své přátele. Ve svém proslovu jim připíjel. Ale o ní ani slovo.

Luke už mezitím vyšel v přestávce mezi dvěma písničkami na pódium a zpěvák mu předal mikrofon.

„Dámy a pánové, můžu vás na chviličku vyrušit?“ zaduní jeho hlas sálem. „Dnes večer tu bylo vysloveno mnoho díků. Teď bych ale chtěl zaměřit pozornost na jednu mimořádnou dvojici. Nabídla nám svůj překrásný dům, poskytla nám fantastickou pohostinnost… a ještě spoustu, spoustu další věcí, o nichž tu nechci v tuto chvíli hovořit…“ Významně se odmlčí a já vidím Tarquina, který vysílá tázavý pohled k Suze. „Slibuju vám, Suze a Tarquine, že na to nikdy nezapomenu. Na Cleath-Stuartovy.“ Luke pozvedne sklenku a všichni hosté na tanečním parketu udělají totéž a pak začnou tleskat.

Všichni se dívají na Suze a ta se pokouší o šarmantní úsměv.

„Cítím se příšerně,“ brumlá přitom nešťastně. Jak k tomu přijde Elinor?“

„Chtěla to tak sama,“ šeptám. „Co s tím můžeme dělat?“

Myslím na to, jak Elinor jede tmou domů, na její nekompromisně vzpřímená ramena. Té nikdo nepřipíjel ani se na ni neusmíval, nikdo si na ni nevzpomněl. A v tu chvíli se v duchu k něčemu rozhodnu. Luke se to jednoho dne dozví. Jednoho dne se to dozví.

„Zazpívejte nám ,New York, New York“!“ zavolá na něj někdo z davu a všichni se hlasitě rozesmějí.

„To si počkáte,“ zasměje se Luke a předá mikrofon hlavnímu zpěvákovi, který okamžitě udá takt k nové písni.

„Suze, drahoušku.“ To k nám dorazil vyjevený Tarquin. „Co to pro všechno na světě ten Luke…“

„Jenom nám děkoval za to, že jsme jeho dobří přátelé,“ odpoví mu vesele Suze. „Však víš.“

„Aha.“ Tarquinovi se vyrovná obočí. „Tak to je moc hodný.“ Najednou si všimnu, jak mu ze smokinku vykukuje jmenovka z bývalé školy. Stojí na ní „W. F. S. Cleath-Stuart“. Což je jeho otec.

„Tarkie.“ Rukou mu ukážu na smokink. „Něco ti tady čouhá.“ Zastrčím mu jmenovku za límeček a mrknu na Suze, která se na mě lítostivě zašklebí.

Díváme se na Lukea, který se prodírá davem, cestou kývá na lidi, které potká, a občas s nimi prohodí pár vět. Právě když se zastaví na kus řeči s Mattem z Brandon C, všimnu si najednou, jak se Minnie natahuje po Mattově koktejlové sklence a jak ji už zvedá ke rtům. Matt si toho vůbec nevšiml.

„Minnie!“ vrhnu se k ní a vytrhnu jí sklenku. „Ne! Nesmíš pít koktejly! Viděl jsi, Lukeu, co udělala?“

Dřív by kvůli něčemu takovému příšerně řádil. Teď se jenom otočí, zamračí se a s předstíranou přísností řekne:

„Ale no tak Minnie. Neznáš pravidla? Nesmíš hrát hazardní hry ani pít alkohol. Rozumíš? Ani nakupovat na internetu. Nejméně do té doby… než ti budou tři.“

„Štěstí, tati!“ Minnie do něj rozpustile dloubne třpytivým koktejlovým deštníčkem.

„Teď běž na chvilku za babičkou.“ Postaví ji na zem a otočí ji jejím směrem. „Musím si s mámou o něčem promluvit.“ A odvádí mě od tanečního parketu a já se cítím trochu nejistě. O čem si chce se mnou pohovořit?

Kvůli těm šatům od Valentina to jistě nebude. Už jsem mu vysvětlila, že to je dárek od mámy.

„Chtěl jsem si to nechat na později,“ začne, když dojdeme na tichou mýtinku ve svatojánském lese. „Ale proč nakonec ne teď?“

„Jistěže,“ přikývnu a trochu se dopředu děsím, co to bude.

„I když ty už vlastně víš, oč se jedná.“ Podívá se na mě kajícně. „Jakože, ty už jistě víš, že se Sage Seymourová stala mou klientkou.“

„My, kteří připravujeme oslavy, máme téměř v popisu práce vědět, co se kde šustne,“ usměju se na něj líbezně. „Dokonce i tajemství, která se naši manželé snaží před námi skrýt.”

„A už jsi s ní mluvila.“

„Správně, několikrát.“ Nenuceně si odhodím vlasy z čela. „Moc dobře si rozumíme. Prý si musíme někdy zajít na drink.“

Suze málem umřela, když jsem jí to řekla. Že prý, nemohla by tam jít se mnou jako má asistentka?

„Takže… už všechno víš?“ naléhá na mě Luke. Má očividně něco konkrétního na mysli, ale já nevím co.

„Ehm…“

„Takže tedy všechno nevíš,” dívá se mi pozorně do obličeje, jako by mi to tam mohl vyčíst.

„Možná by ses divil,“ odrážím jeho útok.

Do háje! Proč vlastně všechno nevím?

„Před chvílí mi volali z realitní agentury a nechali mi zprávu u Bonnie.“ Očividně naprosto změnil téma. „Našli nám nějaký pronájem. Jenomže to záleží na jisté věci.“

„Ano,“ kývám moudře. „Pochopitelně. Závisí to… na mnoha věcech.“

Mám chuť dodat: „Na kapustě a na králích.“

„Becky…“ Luke se na mě zvláštně zadívá. „Ty vůbec nevíš, o čem mluvím, viď?“

Co se dá dělat, už to dál nemůžu předstírat.

„Ne!“ vyhrknu dopáleně. „Nevím! Řekneš mi to, nebo ne?“

„Nemáš ani tušení, co ti hodlám sdělit.“ Překříží si ruce na prsou a očividně si to vychutnává.

„Je to určitě nějaká příšerná otrava,“ odseknu, „takže mi to už s velkou pravděpodobností někdo řekl, ale já takovou nudu dávno pustila z hlavy.“

„No jak myslíš,“ pokrčí rameny. „Nevadí. Tak důležité to zase není. Nevrátíme se?“

Bože, já se z něj jednou opravdu zblázním.

„Řekni mi to,“ zabodnu do něj oči. „Hned. Nebo nedostaneš žádnou výslužku z oslavy. A že máme báječné výslužky.“

„Tak dobře,“ nechá se Luke obměkčit. „Zopakujme si tedy, co už víš...“ Zazubí se na mě. „Začal jsem pracovat pro Sage Seymourovou.“ Radostně se zavrtím. Můj manžel pracuje pro filmovou hvězdu! To je super!

„A ona by ráda měla někoho mimo filmovou branži, kdo by jí ukázal věci také z jiného úhlu pohledu. Stojí o to dokonce tak moc…,“ Luke se odmlčí a kolem úst mu zacuká, „... že mě požádala, abych pro ni nějaký čas pracoval v L. A. Pracoval bych tam s jejím týmem, navázal pár kontaktů a možná, kdyby to šlo opravdu dobře, bych tam otevřel filiálku Brandon Communications pro média. Becky?“ Vyděšeně se ke mně otočí. „Není ti něco? Becky?“

Nemůžu mluvit. L. A?

Hollywood?

„A… to bychom jeli všichni?“ vykoktám, když se mi vrátí hlas. „Původně jsem to tak plánoval. Gary by mě tady na chvíli zastoupil, takže jsem to zamýšlel přibližně na tři měsíce. Ale chápu, že velkým problémem bude tvá práce, vím, že jsi doufala, že se dostaneš do správní rady…“

Má práce. Á jé. Já mu vlastně ještě nic neřekla.

„Něco ti povím, Lukeu,“ a snažím se, aby to vyznělo co možná nejupřímněji. ,Jsme partneři. Tým. A pokud je třeba, aby má kariéra na chvíli ustoupila do pozadí... beru to. To je přece základ manželství. Plus, v L. A. jsou taky obchody, nebo ne? A já dostanu zelenou kartu, že ano?“

„No… prima!“ Pozvedne ke mně sklenku k přípitku. „Tak na naše plány.“

To myslí vážně? A řekne to jenom tak?

„Takže… pojedeme do Hollywoodu,“ opakuju pro jistotu. „Na tři měsíce.“

„Ano.“

„Já tam ještě nikdy nebyla.“

„Já vím,“ zašklebí se na mě. „To je legrace, viď!“

Srdce mi skáče jako delfín. Hollywood! Já, Becky Brandonová, rozená Bloomwoodová, jedu do Hollywoodu!

Luke ještě cosi říká. Pohybuje ústy, ale já ho neslyším. Před očima se mi míhá jeden krásný obraz za druhým. Já, opálená a sršící energií, na promenádě na inlinech. Já v kabrioletu na Sunset Boulevard. (Musím se naučit řídit americká auta.) Já a Sage Seymourová lenošící u jejího zlatorůžového bazénu v suprových bikinkách z nějakého prímovního butiku a Minnie, které to strašně sluší v šatičkách s ramínky.

Budou mi říkat Dívka s anglickým akcentem. Nebo možná Dívka, která se kamarádí se Sage Seymourovou. Nebo možná... Dívka s bílými slunečními brýlemi. (Ano. Zítra si je koupím. Mohl by to být můj styl.)

A pořád bude svítit sluníčko! A dáme si smoothie na Rode Drive! A možná půjdeme také na Oscary… možná tam uvidím Johnnyho Deppa… možná si zahraju nějakou maličkou roličku ve filmu…

„Becky?“ Lukeův hlas mi nakonec pronikne do vědomí. „Co ty na to?“

Mám pocit, že mi úsměv roztrhne obličej vedví.

„Tak kdy jedeme?“ THE LOOK 601 Oxford Street

Londýn W1

Paní Rebecca Brandonová

The Pines

43 Elton Road

Oxshott

Surrey

11. dubna 2006

Milá Rebecco,

děkujeme za Váš dopis z 10. dubna.

Mrzí mě, že nemůžete přijmout mou nabídku na návrat do The Looku jako ředitelka správní rady s vyšším platem. Chápeme, že na prvním místě je Váš rodinný život, a ujišťujeme Vás, že Vám místo podržíme do Vašeho návratu z Los Angeles.

S přáním šťastné cesty

Trevor Holden,

vrchní ředitel

P.S. Mohla byste prosím požádat své klientky, aby nám PŘESTALY vracet všechny šaty? Už jsme z toho zoufalí.

Poradna Tety Sue

Rodina na prvním místě

Poradenství – kurzy – média – rodičovské poradenství – vstupy hostů

Paní Rebecca Brandonová

The Pines

43 Elton Road

Oxshott

Surrey

12. dubna 2006

Milá Rebecco,

děkuji Vám za dopis z 10. dubna.

Mrzí mě, že se vzhledem k Vaší cestě do Kalifornie nebudete moct účastnit našeho programu Proti závislosti na utrácení. Dovedu si představit, jak jste zklamaná a „zničená”.

Mohlo by Vám být útěchou, že v Los Angeles existují podobné terapeutické skupiny, kterých se jistě můžete též účastnit.

S pozdravem

Julia Summertonová,

vedoucí programu pro dospělé

CENTRÁLNÍ ODBOR MINISTERSTVA FINANCÍ PRO MONETÁRNÍ POLITIKU páté patro

180 Whitehall Place

Londýn SW1

Paní Rebecca Brandonová

The Pines

43 Elton Road

Oxshott

Surrey

13. dubna 2006

Milá Rebecco,

děkuji Vám za dopis z 10. dubna a na cestu do Los Angeles Vám přeji všechno nejlepší.

Na Vaši otázku, zda The British Journal of Monetary Economics nepotřebuje „korespondenta v L. A.“, Vám musím s politováním sdělit, že nikoli. Náš šéfredaktor bohužel taktéž „neplánuje rozšířit náš záběr o některé zajímavější oblasti, kupříkladu o film a společenskou rubriku“.

Nicméně, pokud by k výše zmíněné situaci někdy došlo, zajisté Vám dáme vědět.

S přáním všeho nejlepšího – a šťastné cesty,

Váš

Edwin Tredwell,

vedoucí oddělení

pro výzkum veřejného mínění

Santova chaloupka

Vánoční přání

(Chcete-li, aby si Santa Vaše přání přečetl, vhoďte je do Studně přání)

Milý Santo,

to jsem zase já, Becky. Doufám, že se máš dobře.

Přeju, si top od Zac Posen, akvamarínový, s vázáním kolem, krku, velikost 10.

Také si přeju, ty botičky od Marni, které jsem viděla se Suze, ne na těch jehlách,ty druhé.

Dále sourozence pro Minnie,.

A ze, všeho nejvíc si přeju, milý Santo, aby byl Luke, naprosto a stoprocentně šťastný, uvolněný a všechny ty své sračky* pustil z hlavy. Aspoň na, chvíli.

Díky. Tvá, Becky xxx

*omlouvám se.