Madeleine Wickham ( Sophie Kinsella )

V rytmu charlestonu

JEDNA

Rodičům se obvykle lže proto, aby je člověk chránil. Prostě pro jejich vlastní dobro. Jakože, vezměte si mé vlastní rodiče. Kdyby se narovinu dozvěděli, jak se to má s mými financemi životními partnery stavem odpadu v domácnosti / a místními správními poplatky, dostali by na místě infarkt a pan doktor by se potom vyptával: „Kdopak nám je to tak strašně rozčílil?“ a všechno by to byla má vina. Takže během jejich přibližně desetiminutové návštěvy v mém bytě jsem na ně vysypala tyto připravené lži:

1. Personálně poradenská agentura L&N si začne co nevidět vydělávat, na to vemte jed.

2. S Natalie se spolupracuje jedna báseň a praštit s bývalým zaměstnáním a stát se partnerkou v personálně poradenské agentuře bylo nejlepším nápadem mého života.

3. Jasněže se neživím jenom pizzou, višňovými jogurty a vodkou.

4. Jasněže vím, že když nezaplatím za parkování, dostanu pokutu.

5. Ano, podívala jsem se na to dývídýčko s Dickensem, které mi dali k Vánocům, bylo báječné, hlavně se mi líbila ta paní v tom čepci. Ano, Peggotty. Přesně tu jsem měla na mysli.

6. Právě na to myslím, že si o víkendu pořídím požární alarm, to

je ale náhodička, že je to napadlo také.

7. Ano, bylo by hezké vidět zase celou rodinu pohromadě.

Sedm lží. Nepočítaje ty, které jsem pronesla o mámině oblečení. A to jsme se ještě nedostali k Hlavnímu tématu.

Když vycházím z pokoje v černých šatech s narychlo namalovanými řasami, zahlédnu mámu, jak si prohlíží nezaplacený účet za telefon položený na krbové římse.

„Neboj,“ uklidňuju ji spěšně. „To dám rychle do pořádku.“

„Když to neuděláš,“ hrozí se máma, „vypnou ti telefon a bude trvat děsně dlouho, než ti ho zase zavedou, a máš tu strašně špatný signál na mobil. Co kdybys potřebovala něco naléhavého? Co pak?“ Úzkostně vraští obočí. Vypadá, jako by něco takového očekávala každou chvíli. Jako by v ložnici ječela ženská v porodních bolestech nebo jako by na okno narážela přílivová vlna, a jak se teď dovoláme vrtulníku? Jak?

„Ehm… to mi nedošlo. Já ten telefon zaplatím, mami. Čestné slovo.“

Máma vidí všechno černě. S vyděšenýma očima se na mě nervózně usměje a mně je jasné, že se jí v hlavě odvíjí nějaká děsivá scéna. Vypadá jako na poslední školní oslavě, po níž se mi svěřila, jak si čirou náhodou všimla, že lustr visí na jakémsi nebezpečném řetězu, a celou dobu se bála, že spadne holkám na hlavu.

Teď se snaží urovnat na sobě černý kostýmek s ramenními vycpávkami a podivnými kovovými knoflíky, který na ní jaksi divně visí. Matně si vzpomínám, že když před deseti lety sháněla zaměstnání, chodila v něm na pracovní pohovory a já jsem ji musela učit úplné základy práce s počítačem, jako kupříkladu používání myši. Nakonec se uchytila v dětské charitě, v níž se nemusí díkybohu povinně nosit žádná uniforma.

Nikomu z naší rodiny černá nesluší. Táta se v nevýrazném černém obleku jaksi úplně ztrácí. Vlastně je to docela fešák a má svým nenápadným způsobem hezky tvarované kosti. Je hnědovlasý, zatímco máma je jako já světlovlasá. Ve skutečnosti to jsou docela pohlední lidé, zejména jsou-li ve vlastním prostředí, kde je nic netíží – kupříkladu když všichni sedíme v pohodlném flísovém oblečení na staré tátově lodi v Cornwallu a ládujeme se sladkým a slaným pečivem. Nebo když spolu hrají v místním amatérském orchestru, v němž se kdysi seznámili. Ale dneska rozhodně uvolnění nejsou.

„Tak už jsi hotová?“ Máma hodí pohledem po mých bosých nohou. „Kde máš boty, holčičko?“

Dosednu ztěžka na pohovku. „Vážně tam musím?“

„Laro!“ zavyčítá máma. „Byla to tvá prateta. Bylo jí sto pět let, však víš.“

Že mé pratetě bylo sto pět let, jsem už od mámy minimálně stopětkrát slyšela. Je mi jasné, že to říká hlavně proto, že o ní nic jiného neví.

„No a co? Vůbec jsem ji neznala. Nikdo z nás ji neznal. Je to tak hloupé. Proč se musíme vláčet až do Potters Bar kvůli nějaké staré bábě, kterou jsme vůbec neznali?“ schoulím ramena jako tříletý špunt a vůbec si nepřipadám jako vyzrálá a finančně soběstačná sedmadvacetiletá osoba.

„Jde tam i strýček Bill a ostatní,“ domlouvá mi táta. „A když to není zatěžko jim…“

„Je to rodinná záležitost!“ vloží se máma vesele.

Schoulím se ještě víc. Na rodinné záležitosti jsem alergická. Někdy mě napadne, jak by bylo hezké být pampeliškovým chmýřím – bez rodiny, bez paměti, jenom tak si poletovat světem na svém vlastním načechraném padáčku.

„Nebude to dlouho trvat,“ utěšuje mě máma.

„Bude.“ Civím zarputile do koberce. „A všichni se mě budou ptát na… to.“

„Nebudou!“ odpoví máma a pohledem požádá tátu o pomoc. „Nikdo se… o tom… ani nezmíní.“

Je ticho. Tamto visí ve vzduchu. Jako bychom se všichni na to báli podívat. Nakonec to rozsekne táta.

„No tak! Když už… o tom… mluvíme.“ Zaváhá. „Jsi celkově… v pořádku?“

Vidím, jak máma nastražila uši do nejvyšší pohotovosti, i když předstírá, že ji právě nejvíc zajímá pročesávání vlasů.

„Ale no jo,“ prohlásím po chvilce. „Jsem v pořádku. Jakože, nemůžeš přece čekat, že se z toho hnedka otřepu…“

„Ne, to jistě ne!“ Táta okamžitě zařadí zpátečku. Pak to zkusí ještě jednou. „Ale… cítíš se dobře?“

Souhlasně přikývnu.

„To je fajn!“ oddychne si máma. „Já věděla, že se… přes to… dokážeš přenést.“

Rodiče se ani neodváží vyslovit jméno „Josh“ nahlas, protože ve všech předchozích případech jsem se neovladatelně rozbrečela. Jeden čas o něm máma mluvila jako o „člověku s nevyslovitelným jménem“. A teď už degradoval na obyčejné „to“.

„A už se… nestýkáte?“ Táta se mi úporně vyhýbá pohledem a máma něco velmi zaujatě hledá v kabelce.

To je další zjemnění. Chce tím říct: „Ještě ho pořád pronásleduješ svými esemeskami?“

„Ne,“ začervenám se. „Už mě to přešlo, jasný?“

Není od něj vůbec hezké, že mi to připomíná. A vůbec, strašně to nafukuje. Poslala jsem Joshovi jenom pár esemesek. Maximálně tři denně. Nestojí to za řeč. A vůbec jsem ho nepronásledovala. Šlo pouze o upřímné a otevřené poznámky, které jsou v každém vztahu nezbytné.

Jakože, člověk přece nemůže vypnout city jenom proto, že ten druhý s tím nemá nejmenší problémy, že? Nedá se prostě říct: „Ale jistě! Takže ty mi vlastně říkáš, že už se nebudeme vídat, nebudeme spolu spát, ani mluvit ani jinak komunikovat. Báječný nápad, Joshi, že mě to nenapadlo dřív!“

Tak tedy vypíšete své pocity v textových zprávách prostě proto, že to někomu musíte říct, a váš bývalý přítel si okamžitě změní číslo mobilu a utíká vás prásknout rodičům. Slizoun jeden slizounskej.

„Laro, já vím, jak to bylo pro tebe těžké a jak bolestný čas máš za sebou.“ Táta si odkašle. „Ale teď už to budou téměř dva měsíce. Musíš jít dál, děvenko. Seznámit se s jinými mládenci… chodit ven a trochu se bavit…“

Proboha, další tátovu přednášku na oblíbené téma, kolik mladých mužů čeká támhle za bukem, aby mohlo padnout k nohám takové věhlasné krásce, už vážně nevydržím. Víte snad, co chci říct, ne? Za bukem ani jinde žádný nečeká. A necelých sto šedesát čísel vysoká holka s pršákem místo nosu a s tvarohově bílou pletí rozhodně není adeptka na Miss Universe.

No jo, já vím, tak úplně špatné to zase není. Mám srdcovitý obličej, zelené oči a na nose pár pih. A malá a plná ústa, jaká nemá nikdo další z rodiny. Ale nechme toho, žádná modelka prostě nejsem.

„Takže tak ses choval ty, když jste se s mámou tehdy v Polzeathu rozešli? Chodil jsi za holkama?“ Nedokážu se ovládnout, abych nevytáhla tuhle prastarou záležitost. Táta si povzdychne a s mámou se na sebe podívají.

„Neměli jsme jí o tom ani říkat,“ utrousí máma a podrbe se na obočí. „Neměli jsme se o tom zmiňovat…“

„Protože v tom případě,“ pokračuju zavile, „byste se k sobě totiž nikdy nevrátili, že? Táta by nikdy neřekl, že je smyčec k tvým houslím, a ty bys zůstala na ocet.“

Tahle věta o smyčci a houslích vešla do rodinného folklóru. Slyšela jsem ten příběh miliónkrát. Táta přijel za mámou domů na kole, celý uřícený, a máma s opuchlýma očima předstírala, že má rýmu, pak se smířili a babička jim přinesla čaj a pár sušenek. (Bůhvíproč mají ty sušenky takový význam, ale nikdy ve vyprávění nechybějí.)

„Milá Laro,“ povzdychne si máma. „To bylo něco úplně jiného. Chodili jsme spolu tři roky a byli jsme zasnoubeni…“

„Ale já vím!“ ustoupím. „Já vím, že to bylo jiné. Jenom jsem chtěla říct, že se lidi k sobě občas vracejí. Stává se to.“

Nastane ticho.

„Ty jsi byla vždycky taková romantička, Laro…,“ podotkne táta.

„Já nejsem žádná romantička!“ vybuchnu, jako by to byla smrtelná urážka. Civím na koberec, špičkou nohy přejíždím po vlase, a koutkem oka vidím, jak na sebe rodiče gestikulují, aby ten druhý něco řekl. Máma zavrtí hlavou a ukáže na tátu, jako by říkala: „Ty musíš!“

„Když se člověk s někým rozejde,“ pustí se do toho neobratně táta, „připadá mu, že by bylo hezké se s ním dát zase dohromady. Ale…“

Už zase míří k tomu, že je život jako eskalátor. Musím mu v tom zabránit, a to rychle.

„Hele, tati. Prosím.“ Bůhvíjak se mi podaří nasadit naprosto klidný hlas. „Špatně jsi to pochopil. Já se s Joshem nechci dát zase dohromady.“ Snažím se, aby to vyznělo, jako bych to považovala za ten nejpošetilejší nápad pod sluncem. „O tom jsem mu vůbec nepsala. Já jsem to jenom chtěla nějak uzavřít. Jakože, on to usekl naprosto bez varování, aniž jsme si o tom promluvili, aniž jsme to nějak probrali. Nechal mě se spoustou otázek bez odpovědi. Je to jako… nedokončený obchod. Jako číst Agathu Christie a nedozvědět se, kdo byl vrah!“

Tak. Teď to snad pochopí.

„Aha,“ řekne táta nakonec. „Chápu, že jsi z toho frustrovaná…“

„O nic jiného mi nešlo,“ zdůrazňuju. „Chtěla jsem vědět, co si Josh myslí. Probrat si to. Komunikovat spolu jako dvě civilizované lidské bytosti.“

A zase to s ním slepit, vyletí mi z mozku jako tichý a pravdivý šíp. Protože já vím, že mě Josh pořád miluje, i když si to nikdo jiný nemyslí.

Ale tohle nemůžu rodičům říct. Nikdy by to nepochopili. Jak by také mohli? Nemají nejmenší tušení, jak nám to s Joshem šlo krásně dohromady a jak jsme se k sobě báječně hodili. Nepochopí, že se nabeton rozhodl zcela bezdůvodně a ukvapeně jako malý a vyděšený kluk, a že kdybych bývala dostala možnost si s ním promluvit, dokázala bych to nepochybně vyřešit a jistě bychom se zase dali dohromady.

Někdy se cítím mnohem vyspělejší než mí rodiče, asi tak jako Einstein, když do něj jeho přátelé neustále hučeli: „Vesmír je placatej, Bertíku, dej si říct,“ zatímco on si v duchu myslel: „Ale já dobře vím, že je křivej jako turecká šavle. Jednou vám to dokážu.“

Máma s tátou na sebe zase potichu gestikulují. Musím je toho trápení zbavit.

„Každopádně si o mě nemusíte dělat žádné starosti,“ dodám rychle. „Protože jsem se z toho už dostala. Totiž, chci říct, že ještě ne tak úplně,“ a poopravím se, když vidím jejich pochybovačný pohled, „ale akceptovala jsem, že se o tom Josh nechce bavit. Spoustu věcí jsem se o sobě dozvěděla a… jsem teď na tom dobře. Opravdu.“

Nasadím si na obličej úsměv s pocitem, jako bych drmolila mantru nějakého potrhlého kultu. Ještě si natáhnout nějaký ten hábit a potřásat tamburínou.

Hare hare… už jsem dál… hare hare… je mi fajn…

Táta s mámou se po sobě kouknou. Netuším, jestli mi na to skočili, ale každopádně jsem to protivné téma uzavřela.

„Jsi statečná holka!“ prohlásí táta s úlevou. „Tak se mi líbíš, já věděl, že se z toho dostaneš. A založily jste s Natalie firmu, na kterou se můžeš soustředit, což je očividně moc dobře…“

V kultovním stylu se usmívám: „No vidíš!“

Hare hare… v práci se mi daří… hare hare… nemám žádný průšvih…

„Strašně se mi ulevilo, že ses z toho dostala.“ Máma jde ke mně a dá mi pusu na temeno. „Ale teď bychom už měli jít. Běž si pro nějaké černé boty a hoď sebou!“

Dopáleně si povzdychnu, postavím se a šourám se do vedlejšího pokoje. Je krásný slunečný den. A já ho musím promarnit v rodinném kruhu u sto pět let staré mrtvoly. Život dá člověku někdy vážně zabrat.

Když zaparkujeme v Potters Bar na šedivém parkovišťátku pohřebního ústavu, zaznamenám u jeho postranních dveří malou skupinku. Nad hlavami hloučku zahlédnu televizní kameru a načepýřený mikrofon.

„Co se děje?“ vyhlédnu z okna automobilu. „Něco se strýčkem Billem?“

„Nejspíš.“ Táta přikývne.

„Mám pocit, že o něm natáčejí nějaký dokumentární film,“ přidá se máma. „Trudy se zmiňovala. Kvůli té jeho knize.“

To se stává, když máte v příbuzenstvu celebritu. Člověk si na všudypřítomné televizní kamery nakonec zvykne. A na to, že když se někomu představíte, hned uslyšíte: „Lingtonová? Máte něco společného s Lingtons Coffee, ha ha?“ A na následně vyjevený obličej, když odpovíte: „Ano.“

Strýček Bill je ten slavný, přeslavný Bill Lington, který v šestadvaceti letech vybudoval od nuly kavárnu Lingtons Coffee a následně celou mezinárodní říši podobných kaváren. Ve všech na vás civí z každého kávového hrnku jeho obličej, čímž se stal ještě známějším, než jsou kupříkladu Beatles. Poznali byste ho na první pohled. A teď jeho sláva ještě vzrostla kvůli autobiografii Pár halířků, která vyšla minulý měsíc a stala se okamžitě bestsellerem. Prý ho možná v tom filmu bude hrát Pierce Brosnan.

Knížku jsem pochopitelně četla od začátku do konce. Jak mu už nezůstalo nic jiného než posledních pár halířků, za něž si koupil kávu, která chutnala tak odporně, že ho napadlo založit si vlastní kavárnu. A to si pište, že ji založil, a později z ní vznikl celý řetězec, který teď prakticky ovládl celý svět. Strýčkovi přezdívají „alchymista“ a podle jednoho loňského novinového článku celý obchodní svět dychtí zjistit, jak svého úspěchu dosáhl.

Proto strýček zahájil přednáškový cyklus „Pár halířků“. Na jednu jeho přednášku jsem před pár měsíci potají zašla. Co kdybych tam náhodou dostala nějaký tip, jak vést zbrusu nový podnik. Bylo tam na dvě stě lidí, všichni hltali každé jeho slovo a na konci jsme museli vyhodit do vzduchu dvě mince a prohlásit: „Tohle je můj začátek.“ Bylo to ubohé a trapné, ale všichni okolo vypadali, jako by byli přímo nadití novými podněty. Co mě se týče, dávala jsem celou dobu pozor na každé jeho slovo a pořád ještě nevím, jak to udělal.

Jakože, bylo mu šestadvacet, když vydělal první milion. Šestadvacet! Hned zkraje podnikání měl úspěch. Já jsem začala podnikat před půl rokem a mám z toho jen hlavu jako včelín.

„Možná s Natalie taky jednou napíšete o podnikání knihu!“ prohodí máma, jako by mi četla myšlenky.

„Globální úspěch už klepe na dveře,“ podotkne dobrosrdečně táta.

„Hele, veverka!“ ukazuju rychle ven. Rodiče mi v podnikání tak fandí, že jim nemůžu říct pravdu. Takže prostě změním téma, kdykoli na to narazíme.

Abych pravdu řekla, máma zpočátku zase tak nadšená nebyla. Vlastně se dá říct, že když jsem jí poprvé oznámila, že odcházím z marketingu a všechny své úspory vložím do personálně poradenské agentury, zejména když jsem to v životě nikdy nedělala a vůbec nic o tom nevím, trochu se jí podlomila kolena.

Ale uklidnilo ji, když jsem jí vysvětlila, že do toho jdeme společně s mou nejlepší kamarádkou Natalie. A že Natalie je na lovení talentů ohromný machr a zpočátku bude naši firmu řídit ona, zatímco já budu vykonávat administrativní práci a marketing, dokud se ty talenty nenaučím lovit sama. A že už máme několik kontraktů v kapse a půjčku bance zaplatíme cobydup.

Vypadalo to jako báječný plán. A taky to byl báječný plán. Až do minulého měsíce, kdy Natalie odjela na dovolenou do Indie, na goaské pláži se zakoukala do nějakého místního budižkničemu a o týden později mi esemeskovala, že neví, kdy se vrátí, ale že všechny nezbytnosti mám v počítači, že na tom nic není, že se tam surfuje jako v nebi a že bych se tam vážně měla podívat, a mockrát líbám, Natalie xxx.

S Natalie se už nikdy do žádného podnikání nepustím. To si teda pište, že ne.

„Mám to teď vypnuté?“ Máma nejistě mačká na tlačítka mobilu. „Aby mi to nezačalo vyzvánět během obřadu.“

„Já se kouknu.“ Táta zajede na parkovací místo, vypne motor a vezme si její mobil. „Musíš to přepnout na tichý režim.“

„Ne!“ namítá máma nervózně. „Já to chci vypnout! Co když ten tichý režim selže!“

„Už to mám.“ Táta stiskne postranní tlačítko. „Už je to vypnuté.“ Vrací ho mámě, která si mobil úzkostně prohlíží.

„A nemůže se mi to v kabelce nějak samo zapnout?“ Upírá na mě a na tátu úpěnlivý pohled. „To se jednou stalo Mary v jachtařském klubu, víš. Zasedala v porotě a najednou se jí to v tašce nějak samo probralo. Prý do toho asi nějak strčila, nebo něco omylem zmáčkla…“

Hlas jí stoupá a zrychleně dýchá. V takové chvíli obvykle má sestra Tonya ztrácí trpělivost a okřikne ji třeba: „Neblázni, mami, mobil se ti rozhodně nemůže sám zapnout!“

„Mami,“ jemně ho od ní vezmu. „Co kdybychom ho nechali v autě?“

„Ano.“ Ulehčeně si oddychne. „Ano, to je dobrý nápad. Dám ho do přihrádky na rukavice.“

Mrknu po očku na tátu, který se na mě pousměje. Chudák máma. Trápí se strašnými hloupostmi. Musí se naučit, jak být nad věcí.

Cestou k pohřebnímu ústavu slyšíme unylý hlas strýčka Billa, a když se prodereme hloučkem, stojí tam, jak se dalo čekat, v koženém saku a s dokonalým účesem. Každý ví, že je strýček Bill svými vlasy přímo posedlý. Jsou husté a silné a černé jako uhel, a když se nějaké noviny slůvkem zmíní, že si je možná barví, okamžitě vyhrožuje soudy.

„Nejdůležitější věcí je rodina,“ deklamuje čelem k novináři v džínsách. „Rodina je skálou, na níž všichni stojíme. Jestli musím kvůli pohřbu narušit své plány, tak to udělám.“ Dav se přímo zalyká obdivem. Jedna dívka, která v ruce drží šálek s Lingtonovou kávou, je očividně u vytržení a neustále špitá své kamarádce: „Je to opravdu on!“

„Budeme to muset přerušit…“ Jeden z asistentů strýčka Billa přichází ke kameramanovi. „Bill už musí do obřadní síně. Díky, chlapci. Jenom pár autogramů…,“ dodá k davu.

Čekáme trpělivě stranou, dokud se strýček Bill za vrčení kamery nepodepíše všem fixou na kávový hrneček. Pak se lidé konečně rozejdou a strýček Bill zamíří k nám.

„Ahoj, Michaeli. Rád tě vidím.“ Potřese tátovi rukou a bleskurychle se otočí k asistentovi: „Už ses dovolal Steveovi?“

„Mám ho na drátě.“ Asistent hbitě podá strýčkovi mobil.

„Ahoj, Bille!“ Táta se vždycky chová ke strýčkovi s neochvějnou vlídností. „Už jsme se dlouho neviděli. Jak se ti vede? Blahopřeju ti ke knize.“

„A díky za podepsaný výtisk!“ dodá máma vesele.

Bill krátce kývne všem na pozdrav a do mobilu řekne: „Steve, dostal jsem tvůj e-mail.“ Máma s tátou se na sebe podívají. Očividně to znamená konec našeho skvělého rodinného setkání.

„Musíme zjistit, kde to vlastně bude,“ zamumlá táta k mámě. „Jdeš, Laro?“

„Já bych tady ještě chvíli počkala,“ rozhodnu se náhle. „Přijdu tam za vámi!“

Počkám, dokud rodiče nezajdou dovnitř, pak se přišourám k strýci. V hlavě mi zraje rafinovaný plán. Na přednáškách strýček tvrdí, že podnikatel má chytit každou příležitost za pačesy. A já jsem podnikatelka, ne? A tohle je příležitost, ne?

Počkám, až dokončí hovor, a pak se rozpačitě zeptám: „Ahoj, strýčku. Mohla bych s tebou na chvilku mluvit?“

„Moment.“ Zvedne ruku s BlackBerrym k uchu: „Ahoj, Paulo. Co se děje?“ Očima zatéká ke mně a dává mi rukou znamení, patrně abych spustila.

„Víš, že pracuju v personálně poradenské agentuře?“ usměju se nervózně. „Založila jsem ji s kamarádkou. Jmenujeme se L&N. Můžu se tě na něco zeptat?“

Strýček Bill si mě chvíli zamyšleně prohlíží a pak řekne: „Vydrž chvíli, Paulo.“

Páni! On přerušil telefonní rozhovor! Kvůli mně!

„Specializujeme se na vyhledávání vysoce kvalifikovaných a motivovaných lidí do významných exekutivních funkcí,“ vysvětluju a snažím se o pokud možno souvislý projev. „Chtěla jsem se zeptat, jestli bych si nemohla promluvit s někým z tvého personálního oddělení, vyložit, co děláme, zeptat se, jestli by nás kupříkladu nemohli k něčemu přibrat…“

„Laro,“ strýček Bill zvedne ruku, aby mě zastavil. „Mám tomu rozumět tak, že by sis přála, abych zavolal vedoucímu mého personálního oddělení a řekl mu: ‚Tohle je má neteř, něco jí přihřej?‘“

Zalije mě obrovská radost. Mám chuť zatrylkovat aleluja. Byl to riskantní krok, ale vyplatil se!

„Hrozně moc ti děkuju, strýčku Bille!“ koktám a snažím se zachovat klid. „Budu se strašně moc snažit, budu dělat čtyřiadvacet hodin denně, budu ti hrozně vděčná…“

„Ne,“ přeruší mě. „Nebudeš. Nemohla by sis pak vážit sama sebe.“

„Co-že?“ podivím se.

„Říkám ne.“ Blýskne po mně běloskvoucím úsměvem. „Dělám ti laskavost, Laro. Když to dokážeš sama, budeš mít mnohem lepší pocit. Budeš vědět, že sis to zasloužila.“

„Tak dobře,“ polknu a v obličeji hořím ponížením. „Jakože, já si to chci zasloužit. Já chci dřít do úmoru. Prostě mě jenom napadlo…“

„Jestli jsem se já dokázal vypracovat s pár drobnými v kapse, pak to ty dokážeš také.“ Na chvíli se mi zahledí do očí. „Věř si. Věř svému snu. No tak!“

To snad ne! Prosím, ne! Sáhne do kapsy a podává mi dvě deseticentové mince.

„Tady máš dvě mince.“ Upře na mě týž seriózní výraz, s nímž obvykle vystupuje v televizní reklamě. „Laro, zavři oči. Sevři je v dlani. Uvěř tomu. Řekni si: ‚Tohle je můj začátek.‘“

„Tohle je můj začátek,“ zahuhňám schlíple. „Tak dík.“

Strýček Bill kývne a vrátí se k přerušenému hovoru. „Paulo. Promiň, že jsem tě nechal čekat.“

Odcházím a tváře mi hoří hanbou. Tak to dopadne, když se člověk snaží chytit příležitost za pačesy. Tolik ke konexím. Už aby bylo po tom pitomém funusu a já mohla jít domů.

Obejdu budovu pohřebního ústavu, vejdu skleněnými dveřmi a ocitnu se ve vstupní hale s čalouněnými židlemi, namalovanými holubičkami a truchlivou atmosférou. Není tu živá duše, ani v recepci.

Najednou za světlými dřevěnými dveřmi zaslechnu zpěv. Do háje. Už to začalo. Jdu pozdě. Rozrazím dveře – a jistě, je tu několik řad plně obsazených lavic. Místnost je tak nabitá, že se při mém vstupu musí lidé, stojící vzadu, trochu zmáčknout. Nenápadně se snažím najít pro sebe kousek místa.

Rozhlížím se kolem, snažím se najít rodiče a žasnu nad množstvím lidí. A květin. Na všech stěnách je nádherná květinová výzdoba z bílých a smetanových květů. Vpředu zpívá nějaká žena „Pie Jesu“, ale přes dav lidí ji nevidím. Dvojice opodál posmrkuje a po dívčiných tvářích nepokrytě tečou slzy. Cítím se trochu zahanbeně. Tolik lidí přišlo kvůli mé pratetě, a já ji ani neznala.

Ani jsem neposlala žádné květiny, zastydím se. Poslala jsem vůbec nějakou písemnou soustrast? Bože, doufám, že na to alespoň nezapomněli rodiče.

Hudba je tak pěkná a atmosféra tak tklivá, že mě bezděky také začnou pálit oči. Dáma v černém sametovém klobouku stojící vedle mě si toho všimne a účastně sykne.

„Máte kapesník, děvenko?“ zašeptá.

„Ne,“ přiznám se a ona okamžitě s hlasitým cvaknutím otevře velkou staromódní kabelku z lakované kůže. Vyrazí z ní vůně kafru a zahlédnu v ní několik brýlí, balíček peprmintových bonbonů, svazek sponek, krabičku s nápisem „Nit“ a půl balíčku dietních sucharů.

„Nikdy nechoďte na pohřeb bez kapesníku.“ Ochotně ke mně natahuje balíček papírových kapesníčků.

„Díky,“ polknu a jeden si z balíčku vytáhnu. „To je od vás moc hezké. Já jsem mimochodem praneteř.“

Dáma účastně přikývne. „Musí to být pro vás těžká chvíle. Jak to nese rodina?“

„Ehm… no…,“ přeložím papírový kapesník napůl a přemýšlím, co říct. Nemůžu prohlásit podle pravdy: Těm je to fuk, kupříkladu strýček Bill si venku vyřizuje mobilem jakési své záležitosti. „Musíme si být v takové chvíli oporou,“ napadne mě na poslední chvíli.

„To je správné.“ Stará paní vážně přikyvuje, jako bych řekla nějakou velkou a pro tuto příležitost příhodnou moudrost. „Všichni si musíme být oporou.“ Pak mě poplácá po ruce. „Jestli si budete chtít popovídat, má milá, jsem vám kdykoli k dispozici. Moc ráda bych se setkala s Bertovým příbuzným.“

„Děkuju…,“ spustím automaticky a pak se zarazím.

Bertovým?

Tak se mi zdá, že se má teta nejmenovala Bert. Vlastně to vím nabeton. Jmenovala se Sadie.

„Právě si říkám, že se mu trochu podobáte.“ Žena si pátravě prohlíží můj obličej.

Kruci. Jsem na špatném pohřbu.

„Něco na čele. A máte jeho nos. Už vám to někdo řekl, děvenko?“

„No… příležitostně!“ vykoktám nervózně. „Ale teď musím… ehm… mockrát děkuju za ten kapesník…“ Urychleně couvám zpátky ke dveřím.

„Je to Bertova praneteř,“ slyším za sebou hlas staré paní. „Je moc rozrušená, chudinka.“

Téměř se vrhnu do dveří, znovu se ocitnu v hale a málem vrazím do rodičů. Stojí tam s šedovlasou paní v tmavém obleku, která v ruce drží svazek propagačního materiálu.

„Laro! Kde jsi byla?“ Máma se dívá vyjeveně na dveře, z nichž jsem právě vyšla. „Cos tam dělala?“

„Byla jste se podívat na pohřbu pana Coxe?“ ptá se zaraženě šedovlasá žena.

„Já jsem si to spletla!“ pípnu zahanbeně. „Nevěděla jsem, kam mám jít! Taky byste to mohli psát na dveře!“

Žena mlčky zvedne ruku a ukáže na umělohmotná písmena nad dveřmi: „Bertram Cox – 13.30 hod.“ Doprčic. Jak jsem to mohla přehlédnout?

„To je jedno,“ snažím se získat ztracenou rovnováhu. „Pojďme. Abychom si mohli sednout.“

DVA

Abychom si mohli sednout. To se mi tedy povedlo. Za celý svůj život jsem nebyla na ničem tak deprimujícím.

Jistě, já vím, pohřeb je pohřeb. Od funusu člověk nečeká, že se tam potrhá smíchy. Ale kupříkladu na tom Bertově pohřbu byla aspoň spousta lidí a květin, hudba a mělo to nějakou atmosféru. V té vedlejší místnosti bylo přinejmenším cosi cítit.

Tady ne. Holé stěny, zima, vpředu leží zavřená rakev a na tabulce je z umělohmotných písmen vysázeno jméno „Sadie Lancasterová“. Žádné květiny, žádná atmosféra, žádný zpěv, jenom z reproduktorů se line jakási bezvýrazná hudba. A hrstka lidí. Máma, táta a já na jedné straně, strýček Bill, teta Trudy a sestřenice Diamanté na druhé.

Potají si prohlížím příbuzné z opačné strany. Sice jsme jedna rodina, ale oni vypadají, jako by vyskočili z časopisu o celebritách. Strýček Bill je pohodlně rozvalený na umělohmotné židli, jako by mu to tady celé patřilo, a vyťukává cosi na svůj BlackBerry. A teta Trudy si listuje v Hello! a patrně si tam čte o svých známých. Má na sobě přiléhavé černé šaty, plavé vlasy rafinovaně sčesané mírně do obličeje a rýha mezi ňadry vypadá ještě úchvatněji a opáleněji, než když jsem ji viděla naposledy. Teta Trudy si vzala strýčka Billa před dvaceti lety a přísahala bych, že dnes vypadá mnohem mladší než na svatebních fotografiích.

Diamanté má na sobě minišaty s kratinkou sukénkou potištěnou lebkami a platinové vlasy až na zadek. Vrcholná elegance na pohřeb. Poslouchá iPod, esemeskuje na mobilu a úkosem mrzutě pokukuje na hodinky. Diamanté je sedmnáct, vlastní dvě auta a módní značku „Tutus and Pearls“, kterou jí pořídil strýček Bill. (Jednou jsem si prohlížela její webové stránky. Všechny šaty jsou za čtyři sta liber a jména všech zákazníků se dostanou na zvláštní seznam „Diamantini nejlepší přátelé“, z nichž polovinu tvoří děti nějakých celebrit. Je to něco jako facebook, ale s oblečením.)

„Hele, mami,“ špitnu. „Jak to, že tu nejsou žádné kytky?“

„No vidíš,“ máma okamžitě znervózní. „Mluvila jsem o tom s Trudy a ona řekla, že to zařídí. Trudy?“ zavolá na ni. „Co je s těmi květinami?“

„Jistě!“ Trudy zavře Hello! a plná ochoty se k nám otočí. „Já vím, že jsme o tom mluvily. Ale víte, kolik by to všechno stálo?“ Rozmáchne se rukou. „A budeme tu jak dlouho, dvacet minut? Musíš jít s dobou, Pippo. Kytky jsou zbytečná věc.“

„No nevím,“ pípne máma nejistě.

„Jakože, nechci starou paní na jejím pohřbu ošidit.“ Teta Trudy se nakloní k nám a ztlumí hlas. „Ale člověk si musí položit otázku: Co kdy ona udělala pro nás? Jakože, ani jsem ji neznala. Vy snad ano?“

„To bylo těžké,“ říká máma schlíple. „Dostala mrtvičku a dlouho to měla v hlavě pomíchané…“

„No právě!“ Trudy přikývne. „Nic nechápala. Neříkala jsem to? Jsme tu jenom kvůli Billovi.“ Vrhne na strýčka láskyplný pohled. „Je tak hodný, až mu to škodí. Pořád říkám lidem…“

„Kecy!“ Diamanté vytáhne sluchátka z uší a podívá se na matku výsměšně. „Děláme tu tátovi křoví. Rozhodl se, že sem půjde, až poté, co mu jeho producent řekl, že mu takový funus ‚podstatně zvýší podíl sympatii‘. Slyšela jsem je na vlastní uši.“

„Diamanté!“ zlobí se teta Trudy.

„Je to pravda! Je to největší pokrytec na zeměkouli a ty taky. A já jsem teďka měla být u Hany.“ Dopáleně nafoukne tváře. Její táta pořádá oslavu na počest svého nového filmu a já ji prošvihnu. Jenom kvůli tomu, aby tady táta mohl hrát divadýlko, jak se stará o rodinu. To je tak nespravedlivé.“

„Diamanté!“ okřikne ji Trudy. „Byl to tvůj otec, který tobě i Haně zaplatil cestu na Barbados, vzpomínáš? A tu plastiku prsů, o které v jednom kuse meleš, kdopak myslíš, že to cvakne, co?“

Diamanté se zhluboka nadechne, jako by ji někdo smrtelně urazil. „To je tak nespravedlivé. Tu plastiku dělám pro charitu.“

Nakloním se dopředu se zájmem. „Jak se dělá plastika pro charitu?“

„Udělám pak rozhovor pro nějaký časopis a výtěžek dám charitě,“ odpoví Diamanté hrdě. „Nebo půlku, nebo tak nějak.“

Kouknu na mámu. Ta očividně není schopná mluvit a já mám co dělat, abych nevyprskla smíchy.

„Dobrý den.“

Otočíme se k ženě v šedých kalhotách a s kolárkem, která k nám přichází uličkou.

„Velmi se omlouvám,“ zamává rukama. „Snad jste nečekali moc dlouho.“ Má krátké prošedivělé vlasy, brýle v tmavých obroučkách a hluboký, téměř mužský hlas. „Upřímnou soustrast.“ Podívá se na holou rakev. „Nevím, jestli to víte, ale obvykle tu míváme pár fotografií drahých zesnulých…“

Vyjeveně a rozpačitě se na sebe podíváme. Pak teta Trudy mlaskne jazykem. „Já její fotografii mám. Poslali mi ji z ústavu pro přestárlé.“

Chvíli se přehrabuje v kabelce a pak vytáhne hnědou obálku a z ní ohmataný polaroid. Nechá ho kolovat a já se také podívám. Schoulená v kolečkovém křesle tam sedí stařenka ve vytahaném světle fialovém svetru. Obličej má samou vrásku. Průsvitný chomáček bílých vlasů vypadá jako cukrová vata. Oči má tak zapadlé, jako by se už na svět nechtěla ani podívat.

Tak to byla má prateta Sadie. A já se s ní nikdy nesetkala.

Farářka se na snímek podívá se značnými pochybnostmi, ale pak ho přišpendlí na velkou tabuli, kde vypadá posmutněle, rozpačitě a osaměle.

„Nechtěl by někdo z vás o zesnulé prohodit pár slov?“

Mlčky a sborově vrtíme hlavou.

„Rozumím. Pro blízkou rodinu to bývá příliš bolestné.“

Farářka vytáhne z kapsy blok a tužku. „V tom případě mi bude ctí promluvit vaším jménem. Bylo by dobré, kdybyste mi poskytli pár podrobností. Příhody z jejího života. Řekněte mi o Sadie něco zajímavého.“

Nastane ticho.

„My jsme ji moc neznali,“ prohlásí otec omluvně. „Byla moc stará.“

„Sto pět let,“ vloží se máma. „Bylo jí sto pět let.“

„Byla vdaná?“ dotírá farářka.

„No…,“ svraští táta obočí. „Byla vdaná, Bille?“

„Vím já? Jo, myslím, že byla. Ale bůhví, jak se jmenoval.“ Strýček Bill se neobtěžuje ze svého BlackBerry ani spustit oči. „Stačilo by to?“

„Jistě.“ Účastný úsměv na farářčině obličeji pomalu tuhne. „No a nějaká veselá událost z posledních návštěv… nějaký koníček…“

Další provinilé ticho.

„Na fotce má na sobě svetr,“ zkusí to nakonec máma. „Třeba si ho upletla… Možná ráda pletla.“

„Vy jste za ní nechodili?“ Farářku očividně stojí její zdvořilost velké přemáhání.

„Jistěže jsme za ní chodili!“ brání se máma. „Byli jsme za ní na návštěvě…“ Zamyslí se. „Myslím, že to bylo ve dvaaosmdesátém. To byla Lara ještě mimino.“

„Ve dvaaosmdesátém?“ Farářka vypadá šokovaně.

„Ona nás neznala,“ doplní táta rychle. „Ani nebyla moc při sobě.“

„Něco z jejího dřívějšího života?“ Farářka už mluví trochu rozhořčeně. „Nějaké úspěchy? Historky z jejího života?“

„Páni, vy se tak snadno nevzdáte, co?“ Diamanté si vytáhne sluchátka iPodu z uší. „Copak jí nemůžeme říct, že tu jsme jenom proto, že musíme? Ničím a nijak nevynikala. Ničeho nedosáhla. Byla to naprostá nula! Naprostá nicka, stará jako Metuzalém.“

„Diamanté!“ prohodí teta Trudy s mírnou výčitkou. „To od tebe nebylo moc hezké.“

„No a co, není to pravda? No tak se podívejte?“ Opovržlivě opíše po prázdné místnosti rukou kruh. „Kdyby mi mělo na funus přijít jenom šest lidí, tak bych se picla.“

„Slečno!“ Farářka s obličejem zardělým zlostí k ní udělá pár kroků. „Žádný člověk na celém Božím světě není nula.“

„Kecy, kecy, kecy,“ odsekne Diamanté drze a farářka už otevírá pusu, aby ji za to setřela.

„Diamanté.“ Strýček Bill zvedne rychle ruku. „Už toho nech. Je mi moc líto, že jsem za Sadie nechodil, jistě by si to byla zasloužila, a teď určitě mluvím za nás za všechny.“ Strýček je tak okouzlující, že se farářčina načepýřená pírka zase urovnávají. „Ale teď jsme sem přišli, abychom ji důstojně vyprovodili na poslední cestě. Domnívám se, že máte nabitý program stejně jako my.“ Poťuká si na hodinky.

„To jistě,“ prohlásí farářka po chvilce. „Za okamžik budu připravená. Mezitím si prosím vypněte mobily.“ Naposledy nás přejede znechuceným pohledem a opět odejde, načež se teta Trudy okamžitě obrátí k nám.

„Co si to dovoluje nás obviňovat! Vůbec jsme tu přece nemuseli být!“

Dveře se otevřou a všichni k nim otočíme hlavu, ale není to farářka, ale Tonya. Netušila jsem, že má přijít. Celý den je najednou o sto procent horší.

„Přišla jsem pozdě?“ Jde k nám uličkou a její hlas proniká místností jako pneumatická vrtačka. „Podařilo se mi na chvilku vypadnout z cvičení pro batolata, ještě než dvojčata způsobila nějakou explozi. Řeknu vám, že tahle au pair je ještě horší než ta poslední, a to je už co říct…“

Má na sobě černé kalhoty a černý kardigan lemovaný leopardím vzorem a melírované vlasy sepnuté do koňského ohonu. Tonya bývala manažerkou u Shella a celý den komandovala lidi. Teď je na plný úvazek mámou dvojčat Lorcana a Declana a prohání pomocnice v domácnosti.

„Jak se mají kluci?“ ptá se máma, ale Tonya neslyší. Má oči jenom pro strýčka Billa.

„Strýčku Bille, četla jsem tvou knihu! Ta je úžasná! Úplně mi změnila život! Všem jsem o ní vyprávěla. A máš tam skvělou fotku, i když ti není moc podobná.“

„Díky, děvenko.“ Strýček Bill ji obdaří standardním zářivým úsměvem ve stylu „Já vím, že jsem sekáč“, ale ona si toho zřejmě nevšimla.

„Není to fantastická kniha?“ obrací se na ostatní. „Není strýček Bill génius? Začít absolutně od nuly! Jenom s pár halíři a velkým snem! Takový příklad pro celé lidstvo!“

Mám chuť jí říct, že se vtírá jako francovka. Máma s tátou si očividně myslí něco podobného, protože se k ní ani jeden nepřidá. Nicméně strýček Bill ji stejně ignoruje, takže se neochotně obrací k ostatním.

„Jak se máš, Laro? V poslední době jsem tě moc neviděla! Kde ses schovávala?“ Udělá ke mně pár kroků, provrtává mě očima, a když mi dojde, k čemu se chystá, začnu se vnitřně svíjet. Uf! Tenhle pohled znám.

Obličej mé sestry Tonyi se vyznačuje třemi základními výrazy:

1. Zcela prázdným a tupým.

2. Hlasitým exaltovaným řehotem, když kupříkladu haleká na celé kolo „Strýčku Bille, já umřu smíchy!“

3. Škodolibým potěšením maskovaným za hluboký soucit, když si hodlá smlsnout na něčích nesnázích. Ráda se dívá na kanál Real Life a miluje knihy s otrhanými a zanedbanými dětičkami na obálce, které křičí něco jako Babi, prosím tě, nemlať mě tou židlí!

„Od té doby, co ses rozešla s Joshem, jsem tě ještě neviděla. To je ale smůla! Tak vám to spolu slušelo!“ sklání ke mně soucitně hlavu. „Že jim to spolu báječně slušelo, mami!“

„Ale nefungovalo to.“ Snažím se zachovat věcný tón. „Takže…“

„A co přesně vám nefungovalo?“ Upře na mě pohled raněné laně, který dostává ve chvíli, když se někomu stalo něco opravdu špatného a ona si to hodlá vychutnat.

„To už se stává,“ pokrčím rameny.

„Jen tak se to přece nestává? Vždycky je nějaký důvod.“ Tonya se nedá odradit. „Copak ti nic neřekl?“

„Tonyo,“ vloží se táta jemně. „Je na to opravdu vhodná chvíle?“

„Ale tati, já přece chci Laře pomoct,“ urazí se Tonya. „Vždycky je nejlepší se z toho vymluvit! Měl jinou?“ Zavrtává se do mě očima.

„Asi ne.“

„A vycházeli jste spolu?“

„Jo.“

„No tak proč?“ Založí si ruce na prsou a vypadá bezradně a skoro vyčítavě. „Proč?“

Já nevím proč! Mám chuť zaječet. To ti nedošlo, že jsem mu tuto otázku položila snad miliónkrát?

„Prostě se to stalo!“ nutím se k úsměvu. „Nic na tom není. Asi to nemělo být, už jsem se přes to dostala a cítím se dobře. Jsem naprosto spokojená.“

„Ale spokojeně tedy moc nevypadáš,“ zadívá se na mě Diamanté přes uličku. „Že ne, mami?“

Teta Trudy si mě chvíli pozorně prohlíží.

„Ne,“ vynese definitivní soud. „Spokojeně nevypadá.“ Bože, jak já nenávidím všechny příbuzné!

„Tonyo, holčičko, posaď se,“ zasáhne máma taktně. „Jak probíhala návštěva školy?“

Za úporného mrkání vytáhnu mobil a předstírám, že čtu došlé zprávy, aby mi už dali pokoj. A pak mi bezděčně sklouzne prst na Fotografie.

Nedívej se tam, zakazuju si přísně. Nedívej.

Ale prsty mě neposlouchají. Neubráním se tomu. Jenom jedním očkem, jenom pro povzbuzení… Prsty samy vyhledávají nejoblíbenější snímek. Josh a já. Opáleni z lyžování stojíme spolu na horské stráni a držíme se kolem ramen. Joshovy světlé vlasy se kroutí kolem lyžařských brýlí posunutých do vlasů nad čelo. Usmívá se na mě a má přitom ten svůj perfektní dolíček na tváři. Dolíček, do něhož jsem strkávala prst jako batole do plastelíny.

Poprvé jsme se setkali na oslavě výročí Guye Fawkese u táboráku na jedné claphamské zahradě, která patří mé známé z univerzity. Josh tam rozdával prskavky. Dal mi zapálenou prskavku, zeptal se, jak se jmenuju, načmáral prskavkou do tmy mé jméno a já se zasmála a zeptala se na oplátku jeho na jméno. Psali jsme si prskavkami do tmy vzájemně svá jména, dokud prskavky nedohořely, pak jsme se šli posadit k ohni, popíjeli svařené víno a vzpomínali na podobné oslavy z dětství. Na všechno, co jsme řekli, jsme reagovali stejně. Smáli jsme se stejným věcem. Nikdy jsem nepotkala nikoho tak příjemného. Kdo se navíc uměl tak hezky smát. Vůbec si nedokážu představit, že je s někým jiným. Prostě si to vůbec…

„Jsi v pořádku, Laro?“ podívá se na mě táta.

„Ano!“ zatrylkuju vesele a vypnu mobil dřív, než může táta zahlédnout displej. Začnou hrát varhany a já se utrápeně opřu dozadu. Neměla jsem sem chodit. Měla jsem se nějak vymluvit. Nesnáším příbuzné, nesnáším pohřby, a navíc tu nemají ani slušné kafe a…

„Kde mám náhrdelník?“ vyruší mě z úvah dívčí hlas.

Rozhlédnu se kolem, kdo by to mohl být, ale za mnou nikdo nestojí. Kdo to byl?

„Kde mám náhrdelník?“ ozve se opět slabý hlas. Je vysoký, panovačný a afektovaný. Nejde mi to z mobilu? Vypnula jsem ho pořádně? Vytáhnu mobil z kabelky, ale displej je tmavý.

Tak nevím.

„Kde je můj náhrdelník?“ Teď to slyším jakoby ve vlastním uchu. Trhnu sebou a udiveně se rozhlížím.

A ještě divnější je, že si toho nikdo jiný zřejmě nevšiml.

„Mami,“ nakloním se k mámě. „Neslyšelas něco? Jako… něčí hlas?“

„Hlas?“ vyjeví se máma. „Neslyšela, holčičko. A jaký hlas to měl být?“

„Dívčí hlas, před chvilinkou…“ Zarazím se, když vidím, jak se do mámina výrazu plíží strach a úzkost. Přímo slyším, jak jí hlavou víří myšlenky: Kristepane, má dcera slyší jakési hlasy.

„Asi jsem se přeslechla,“ uklidňuju ji rychle a schovávám mobil ve chvíli, kdy vstoupí farářka.

„Prosím, povstaňme,“ zanotuje, „a skloňme hlavy. Milý Bože, svěřujeme ti duši naší sestry Sadie…“

Nechci být předpojatá, ale tahleta farářka má neuvěřitelně monotónní projev. Po pěti minutách nedokážu udržet pozornost. Jako na nějakém školním shromáždění, když člověk najednou přestane vnímat, co se děje vpředu. Začínají se mi klížit víčka, když mi ten hlas zazní znovu, a přímo v uchu. „Kde mám náhrdelník?“

Vyskočím ze židle, otáčím hlavou kolem dokola –, ale jako předtím, nikde nic. Co se to se mnou děje?

„Laro,“ šeptá mi máma vyděšeně. „Není ti něco?“

„Jenom mě trochu rozbolela hlava,“ zašeptám. „Asi bych měla jít na chvíli k oknu… nadýchat se čerstvého vzduchu.“

S omluvnou gestikulací zamířím k jedné ze zadních židlí. Farářka si mě ani nevšimne, je příliš ponořená do své řeči.

„Konec života je jeho začátkem, protože jsme vzešli ze země, do níž se zase vracíme…“

„Kde mám náhrdelník? Musím ho mít!“

Otáčím rychle hlavou ze strany na stranu v naději, že se mi snad už tentokrát zdroj hlasu podaří vypátrat. A najednou ho vidím. Dlaň.

Útlou, pěstěnou, opřenou o opěradlo židle přede mnou.

Nevěřícně si ji prohlížím. Dlaň patří k dlouhé, bledé a klikatící se ruce. A ta patří k holce přibližně v mém věku. Která sedí na židli přede mnou a netrpělivě na ni poklepává prsty. Má tmavé, nakrátko ostříhané vlasy, světle zelené hedvábné šaty bez rukávů a z jejího obličeje vidím jenom bledou bradu.

Jsem tak překvapená, že na ni jen tupě civím.

Kdo to krucinál je?

Mezitím děvče vstane, jako by už nedokázalo sedět na místě, a začne přecházet sem a tam místností. Má šaty po kolena, s několika záhyby na zádech, takže látka při chůzi jemně šustí.

„Musím ho mít,“ brumlá si neklidně. „Kde je? Kde jen tak může být?“

Mluví úsečně, trochu přidušeně, jak to člověk slýchá ve starých černobílých filmech. Vytřeštěně se podívám na příbuzné –, ale nikdo jiný ji zřejmě nevidí. Ani neslyší. Všichni sedí tiše a klidně.

Najednou, jako by holka vycítila můj pohled, otočí se dozadu a zadívá se upřeně na mě. Tmavé oči blíže nedefinovatelné barvy jí jiskří a nevěřícně se jí rozšíří, když vidí můj vyjevený výraz.

Jasně. Asi mám nějaký záchvat. Asi mám halucinaci. Živou a užvaněnou halucinaci… Která si to navíc šine rovnou ke mně.

„Ty mě vidíš.“ Bílým prstem ukáže na mě a já se na židli okamžitě scvrknu. „Ty mě vidíš!“

Rychle zavrtím hlavou: „Nevidím, vůbec!“

„A taky mě slyšíš!“

„Kdo ti to řekl?“

Vidím, jak se máma v přední řadě obrací dozadu a mračí se na mě.

Rychle se rozkašlu a ukazuju si na hrudník. Když se otočím zpátky, holka je pryč. Zmizela.

Pánbůh zaplať. Už jsem si myslela, že mi přeskočilo. Jakože, uvědomuju si, že jsem přednedávnem prošla stresem, ale stejně, mít vidiny…

„Co jsi vůbec zač?“ Málem vyletím z kůže, když mě z úvah opět vyruší dívčí hlas. Míří teď uličkou rovnou ke mně. „Co ty jsi vlastně zač?“ domáhá se odpovědi. „A kde to jsem? Co je to tu za lidi?“

Halucinacím se nedoporučuje odpovídat, domlouvám si přísně. Jenom je to povzbuzuje. Otočím hlavu od ní a snažím se soustředit na farářku.

„Tak co jsi zač?“ Holka stojí najednou přede mnou. „Jsi skutečná?“ Zvedne ruku, jako by do mě chtěla dloubnout, zděšeně ucuknu, ale její ruka mnou projede jako nůž a objeví se na druhé straně.

Úlekem zalapám po dechu. Holka vyjeveně civí na svou ruku a pak na mě. „Co jsi zač?“ ptá se. „Jsi nějaká vidina?“

„Já?“ Neubráním se rozhořčené odpovědi. „Kdo je u tebe vidina? To ty jsi vidina!“

„Já nejsem žádná vidina!“ brání se pobouřeně.

„To si piš, že jsi!“ zaječím vztekle.

A hned toho lituju, protože máma s tátou se ke mně vyjeveně otočí. Říct jim o tom vidění, strčí mě hned zítra do blázince.

Holka se nafrní. „Já jsem Sadie. Sadie Lancasterová.“

Sadie…?

Ne. No to snad ne.

Nedokážu se ani pohnout. Očima poplašeně těkám z dívky, která stojí přede mnou, ke scvrklé staré paní s chmýříčkem místo vlasů támhle na fotce, a zase zpátky k děvčeti. To se mi doopravdy zjevila má mrtvá stopětiletá prateta?

Zjevení na mě také vytřeštěně civí. Otočí se a začíná se rozhlížet místností, jako by si jí až do této chvíle ani nevšimlo. Po šílených pár vteřin se objevuje na různých místech jako vosa poletující kolem limonády.

Nikdy jsem neměla žádného imaginárního přítele. Nikdy jsem nebrala drogy. Co to jenom se mnou je? Nejlepší by asi bylo holky si vůbec nevšímat a soustředit se na farářku. Ale copak to jde? Nedokážu od ní odtrhnout oči.

„Kde to vlastně jsme?“ Vznáší se těsně vedle mě s očima zúženýma podezřením. Najednou si všimne vpředu ležící rakve. „Co to je?“

Tak to mi ještě scházelo!

„Ale co by,“ snažím se odpoutat její pozornost. „To nic! To je jenom taková… tohleto… teda, být tebou, tak si to moc neprohlížím…“

Příliš pozdě. Objeví se u rakve a pozorně si ji prohlíží. Na plastové cedulce stojí: „Sadie Lancasterová.“ Vidím, jak jí obličejem proletí úlek. Po chvilce se obrátí k farářce, která tam monotónně deklamuje: „Sadie žila ve spokojeném manželství, z čehož bychom si všichni mohli vzít příklad…“

Holka se postaví těsně k farářce a opovržlivě se na ni dívá. „Samé kecy,“ prohodí kousavě.

„Byla to žena, která se dožila vysokého věku,“ pokračuje nezadržitelně farářka. „Prohlížela jsem si její fotografii…,“ ukáže s chápavým úsměvem na fotku, „… a vidím tam ženu, která navzdory stařeckým neduhům prožila báječný život. Která nacházela mír a klid v maličkostech. Kupříkladu v pletení.“

„V pletení?“ opakuje po ní holka, jako by nevěřila vlastním uším.

„Takže,“ farářka se očividně blíží ke konci projevu. „Než se s ní naposledy rozloučíme, skloňme všichni v tichosti hlavu.“ Sestoupí z řečniště a v tu chvíli se z reproduktorů zase ozve varhanní hudba.

„A co bude teď?“ Holka se znepokojeně rozhlíží kolem. Za okamžik se objeví těsně u mě. „Co bude teď? Pověz mi to! No tak!“

„To je tak, rakev zajede za oponu,“ zašeptám. „A pak… no…,“ teď vážně nevím, jak to říct. Jak to vyjádřit diplomaticky? „No, víš, teď jsme v krematoriu. Z čehož vyplývá…,“ neurčitě rozhodím rukama.

Dívčin obličej úlekem pobledne a já rozpačitě sleduju, jak stále více bledne, až téměř zprůsvitní. Jako by na ni šly mrákoty – nebo ještě hůř. Na chvíli přes ni téměř vidím. Ale pak, jako by změnila názor, vrací se zpátky.

„Ne;“ zavrtí hlavou. „Takhle ne. Musím mít ten náhrdelník. Potřebuju ho.“

„Promiň,“ pokrčím bezmocně rameny. „S tím nic neudělám.“

„Musíš ten pohřeb zastavit.“ Najednou na mě upře pohled a tmavé oči jí zasvítí.

„Co?“ vyvalím na ni oči. „To nejde!“

„Co by ne! Řekni jim, ať toho nechají!“ Otočím se na druhou stranu a snažím se holku vypudit z mysli, ale objeví se i tady. „Vstávej! Něco jim rychle řekni!“

Má tak naléhavý a pronikavý hlas jako malé dítě. Otáčím rychle hlavou na všechny strany a snažím se jí uniknout.

„Zastav ten pohřeb! Zastav ho! Musím mít ten náhrdelník!“ Ječí mi z několika centimetrů do obličeje a buší do mě pěstmi. Sice to necítím, ale stejně před nimi uhýbám. V zoufalství vyskočím, posadím se o řadu dál a převrhnu přitom s rachotem židli.

„Není ti nic, Laro?“ otočí se ke mně máma znepokojeně.

„Nic,“ vykoktám a snažím se nevnímat skutečnost, že mi i tady duch ječí do uší.

„Zavolám auto,“ špitne strýček Bill tetičce Trudy. „Za pět minut bude po všem.“

„Zastav to! Zastavtozastavtozastavto…“ Dívčin jekot v mém uchu dosáhl neuvěřitelné intenzity jako elektrická smyčka. Nejspíš mám rozštěp osobnosti. Prostě ji nedokážu ignorovat. Je jako meluzína. Už to nevydržím. Sevřu si hlavu do dlaní a snažím se holku vypnout, ale vůbec to nepomáhá. „Zastav to! Zastav to! Musíš to zastavit…“

„Dobře! Dobře! Zavři zobák!“ V zoufalství vyskočím ze židle. „Počkat!“ zařvu. „Všichni stát! Musíte zastavit pohřeb! ZASTAVIT POHŘEB!“

K mé úlevě holka konečně zmlkne.

Zato se celá rodina obrací ke mně s otevřenými ústy a s pevným přesvědčením, že tentokrát mi už definitivně přeskočilo. Farářka zmáčkne knoflík na dřevěném panelu na stěně a varhany ztichnou.

„Zastavit pohřeb?“ vykoktá nakonec máma.

Mlčky přikývnu. Popravdě, nejsem si tak úplně jistá, jestli mám všechny smysly zcela pod kontrolou. „Ale proč?“

„Já… ehm…“ Odkašlu si. „Myslím, že na to teď není ta správná chvíle. Aby prateta odešla.“

„Laro,“ povzdechne si táta. „Já vím, že máš za sebou nelehké období, ale vážně…“ Obrátí se k farářce. „Omlouvám se. Dcera není úplně v pořádku. Rozchod s přítelem,“ artikuluje neslyšně.

„Ale to s tím nemá co dělat!“ bráním se rozhořčeně, ale nikdo mě stejně neposlouchá.

„Á tak. Rozumím,“ přikývne farářka soucitně. „Laro, teď dokončíme tento pohřeb,“ obrací se ke mně jako k tříletému blbečkovi. „A pak si spolu vypijeme čaj a trochu si promluvíme. Co vy na to?“

Zmáčkne knoflík a varhany zase spustí. Hned nato rakev s vrzáním zmizí za oponou. Za sebou zaslechnu ostrý výdech a pak zlostné zavytí:

„Néééé! Néééé! Zastav to! Musíš to zastavit!“

K mému zděšení vyskočí ta holka na podstavec pod rakví a snaží se ji strkat zpátky. Jenomže ruce jí rakví jenom projedou.

„Prosím!“ podívá se na mě zoufale. „Nedovol jim to!“

Začíná se mě zmocňovat skutečná panika. Netuším, proč mám ty vidiny, ani co znamenají. Ale zdají se mi skutečné. Trápení té holky mi připadá opravdové. Nemůžu se opřít pohodlně dozadu a složit ruce v klín.

„Ne!“ zařvu. „Zastavte to!“

„Laro…,“ vloží se máma.

„Myslím to vážně! Je tu jistá příčina a překážka, proč se tato rakev nesmí… spálit! Musíte to zastavit! Hned!“ Rozběhnu se uličkou. „Zmáčkněte ten knoflík, nebo ho zmáčknu sama!“ Farářka vyjeveně stiskne knoflík a rakev se zase vrátí na podstavec.

„Má milá, měla byste počkat venku.“

„Už se zase předvádí jako vždycky!“ zavrčí Tonya mrzutě. „Že prý ‚příčina a překážka‘. Co jí to vlezlo na mozek? Klidně s tím pokračujte!“ poroučí farářce, která se trochu naježí.

„Laro,“ obrátí se ke mně a Tonyi si nevšímá. „Existuje skutečně vážný důvod, kvůli kterému by se měl pohřeb vaší pratety zastavit?“

„Ano!“

„A jaký, prosím vás…?“ Odmlčí se s otázkou v očích. Tak teď je každá rada drahá. Co jim mám říct? Že mi to namluvila má halucinace? „Ono totiž… ehm…“

„Řekni jim, že mě zavraždili!“ Otřeseně zvednu oči a vidím holku přímo před sebou. „Jenom jim to řekni! Že musejí pohřeb odložit. Řekni to!“ Stojí těsně u mě a vyřvává mi do ucha. „Řekni to! Dělej-dělej-dělej-dělej –“

„Myslím, že mou tetu zavraždili!“ vyhrknu v zoufalství.

Za svůj život jsem už nejednou rodinu něčím ohromila. Ale ještě nikdy to nevyvolalo takovou reakci jako teď. Všichni se ke mně otočí s otevřenou pusou jako na nějaké momentce. Skoro se mi chce smát.

„Zavraždili?“ vykoktá nakonec farářka.

„Ano,“ kývnu důrazně hlavou. „Mám důvod k domněnce, že se tu jedná o nějakou špinavou hru. Musíme zachovat tělo jako důkaz.“

Farářka se zúženýma očima pomalu kráčí ke mně, jako by mi chtěla z obličeje vyčíst, jestli jenom neplýtvám jejím časem. Kdyby tak tušila, že když jsme se s Tonyou v dětství přetlačovaly pohledem, vždycky jsem vyhrála. Dívám se jí přímo do očí s výrazem „Tohle není žádná hra, děvenko“.

„Zavraždili…, a jak?“ chce vědět.

„To bych asi měla vysvětlit kriminálce,“ prohlásím jako hrdinka z epizody CSI – Pohřební služba.

„Vy chcete volat policii?“ ulekne se opravdově farářka.

Proboha. Jistěže do toho nechci tahat žádnou pitomou policii. Jenomže teď už nemůžu ustoupit. Musím se chovat přesvědčivě.

„Ano,“ přisvědčím po chvilce. „Ano, myslím, že by to bylo nejlepší.“

„Snad ji proboha neberete vážně?“ vyletí Tonya. „Copak nevidíte, že chce na sebe jenom upoutat pozornost?“

Vidím, že farářce začíná už Tonya lézt trochu na nervy, což hraje v můj prospěch.

„Má milá,“ osloví ji farářka zdvořile. „Rozhodnutí v této věci není na vás. Takové obvinění se musí prověřit. A vaše sestra má naprostou pravdu. Tělo musíme uchovat pro patologa.“

Zdá se mi, že se to farářce začíná líbit. Možná že se večer dívá na televizní detektivky. Každopádně přistoupí ke mně a tiše se mě zeptá: „Máte nějaké podezření, kdo ji zavraždil?“

„To bych raději v této chvíli nekomentovala,“ prohlásím temně. „Není to tak snadné.“ Významně se podívám na Tonyu: „Ty víš, koho myslím.“

„Cože?“ Tonya začíná brunátnět v obličeji. „Snad neobviňuješ mě?“

„Nic takového jsem neřekla,“ pokračuju v záhadném stylu. „Mluvit budu pouze s policií.“

„To je blbost. Skončíme to, nebo ne?“ Strýček Bill odložil svůj BlackBerry. „Protože na mě čeká auto a už jsme této staré dámě věnovali dost času.“

„Víc než dost!“ vloží se teta Trudy. „Jdeme, Diamanté, tohle je obyčejná fraška!“ Rozzlobeně a netrpělivě sbírá své časopisy o celebritách.

„Laro, fakt nevím, na co si tu hraješ.“ Strýček Bill se zamračí na tátu, který jde kolem něj. „Ta tvá dcera potřebuje pomoc. Šplouchají zřejmě na maják.“

„Laro, holčičko.“ Máma vstává ze židle a s ustaraně pokrčeným obočím míří ke mně. „Vždyť jsi ani pratetu Sadie neznala.“

„Možná ne, možná jo,“ založím si ruce na prsou. „Všechno ti přece neříkám.“

A už sama začínám té vraždě skoro věřit.

Farářka teď vypadá tak popleteně, jako by to, co se tu teď děje, bylo nad její síly. „Raději asi zavolám policii. Počkala byste tu, Laro… Všichni ostatní by asi měli jít.“

„Laro.“ Táta jde ke mně a bere mě za ruku. „Holčičko.“

„Tati… klidně jdi.“ Podaří se mi nasadit ušlechtilý tón nepochopeného obětavce. „Udělám, co je třeba. To bude dobré.“

Rodinní příslušníci mě obdaří znepokojenými, zlostnými a soucitnými pohledy a pomalu se trousí z místnosti. Poslední jde farářka.

Jsem tu sama a všude je ticho. A jako by kouzlo náhle přestalo působit. Co jsem to krucinál udělala? Co když jsem se skutečně úplně pomátla?

Mnohé by to vlastně vysvětlilo. Možná bych se měla na nějaký čas odebrat do milého a poklidného blázince, kde člověk dostane slušivý obleček, od rána do večera maluje výkresy a nemusí si mořit hlavu s upadající firmou, zničeným vztahem a nezaplacenými pokutami za parkování.

Zhroutím se na židli a zhluboka dýchám. Vpředu v místnosti před tabulí se jménem se znovu objeví holka a prohlíží si fotku scvrklé a schoulené stařenky.

„Tak co, fakticky tě zamordovali?“ neubráním se otázce.

„Co by mě kdo mordoval…“ Téměř mě nebere na vědomí, natož aby mi poděkovala. Takže jsem si pořídila naprosto nevychovanou halucinaci.

„Jistě, rádo se stalo,“ ucedím schlíple. „A kdybys zase něco chtěla, jsem ti k službám.“

Holka snad ani neslyšela. Mžourá po místnosti, jako by něco hledala.

„Kde jsou kytky? Jestli je to můj pohřeb, tak kde jsou kytky?“

„Aha,“ cítím provinilé bodnutí. „Oni ty kytky někam omylem odnesli. Byly jich spousty, opravdu. A nádherných.“

Není skutečná, snažím se vtlouct si do hlavy. To ke mně mluví jenom mé provinilé svědomí.

„A co lidi?“ ptá se udiveně. „Kde jsou všichni?“

„Někteří nemohli přijít.“ Zkřížím prsty za zády a doufám, že to zní přesvědčivě. „Ale chtěli přijít, moře lidí…“

Přestanu ve chvíli, kdy se mi během řeči před očima rozplyne.

„Kde mám ten náhrdelník?“ Nadskočím úlekem, když mi znovu zavřeští do ucha.

„Jak já mám krucinál vědět, kde máš nějaký zatracený korále!“ zařvu na ni. „A přestaň mě už otravovat! Uvědom si, žes mě dostala do pěkné kaše! A neřekla jsi mi ani děkuju!“

Je ticho a halucinace odvrátí obličej jako provinilé dítě.

„Děkuju ti,“ zašeptá nakonec.

„Není zač.“

Holka si začne pohrávat s kovovým náramkem ve tvaru hada, který má kolem zápěstí, a já si ji najednou prohlížím mnohem pozorněji. Má tmavé lesklé vlasy, a když nakloní hlavu dopředu, jejich konečky jí lemují obličej. Má dlouhý bílý krk a teď vidím, že ty oči, které jí tak svítí, jsou zelené. Na nohou má malé kožené boty – asi číslo čtyři – s drobnými knoflíčky a širokými podpatky. Řekla bych, že je přibližně v mém věku. Možná trochu mladší.

„Strýček Bill,“ řekne nakonec a točí s náramkem kolem dokola. „William. Jeden z Virginiiných chlapců.“

„Ano. Virginia byla má babička. Můj otec se jmenuje Michael. Takže ty jsi má prateta…,“ zarazím se a chytím se za hlavu. „To je šílenství. Jak vůbec vím, jak vypadáš? Jak jsem si tě mohla vysnít?“

„Taky sis mě nevysnila!“ Zvedne uraženě bradu. „Já jsem doopravdy!“

„Nemůžeš být doopravdy,“ ztrácím s ní trpělivost, „vždyť jsi mrtvá! Co jsi tedy zač, duch?“

Chvíli je divné ticho. Pak holka odvrátí obličej. „Vždyť já v duchy vůbec nevěřím,“ zakvílí.

„Já taky ne,“ přidám se stejným tónem. „Kdo by na ně taky věřil…“

Dveře se rozletí a já sebou leknutím trhnu.

„Laro.“ Dovnitř vejde znervóznělá a v obličeji zrůžovělá farářka. „Právě jsem mluvila s policií. Prý máte přijet k nim na stanici.“

TŘI

Jak je vidět, na policii berou vraždy děsně vážně. Asi jsem to mohla předpokládat. Zavedli mě do malé místnosti se stolem, plastovými židlemi a instruktážními plakáty, že si máte pořádně zamykat auto. Dali mi šálek čaje a formulář, který jsem měla vyplnit, a jedna policistka mi oznámila, že za mnou za okamžik přijde detektiv.

Nevím, jestli se mám hystericky smát, nebo vyskočit z okna.

„A co mám asi tak tomu detektivovi říct?“ vykřiknu, když se dveře zavřou. „Vždyť o tobě nic nevím! Jak tě měli podle tvého názoru zabít? Utlouct svícnem ve společenské místnosti?“

Zdá se, že mě Sadie vůbec neposlouchá. Sedí na okenní římse a klátí nohama. Ale když se podívám pozorněji, vidím, že vlastně na té římse nesedí, ale vznáší se pár centimetrů nad ní. Sleduje můj pohled, spatří mezeru a rozmrzele sebou trhne. Poposedne tak, aby mezera zmizela, a pokračuje v bezstarostném klátění nohama.

Existuje jenom v mé představivosti, vtloukám si do hlavy. Chce to jenom trošku racionálního přístupu. Když si ji můj mozek dokázal vymyslet, tak se s ní také jistě dokáže vypořádat.

Padej, se zatajeným dechem a zaťatými pěstmi se snažím vložit do myšlenky co největší sílu. Padej, padej, padej –

Sadie se na mě letmo koukne a rozhihňá se. „Ty teda vypadáš srandovně,“ prohlásí. „Bolí tě břicho nebo co?“

Už jí chci cosi odseknout, ale dveře se prudce otevřou a žaludek se mi skutečně zkroutí bolestí. Je to detektiv v civilu, což mě vyděsí snad ještě víc, než kdyby měl uniformu. Proboha, to jsem v pěkné kaši.

„Dobrý den, Laro,“ podává mi ruku. „Detektiv inspektor James.“

„Dobrý den,“ odpovím přeskakujícím hlasem. „Těší mě.“

„Takže.“ Posadí se věcně ke stolu a vytáhne propisku. „Vyrozuměl jsem, že jste zastavila pohřeb své pratety.“

„Správně.“ Souhlasně přikývnu a snažím se vypadat co nejpřesvědčivěji. „Prostě si myslím, že je na její smrti něco podezřelého.“

Detektiv inspektor James si cosi poznamená a pak se na mě podívá: „Proč?“

Tupě na něj zírám a srdce mi buší jako zvon. Nevím, co říct. Takže bych si měla honem něco vymyslet, a to bleskově. Já husa.

„No… a vy na tom nic podezřelého nevidíte?“ zaimprovizuju nakonec. „Že takhle umřela? Jakože, lidi přece tak najednou neumírají!“

Detektiv inspektor se na mě zamyšleně podívá. „Bylo mi řečeno, že jí bylo sto pět let.“

„A má být?“ odseknu se znovu nabytou jistotou. „Je snad nemožné takhle staré lidi zabít? To jsem netušila, že na policii staré lidi tak diskriminujete.“

Detektivovi zacuká v obličeji, ale nedokážu odhadnout, jestli pobavením nebo zlostí. „A kdo tedy podle vás vaši pratetu zabil?“ zeptá se.

„Tak to je…,“ škrábu se na nose a snažím se získat čas. „To je… dost… složité…,“ podívám se v zoufalství na Sadie.

„Ty nemehlo!“ zaječí na mě. „Musíš si něco vymyslet, jinak ti neuvěří! A neodloží mi pohřeb! Nakukej jim, že to byl tamní personál! Řekni, žes je slyšela kout pikle.“

„Ne!“ vyjeknu zděšeně.

Detektiv James se na mě zvláštně zadívá a odkašle si. „Laro, máte nějaký závažný důvod k přesvědčení, že se smrtí vaší pratety nebylo něco v pořádku?“

„Řekni jim, že to byl ústavní personál!“ vřeští mi do ucha Sadiin hlas jako skřípající brzda. „Řekni to! Řekni to! ŘEKNI TO!“

„Byl to personál v tom ústavu,“ vykoktám v zoufalství. „Aspoň si to myslím.“

„Jaký máte k tomuto tvrzení důkaz?“

Detektiv James mluví klidným hlasem, ale oči má ostražité. Sadie se vznáší před ním, civí na mě a mává rukama, jako by chtěla slova ze mě vypáčit. Pohled na ni mě naprosto ničí.

„Já… ehm… zaslechla jsem je v hospodě. Mluvili cosi o jedu a pojistce. Tehdy mi to nedošlo,“ polknu mdle. „Ale hned nato prateta umřela.“

Tuhletu zápletku jsem si vypůjčila z jednoho televizního seriálu, na který jsem se dívala minulý měsíc, když jsem byla nemocná, vzpomenu si najednou.

Detektiv James se na mě pronikavě zadívá. „A byla byste ochotná to dosvědčit před soudem?“

Prokristapána. „Svědectví před soudem“ se děsím stejně jako „daňového inspektora“ a „lumbální punkce“. Pod stolem zkřížím prsty a zakoktám: „Aa-no.“

„Viděla jste ty lidi?“

„Ne.“

„Jak se ten ústav jmenuje? A kde leží?“

Dívám se na detektiva, ale nevím, co říct. Podívám se na Sadie, která mhouří oči, jako by si chtěla vzpomenout na cosi z dávné minulosti. „Fairside,“ vypadne z ní nakonec. „V Potters Bar.“

„Fairside, Potters Bar,“ opakuju po ní.

Chvilku je ticho. Detektiv James dopíše a pohrává si s perem. „Půjdu se poradit s kolegou.“ Vstane. „Za chvilku jsem zpátky.“

Okamžitě po jeho odchodu mě Sadie zpraží opovržlivým pohledem. „Nic lepšího vážně nedovedeš? Na to ti nikdy neskočí! A to jsem čekala, že mi pomůžeš!“

„Jako tím, že budu na potkání obviňovat lidi z tvé vraždy?“

„Neříkej hlouposti,“ odfrkne přezíravě. „Vždyť jsi na nikoho přímo neukázala. A vůbec, ta tvá povídačka byla naprosté fiasko. Jed? Rozhovor v hospodě?“

„Zkus si něco takhle zfleku vymyslet!“ bráním se. „A vůbec, o to nejde! Jde o to…“

„Jde o to odložit pohřeb.“ Najednou je těsně přede mnou a prosebně a upřeně se mi dívá do očí. „Teď se to ještě nesmí stát. Nesmíš to dovolit.“

„Jenomže…,“ mrknu překvapením, když se mi přímo před očima rozplyne. Z toho by člověka fakticky trefil šlak. Připadám si jako Alenka v říši divů. Za chvíli se mi tu zhmotní s plameňákem v podpaždí a bude na mě ječet: „Setněte jí hlavu!“

Opřu se dozadu o opěradlo židle s mírnými obavami, aby se mi také nerozplynula, několikrát zamrkám a snažím se udělat si v hlavě pořádek. Všechno vypadá tak nepravděpodobně. Sedím tu na policii s historkou o vraždě, k čemuž mě donutil přízrak mé pratety. Ještě jsem ani neobědvala, vzpomenu si najednou. Možná je to následek nízké hladiny cukru v krvi. Možná jsem diabetička a tohle je první příznak. V hlavě mám všechno popletené. Nic mi nedává smysl. Nemá cenu snažit se tomu přijít na kloub. Nechám tomu raději volný průběh.

„Budou se tím zabývat!“ Sadie se znovu objeví a mluví tak rychle, že jí téměř nerozumím. „Myslí si, že sis to asi špatně vyložila, ale pro každý případ to prověří…“

„Vážně?“ podivím se.

„Ten policajt mluvil s ještě jedním policajtem,“ hlásí mi udýchaně. „Poslouchala jsem je. Ukázal mu své poznámky a řekl: ‚Je to cvok.‘.“

„Cvok?“ neubráním se rozhořčení.

Sadie mě ignoruje. „Ale pak začali mluvit o nějakých jiných ústavech, kde se něco takového vážně stalo. Znělo to příšerně. A jeden policajt řekl, že by si tam mohli pro každý případ zavolat, a ten druhý s ním souhlasil. Takže nám to vyšlo!“

Vyšlo?

„Tobě to možná vyšlo, ale mně ne!“

Dveře se otevírají a Sadie dodá rychle: „Zeptej se toho policajta, co bude s tím pohřbem. Zeptej se ho! Zeptej se ho!“

„Co je mi zase krucinál po nějakém…,“ začnu, ale hned se zarazím, protože ve dveřích se objeví detektiv inspektor James.

„Laro, požádám detektiva konstábla, aby sepsal vaše prohlášení. Pak se rozhodneme, co s tím uděláme.“

„Ehm…, děkuju.“ Vidím, jak na mě Sadie významně zírá. „A co bude s…,“ zaváhám. „Co se stane s tělem?“

„Tělo si zatím necháme v márnici. Jestli se rozhodneme pokračovat ve vyšetřování, zůstane tam do té doby, dokud nepošleme koronerovi zprávu, a ten v případě, že bude dostatečně věrohodná a logická, nařídí vyšetřování.“

Energicky kývne hlavou a rychle odejde. Dveře se zavřou a já se zhroutím na židli. Najednou se roztřesu po celém těle. Lhala jsem opravdickému policistovi o vraždě. Nic horšího jsem nikdy neudělala. Je to ještě horší, než když jsem v osmi letech snědla půlku balíčku sušenek a místo abych se svěřila mámě, schovala jsem zbytek sušenek v plechovce na zahradě za skalkou a musela se dívat, jak je máma po celé kuchyni hledá.

„Uvědomuješ si, že jsem právě spáchala vědomou lež?“ ptám se Sadie. „Víš, že mě za to můžou zavřít?“

„Měli by správně zavřít mě,“ uchechtne se Sadie, která zase sedí na parapetu. „Už jsi byla ve vězení?“

„Jasněže nebyla!“ vytřeštím na ni oči. „Ty snad ano?“

„Mockrát!“ odpoví lehkovážně. „Poprvé mě zabásli za to, že jsem jednou v noci tancovala ve vesnické kašně. To byla švanda.“ Rozhihňá se. „Víš, měli jsme falešná želízka, a když mě ten policajt vytahoval z kašny, má kamarádka Bunty mu je z žertu nasadila na zápěstí. Ten řádil!“

Svíjí se v záchvatu smíchu. Bože, ta mi leze na nervy!

„To byla určitě ohromná psina!“ Vrhnu na ni vražedný pohled. „Ale co mě se týče, já se klidně bez vězení a různých hnusných nemocí, které tam člověk může chytnout, obejdu, to si teda piš.“

„Však by ti nic takového nehrozilo, kdyby sis byla schopná vymyslet lepší historku.“ Teď už se nesměje. „Takovou nánu jsem v životě neviděla. Nebyla jsi ani věrohodná, ani přesvědčivá. Za těchto okolností po ničem pátrat nebudou. A my nebudeme mít na nic čas.“

„Čas na co?“

„Čas najít můj náhrdelník, to je snad jasné.“

Položím s mírným bouchnutím hlavu na stůl. Ta se toho nevzdá, kdepak!

„Hele,“ malinko pozvednu hlavu. „K čemu vlastně ten náhrdelník tak strašně potřebuješ? Proč zrovna ten? Je to dárek od někoho speciálního nebo co?“

Na chvíli, zahleděná někam do dálky, ztichne. Jediný pohyb v místnosti obstarává její noha, která se rytmicky pohupuje sem a tam.

„Dali mi ho rodiče k jednadvacátým narozeninám,“ odpoví nakonec. „Když jsem ho nosila, byla jsem šťastná.“

„To je sice hezké,“ já na to, „jenomže…“

„Měla jsem ho celý svůj život. Nosila jsem ho celý svůj život.“ Najednou znervózní. „O spoustu věcí jsem přišla, ale o náhrdelník ne. Je to nejdůležitější věc, kterou jsem kdy měla. Musím ho mít.“

Nervózně tře dlaněmi o sebe s obličejem tak skloněným, že z něj vidím jenom cípek brady. Je tak útlá a tak bledá, že vypadá jako vadnoucí květina. Najednou k ní pocítím nával sympatií a už jí chci říct: „To víš, že ti ten náhrdelník najdu,“ ale v té chvíli si mohutně zívne, zvedne vyhublé ruce nad hlavu a prohlásí: „Tady je nuda jako v márnici. Kdybych tak byla v nějakém nočním podniku!“

V tu chvíli veškeré mé sympatie zmizí. Tak takhle vypadá celá její vděčnost?

„Jestli se tady tak nudíš, můžeme jít dokončit tvůj pohřeb,“ nadhodím.

Sadie si vyděšeně přitiskne ruku před pusu. „To bys mi neudělala!“

„Klidně.“

Přeruší nás zaklepání na dveře a dovnitř strčí hlavu veselá žena v tmavé halence a kalhotách. „Lara Lingtonová?“

O hodinu později končím své takzvané „prohlášení“. V životě jsem nic tak strašného nezažila. Neuvěřitelně jsem se ztrapnila.

Nejdříve jsem zapomněla jméno toho ústavu. Pak jsem nedokázala správně odhadnout čas a složitě jsem musela policistku přesvědčovat, že jsem ušla třičtvrtě kilometru za pět minut. Nakonec jsem se jí snažila namluvit, že trénuju na chodecké závody. Už jenom při téhle vzpomínce se potím hanbou. Určitě mi na to nenaletěla. Jakože, vypadám snad jako atlet?

Pak jsem řekla, že než jsem šla do tamté hospody, byla jsem na návštěvě u kamarádky Lindy. S žádnou Lindou nekamarádím, prostě jsem jenom do toho nechtěla zatáhnout své přátele. Ale ona chtěla znát Lindino příjmení a já jsem hloupě vyhrkla „Daviesová“.

No jistě, přečetla jsem si to nahoře na formuláři. Detektiv konstábl Daviesová.

Ještěže jsem neřekla Keyser Söze.

K její chvále musím konstatovat, že ani okem nemrkla. Také se ovšem nezmínila, jestli hodlají na tom případu dále pracovat. Jenom mi zdvořile poděkovala a dala mi číslo na taxislužbu.

Teď mě nejspíš strčí za katr a budu bručet, až zčernám. To mi ještě tak scházelo.

Nasupeně se podívám na Sadie, která se jak široká tak dlouhá rozvaluje na stole a civí do stropu. Vážně mi moc nepomohlo, že mi celou dobu hučela něco do ucha, neustále mě opravovala, vnucovala mi své dohady a vzpomínala na to, jak se kdysi s Bunty „proháněly v bouráku po polích“, jak je policajti nemohli dohonit a jaká to byla „hlína“.

„Neumačkej mě vděčností,“ říkám. „Jako vždycky.“

„Díky,“ protáhne Sadie zdlouhavě.

„Takže,“ vezmu si kabelku. „Já mizím.“

Sadie se bleskově posadí. „Nezapomeneš na můj náhrdelník, že ne?“

„Tak to se mi nepodaří do nejdelší smrti,“ obrátím oči v sloup. „I kdybych se sebevíc snažila.“

Najednou stojí přede mnou a blokuje mi cestu ke dveřím. „Nikdo jiný mě nevidí. Nikdo jiný mi nemůže pomoct. Prosím.“

„Hele, nemůžeš na mě jen tak vybafnout ‚Najdi mi náhrdelník‘!“ vykřiknu v zoufalství. „Nic o něm nevím. Ani nevím, jak vypadá…“

„Je celý ze skleněných perel a ze štrasu,“ spustí dychtivě. „Je takhle dlouhý…,“ ukáže si k pasu, „a spona je vykládaná perletí…“

„Jasně,“ přeruším ji. „Jo, tak ten jsem vážně neviděla. Kdyby se objevil, dám ti vědět.“

Protáhnu se kolem ní ke dveřím, vyjdu na chodbu policejní stanice a vytáhnu mobil. Na chodbě svítí ostré světlo, na podlaze leží umouněné linoleum a za přepážkou není ani noha. Dva chlapi v péřových bundách se o něco dohadují a policista se je snaží uklidnit. Uchýlím se do kouta, který vypadá bezpečně, vytáhnu si číslo taxislužby, které mi dala detektivka Daviesová, a začnu ho vyťukávat na číselnici mobilu. Vidím, že tam mám přibližně dvacet nevybraných zpráv, ale nevšímám si jich. Stejně jsou jenom od rodičů, kteří mi budou klást na srdce…

„No to se podívejme!“ ozve se a já se uprostřed vyťukávání zarazím. „Laro? Jsi to ty?“

Mává na mě světlovlasý chlápek v roláku a džínsách. „To jsem já! Mark Philipson! Šestý semestr na fakultě!“

„Marku!“ vykřiknu a už jsem doma. „No to je překvapení! Jak se máš?“

V souvislosti s ním si vzpomínám jedině na to, že hrál ve školní kapele na basovou kytaru.

„Mám se dobře! Báječně.“ Se znepokojeným výrazem dojde ke mně. „A co ty tu na policejní stanici děláš? Je všechno v pořádku?“

„To víš, že je! Já jsem v naprostém pořádku. Jsem tu jenom… to víš…,“ mávnu nedbale rukou. „Kvůli vraždě.“

„Vraždě?“ užasne.

„No jo. Ale není to nic vážného. Jakože, jasněže je to vážné…,“ opravím se při pohledu na jeho výraz. „Asi bych o tom neměla moc mluvit… A vůbec, jak se máš?“

„Prima! Oženil jsem se s Annou – vzpomínáš si na ni?“ Zavrtí mi pod nosem snubním prstenem. „Snažím se prosadit jako malíř. A tady si přivydělávám.“

„Ty ses dal k policajtům?“ žasnu a on se rozchechtá.

„Dělám tu malíře. Lidi popíšou padoucha a já ho namaluju; zaplatím tím nájem… A co ty, Laro? Vdaná? Žiješ s někým?“

Chvíli na něj se strnulým úsměvem civím.

„Nějakou dobu jsem žila s jedním klukem,“ vymáčknu ze sebe nakonec. „Ale nefungovalo to. Ale mně to nevadí. Vlastně mi to docela vyhovuje.“

Sevřu umělohmotný hrneček s takovou silou, až praskne. Mark na to vytřeští oči. „No tak… se měj, Laro.“ Zvedne ruku k pozdravu. „Dostaneš se domů v pořádku?“

„Právě si volám taxíka.“ Přikývnu. „Díky. Ráda jsem tě viděla.“

„Nenechej ho odejít!“ zavřískne mi Sadie do ucha tak, že málem vyletím z kůže. „Může mi pomoct!“

„Drž zobák a dej mi pokoj,“ procedím koutkem úst a na Marka vystřihnu zářivý úsměv. „Ahoj, Marku. Pozdravuj ode mě Annu.“

„Může namalovat ten náhrdelník! Pak budeš líp vědět, co hledáš!“ Najednou stojí přímo přede mnou. „Požádej ho o to! Rychle!“

„Ne!“

„Řekni mu to!“ Její kvílivý hlas mi rve bubínek na kusy. „Řekni-mu-řekni-mu-řekni-mu…“ Ježkovy voči, já se z ní vážně zblázním.

„Marku!“ zařvu tak hlasitě, že se chlapi v péřových bundách přestanou pošťuchovat a vyvalí na mě oči. „Potřebovala bych od tebe jednu laskavost, jestli máš chvíli…“

„Jistěže,“ pokrčí Mark rameny.

Se šálkem čaje z automatu zajdeme do jedné postranní místnosti.

„Vida,“ povytáhne obočí. „Takže náhrdelník. To tu ještě nebylo.“

„Viděla jsem ho na jedné výstavě starožitností,“ improvizuju, „a strašně ráda bych si nechala udělat podobný, ale malování mi moc nejde, tak mě najednou napadlo, že bys mi mohl pomoct…“

„Žádný problém. Povídej!“ S tužkou připravenou nad papírem se Mark napije čaje a já se podívám na Sadie.

„Byl z korálků,“ zvedá ruce, jako by ho téměř cítila. „Dvě řady skleněných korálků, téměř průsvitných.“

„Dvě řady korálků,“ opakuju. „Téměř průsvitných.“

„Ehm.“ Přikývne a už maluje kulaté korálky. „Tak nějak?“

„Oválnější,“ říká Sadie, která mu nahlíží přes rameno. „Delší. A mezi nimi byly štrasové krystaly.“

„Korálky byly trochu oválnější,“ říkám omluvně. „A mezi nimi byly štrasové krystaly.“

„Jak račte, madam…,“ gumuje Mark předchozí výtvor a maluje protáhlé korálky. „Tak nějak?“

Podívám se zase na Sadie. Ta Marka uchváceně sleduje. „A vážka,“ mumlá si. „Nesmíš zapomenout na vážku.“

Příštích pět minut Mark maluje, gumuje a znovu maluje podle Sadiiných zpřesňujících poznámek. Pomalu se náhrdelník rýsuje na papíru.

„To je ono,“ prohlásí Sadie nakonec. Při pohledu na obrázek se jí rozzáří oči. „To je můj náhrdelník!“

„Přesně,“ říkám Markovi. „Dokonale jsi to vystihl.“

Chvíli si ho všichni v tichosti prohlížíme.

„Hezký,“ pohodí Mark hlavou k nákresu. „Nezvyklý. Něco mi to připomíná.“ Chvíli náčrt zamračeně sleduje, ale pak zavrtí hlavou. „Ne. Nevzpomenu si.“ Podívá se na hodinky. „Páni! Musím běžet…“

„Utíkej,“ propouštím ho. „A mockrát ti děkuju.“

Když je pryč, vezmu papír do ruky a prohlížím si ho. Musím přiznat, že je ten náhrdelník moc hezký. Dlouhé řady skleněných korálků proložených třpytivými štrasovými krystaly a velký dekorativní uzávěr ve tvaru vážky vyložený dalším štrasem. „Takže tohle tedy hledáme.“

„Ano!“ Sadie se na mě podívá s nadšením. „Přesně! Kde začneme?“

„To si děláš legraci!“ Beru si sako a vstávám. „Já teď nic nehledám. Já jdu pěkně domů a dám si velkou sklenku vína. Pak si dám kuře korma s indickou plackou. Poslední výkřik moderního stravování,“ podotknu při pohledu na její vyjevený pohled. „A pak šups do hajan!“

„A co mám dělat já?“ Sadie najednou vypadá zaskočeně.

„Co chceš!“

Vyjdu z kanceláře na chodbu. Před stanicí právě vystupuje z taxíku postarší dvojice a já se rozběhnu s voláním: „Taxi! Můžete mě zavézt do Kilburnu?“

Taxi se rozjede a já si na klíně rozložím nákres náhrdelníku a pokouším se představit si, jak vypadal ve skutečnosti. Podle Sadie byl z korálků ze světle žlutého měňavého skla. I na té kresbě skleněné krystaly krásně září. Ve skutečnosti musel vypadat náramně. A jistě nebyl levný. Na chvilinku mě přemůže nadšení při pomyšlení, že bych ho opravdu našla.

Ale rychle se snažím vrátit k racionálnímu uvažování. Jakože, vždyť asi ani neexistuje. A pokud existoval, naděje na to, že najdu náhrdelník nějaké bábiny, možná dávno ztracený nebo zničený, jsou asi… tři miliony ku jedné. Ne, tři miliardy ku jedné.

Složím papír a vložím ho do kabelky, pak se pohodlně uvelebím na sedadle. Kde je Sadie, nevím a je mi to fuk. Zavřu oči, ignoruju vytrvalé vrnění mobilu a na chvíli si zdřímnu. To byl zase den!

ČTYŘI

Druhý den mám k dispozici jenom náčrtek náhrdelníku. Sadie je pryč a celá událost mi připadá trochu jako sen. V půl deváté sedím u stolu, popíjím kávu a prohlížím si nákres. Co mě to u všech všudy včera popadlo? Nejspíš mi ze všech událostí nakonec přeskočilo. Náhrdelník, holka, kvílení… Očividně výplod zjitřené obrazotvornosti.

Poprvé začínám sympatizovat s mými rodiči. I já si začínám dělat o sebe starosti.

„Ahoj!“ Kate, naše asistentka, práskne dveřmi a zakopne o balík lejster, který jsem položila na podlahu, když jsem si vyndávala mléko z ledničky.

Nemáme největší kancelář na světě.

„Tak jaký byl pohřeb?“ Natahuje se s kabátem k věšáku, přičemž se musí prohnout dozadu a napravo, aby ho mohla pověsit. Ještě štěstí, že je tak pružná.

„Za moc to nestálo. Nakonec jsem skončila na policejní stanici. Dostala jsem takový zvláštní nervový záchvat…“

„Proboha!“ Kate vypadá zděšeně. „A jsi už v pořádku?“

„Jo. Aspoň si myslím…“ Opravdu se musím dát dohromady. Rázně složím nákres náhrdelníku, strčím ho do kabelky a zavřu zip.

„No jo, já tušila, že se něco děje.“ Kate se zarazí uprostřed stahování plavých vlasů do gumičky. „Včera odpoledne volal tvůj otec a vyptával se, jestlis nebyla v poslední době v nějakém stresu.“

Znepokojeně se na ni podívám. „Doufám, žes mu neřekla o tom, že Natalie odjela?“

„Kdepak! To víš, že ne!“ Kate je důkladně vycvičená v tom, co smí mým rodičům prozradit – čili nic.

„Každopádně,“ prohlásím s větší vervou, „na tom nesejde. Teď je mi dobře. Máme nějakou poštu?“

„Ano,“ Kate se natahuje pro notebook jako pravá supervýkonná sekretářka. „Shireen volala celý den. Prý ještě dneska zavolá.“

„Prima!“

Shireen je úspěšný výsledek práce naší agentury L&N. Nedávno jsme jí našli místo provozní ředitelky u softwarové společnosti Macrosant. Příští týden by tam měla nastoupit. Asi nám chce poděkovat.

„Ještě něco?“ ptám se ve chvíli, kdy začne vyzvánět telefon. Kate se podívá na číslo volajícího a rozšíří se jí oči.

„Ano, je tu ještě něco,“ vyhrkne. „Volala Janet z Leonidas Sports, jestli je něco nového. Prý zavolá přesně v devět. To bude asi ona.“ Podívá se mi do vyděšených očí. „Mám to vzít?“

Proboha, chce se mi zalézt pod stůl.

„Hmm, ano, co se dá dělat.“

Žaludek se mi svírá strachem. Leonidas Sports jsou náš největší klient. Je to velká firma, která má obchody po celé Británii, a my jsme jim slíbili sehnat marketingového ředitele.

Vlastně je to trochu jinak. Natalie jim slíbila sehnat marketingového ředitele.

„Hned vás spojím,“ nasadí Kate hlas špičkové osobní asistentky a za chvilinku mi na stole zazvoní telefon. Podívám se zoufale na Kate a zvednu sluchátko.

„Janet!“ vykřiknu a snažím se, aby to znělo co nejsebevědoměji. „Ráda vás slyším. Právě jsem vám chtěla volat.“

„Nazdar, Laro,“ ozve se známý chrapot Janet Gradyové. „Jenom jsem se chtěla zeptat, jestli je něco nového. Chtěla jsem vlastně mluvit s Natalie.“

Nikdy jsem Janet Gradyovou neviděla, ale v mých představách měří téměř dva metry a má knír jako mrož. Hned při prvním rozhovoru na mě vychrlila, že se všichni z jejich firemního týmu umějí do problému zakousnout jako buldoci, dokážou jít neústupně za svým cílem jako ohaři a o místo na trhu se porvou jako pitbulové. Strašně mě to tehdy vyděsilo.

„Ano, jistě!“ namotávám si šňůru sluchátka na prsty. „Jenomže Natalie bohužel… ještě… není tak zcela v pořádku.“

Tohle říkám každému od chvíle, co se Natalie nevrátila z Goa. Naštěstí stačí jenom říct „byla v Indii“ a všichni na vás okamžitě vysypou vlastní příšerné zážitky z cest a na nic dalšího se vás už neptají.

„Ale udělali jsme velký pokrok,“ pokračuju. „Skutečně senzační. Právě zpracováváme dlouhatánský seznam špičkových kandidátů. Ujišťuju vás, že jde o prvotřídní kvalitu. Samí zarputilí buldoci.“

„Dáte mi nějaká jména?“

„Teď ještě ne!“ vyjeknu zděšeně. „Co nejdřív vám sdělím podrobnosti. Ale to budete koukat!“

„Dobře, Laro.“ Janet patří k ženám, které se nevyžívají ve společenské konverzaci. „Hlavně že to máte pod kontrolou. Pozdravujte Natalie. Na shledanou.“

Položím sluchátko a s bušícím srdcem se podívám na Kate. „Připomeň mi, koho jsme měli jako možného kandidáta pro Leonidas Sports?“

„Toho chlapa s tříletou pauzou v životopise,“ řekne Kate. „A toho bambulu s hlavou plnou lupů. A… tu kleptomanku.“

Čekám, že bude pokračovat. Ale ona jenom omluvně pokrčí rameny.

„To má být všechno?“

„Včera to stáhl Paul Richards,“ zakoktá Kate. „Nabídli mu místo v jakési americké firmě. Tady je seznam.“ Podává mi list papíru a já zírám v naprostém zoufalství na tři jména. Ani jedno za moc nestojí. Takový seznam jim nemůžeme poslat.

Bože, shánění špičkových pracovníků není vůbec procházka růžovým sadem. Jenomže, jak jsem to mohla vědět? Než jsme s Natalie založily naši firmu, vypadalo to jako senzační dobrodružství. Natalie slibovala ohromné dobrodružství, používala termíny jako „strategické lanaření“, „zvyšování kvalifikace“ a „poklepávání na rameno“. Scházely jsme se jednou za pár týdnů na drink a ona vždycky sypala z rukávu tolik senzačních historek o své práci, že jsem se neubránila závisti. Ve srovnání s tím bylo tvoření internetové reklamy pro automobilku smrtelná nuda.

Navíc se šuškalo, že se bude hodně propouštět. Když pak přišla Natalie se svou nabídkou, okamžitě jsem po ní skočila.

Fakt je, že jsem Natalie odjakživa trochu obdivovala. Chovala se jako celebrita a sebevědomí jí nikdy nechybělo. Už když jsme chodily do školy, znala vždycky nejnovější módní výrazy a dokázala nás propašovat do každé hospody. A firma po založení fungovala jedna báseň. Natalie nám přinášela obrovské úlovky a byla pořád venku na lovu. Já jsem se starala o naše webové stránky a snažila jsem se nasávat všechny její fígle. Šlapalo to jako hodinky. Do té doby, než se vypařila do Indie a než jsem si uvědomila, jak málo jsem se toho od ní naučila.

Natalie miluje při práci poučky všeho druhu a vylepuje si je na samolepkách kolem stolu. Potají je studuju jako runy pradávného náboženství a snažím se uhodnout, co asi tak znamenají. Tak třeba heslo „Nejlepší talent mám na háčku“ má nalepené na počítači. Tady náhodou vím, o co jde. Znamená to, že se nemusím mořit se životopisy všelijakých bankovních manažerů, které před týdnem vyrazili z investiční banky, ale mám se soustředit na ty, kteří tam dosud pracují.

No ale jak? Když se mnou nechtějí ani mluvit?

Po několika týdnech samostatné práce jsem dospěla k několika vlastním poučkám: „Nejlepší talent nezvedá sám telefon“, „Nejlepší talent ti neodpoví, ani když mu necháš u sekretářky tři vzkazy“, „Nejlepším talentům se vůbec nechce k firmě se sportovním zbožím“, „Když se zmíníš o padesátiprocentní slevě na tenisové rakety pro zaměstnance, nejlepší talent se umlátí smíchy.“

Vytáhnu potisící náš původní pomačkaný a kávou politý seznam a sklíčeně si ho pročítám. Jména září ze stránek jako cukrátka ve staniolu. Zaměstnán, bona fide talent. Vedoucí marketingového oddělení u Woodhouse Retail. Ředitel evropské marketingové divize u Dartmouth Plastics. Přece nemůžou být všichni v práci spokojeni, že jo? Musí tam být někdo, kdo by rád pracoval u Leonidas Sports. Jenomže jsem prověřila každé jednotlivé jméno a nikam jsem se nedostala. Kouknu na Kate, která stojí na jedné noze a druhou má zaháknutou za lýtko.

„Máme přesně tři týdny na to, abychom na místo marketingového ředitele u Leonidas Sports našli tu pravou superbednu s buldočím stiskem.“ Zoufale se snažím zůstat pozitivní. To Natalie sjednala tuhle smlouvu. To Natalie měla shánět superbedny. To Natalie věděla, jak na to. Já to nevím.

Teď ale nemá cenu se o tom bavit.

„Dobře,“ bouchnu dlaní o stůl. „Zavolám pár lidem.“

„Uvařím ti čerstvou kávu.“ Kate vyrazí do díla jako blesk. „Všichni tu zůstaneme celou noc, když to bude třeba.“

Miluju Kate. Chová se jako hrdinka filmu o úžasné multinárodní společnosti, a ne jako zaměstnankyně pidifirmičky působící v kamrlíku o deseti metrech čtverečních, v němž koberec hnusně smrdí jakousi zatuchlinou.

„Chechtáky, chechtáky, chechtáčky,“ drmolí si pro sebe.

„Mladí ležáci, staří žebráci,“ přidám se.

Kate si také četla v Nataliiných mantrách. Nemůžeme se zbavit toho, že si je vzájemně předříkáváme. Jenomže ani jedna Nataliina mantra vám nepoví, jak se k těm chechtáčkům dostat. Potřebovala bych poučku, která by mi dala odpověď na otázku „A smím vědět, jak na to?“

Přejedu na židli k Nataliinu stolu a pátrám po podkladech pro Leonidas Sports. Všechen materiál se ze šanonu vysypal do zásuvky a se skřípěním zubů ho vyndávám ven. Pak se najednou zarazím, protože si všimnu samolepky, která se mi přilepila na ruku. Tuto jsem nikdy neviděla. „Mobil Jamese Yatese“ je napsáno vybledlým červeným fixem. A pak číslo.

Číslo mobilu Jamese Yatese. Nevěřím vlastním očím! Je marketingovým ředitelem u Feltons Breweries! Přicházel by určitě v úvahu. Byl by dokonalý! Kdykoli jsem mu volala do kanceláře, bylo mi řečeno, že je „v zahraničí“. Ale to mi přece nemusí vadit, když mám jeho mobil, že? Rozechvělá vzrušením přejedu na židli ke svému stolu a vytočím číslo.

„James Yates.“ Slyším trochu praskání, ale přesto mu dobře rozumím.

„Dobrý den,“ řeknu co nejsebevědoměji. „Tady je Lara Lingtonová. Můžete mluvit?“ Tohle říkává obvykle Natalie.

„A co jste zač?“ ptá se podezíravě. „Říkala jste, že jste od Lingtonů?“

V duchu si povzdychnu. „Ne, jsem z firmy L&N a chci se zeptat, jestli byste neměl zájem o jiné místo, místo vedoucího marketingu v dynamické a prosperující maloobchodní společnosti. Je to úžasná příležitost, takže kdybyste si o tom chtěl promluvit, možná u diskrétní večeře v restauraci podle vašeho výběru…“ Jestli se nenadechnu, udusím se, a tak zmlknu a zalapám po dechu.

„L&N?“ ptá se ostražitě. „Vás ale neznám.“

„Jsme poměrně nový tým, já a Natalie Masserová…“

„Nemám zájem,“ přeruší mě.

„Ale to je mimořádná nabídka,“ dodám rychle. „Budete mít příležitost rozšířit si obzory, mají úžasné možnosti v Evropě…“

„Promiňte. Na shledanou.“

„A dvacetiprocentní slevu na sportovní vybavení,“ volám zoufale do oněmělého telefonu. Už položil. Ani mi nedal příležitost.

„Co říkal?“ vyzvídá s nadějí Kate a rukama objímá hrneček kávy.

„Sekl mi s tím.“ Kate položí hrnek s kávou na stůl a já se zhroutím na židli. „Nikdy se nám nepodaří ulovit někoho dobrého.“

„Ale ano, podaří!“ utěšuje mě Kate a v tu chvíli se rozdrnčí telefon. „Třeba je to právě nějaký špičkový manažer, který prahne po nové práci…“ Utíká ke svému stolu a jako dokonalá asistentka zvedá sluchátko. „L&N… Shireen! Moc ráda vás slyším! Předám vás Laře.“ Zazubí se na mě a já se na ni také usměju. Konečně jeden úspěch.

No tak popravdě řečeno, byl to Nataliin úspěch, protože ta jí sehnala místo, ale my jsme provedly všechno ostatní. Každopádně je to firemní úspěch.

„Ahoj, Shireen!“ volám vesele. „Připravená do nového zaměstnání? Určitě to bude pro vás báječné místo…“

„Laro,“ přeruší mě Shireen napjatě. „Je tu problém.“

Žaludek se mi sevře. Ne. Ne. Prosím, jenom žádné problémy.

„Problém?“ donutím se zopakovat, jako by o nic nešlo. „A jaký problém?“

„S mým psem.“

„S vaším psem?“

„Chci si brát s sebou do práce svou Flash. Právě jsem volala na personální, že tam pro ni přinesu koš, ale oni mi řekli, že to není možné. Že prý zvířata v kanceláři jsou proti firemní filozofii. Věřila byste tomu?“

Očividně čeká, že budu stejně rozhořčená jako ona. Zírám nevěřícně na sluchátko. Kde se tu najednou vzal ten alík? „Laro? Jste tam ještě?“

„Ano!“ vzpamatuju se. „Shireen, poslouchejte mě. Je mi jasné, že máte Flash opravdu ráda. Jenomže není zvykem brát si s sebou psa do práce…

„To není pravda!“ přeruší mě. „U nich v budově jeden pes určitě je. Pokaždé, když jsem tam byla, jsem ho slyšela. Proto jsem předpokládala, že to půjde! Jinak bych tu práci nebrala! Jsou proti mně zaujatí.“

„Určitě proti vám nejsou zaujatí,“ uklidňuju ji rychle. „Hned jim zavolám.“ Položím sluchátko a rychle volám personální oddělení firmy Macrosant. „Dobrý den, to je Jean? Tady Lara Lingtonová z L&N. Chtěla jsem si jenom ujasnit jednu věc. Může si Shireen Mooreová vodit do práce psa?“

„V celé budově nesmí být žádný pes,“ odpoví Jean zdvořile. „Je mi to líto, Laro, ale mohlo by to působit problémy.“

„Chápu. Jistě. Rozumím.“ Odmlčím se. „Vtip je v tom, že je Shireen přesvědčená, že u vás v budově nějakého psa slyšela. Několikrát.“

„To se mýlí,“ řekne Jean po nepatrném zaváhání. „Žádní psi tu nejsou.“

„Ani jeden? Ani malé štěňátko?“ Mé podezření se tím zaváháním jenom posílilo.

„Ani malé štěňátko,“ odpoví Jean svým předchozím vyrovnaným hlasem. „Jak jsem řekla, v této budově psi být nesmí.“

„A pro Shireen byste nemohli udělat výjimku?“

„Bohužel ne.“ Je zdvořilá, ale neústupná.

„Tak vám děkuju, že jste mi věnovala čas.“

Položím sluchátko a několik vteřin tiše poťukávám tužkou o poznámkový blok. Něco tam trochu smrdí. Vsadila bych se, že tam nějakého psa mají. Ale co s tím můžu udělat? Nemůžu Jean zavolat a seřvat ji, že jí nevěřím. S povzdechem vytáčím Shireenino číslo.

„To jste vy, Laro?“ Okamžitě zvedne sluchátko, jako by seděla u telefonu a čekala na odpověď, kterou už dopředu zná. Je moc chytrá a velmi emotivní. Přímo ji vidím, jak někam nervózně čmárá své čtvercové mřížky, jak má ve zvyku. Nejspíš toho psa opravdu potřebuje, aby si zachovala zdravý rozum.

„Ano, jsem to já. Volala jsem Jean a ta mi řekla, že v celé budově žádného psa nemají. Že prý by jim to mohlo působit problémy.“

Shireen se mlčky vyrovnává s odpovědí.

„Lžou,“ řekne nakonec. „Nějaký pes tam je.“

„Shireen…,“ mám chuť začít bušit hlavou do stolu. „Proč jste se o tom psu nezmínila předtím? Kupříkladu při některém z pohovorů?“

„Když já myslela, že to bude v pořádku!“ říká zkroušeně. „Slyšela jsem tam toho psa štěkat! Přece poznám, když někde mají psa. Takže, bez Flash do práce nenastoupím. Je mi to líto, Laro, tu práci nechci.“

„Néééé!“ unikne mi vyděšené vyjeknutí. „Totiž… nedělejte žádná ukvapená rozhodnutí, Shireen! Já s tím něco provedu, slibuju. Brzy vám zavolám.“ S těžkým oddechováním položím sluchátko a složím hlavu do dlaní. „Do háje!“

„Co budeš dělat?“ ptá se Kate nervózně. Očividně celou dobu poslouchala.

„To kdybych věděla,“ řeknu. „Co by tak dělala Natalie?“

Obě se instinktivně podíváme k Nataliinu prázdnému stolu. Najednou se mi vybaví Natalie, která nalakovanými nehty ťuká do stolní desky a halasně vyřizuje nějaký superhorký telefonát. Od té chvíle, co tu není, se úroveň hluku v naší kanceláři snížila přibližně o osmdesát procent.

„Asi by Shireen řekla, že tu práci vzít musí, jinak ji dá k soudu,“ řekne Kate nakonec.

„Určitě by Shireen řekla, že se s tím musí vyrovnat,“ přikývnu souhlasně. „Řekla by jí, že se chová neprofesionálně a jako malá holka.“

Jednou jsem zaslechla, jak si Natalie podala člověka, který začal mít pochybnosti, jestli má vzít tu práci v Dubaji. Nebylo to nic hezkého.

Způsob, jakým Natalie uvažuje a jedná, mi v hloubi duše v mnoha ohledech nevyhovuje, ale nechce se mi to přiznat. Původně se mi na této práci líbilo, že budu jednat s lidmi a měnit jejich život. Když mi Natalie vyprávěla o tom, jak vyhledává nové talenty, vždycky mě stejně jako hledání samotné zajímalo i to, co bylo za tím. Myslela jsem si, že pomáhat lidem v pracovní kariéře musí přinášet mnohem větší uspokojení než prodávat auta. Bohužel v naší práci nezastává tento aspekt bůhvíjak významné postavení. Jakože, já vím, že jsem tu nováček. A možná jsem trochu moc idealistická, jak říká táta. Jenomže práce je v lidském životě jednou z nej-důležitějších věcí, to je jednou jisté. Měla by vám sedět. Peníze nejsou všechno.

I to bude nejspíš důvod, proč má Natalie v této práci takový úspěch proč tolik zakázek dotáhla do konce a já ne. A teď bychom nějakou zakázku nutně potřebovali.

„Takže teď bych podle všeho měla ještě jednou zavolat Shireen a pořádně si ji podat,“ říkám váhavě. Je ticho. Kate vypadá stejně schlíple jako já.

„Vtip je v tom, Laro, že ty nejsi Natalie. Ta je pryč. Teď jsi tu šéfkou ty. Takže to musíš dělat po svém.“

„Ano!“ uleví se mi najednou. „To je fakt. Šéfkou jsem tu já. Takže tedy podle mého… si to budu muset ze všeho nejdřív trochu promyslet.“

Ve snaze předstírat, že se teď musím věnovat mnohem důležitější

práci, položím telefon a začnu se probírat poštou. Učet za papírnické zboží. Nabídka poslat všechny firemní zaměstnance na výlet do Aspenu s cílem utužení kolektivu. Úplně vespod celé hromádky najdu časopis Business People, který se zabývá celebritami podnikatelského světa. Otevřu ho a začnu jím listovat v naději, že možná narazím na někoho, kdo by se dokonale hodil na místo marketingového ředitele u Leonidas Sports.

Business People je takový slabikář lovce talentů. S dvojstranami fotografií ambiciózních a načinčaných lidí v obrovitánských kancelářích s přemírou místa na pověšení kabátu. Ach bože, je to tak deprimující. Prohlížím si jednoho úspěšňáka za druhým a jsem čím dál rozmrzelejší. Co to má co společného se mnou? Nemluvím žádným cizím jazykem. Nikdo mi nenabídl předsednictví v nějaké mezinárodní komisi. A do práce nenosím nic, co by se vyrovnalo kalhotovému kostýmku od Dolce&Gabbana nebo extravagantní sukni od Paula Smitha.

Schlíple zavřu časopis, opřu si záda o židli a zahledím se na špinavý strop. Jak to všichni ti úspěšňáci dělají? Můj strýček Bill, kupříkladu.

A vůbec všichni v tom časopise. Jen tak si řeknou, že založí nějakou firmu, a ejhle, hned tu je úspěch a vypadá to jako naprostá hračka…

„Ano… ano…,“ najednou si všimnu, že mi Kate chce z druhé strany místnosti něco máváním naznačit. Obličej má zrůžovělý vzrušením. „Lara si určitě pro vás najde ve svém programu volné místo, kdybyste mohl chvíli počkat…“

Stiskne tlačítko hold a vypískne: „To je Clive Hoxton!… Není to ten, který říkal, že o Leonidas Sports nemá zájem?“ dodá na můj nechápavý pohled. „Ten ragbista? To by mohl být on! A chce jít na oběd a promluvit si o tom!“

„Proboha! Ten!“ Hned mi to spraví náladu. Clive Hoxton je marketingový ředitel u Arberry Stores a za Doncaster hraje ragby. Nikoho dokonalejšího na to místo u Leonidas Sports neznám, jenomže když jsem s ním mluvila poprvé, odmítl mě. To je úžasné, že nám zavolal!

„Předstírej nezájem!“ šeptám naléhavě. „Dělej, jako že mám plno práce s pohovory s ostatními kandidáty.“

Kate energicky přikyvuje. „Jenom se podívám…,“ řekne do telefonu. „Lara má sice dnes strašně nabitý den, ale podívám se, jestli by se něco… Ano! Vy máte ale štěstí! Kupodivu tu má volno! Nadiktoval byste mi jméno té restaurace?“

Široce se na mě usměje a na dálku si náznakem plácneme triumfálně do dlaní. Clive Hoxton je špičkový kandidát! Je ohař i pitbul dohromady. Báječná náhrada za toho podivína a kleptomanku. Jestli se mi ho podaří ulovit, tak kleptomanku definitivně škrtám, rozhoduju se. Ten podivín zase není tak špatný, pokud by se zbavil těch lupů…

„Hotovo!“ Kate pokládá sluchátko. „Dnes v jednu spolu jdete na oběd.“

„Výborně! A kam?“

„No, to je jediná potíž,“ zaváhá Kate. „Zeptala jsem se, kam chce jít. A on si řekl o…,“ zarazí se.

„O co?“ Srdce se mi úzkostně rozbuší. „Snad ne Gordon Ramsey. Nebo tu nóbl restauraci v Claridge’s.“

Kate několikrát zamrká. „Ještě hůř. Lyle Place.“

Žaludek se mi sevře úlekem. „To si děláš legraci.“

Lyle Place otevřeli asi tak před dvěma roky a okamžitě si vysloužila přezdívku „nejdražší putyka v Evropě“. Mají tam obrovskou nádrž s humry a vodotrysk a celebrity si tam podávají dveře. Tam jsem pochopitelně nikdy nebyla. Jenom jsem o tom četla v Evening Standard.

Nikdy jsme mu neměly dovolit, aby si sám vybíral restauraci. Měla jsem ji vybrat sama. Měla jsem navrhnout Pasta Pot, kam to máme jenom kousek a kde se dá pořídit oběd za 12,95 liber a ještě vám k tomu přidají dvojku vína. Ani se neodvážím pomyslet, na co tak může přijít oběd pro dva v Lyle Place.

„Nedostaneme tam rezervaci!“ prohlásím s náhlou úlevou. „Bude tam narváno.“

„Že prý tam může rezervaci sehnat. Prý tam někoho zná. Zamluví to na tvé jméno.“

Do háje, do háje, do háje.

Kate si úzkostně okusuje nehet u palce. „Kolik máme ve fondu pro pohoštění klientů?“

„Zhruba 50 pencí,“ zakvílím. „Jsme na dně. Budu muset použít vlastní kreditku.“

„Stejně se to vyplatí,“ prohlásí Kate rozhodně. „Je to investice. Budeš vypadat jako někdo… Když tě uvidí na obědě v Lyle Place, pomyslí si: Páni, té Laře Lingtonové se musí dařit, když si může dovolit vodit sem klienty!“

„Ale já si je tam nemůžu dovolit vodit!“ propadám zoufalství. „Nemohla bys mu ještě zavolat a změnit to na jedno kafčo?“

Už když to říkám, vím, jak trapně to zní. Když chce oběd, musím ho vzít na oběd. Když chce jít do Lyle Place, půjdeme do Lyle Place.

„Třeba to tam není tak strašně drahé, jak si myslím,“ snaží se mě potěšit Kate. „A v novinách v jednom kuse píšou, jakou máme krizi, že? Třeba trochu snížili ceny. Nebo mají něco se slevou.“

„To je pravda. A možná si toho moc neobjedná,“ zadoufám. „Jakože, je to přece sportovec. Ti toho moc nejedí.“

„Určitě nebude moc jíst!“ přitakává Kate. „Dá si tak maximálně tenounký plátek sashimi a trochu vody a poletí pryč. Určitě nebude pít. Teď už nikdo k obědu nepije.“ Začínám se cítit mnohem pozitivněji. Kate má pravdu. V dnešní době se už na pracovních obědech nepije. A můžeme to omezit na dva chody. Nebo i na jeden. Předkrm a šálek dobré kávy. Co je na tom špatného?

A vůbec, nehledě na to, kolik toho sníme, nemůže to přece tolik stát, že?

Proboha, mám pocit, že omdlím.

Ale ani na to nemám čas, protože Clive Hoxton mě právě požádal, abych s ním ještě jednou prošla specifika nabízené práce.

Sedím na průsvitné židli u bíle prostřeného stolu. Kouknu doprava a spatřím proslulou obrovskou nádrž plnou různých korýšů, kteří tam přelézají všelijaké kameny a tu a tam jsou loveni mužem, který tam stojí na žebříku se sítí. Nalevo je klec s exotickým ptactvem, jehož štěbetání se mísí se zurčením fontány uprostřed místnosti.

„Takže,“ špitnu slabým hláskem. „Asi víte, že firma Leonidas Sports právě převzala jeden holandský řetězec…“

Mluvím na autopilot. Oči se mi neustále stáčejí k jídelnímu lístku natištěnému na plexisklu. Pokaždé, když mi padnou na cenu, sahá na mě smrt.

Seviche z lososa, ve stylu origami, 34 liber

A to je předkrm.

Předkrm. Půltucet ústřic, 46 liber.

Nikde žádná zvláštní nabídka pro tento den. Nikde ani náznak nějaké krize. Kolem se všichni cpou o sto šest a pijí, div neprasknou, jako by to bylo naprosto normální. Je to snad jenom naoko? A uvnitř se přitom svíjejí strachy? Kdybych si stoupla na židli a zařvala: „Je to strašně drahé! Na mě je to strašně moc!“, vyvolala bych masový odchod z místnosti?

„Správní rada zřejmě stojí o nového marketingového ředitele, který by si zmíněnou expanzi vzal na starost…“ Svá slova ani nevnímám. Snažím se sebrat veškerou odvahu a podívat se na hlavní chody.

Filet z kachny s pomerančovým salátem na tři způsoby, 59 liber.

Znovu se mi sevře žaludek. Rychle v duchu kalkuluju, a když dojdu ke třem stovkám, udělá se mi nevolno.

„Minerálku?“ U stolu se vynoří číšník a položí před každého namodralý plexisklový čtvereček. „To je naše nabídka minerálních vod. Pokud máte zájem o perlivou vodu, pak bych vám doporučoval Chetwyn Glen,“ dodá. „Filtruje se přes vulkanické kameny a je mírně alkalická.“

„Vida,“ přinutím se zasvěceně přikývnout a číšník se na mě podívá s ledovým klidem. Ten jistě po návratu do kuchyně řve hlasitě smíchy a vyřvává na celé kolo: „Vyplázla patnáct babek! A jenom za vodu!“

„Dávám přednost Pellegrinu,“ pokrčí Clive rameny. Je mu kolem čtyřiceti, má žabí oči, prošedivělé vlasy a knír a od chvíle, co jsme se posadili, se ani jednou neusmál.

„Tak jednu láhev od obou?“ ptá se číšník.

Nééé! Ne dvě láhve té příšerně předražené vody.

„Co si dáte k jídlu, Clive?“ usměju se na něj. „Jestli máte málo času, můžeme si dát jen hlavní chod…“

„Nemám málo času.“ Clive se na mě podezíravě zadívá. „Vy snad ano?“

„Ale kdepak!“ přikrčím se. „Vůbec nespěchám!“ Velkoryse mávnu rukou. „Dejte si, co libo!“

Ústřice ne. Prosím, prosím, prosím, ne ty ústřice…

„Jako první bych si dal ústřice,“ prohlásí přemýšlivě. „A dále váhám mezi humrem a rizotem s porcini.“

Nenápadně zašilhám k jídelnímu lístku. Humr je za devadesát liber, rizoto jenom za pětačtyřicet.

„Těžká volba,“ snažím se zachovat nenucený tón. „Já bych se po rizotu utloukla.“

Pak je ticho a Clive se opět zahloubá nad jídelním lístkem.

„Miluju italskou kuchyni,“ prohodím s nenuceným smíchem. „Ty porcini jsou jistě senzační. Ale nechám to na vás, Clive!“

„Pokud se nemůžete rozhodnout,“ přispěchá číšník snaživě na pomoc, „tak vám můžu přinést jak humra, tak i malou porci rizota.“

Cože může? Cože to řekl? Kdo se ho vůbec prosil, aby se do toho míchal?

„Báječný nápad!“ Hlas mám o dva tóny rezavější, než jsem původně zamýšlela. „Dvě hlavní jídla! To je nápad!“

Cítím na sobě číšníkův sarkastický pohled a najednou vím, že mi vidí až do žaludku. Ví, že jsem švorc. „A pro madam?“

„Hned. Už to bude.“ Se soustředěným výrazem přejíždím prstem po jídelním lístku. „Abych pravdu řekla… ráno jsem se strašně nacpala. Takže si dám jenom caesar salát. Bez předkrmu.“

„Jeden ceasar salátek bez předkrmu,“ přikývne číšník chladně.

„A vy budete pít jenom vodu, Clive?“ Zoufale se snažím utajit každý náznak naděje v hlase. „Nebo víno.

Už jenom při pomyšlení na nápojový lístek mně běhá mráz po zádech.

„Podíváme se, co tu mají.“ Cliveovi se rozsvítí oči.

„Sklenku archivního šampaňského pro začátek?“ navrhuje číšník s povzneseným úsměvem.

Kdepak obyčejné šampaňské. Musí to být rovnou archivní. Ten číšník musí být ale sadista.

„To bych si dal říct!“ Clive se ponuře zachechtá a mně se podaří k němu přidat.

Číšník nám nalije sklenku příšerně drahého archivního šampusu a konečně odejde. Tento oběd budu splácet nejspíš do konce života. Ale nejsou to vyhozené peníze. Musím tomu věřit.

„Takže!“ prohlásím vesele a pozvednu sklenku. „Na tu práci! Jsem tak ráda, že jste, Clive, změnil názor!“

„Nic jsem nezměnil,“ odpoví a jedním douškem vyzunkne půlku sklenky.

Vyjeveně na něj civím. Mám snad mámení? Nebo to Kate vyřídila špatně? „Ale já myslela…“

„Prostě jsem to jenom zcela nevyloučil.“ Utrhává kousky dalamánku. „V tuto chvíli se mi v práci moc nelíbí a zvažuju, že bych odešel. Ale ta práce u Leonidas Sports nemá jenom samé výhody. Musíte mě přesvědčit.“

Chvíli se tak dusím vztekem, že nedokážu ani mluvit. Tak já za něj vyhodím tolik peněz, že bych za to měla malé auto, a on se možná o tu práci ani nezajímá? Napiju se trochu vody, nasadím co nejprofesionálnější úsměv a podívám se na něj. Dokážu být jako Natalie. Dokážu mu to prodat.

„Clive, ve svém současném zaměstnání nejste šťastný. To si člověk vašeho talentu určitě nezaslouží. Zamyslete se nad tím. Měl byste pracovat tam, kde vás dokážou ocenit.“

S bušícím srdcem se odmlčím. Hltá každé mé slovo. Dokonce si ještě nenamazal máslo na dalamánek. Zatím dobré.

„Podle mého názoru by práce u Leonidas Sports mohla být ve vaší kariéře tím správným krokem. Jste bývalý sportovec – a firma obchoduje se sportovním zbožím. Hrajete rád golf – a Leonidas Sports prodávají veškeré golfové vybavení!“

Clive povytáhne obočí. „Vy jste se na mě informovala.“

„Zajímám se o lidi,“ řeknu upřímně. „A vzhledem k tomu, že znám váš profil, se mi zdá, že Leonidas jsou pro vás v této chvíli jako stvořené. Je to fantastická, unikátní příležitost k…“

„To je tvůj milenec?“ přeruší mě známý skřípavý hlas a já nadskočím. Znělo to jako…

Ne. Neblázni.

Zhluboka se nadechnu a pokračuju. „Jak jsem řekla, je to pro vás fantastická příležitost posunout svou kariéru na vyšší úroveň. Jsem si jistá, že můžeme získat velkorysé podmínky…“

„Povídám: Je to tvůj milenec?“ Hlas je mnohem naléhavější, takže bezděky otočím hlavu.

Ne. To snad není pravda. Je zase tu. Sadie se vrátila a sedí na vozíku se sýrem, který stojí opodál.

Už nemá zelené šaty, které měla předtím. Teď má světle růžové se sníženým pasem a k nim stejnobarevné sáčko. Kolem hlavy má černou stužku a na zápěstí na korálkovém řetízku pověšenou světle šedou hedvábnou kabelku. Druhou rukou se opírá o skleněný poklop nad sýrem – až na konečky prstů, které jí visí dovnitř. Teď si toho všimla, prsty rychle vytáhla a pečlivě si je urovnala na vnější stranu skla.

„Moc krásy nepobral, co? Dala bych si šampaňské,“ dodá panovačně a upírá chtivé oči na mou sklenku.

Nevšímej si jí. Je to halucinace. Je jenom v tvé hlavě.

„Laro? Není vám něco?“

„Promiňte, Clive!“ Rychle se obracím k němu. „Jenom jsem se na něco dívala. U toho… stolečku se sýrem! Vypadá tak chutně!“

Ach jo. Nezdá se, že by se Clive příliš bavil. Musím se rychle vrátit k tématu.

„Otázka, kterou byste si měl, Clive, položit, zní takto.“ Naléhavě se k němu nakloním. „Naskytne se mi taková příležitost i v budoucnosti? Máte jedinečnou šanci pracovat u významné firmy, využít svého jednoznačného talentu a vůdčích schopností, které všichni tak obdivují…“

„Chci to šampaňské!“ K mému zděšení se mi Sadie zhmotnila přímo před nosem. Natahuje se po mé sklence a snaží se ji zvednout, ale ruka jí sklenkou jenom projede. „Sakra! Já to ani nezvednu!“ Snaží se znovu a znovu sklenku uchopit a pak se na mě naštvaně podívá. „To by fakt jednoho otrávilo!“

„Přestaň!“ zasyčím zuřivě.

„Prosím?“ Clive svraští obočí.

„To nic, Clive! Jenom mi něco uvízlo v krku…“ Vezmu si sklenku vody a napiju se.

„Jestlipaks už našla ten můj náhrdelník?“ doráží vyčítavě Sadie.

„Ne!“ ucedím zpoza sklenky. „Padej odtud.“

„Tak co tu dřepíš na zadku? Proč ho nehledáš?“

„Clive,“ zoufale se snažím vrátit k původnímu tématu. „Je mi moc líto, ale co jsem to říkala naposled?“

„Vůdčí schopnosti, které tak všichni obdivují,“ zopakuje Clive beze stopy úsměvu.

„Správně! Vůdčí schopnosti, které všichni tak obdivují! Ehm… z toho vyplývá…“

„Už jsi ho vůbec hledala?“ Přízrak mi zase vrazí hlavu před nos. „Záleží ti vůbec na tom?“

„Takže… chci tím vším říct…“ Mobilizuju svou odolnost do poslední špetky, abych dokázala Sadie ignorovat a rázně ji neposlat tam, kam patří. „Podle mého názoru je to úžasně strategický krok; je to báječný odrazový můstek pro vaši budoucnost a navíc…“

„Hleď mi fofrem najít ten náhrdelník! Je to strašně důležité! Je to moc a moc a…“

„Navíc dostaneme ohromně štědrou nabídku, která…“

„Přestaň mě už ignorovat!“ Sadiin obličej se téměř lepí na můj vlastní. „Přestaň s tím kecáním! Přestaň…“

„Zavři zobák a táhni k čertu!“

Sakra.

Řekla jsem to nahlas, nebo ne?

Z Cliveových žabích očí vyvalených úlekem bych hádala, že ano. U dvou sousedních stolů utichla konverzace a vidím, že i náš povznesený číšník se zastavil a dívá se na nás. Zdá se, že z celého okolí zmizel dokonce i řinkot nádobí a veškerá konverzace. I humři se slezli k našemu konci nádrže a těší se na další jednání.

„Clive!“ přiškrceně se zasměju. „Já to tak nemyslela… to nebylo určeno vám…“

„Laro,“ Clive mě probodává pohledem. „Prosím, udělejte mi laskavost a řekněte mi pravdu.“

Cítím, jak mi rudnou tváře. „Já jsem jenom tak…“ Ze zoufalství si odkašlu. Co mám na to říct?

Mluvila jsem sama k sobě. Ne.

Mluvila jsem k duchovi. Ne.

„Nejsem blázen.“ Přeruší mě opovržlivě. „Tohle se mi nestalo poprvé.“

„Nestalo?“ podivím se.

„Musel jsem se s tím vyrovnávat na schůzích správní rady, na ředitelských obědech… Je to všude stejné. Už BlackBerries jsou dost příšerné, ale tyhlety handsfree jsou opravdu k zešílení. Víte, kolik dopravních nehod způsobí lidé jako vy?“

Handsfree – copak si myslí…

On si myslí, že jsem si s někým telefonovala!

„Ale já s nikým…,“ řeknu automaticky a pak se zarazím. S telefonováním bych z toho vyvázla ještě tak nejlépe. Neměla bych moc protestovat.

„Ale tohle je už vážně vrchol,“ říká nasupeně a zlostně přitom odfukuje. „Vyřizovat si telefonát při obědě ve dvou. A ještě si arogantně myslet, že si toho nevšimnu. To je vážně vrchol impertinence.“

„To mě mrzí,“ pravím schlíple. „Já to… já to hned vypnu.“ Zašátrám si k uchu a předstírám, že vypínám sluchátko.

„A kde ho vůbec máte?“ mračí se. „Nějak ho tam nevidím.“

„Je hodně malé,“ pospíším si s odpovědí. „Velmi diskrétní.“

„To je ta nová Nokia?“

Soustředěně se mi zadívá na ucho. No to mi ještě scházelo.

„Ono je to totiž… zabudované do ucha.“ Doufám, že to zní přesvědčivě. „Nová technologie. Clive, opravdu se omlouvám za to, že jsem vám nevěnovala plnou pozornost. Trochu jsem… podcenila situaci. Ale to místo u Leonidas Sports vám nabízím skutečně poctivě. Jestli tedy můžu zrekapitulovat to, co jsem zrovna říkala…“

„To si snad děláte legraci.“

„Ale…“

„Copak si myslíte, že s vámi budu vůbec jednat?“ Krátce a nevesele se zasměje. „Jste stejně neprofesionální jako vaše partnerka, a to je co říct.“ K mému zděšení odstrčí židli a vstává. „Chtěl jsem vám dát šanci, ale tímto končím.“

„Ne, počkejte! Prosím!“ volám v panice, ale on se už ráznými kroky proplétá mezi stoly a civějícími hosty.

Střídavě mě polévá horko a hned nato mě mrazí. Civím upřeně na jeho prázdnou židli. Rozechvělou rukou sáhnu po šampaňském a zhluboka se třikrát napiju. Tak to by bylo. Pěkně jsem to zvorala. Má největší naděje je fuč.

Hele, co tím vlastně myslel, že jsem stejně neprofesionální jako má partnerka? To mu ptáček zacvrlikal, že nám Natalie pláchla na Gou? Cožpak to už vědí všichni?

„Vrátí se ještě onen džentlmen?“ přeruší mé úvahy číšník, který přišel ke stolu. Drží dřevěný podnos s mísou a stříbrným poklopem.

„Už asi ne,“ řeknu s očima zabodnutýma do stolu a tvářemi zrudlými ponížením.

„Mám to jídlo vrátit do kuchyně?“

„Budu ho muset stejně zaplatit?“

„Bohužel, madam.“ Věnuje mi povýšený úsměv. „Už to bylo objednáno a u nás vaříme pouze z čerstvých věcí…“

„Pak sem s tím.“

„Se vším?“ ujišťuje se.

„Pochopitelně,“ nadzvednu obočí. „Proč ne. Když to budu platit, tak to taky s ním.“

„Jak račte.“ Číšník skloní hlavu, postaví přede mě podnos a odklopí stříbrný poklop. „Půltucet ústřic na drceném ledu.“

Nikdy jsem nesnědla ani jednu ústřici. Vždycky mi připadaly odporné. Takhle zblízka jsou ještě hnusnější. Ale tím se nenechám zdeptat!

„Díky,“ odvětím zdvořile.

Číšník odchází a já civím na šest ústřic, které leží přede mnou. Tenhle oběd si rozhodně vychutnám. Ale svaly za lícními kostmi mi začínají tuhnout, a jestli se tomu poddám, tak se mi rozechvěje spodní ret.

„Ústřice! Ty já zbožňuju!“ K mému znechucení se vedle mě opět zhmotní Sadie. Malátně se pohodlně uvelebí v Cliveově prázdné židli a prohodí: „Tohle je fajnový místo. Není tu kabaret?“

„Neslyším tě,“ mumlám si zuřivě. „Nevidím tě. Vůbec neexistuješ. Zajdu si za nějakým doktorem, ten mi něco předepíše a já se tě zbavím.“

„Kampak zmizel ten tvůj amant?“

„Žádný můj amant,“ vrčím potichu. „Bylo to obchodní jednání a kvůli tobě je to v pytli. V pytli.“

„Ale,“ povytáhne na mě výsměšně obočí. „A jak za to asi můžu, když vůbec neexistuju?“

„Tak tedy existuješ. A já tu teď sedím nad těmi debilními ústřicemi, o které jsem nestála, které si ani nemůžu dovolit, a ani nevím, jak se to vůbec jí…“

„Jíst ústřice není žádný kumšt!“

„Jak pro koho.“

Najednou si všimnu, jak u vedlejšího stolu blondýnka v pestrobarevných šatech dloubá do své perfektně oblečené sousedky a ukazuje na mě. Mluvím sama k sobě a vypadám jako cvok. Rychle popadnu dalamánek, namažu ho máslem a snažím se vyhnout se Sadiiným očím.

„Promiňte.“ Zmíněná dáma se ke mně s úsměvem naklání. „Bezděky jsem zaslechla vaši konverzaci. Nerada obtěžuju, ale neříkala jste, že máte v uchu zabudované sluchátko?“

Dívám se na ni a zoufale se snažím vymyslet nějakou jinou odpověď než „ano“. „Ano,“ řeknu nakonec.

Žena si přitiskne ruku před ústa. „To je úžasné. A jak to funguje?“

„Je to takový zvláštní… čip. Horká novinka. Japonská.“

„To si musím taky pořídit.“ Ohromeně zírá na mé náušnice z Claire’s Accessories za 5 liber 99. „A kdepak se to dá sehnat?“

„On je to vlastně prototyp,“ prohodím. „Ale přibližně do roka se objeví na trhu.“

„No ano, ale jak jste se k tomu dostala vy?“ podívá se na mě výbojně.

„Já… hm… znám pár Japonců. Promiňte.“

„Mohla bych se podívat?“ Natahuje ruku. „Mohla byste si to na chvilku vyndat z ucha? Byla byste tak laskavá?“

„Jenomže mně právě teď někdo volá,“ namítnu rychle. „Právě to vibruje.“

„Nic nevidím,“ zírá mi nevěřícně na ucho.

„Je to velmi jemné,“ řeknu zoufale. „Jsou to mikrovibrace. Ehm, ahoj, Matte. Ano, můžu mluvit.“

Zatvářím se omluvně na ženu, která se neochotně vrací k talíři. Vidím, jak všem svým přátelům cosi vykládá a jak na mě ukazuje.

„Co ses jí to snažila nakecat?“ vrtí nade mnou hlavou Sadie. „Jak může být telefon v uchu? Zní to jako nějaký fór.“

„Já nevím. Snad mě nechceš taky vyslýchat.“ S minimálním nadšením šťouchnu do ústřice.

„Umíš vůbec ty ústřice jíst?“

„Ještě jsem to nikdy nejedla.“

Sadie pohoršené vrtí hlavou. „Vezmi si vidličku. Na měkkýše. No tak!“ Podezíravě se na ni podívám, ale poslechnu ji. „Uvolni ji kolem dokola, ujisti se, že nikde nedrží na ulitě… teď ji pokapej citronem a vytáhni ji. Takhle.“ Ukazuje, jak ji mám vytáhnout, a já ji napodobím. „Zakloň hlavu a celou ji spolkni. Na ex!“

Jako by člověk spolkl kousek zrosolovatělého moře. Nějak se mi podaří celou ústřici spolknout a rukou šátrám po šampaňském, abych ji rychle zapila.

„Tak co?“ Sadie mě lačně pozoruje. „Že je to lahoda!“

„No, dejme tomu,“ neochotně přisvědčím. Postavím sklenku na stůl a mlčky se na Sadie zadívám. Sedí pohodlně na židli, jako by jí to tu patřilo, a na zápěstí se jí pohupuje korálková kabelka. Je to jenom v mé hlavě, přemlouvám se. Vymyslelo si ji mé podvědomí.

Jenomže… mé podvědomí neví, jak se jí ústřice. Že?

„Co je?“ vystrčí bradu. „Proč se na mě tak díváš?“

Můj mozek se velmi pomalu propracovává k závěru. K jedinému možnému závěru.

„Ty jsi duch, že jo?“ zeptám se nakonec. „Nejsi žádná halucinace. Ty jsi opravdický nefalšovaný přízrak.“

Sadie odměřeně pohodí ramenem, jako by ji tato debata příliš nezajímala.

„Že jo?“

Ani teď Sadie neodpoví. Sklopí hlavu a zaujatě si prohlíží nehty. Třeba příliš nestojí o to být duchem. Ale pak má vážně smůlu. Je duch jak vyšitej.

„Jsi duch. Vím to. A já jsem tedy co, médium?“ Když dojdu k tomuto závěru, začne mi hučet v hlavě. Trochu mě mrazí. Vždyť tu klábosím s mrtvolou. Já, Lara Lingtonová. Odjakživa jsem věděla, že se mnou není něco v pořádku.

Přemýšlej, co to znamená. Kam až to může vést… Možná budu mluvit s dalšími duchy. Spoustou duchů. Páni, z toho by mohla být pěkná TV show! Jezdila bych po světě a všichni by mě znali! Už se vidím stát na jevišti a za přítomnosti nadšeného publika přepínat z jednoho ducha na druhého. V návalu nadšení se nakloním přes stůl. „Mohla bys mi představit ještě nějaké jiné duchy?“

„Ne,“ pohodí Sadie rozdurděně rameny. „To bych nemohla.“

„Setkala ses s Marilyn Monroe? Nebo Elvisem? Nebo… nebo princeznou Dianou? Jaká je? Nebo s Mozartem!“ Z neuvěřitelného množství všech možností se mi trochu točí hlava. „No to je teda něco! Musíš mi o tom vyprávět! Musíš mi říct, jaké to… tam… je.“

„Kde jako?“ Sadie trhne bradou.

„No tam. Však víš…“

„Nikde jsem nebyla.“ Zavrtá se do mě pohledem. „A nikoho jsem neviděla. Probudila jsem se a měla jsem pocit, že jsem ve snu. A to v pěkně mizerném. Protože jediné, oč stojím, je náhrdelník, ale člověk, který mě slyší, mi nechce pomoct!“ Podívá se na mě tak vyčítavě, až se zastydím.

„Kdybys kupříkladu při každém svém objevení všechno nezničila, možná by ti ta dotyčná chtěla pomoct. To tě nenapadlo?“

„Nic jsem nezničila!“

„To tedy jo!“

„Naučila jsem tě přece jíst ústřice!“

„Jenomže já jsem se nechtěla učit jíst ty zatracené ústřice! Ani aby mi zdrhl můj poslední klient!“

Na chvíli Sadie vypadá v úzkých –, ale pak zase zvedne hlavu. „Já jsem nevěděla, že je to tvůj kandidát. Myslela jsem, že je to tvý roští.“

„Má firma je patrně na dně. A já na tohle hnusné jídlo vůbec nemám. Všechno je špatně a za to můžeš ty.“

Nerudně sáhnu po další ústřici a dobývám se do ní vidličkou. Pak se podívám na Sadie. Bojovný duch z ní vyprchal a jako zvadlá květina sklání hlavu a rukou si hladí kolena. Setkáme se očima a ona znovu sklopí hlavu.

„Tak promiň,“ omluví se hlasem o málo silnějším než šepot. „Omlouvám se, že jsem ti způsobila tolik problémů. Neobtěžovala bych tě, kdybych se dokázala domluvit s někým jiným.“

Teď se zase pochopitelně cítím špatně já.

„Hele,“ prohlásím. „Ne že bych ti nechtěla pomoct…“

„Je to mé poslední přání.“ Sadie zvedne hlavu a oči má temné a sametové a ústa stažená do smutného kroužku. „Je to mé jediné přání. O nic jiného nestojím, už tě nebudu s ničím jiným obtěžovat. Jenom ten náhrdelník. Nebudu mít bez něj klid. Nebudu…“ Odvrátí pohled, jako by tu větu nedokázala doříct. Nebo jako by ji nechtěla doříct.

Tak tohle vypadá na trochu citlivé téma. Ale když mě to tak moc zajímá.

„Když říkáš, že nebudeš mít bez něj ‚kliď,“ zkusím opatrně, „znamená to, že bez něj nemůžeš odejít? Nebo tím myslíš věčný ‚kliď…tam?“ Zachytím její ledový pohled a rychle se to snažím napravit: „Jakože, na onom… jakože na tom lepším… myslím tím, poté co… “poškrábu se rozpačitě na nose.

Bože, a zase jsem v kaši. Jak z ní? Jak se to říká politicky korektně?

„No… jak to vlastně funguje?“ zkusím to z jiného konce.

„Jak to mám do háje vědět! Nikdo mi nedal, ty chytrá, žádnou příručku.“ Hlas má kousavý, ale v očích se jí zablýskne nejistota. „Já jsem si nepřála být tady. Prostě jsem se tu ocitla. Vím jenom, že chci svůj náhrdelník. Hotovo, tečka. A abych ho získala, potřebuju tvou pomoc.“ Chvíli je ticho. Polykám další ústřici a hryže mě přitom svědomí. Je to má prateta. Je to její jediné a poslední přání. Poslední přání by člověk neměl nikomu odmítat. Ani když je naprosto nemožné a pošetilé.

„Sadie,“ odfouknu si nakonec prudce. „Když ti najdu ten náhrdelník, vypadneš a dáš mi pokoj?“

„Ano.“

„Napořád?“

„Ano.“ Do očí se jí zase vrací jiskra.

Založím si přísně ruce na prsou. „A když pro to udělám všechno, ale nenajdu ho, protože se ztratil bůhvíkdy, případně, což je ještě pravděpodobnější, nikdy neexistoval, i tak vypadneš?“

Nastane chvíle ticha. Sadie se dopáleně nafoukne. „Ale on existoval!“ řekne.

„Opravdu?“ nedám se odbýt. „Protože nehodlám strávit celé léto pátráním po nějakém pošahaném pokladu.“

Chvíli mě Sadie probodává pohledem a marně se snaží přijít na něco, čím by mě usadila. „Tak dobře,“ souhlasí nakonec.

„Dobrá, tak platí.“ Pozvednu jejím směrem sklenku šampaňského. „Na objevení tvého náhrdelníku.“

„No tak sebou už konečně hoď! Začni ho hledat!“ Otáčí netrpělivě hlavou dokola, jako bychom měly zahájit pátrání rovnou v restauraci.

„Nemůžeme hledat, kde nás napadne! Musíme na to jít vědecky.“ Sáhnu do kabelky, vytáhnu nákres náhrdelníku a rozložím ho před sebou. „Takže. Zkus si vzpomenout. Kdys ho měla na sobě naposled?“

PĚT

Fairsideský ústav pro přestárlé se nachází ve vilové čtvrti v ulici porostlé stromy. Je v souvislé zástavbě, z červených cihel a má ve všech oknech záclonky. Prohlížím si ho z protějšího chodníku a pak se otočím k Sadie, která mě zamlkle doprovází od stanice Potters Bar. Přijela se mnou vlakem, ale moc jsem ji neviděla; celou dobu poletovala po vagonu, prohlížela si lidi a na střídačku se jim objevovala u hlavy a u nohou.

„Takže tady jsi bydlela,“ prohodím s nucenou veselostí. „Je to tu opravdu hezké! Pěkná… zahrada,“ ukážu na pár neupravených keříků.

Sadie neodpoví. Podívám se na ni a povšimnu si na její bledé bradě jistého napětí. Musí to být pro ni zvláštní, vrátit se sem. Zajímalo by mě, kolik si toho pamatuje.

„Hele, kolik ti vlastně je?“ napadne mě najednou. „Jakože, já vím, že ti bylo sto pět let. Ale teď. Tak jak tu jsi.“ Ukážu na ni.

Sadie tato otázka zřejmě zaskočila. Prohlíží si ruce, šaty a zamyšleně mne látku mezi prsty.

„Třiadvacet,“ usoudí nakonec. „Ano, asi tak třiadvacet let.“

V hlavě se to rychle snažím spočítat. Když umřela, bylo jí sto pět let. Což by znamenalo, že…

„Třiadvacet ti bylo v roce 1927.“

„Správně!“ Obličej jí najednou ožije. „Uspořádali jsme na mé narozeniny pyžamový večírek. Celý večer jsme pili gin fizz a tancovali jsme do chvíle, než začali ptáci zpívat… Mně se tak stýská po pyžamových večírcích.“ Obejme se rukama. „Pořádáte často pyžamové večírky?“

Dá se probdělá noc počítat za pyžamový večírek?

„Asi to není úplně totéž…,“ zarazím se, když z horního okna vyhlédne ženský obličej a podívá se na mě. „Jdeme. Honem.“

Vyrazím rychle přes silnici a po cestičce k širokým vstupním dveřím a zmáčknu zvonek.

„Dobrý den!“ zavolám do mřížky. „Obávám se, že dnes nemám domluvenou schůzku.“

V zámku zarachotí klíč a vstupní dveře se otevřou. Žena v modré sesterské uniformě se na mě zářivě usměje. Je jí něco přes třicet, má bledé buclaté tváře a vlasy stažené do uzlu.

„Mohu vám nějak pomoci?“

„Ano. Jmenuju se Lara a jsem zde kvůli… jedné paní, která tu nedávno bydlela.“ Očima hledám Sadie. Je pryč.

Bleskově přejedu pohledem celou přední zahradu – ale definitivně zmizela. Do háje. Nechala mě ve štychu.

„Bydlela tu?“ pobízí mě sestra k přesnější odpovědi.

„Ano. Byla to… Sadie Lancasterová.“

„Sadie!“ Obličej jí najednou roztaje. „Tak to pojďte dál! Já jsem Ginny, vrchní sestra.“

Kráčím za ní do haly s linoleem na podlaze. Voní to tu včelím voskem a dezinfekčním prostředkem. Všude je ticho jako v kostele, jenom gumové podrážky vrchní sestry vržou po podlaze a zdálky sem doléhá tlumený zvuk televize. Otevřenými dveřmi zahlédnu dvě stařenky v křesle s přikrývkou přes kolena.

Se starými lidmi jsem dosud nepřišla příliš do styku. Myslím s opravdu starými.

„Dobrý den!“ mávnu nervózně na bělovlasou dámu sedící opodál, jejíž obličej se následně znepokojeně svraští.

Tak tohle jsem nechtěla.

„Omlouvám se!“ volám šeptem. „Nechtěla jsem vás… ehm…“ K bělovlasé stařence se rozběhne jakási sestra, což mě trochu uklidní, a utíkám za Ginny v naději, že si toho nevšimla.

„Vy jste příbuzná?“ pokyne mi rukou do nevelké recepce.

„Jsem Sadiina praneteř.“

„To je báječné!“ prohlásí sestra a zapne varnou konvici. „Dáte si šálek čaje? Vlastně jsme čekali, že se někdo ozve. Aby si odnesl její věci.“

„Proto jsem tu.“ Odmlčím se a sbírám odvahu. „Pátrám po jednom náhrdelníku, který myslím kdysi Sadie měla. Náhrdelník ze skleněných korálků se štrasovou vážkou.“ Omluvně se usměju. „Je to jenom takový pokus a je mi jasné, že o něm asi nic…“

„Vím, který myslíte.“ Přikývne.

„Vy ho znáte?“ Vyjeveně se na ni podívám. „Jakože… on vážně existoval?“

„Měla pár hezkých kousků,“ usměje se Ginny. „Ale tento byl její nejmilejší. Pořád ho nosila.“

„Vida!“ Polknu a snažím se zachovat klid. „Mohla bych ho vidět?“

„Bude v její šperkovnici.“ Ginny přikývne. „Mohla byste se mi tady zapsat… máte nějaký průkaz?“

„Jistěže.“ Hledám v kabelce a srdce mi buší jako o závod. Nemůžu tomu uvěřit. To bylo snadné!

Vyplňuju formulář a po očku hledám Sadie. Kampak mi zmizela? Taková úžasná chvíle, a ona tu není!

„Tak prosím,“ postrčím formulář k Ginny. „Můžu si ho tedy vzít? Také vlastně patřím do nejbližšího příbuzenstva…“

„Právníci tvrdili, že nejbližší příbuzenstvo nemá o její osobní věci zájem,“ podotkne Ginny. „To jsou její synovci, viďte? Nikdy jsme je tu neviděli.“

„Aha,“ zrudnu. „Můj otec. A můj strýc.“

„Zatím jsme to tady nechávali pro případ, že by si to rozmysleli…“ Ginny projde lítacími dveřmi. „Ale na druhou stranu nechápu, proč byste si to nemohla odnést vy.“ Pokrčí rameny. „Moc toho tedy není, abych pravdu řekla. Kromě těch pár kousků bižuterie…“ Zastaví se před nástěnkou a láskyplně ukáže na jednu fotku. „Tady je! Tady máte svou Sadie.“

Je to táž stařenka s vrásčitým obličejem z ostatních fotografií. Zachumlaná v růžovém krajkovém šálu s chomáčky bílých vlasů převázanými stužkou. Při pohledu na fotografii mi vyroste knedlík v krku. Nedokážu si tento starý vrásčitý obličejík spojit se Sadiiným hrdým a elegantním profilem.

„To bylo na její sto páté narozeniny.“ Ginny ukáže na další fotografii. „Jestlipak víte, že je naší nejstarší klientkou! Dostala telegram i od královny!“

Před Sadie stojí dort a kolem ní rozesmáté sestry s hrnečky čaje a papírovými kloboučky. Dívám se na fotografii a začínám se stydět. Jak to, že jsme tu nebyli také my? Jak to, že tam neměla mou mámu a tátu a vůbec všechny?

„Škoda že jsem tu nebyla.“ Kousnu se do rtu. „Jakože… vůbec mi to nedošlo.“

„Život bývá komplikovaný.“ Ginny se bez výčitky usměje, takže se cítím ještě mnohem hůř. „Nic si z toho nedělejte. Byla docela spokojená. A určitě jste ji krásně vyprovodili na poslední cestě.“ Vzpomenu si na Sadiin chudičký pohřeb a cítím se ještě hůř. „Ehm… tak nějak. Počkat!“ Najednou si na fotografii něčeho všimnu. „Počkat! To je on?“

„To je náhrdelník s vážkou,“ přikývne Ginny nenuceně. „Jestli chcete, tak si tu fotku můžete nechat.“

Beru si fotografii a nemůžu uvěřit vlastním očím. Tak to je konečně on. Vykukuje si ze záhybů šály pratety Sadie, jako by se nechumelilo. I s těmi korálky. I s tou štrasovou vážkou. Přesně jak mi ho Sadie popsala. A on existuje!

„Omlouvám se, že nikdo z nás na ten pohřeb nepřišel,“ povzdychne si Ginny, když kráčíme dál chodbou. „Měli jsme tento týden velké personální problémy. Ale u večeře jsme jí připili… A už jsme tady! Sadiiny věci.“

Dorazíme do malého skladiště se zaprášenými poličkami na stěnách a Ginny mi podává krabici od bot. Je tu starý kartáč na vlasy s kovovou zadní stranou a pár starých brožovaných knih. Na dně se zalesknou svinuté korálky.

„To je všechno?“ zeptám se bezděky zaraženě.

„Šaty jsme neschovávali,“ omlouvá se Ginny. „Vlastně ani nebyly její, abych tak řekla. Myslím tím, že si je nevybrala sama.“

„A něco z jejího předchozího života? Kupříkladu… nábytek? Nebo nějaké suvenýry?“

Ginny pokrčí rameny. „Promiňte. Byla jsem tu jenom posledních pět let a Sadie tu bydlela už dávno předtím. Předpokládám, že se něco rozbilo, něco ztratilo a nové se už nekoupilo…“

„Aha.“ Snažím se nedat najevo, že se mě to dotklo, a pustím se do prohlížení skrovného balíčku. Člověk tu žije sto pět let a tohle je všechno, co po něm zbude? Krabice od bot?

Když narazím na dně krabice na propletenec náhrdelníků a broží, začnu být pořádně napnutá. Rozmotávám šňůrky korálků a pátrám po žlutém skle, po lesklém štrasu, po vážce…

Není tu.

Přes neblahé tušení protřepávám pečlivě svazek korálků a rozkládám je vedle sebe. Je tu dohromady třináct náhrdelníků. A ani jeden není ten pravý.

„Ginny, nemůžu najít ten náhrdelník s vážkou.“

„Proboha!“ Ginny mi nakoukne znepokojeně přes rameno. „Ale měl by tam být!“ Uchopí jeden z náhrdelníků z drobných červených korálků a láskyplně se usměje. „Tenhle měla taky ráda…“

„Jenomže mně jde o ten s vážkou.“ Vím, že mluvím nervózně. „Nemohl by být někde jinde?“

Ginny se tváří nechápavě. „To je divné. Zeptám se Harriet. Ta sem její věci ukládala.“ Vracím se s ní chodbou do dveří s nápisem „Zaměstnanci“. Za nimi je malá útulná místnost, v níž sedí tři sestry ve starých křesílkách s květinovým čalouněním a popíjejí čaj.

„Harriet!“ zavolá Ginny na růžolící dívku s brýlemi. „Tohle je Sadiina praneteř Lara. Chce ten hezký náhrdelník s vážkou, který nosívala Sadie. Nevíš o něm něco?“

Proboha! Nemohla to říct trochu jinak? Teď vypadám jako Scrooge z Vánoční koledy.

„Nechci ho pro sebe,“ dodám rychle. „Má to svůj… důvod.“

„A v Sadiině krabici není,“ vysvětluje Ginny. „Nevíš náhodou, kde by mohl být?“

„Není tam?“ zarazí se Harriet. „No jo, možná v pokoji ani nebyl. Když o tom teď mluvíš, tak si vzpomínám, že jsem ho tam vlastně neviděla. Omlouvám se, vím, že jsem měla pořídit seznam. Ale uklízely jsme ten pokoj trochu ve spěchu.“ Zkroušeně se na mě podívá. „Měly jsme toho strašně moc…“

„A nenapadá vás, co se s ním mohlo stát?“ podívám se na ně s prosbou v očích. „Nemohl se třeba někam založit? Nedaly jste ho třeba nějaké jiné klientce?“

„Ten bazar!“ ozve se útlá tmavovlasá sestřička, která sedí v koutě. „Neprodaly jsme ho omylem na bazaru?“

„Na jakém bazaru?“ otočím se k ní.

„Před čtrnácti dny jsme pořádaly bazar, abychom získaly trochu peněz. Všichni klienti a jejich rodiny do něj něčím přispěli. Byl tam stánek s různými cetkami a spoustou bižuterie.“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Sadie by se nikdy náhrdelníku nevzdala, měl pro ni zvláštní cenu.“

„Jak říkám,“ pokrčí sestra rameny. „Chodilo se z jednoho pokoje do druhého. Všude se povalovaly krabice plné různých krámů. Možná ho někdo vzal prostě omylem.“ Mluví tak věcně, že mě najednou kvůli Sadie popadne zlost.

„Ale takové omyly se přece jen tak nestávají! Majetek místních lidí by měl být nějak zabezpečený! Nemůžou se tu přece ztrácet náhrdelníky!“

„Ve sklepě máme trezor,“ vloží se Ginny nervózně. „Své klienty žádáme, aby si cenné věci ukládali tam. Diamantové prsteny a tak. Všechny opravdu cenné věci by tam měly být pod zámkem…“

„Jenomže to tak velkou cenu zase nemělo. Měl pro ni prostě… jenom velký význam.“ Posadím se, mnu si čelo a pokouším se uspořádat si myšlenky. „Nemohly bychom to nějak zrekapitulovat? Víte, kdo byl na tom bazaru?“ Všechny se po sobě pochybovačně podívají a já si povzdychnu. „Neříkejte mi, že netušíte.“

„Proč bychom netušily!“ Tmavovlasá sestřička najednou odloží šálek čaje. „Máme ještě ten seznam na tombolu?“

„Seznam na tombolu!“ rozzáří se Ginny. „No jistě! Každý, kdo přišel na bazar, si koupil lístek na tombolu,“ vysvětluje mi. „Všichni nám pro případ výhry nadiktovali jméno i s adresou. Hlavní cenou byla láhev Baileys,“ dodá hrdě. „A ještě jsme měly dárkovou soupravu Yardley…“

„Máte ten seznam?“ přeruším ji. „A mohly byste mi ho dát?“

O pět minut později svírám ofocený čtyřstránkový seznam se jmény a adresami. Dohromady šedesát sedm jmen. Šedesát sedm možností.

Ne, „možnost“ je příliš silné slovo. Šedesát sedm mrňavých nadějí.

„Tak vám děkuju,“ usměju se a snažím se nevypadat jako po prohrané bitvě. „Prověřím ten seznam. Ale kdybyste na něj přece jen někde narazily…“

„No jistě! Budeme mít oči na stopkách, že jo?“ prohlásí Ginny ke svým kolegyním, které svorně přikyvují.

Vracíme se chodbou, a když se blížíme k předním dveřím, Ginny se mě trochu rozpačitě zeptá: „Máme tu návštěvní knihu, Laro. Nevadilo by vám, kdybyste se nám do ní zapsala?“

„Aha,“ nevím, co na to říct. „No tak… ano. Proč ne?“

Ginny přede mě položí velkou knihu s červenou vazbou a obrací listy. „Všichni klienti tu mají vlastní stránku. Ale Sadie nikdy nenasbírala příliš mnoho podpisů. Takže když tu teď jste, říkám si, že by bylo hezké, kdybyste se jí tu podepsala, i když už vlastně není mezi námi…“ Trochu zčervená. „Není to ode mě hloupé?“

„Kdepak. Je to moc milé.“ Opět se cítím provinile. „Měli jsme za ní víc chodit.“

„Tady to máme…“ Ginny listuje nažloutlými stránkami. „Ale podívejte! Někdo k ní letos přece jen přišel! Před pár týdny. To jsem měla dovolenou, takže mi to uniklo.“

„Charles Reece,“ čtu a krasopisně píšu na stránku velké „Lara Lingtonová“, abych trochu vyplnila prázdné místo. „Kdo je Charles Reece?“

„Kdo ví,“ pokrčí Ginny rameny.

Charles Reece. Prohlížím si jméno, které mě začalo zajímat. Možná to byl Sadiin kamarád z dětství. Nebo její milenec. Božíčku, to je ono. Asi to byl takový sladký staroušek s hůlčičkou, který přišel své staré lásce naposledy stisknout ruku. A teď ani neví, že umřela, nikdo ho nepozval na pohřeb…

Jako rodina tedy vážně za moc nestojíme.

„Nenechal na sebe nějaké spojení, tenhleten Charles Reece?“ podívám se na Ginny. „Byl vážně hodně starý?“

„Tak to nevím. Mohla bych se zeptat, ale…“ Vezme si ode mě knihu, když čte mé jméno, obličej se jí rozzáří. „Lingtonová! Příbuzná toho kávového Lingtona?“ Proboha. Tak na tohle vážně nemám dneska náladu.

„Ne,“ pousměju se. „To je shoda jmen.“

„Moc ráda jsem poznala Sadiinu praneteř.“ Když dojdeme ke vstupním dveřím, přátelsky mě obejme. „Víte, Laro, myslím, že jste si trochu podobné. Máte stejnou kuráž jako ona. A cítím, že i stejnou dobrotu srdce.“ Čím je sestra ke mně laskavější, tím hůř se cítím. Já a dobrota srdce… jakože, podívejte se na mě. Vždyť jsem svou pratetu ani jednou nenavštívila. Ani nejezdím pro charitu na túry na kole. Někdy si od bezdomovců koupím Big Issue, ale jenom v případě, že v ruce nedržím kapucino a nemusím složitě hledat peněženku…

„Ginny.“ To ji rusovlasá sestřička přivolává gestem ruky. „Mohla bych na slovíčko?“ Odvede ji trochu stranou a udýchaně jí cosi mumlá. Zaslechnu tak divná slova jako „… bláznivá… policie“. „Policie?“ Ginniny oči se rozšíří údivem. „… nevím… číslo…“ Ginny si vezme kousek papíru a pak se na mě s úsměvem obrátí. Strašně se vyděsím a zmůžu se jenom na ustrašený úšklebek. Policie. Tak policie mi úplně vypadla z hlavy.

Snažila jsem se jim namluvit, že Sadie v tomto ústavu zavraždili. Tyhlety milé sestřičky, které mají nejspíš kolem hlavy svatozář. Jak jsem mohla něco takového vůbec vyslovit? Co mě to napadlo? Ale za to může Sadie, tak je to. Ba ne, já za to můžu. Měla jsem držet jazyk za zuby.

„Laro?“ Ginny si mě znepokojeně prohlíží. „Jste v pořádku?“ Za chvíli ji obviní z vraždy a ona to, chudinka, ani neví. A všechno je má vina. Vyhodí je z práce, ústav zavřou, okna a dveře zatlučou prkny a všichni starouškové zůstanou na ulici… „Laro?“

„Nic mi není,“ vykoktám nakonec chraptivě. „Nic mi není. Ale už musím jít.“ Na roztřesených nohou klopýtám ke vstupním dveřím. „Mockrát vám děkuju. Na shledanou.“

*

Teprve až po cestičce dojdu zpátky na chodník, vytáhnu mobil, vytáčím číslo inspektora Jamese a panikou se téměř zajíkám. Neměla jsem nikoho obviňovat z vraždy. Už to nikdy, až do smrti, neudělám. Musím se ke všemu přiznat, roztrhat svou výpověď na cimprcampr…

„Kancelář inspektora Jamese.“ Břitký ženský hlas přeruší mé úvahy.

„Dobrý den,“ snažím se o klidný tón. „Tady je Lara Lingtonová. Mohla bych mluvit s inspektorem Jamesem nebo s konstáblem Daviesovou?“

„Bohužel jsou oba mimo. Můžu jim něco vyřídit? Pokud je to naléhavé…“

„Ano, je to strašně moc naléhavé. Souvisí to s případem vraždy. Mohla byste prosím vás vyřídit inspektorovi Jamesovi, že mu musím… něco… ukrutně důležitého říct?“

„Něco ukrutně důležitého,“ opakuje policistka a zřejmě si to zapisuje.

„O mé výpovědi. Životně důležitého.“

„Možná byste si měla s inspektorem Jamesem promluvit osobně…“

„Ne! To nepočká! Musíte mu říct, že to nebyly ty zdravotní sestry, kdo zabil mou pratetu. Neudělaly vůbec nic. Jsou strašně hodné a všechno to byl příšerný omyl a… no… prostě, jde o to…“

Snažím se sebrat veškerou odvahu a kajícně se přiznat, že jsem si celou věc vymyslela, ale pak mi to dojde. Nemůžu se přiznat ke všemu. Nemůžu jim říct, že jsem si celou věc vycucala z prstu. To by pak tetičku šoupli rovnou do pece. Vzpomenu si, jak mě Sadie úpěnlivě prosila, a najednou strašně znervózním. To nesmím připustit. Prostě nesmím.

„Ano?“ ptá se žena trpělivě.

„Já… ehm… ono totiž jde o…“

Mozek mi pracuje na plné obrátky a snaží se vymyslet něco, co by mi umožnilo říct pravdu a současně získat pro Sadie čas. Ale nic mě nenapadá. Takové řešení prostě není. A ta ženská na telefonu nebude čekat donekonečna, až ze mě něco vypadne, nýbrž mi práskne s telefonem… musím něco říct…

Taková falešná stopa, to je ono… Na chvilku by odpoutala jejich pozornost. A mezitím bych mohla najít ten náhrdelník.

„Udělal to úplně někdo jiný,“ zablekotám. „Jeden mužský. Ten, kterého jsem zaslechla mluvit v hospodě. Úplně jsem to popletla. Měl kozí bradku spletenou do copánku,“ napadne mě zcela bez souvislosti. „A jizvu na tváři. Úplně to před sebou vidím.“

Chlapa se spletenou kozí bradkou a jizvou na tváři nemůžou nikdy najít. A máme od nich pokoj. Na chvíli.

„Muž se spletenou kozí bradkou…,“ říká žena, jako by se snažila udržet se mnou krok.

„A jizvou.“

„Jo, a promiňte, co že ten člověk měl vlastně udělat?“

„No přece zavraždit mou pratetu! Už jsem o tom vypovídala, ale to jsem strašně popletla. Takže mohla byste to laskavě přepsat…“

Nastane poměrně dlouhé ticho, pak se žena opět ozve: „Milá zlatá, u nás se výpovědi jen tak nepřepisují. Já si myslím, že si inspektor James s vámi přece jen bude chtít popovídat osobně.“

Ouvejouvejouvej. Jenomže vtip je v tom, že já si namouduši, namouduši, s inspektorem popovídat netoužím ani trochu.

„No tak dobře,“ snažím se udržet optimistický tón. „To není problém. Ale ty sestřičky to natotuty neudělaly. Mohla byste mu tam někde nechat zprávu: ‚Zdravotní sestry to neudělaly.‘“

„‚Zdravotní sestry to natotuty neudělaly,‘“ opakuje žena pochybovačně.

„Přesně. A velkými písmeny. A položte mu to na stůl.“

Nastane další a mnohem delší pauza. Pak žena řekne: „Mohla byste mi zopakovat své jméno?“

„Lara Lingtonová. On už bude vědět.“

„O tom nepochybuju. Prostě, jak říkám, slečno Lingtonová, inspektor James se s vámi spojí.“

Přeruším spojení a na rozechvělých nohou klopýtám dál. Mám pocit, že jsem to stihla v poslední chvíli. Ale to vám povím, je ze mě uzlíček nervů.

Ještě i po dvou hodinách je ze mě stále uzlíček nervů. Cítím se na dně.

Na druhou stranu nevypadám o moc hůř než zbytek britského obyvatelstva. Na první pohled by se zdálo, že na tom nic není zatelefonovat pár lidem ze seznamu a zeptat se, jestli si nekoupili nějaký náhrdelník. Vypadá to snadně a jednoduše, dokud si to člověk nevyzkouší na vlastní kůži.

Mohla bych asi napsat celé pojednání o lidské povaze pod titulkem S lidmi je fakt strašné těžké pořízení. Nejdřív chtějí vědět, kde jste získali jejich jméno a telefonní číslo. Při pouhé zmínce o tombole se hned radují, že vyhráli, a některé dámy dokonce povykují na manžela stylem: „Drahoušku, vyhráli jsme v tamté tombole!“ Když je rychle upozorníte, že nevyhráli nic, začnou být okamžitě podezíraví. A když se jich zeptáte, co si koupili v bazaru, jsou ještě podezíravější. Napadají je takové myšlenky, jako že jim chcete něco vnutit ke koupi, nebo že jim chcete telepaticky ukrást všechny údaje z kreditní karty. U třetího telefonátu jsem slyšela nějakého chlapa v pozadí: „Jo, tak o tom jsem slyšel. Zatelefonují ti a pořád s tebou o něčem mluví. Je to internetová bouda. Polož sluchátko, Tino.“

Jak bych mohla být internetová bouda? Měla jsem chuť na něj zařvat: Copak jsme na internetu?

Zatím jsem narazila na jedinou paní, která mi chtěla pomoct. Eileen Robertsovou. A ta byla nakonec ze všech nejhorší, protože mi deset minut podrobně líčila, co na tom bazaru koupila, a pořád říkala „taková smůla!“. A ptala se mě, jestli bych si nechtěla sama vyrobit nějaký náhrdelník, protože v Bromley mají senzační obchůdek s korálky.

Argh.

Třu si ucho, které mi od neustále přitisknutého mobilu přímo hoří, a počítám vyškrtnutá jména na seznamu. Dvacet tři. Teď přijde na řadu dvacátý čtvrtý. Byl to pitomý nápad. Nikdy ten zatracený náhrdelník nenajdu. Narovnám si záda, pak přeložím seznam na menší formát a strčím ho do kabelky. Zbytek dodělám zítra. Když Pánbůh dá.

Zamířím do kuchyně, naliju si sklenku vína a strčím do trouby lasagne, a v té chvíli se Sadiin hlas zeptá: „Našla jsi ten náhrdelník?“ Leknu se tak strašně, že se bouchnu čelem o dveře od trouby. Sadie sedí na parapetu otevřeného okna.

„Příště mě nějak šetrně upozorni, že se tu hodláš zase promenovat!“ utrhnu se na ni. „A vůbec, kde jsi byla? Proč ses tak najednou vypařila?“

„Tam je zábava jako v márnici.“ Pohodí bradou. „Samé vykopávky. Musela jsem pryč.“

Mluví vesele, ale řekla bych, že se jí při návratu zmocnila panika. Asi proto se na tak dlouho vytratila.

„Taky jsi nebyla žádná mladice,“ připomenu jí. „Byla jsi z nich nejstarší. Hele, to jsi ty!“ Sáhnu do kapsy a vytáhnu fotografii vrásčité bělovlasé stařeny. Vidím, jak to v Sadiině obličeji zacuká, než té fotce věnuje krátký a opovržlivý pohled.

„To nejsem já.“

„Ale ano! Mám to přímo od jedné sestřičky z ústavu. Že prý jsi to ty a svých sto pátých narozeninách! Měla bys být pyšná! Dostala jsi telegram od královny a spoustu dalších věcí…“

„Chci tím říct, že to nejsem já. Nikdy jsem se takto necítila. Nikdo se tak uvnitř necítí. Takhle jsem se cítila.“ Rozpřáhne ruce. „Takhle, jako dvacetiletá holka. Celý svůj život. Zevnějšek je jenom… obal.“

„Stejně jsi mi mohla říct, že jdeš pryč. Nechalas mě tam samotnou!“

„Dostalas ten náhrdelník? Máš ho?“ Sadiin obličej se rozzáří nadějí a já bezděčně zamrkám.

„Bohužel. Měli tam krabici s tvými věcmi, ale ten náhrdelník tam nebyl. Nikdo neví, kam se poděl. Je mi to moc líto, Sadie.“

Připravila jsem se na výbuch vzteku, na duší kvílení… ale to se nestalo. Jenom se lehce zachvěla, jako by v ní někdo snížil napětí. „Nicméně na tom pracuju,“ dodávám. „Obvolávám všechny lidi, kteří byli na bazaru, jestli ho náhodou nekoupili. Protelefonovala jsem celé odpoledne. Dalo mi to vážně zabrat,“ dodám. „Jsem úplně hotová.“

Čekám, že mi Sadie projeví trochu vděčnosti. Pár slov o tom, jak jsem úžasná a jak si cení mé pomoci. Ale ona si netrpělivě povzdychne a rozplyne se ve zdi. „Neudus mě samou vděčností,“ zavrčím za ní.

Jdu do obývacího pokoje, a právě když přepínám televizní kanály, objeví se znovu. Zřejmě ji něco velmi pobavilo.

„Bydlíš tu s ohromně srandovními lidmi! Nahoře leží chlap na jakémsi stroji a přitom chrochtá.“

„Cože?“ vytřeštím oči. „Sadie, nemůžeš špehovat mé sousedy!“

„Co je to ‚hodit si kyčlí‘?“ Kouká na mě tázavě. „Nějaké cvičení?“

„Ale ne, to znamená… zatancovat si. Takhle.“ Předvedu pár pohybů „street dance“ a Sadie se svíjí smíchy.

„Jako bys měla křeče. To přece není žádný tanec!“

„Tohle je moderní tanec.“ Zpražím ji pohledem a posadím se. Na své taneční umění jsem tak trochu citlivá. Napiju se vína a kriticky si ji změřím. Teď zrovna se dívá na televizi a vyjeveně sleduje EastEnders.

„Co to je?“

„EastEnders. Televizní show.“

„Proč jsou na sebe tak zlí?“

„Vím já? Asi je to baví.“ Znovu se napiju vína. Nemůžu se vzpamatovat z toho, že své zesnulé pratetě vysvětluju, co je to EastEnders a „hodit kyčlí“. Možná bychom si opravdu měly promluvit o něčem trochu důležitějším.

„Hele, Sadie… co jsi vlastně zač?“ napadne mě najednou a vypnu televizi.

„Co tím myslíš, co jsem zač?“ urazí se trochu. „Jsem dívka. Tak jako ty.“

„Jsi mrtvá dívka,“ připomenu jí. „Takže se trochu lišíme.“

„Nemusíš mi to furt připomínat,“ odsekne ledově.

Dívám se, jak se snaží uvelebit na krajíčku pohovky a i přes naprostou absenci zemské přitažlivosti vypadat přirozeně.

„Máš nějaké supermanské schopnosti?“ zkusím to jinak. „Můžeš něco zapálit? Nebo se hodně ztenčit?“

„Proč bych to dělala?“ rozzlobí se. „Já jsem štíhlá ažaž.“

„Máš nějakého nepřítele, kterého musíš přemoct? Jako Buffy?“

„Kdo je Buffy?“

„Zabiják upírů,“ vysvětluju. „Běží to na telce. Bojuje proti démonům a upírům…“

„Ty jsi pitomá,“ přeruší mě ostře. „Upíři neexistují.“

„A duchové snad ano?“ odseknu jí. „A vůbec, to není nic pitomého! Copak nic neumíš? Většina duchů se vrací bojovat s temnými silami, nebo mají vést lidi ke světlu nebo tak něco. Dělají něco pozitivního. Nevysedávají jen tak zbůhdarma u telky.“

Sadie trhne rameny, jako by říkala: „A co já s tím?“

Upiju vína a zadumám se. Očividně nepřišla zachránit svět před temnými silami. Možná vnese trochu světla do neutěšené situace celého lidstva nebo osvětlí význam života nebo něco takového. Možná se mám od ní něco naučit.

„Takže jsi prožila celé dvacáté století,“ nadhodím. „To je úžasné. Jaký byl kupříkladu… ehm… Winston Churchill? Nebo JFK? Myslíš, že ho vážně zabil Lee Harvey Oswald?“

Sadie na mě vyvalí oči, jako bych přišla o rozum. „A jak to mám jako vědět?“

„No máš, sakra!“ utrhnu se na ni. „Protože jsi z minulosti! Jaké to bylo za druhé světové války?“ K mému překvapení na to Sadie nijak nereaguje. „Copak ty si to nepamatuješ?“‚ ptám se nevěřícně.

„Jasněže pamatuju,“ vzpamatuje se Sadie. „Byla zima, všechno bylo strašně smutné a truchlivé, umírali přátelé, raději bych na to nevzpomínala.“ Mluví rázně, ale malinké zaváhání vzbudilo mou zvědavost.

„Pamatuješ si na celý svůj život?“ vyptávám se opatrně. Musí mít vzpomínky na víc než sto let. Jak si to proboha dokáže zapamatovat?

„Připadá mi to jako… sen,“ zamumlá Sadie spíš jen pro sebe. „Některé části jsou úplně v mlze.“ S nepřítomným výrazem si omotává sukni kolem prstu. Nakonec prohlásí: „To, co potřebuju, si pamatuju.“

„Jakože si vybíráš to, co si chceš pamatovat,“ prohodím.

„Takhle jsem to neřekla.“ V očích se jí blýskne, a jako by chtěla ukončit tento rozhovor, otočí se na druhou stranu. Posadí se před krbovou římsu a prohlíží si mou fotografii. Je to turistický suvenýr z muzea Madame Tussaud, kde s pusou od ucha k uchu stojím vedle voskového Brada Pitta.

„Tak tohle je ten tvůj milenec?“ otočí se ke mně.

„Špatné by to nebylo,“ odpovím zatrpkle.

„A máš vůbec nějakého?“ Řekne to tak soucitně, že se urazím.

„Chodila jsem před pár týdny s Joshem. Ale skončilo to. Takže jsem… v této chvíli sama.“

Sadie se na mě se zájmem podívá. „A proč si nepořídíš jiného?“

„Protože prostě jiného nechci!“ vyletím na ni. „O žádného teď nestojím.“

„A proč ne?“ diví se.

„Protože ho miluju! A byla to fakt pro mě velká rána! Byl jako mé druhé já, tak krásně nám to šlo…“

„A proč tě teda pustil k vodě?“

„Co já vím. Prostě to nevím! No tak, jistou teorii bych měla…,“ utrápeně se odmlčím. Mluvit o Joshovi ještě pořád bolí. Ale na druhé straně, je to jistá úleva narazit na někoho nového, komu se můžu vymluvit. „Hele. Řekni mi, co si o tom myslíš.“ Zuju se, posadím se na pohovku s překříženýma nohama a nakloním se k ní. „Chodili jsme spolu a všechno bylo báječné…“

„Je to fešák?“ skočí mi do řeči.

„Jistěže je to fešák!“ vytáhnu mobil a najdu tam jeho nejhezčí fotku a nakloním ji k ní. „To je on.“

„Mmm.“ Zdá se, že ji příliš nenadchl.

Mmm? Na nic lepšího se nezmůže? Josh je dozajista a natotuty moc hezký, a to neříkám proto, že jsem zaujatá.

„Potkali jsme se na jedné oslavě u táboráku. Pracuje v reklamě informačních technologií.“ Ukazuju jí další záběry. „Hned jsme si padli do oka a hele, co bys řekla? Celou noc jsme prokecali!“

„Že vás to bavilo,“ pokrčí Sadie nos. „To já jsem radši celou noc proseděla u hracího stolku.“

„Snažili jsme se vzájemně poznávat,“ podívám se na ni uraženě. „Jak už to bývá ve vztahu dvou lidí.“

„Chodili jste tancovat?“

„Někdy!“ odpovím netrpělivě. „Ale o to přece nejde! Jde o to, že jsme se k sobě perfektně hodili. Mluvili jsme o všem. Byli jsme do sebe tak zahledění, že pro nás přestal okolní svět existovat. Vážně jsem si myslela, že on je ten pravý. Ale pak najednou…“ Odmlčím se a ve vzpomínkách se vracím do bolestných chvil. „Takže, přihodily se dvě věci. Zaprvé, udělala jsem takovou… pitomost. Jednou jsme spolu šli kolem zlatnictví a já jsem prohodila: ‚Takový prsten bys mi mohl koupit.‘ Jakože, jenom jsem žertovala. Ale myslím, že ho to vyděsilo. A pak, za pár týdnů, se jedni jeho známí, kteří spolu strašně dlouho chodili, rozešli. Pro jejich kamarády to byl velký otřes. Začali přemítat o závazcích věrnosti, nedokázali se s tím vypořádat, a tak se začali sami rozcházet. A Josh se najednou začal… stahovat. A pak se zničehonic se mnou bez jediného slova rozešel.“

Při bolestných vzpomínkách zavřu oči. Byl to takový šok. Dal mi kopačky e-mailem. E-mailem.

„Jde o to, že vím, že o mě pořád stojí.“ Kousnu se do rtu. „Jakože samotný fakt, že o tom nechtěl mluvit, to dokazuje! Má strach, nebo před něčím utíká, nebo je tam ještě nějaký důvod, o němž nic nevím… Cítím se tak bezmocná.“ Slzy se mi tlačí do očí. „A jak to mám napravit, když si o tom se mnou ani nechce promluvit? Jak mám něco vylepšit, když ani nevím, co se mu honí hlavou? Hele, tak co si o tom myslíš ty?“

Je ticho. Podívám se na Sadie, ale ta sedí s očima zavřenýma a něco si potichu pobrukuje. „Sadie? Sadie?“

„Promiň!“ střelí po mně pohledem. „Mě takové monology vždycky uspávají.“

Monology?

„To nebyl žádný monolog!“ rozzuřím se. „Vyprávěla jsem ti o svém vztahu!“

Sadie si mě fascinovaně prohlíží. „Ty jsi ukrutánsky seriózní, že jo?“ ptá se.

„Ne, vůbec ne,“ odpovím trochu zaskočeně. „A co tím vlastně myslíš?“

„Když jsem byla ve tvém věku a nějaký kluk se nechoval tak, jak měl, prostě jsem ho vyškrtla z tanečního pořádku.“

„No dobře.“ Snažím se, aby to nevyznělo příliš blahosklonně. „Jenomže tohle je o moc vážnější než nějaký taneční pořádek. Šlo tu o trochu víc než o obyčejný taneček.“

„Jednou na Nový rok se k mé kamarádce Bunty jakýsi mládenec zachoval velmi ošklivě. V taxíku, víš.“ Sadie se rozšířily oči. „Tak si trochu poplakala, pak si přepudrovala nos a vyrazila na lov! No a do Velikonoc byla zasnoubená!“

„Vyrazila na lov?“ nedokážu zakrýt opovržení v hlase. „To je tvůj postoj k mužům? Lovit je?“

„Co ti na tom vadí?“

„A co třeba správně vyvážený vztah? Co třeba nezrušitelné pouto?“

Sadie očividně nechápe, o čem je řeč. „O jakém nezrušitelném poutu mluvíš? Chceš snad někoho strčit do vězení?“

„Jistěže ne!“ snažím se zachovat klid. „Tím jsem myslela… hele, bylas vůbec vdaná?“

Sadie pohodí rameny. „Pár dnů. Ale moc jsme se hádali. Tak mě to utahalo, že jsem si řekla, proč se s ním vůbec mořím. Tak jsem ho pustila k vodě. Jela jsem do zahraničí, do Orientu. Bylo to v roce 1933. Za války se se mnou rozvedl. Obvinil mě z cizoložství,“ dodá vesele. „Ale tehdy měli všichni jiné starosti než se nimrat v podobných skandálech.“

V kuchyni mi zazvoní mikrovlnka a dává mi tak zprávu, že jsou lasagne hotové. Odběhnu a v hlavě mi novými informacemi hučí jako v úle. Takže Sadie se rozvedla. A manželovi zahýbala. A žila v Orientu, i když nevím jistě, co to vlastně znamená.

„Myslíš jako do Asie?“ Vytáhnu rychle lasagne a přihodím si na talíř trochu salátu. „Tak tomu totiž říkáme teď. Jo, a abych nezapomněla, my dnes na svých vztazích pracujeme.“

„Pracujete?“ Sadie se objeví vedle mě s pokrčeným nosem. „To nezní příliš zábavně. Možná proto jste se rozešli.“

„To teda ne!“ Mám chuť jí jednu ubalit, tak moc mě rozčiluje. A vůbec ničemu nerozumí.

„Na nás se můžete spolehnout,“ čte Sadie na lepenkové krabici. „Co to znamená?“

„To znamená, že je to nízkotučné,“ odpovídám neochotně a čekám podobnou přednášku, jakou slýchám od mámy, o nízkotučných dietách ve stylu, že vypadám naprosto normálně a jak jsou dnešní děvčata svou váhou chorobně posedlá.

„Aha, ty držíš dietu,“ Sadie se rozsvítí oči. „Měla bys zkusit hollywoodskou. To nesmíš nic jiného než osm grapefruitů a jedno vařené vajíčko denně a piješ k tomu černou kávu. A kouříš spoustu cigaret. Jednou jsem ji vydržela měsíc a málem jsem se vytratila z parády. Jedna holka z naší vesnice tvrdila, že brala tasemnicové pilulky,“ vzpomíná s nostalgií, „ale už nám neprozradila, jak k nim přišla.“

Trochu se mi obrací žaludek. „Tasemnicové?“

„Sežerou všechno, co máš uvnitř, víš. Náhodou báječný nápad.“ Posadím se k lasagním, ale nějak mě přešla chuť. Částečně proto, že mi v hlavě ještě straší ty tasemnice, a také že jsem si už dlouho s nikým o Joshovi takhle otevřeně nepromluvila. Úplně mě to rozhodilo a mám pořádnou frustraci.

„Kdybych si tak s ním mohla promluvit.“ Napíchnu na vidličku kousek okurky a žalostně na ni civím. „Kdybych se mu tak mohla dostat do hlavy. Ale on mi nebere telefon ani se se mnou nechce setkat…“

„Další citové výlevy?“ děsí se Sadie už dopředu. „Jak na něho můžeš zapomenout, když o něm v jednom kuse mluvíš? Holčičko, když se ti v životě nedaří, dělá se to takhle,“ prohlásí zkušeně. „Zvedneš hlavu, nasadíš okouzlující úsměv a namícháš si koktejl… a vyrazíš do světa.“

„Kdyby to bylo tak jednoduché,“ dopálím se. „A vůbec, já na něj nechci zapomenout. Jsou lidé, kteří mají srdce, víš. Někteří upřímnou lásku prostě nevzdají. Někteří…“

Najednou si všimnu, že Sadie zavřela oči a zase začíná podřimovat.

To zrovna mě musí pronásledovat ten nejvrtkavější duch na celém světě?

Jednu chvíli mi vyřvává něco do ucha, hned nato pronáší pobuřující komentáře, a pak špehuje mé sousedy… Nacpu si pusu lasagnemi a zlostně přežvykuju. To by mě vážně zajímalo, co u mých sousedů viděla. Možná bych ji mohla přesvědčit, aby se mrkla o patro výš k tomu chlapovi, který tam dělá ten příšerný randál…

Počkat.

Páni!

Málem mi zaskočilo. Zčistajasna mě něco napadlo. Kompletní a brilantní plán. Plán, který vyřeší všechno. Sadie by mohla špehovat Joshe.

Pohodově se mu dostane do bytu. Může ho poslouchat. Třeba se jí podaří vyslechnout, co si myslí, pak by mi to mohla říct a já bych mohla přijít na to, co se vlastně mezi námi stalo, a nějak to vyřešit…

Tohle je ten důvod. To je ono. Proto byla poslána ke mně.

„Sadie!“ Příliv adrenalinu mě vymrští na nohy. „Už jsem na to přišla! Proč jsi tady! Abys mě zase dala s Joshem dohromady!“

„Kdo ti to nakukal,“ brání se Sadie. „Jsem tu kvůli náhrdelníku.“

„Určitě tu nejsi kvůli nějaké zteřelé šňůře prastarých korálků,“ protestuju. „Možná je tím pravým důvodem, že mně máš pomoct! Proto jsi sem byla poslána!“

„Já jsem nebyla poslána!“ Sadie je takovým nápadem na smrt uražená. „A můj náhrdelník není žádná zteřelá šňůrka prastarých korálků! A vůbec nemám chuť ti pomáhat. Naopak, ty bys měla pomoct mně!“

„A to říká kdo? Ty budeš stoprocentně můj strážný anděl.“ Zmocňuje se mě euforie. „Určitě tě poslali na zem proto, abys mi ukázala, jak je můj život nádherný. Jako v tom filmu.“

Sadie na mě chvíli tiše zírá a pak si prohlíží kuchyň. „Neřekla bych, že máš nádherný život,“ podotkne. „Řekla bych, že spíš nudný. A máš příšerný účes.“

Vztekle se k ní otočím: „Takový andělíček je mi pro kočku!“

„Však taky žádný andělíček nejsem!“ odsekne.

„A jak to vlastně víš?“ Přitisknu si odhodlaně ruku na prsa. „Hluboko v duši jasně cítím, že jsi sem přišla proto, abys mě zase dala dohromady s Joshem. Cítím to ve svém nitru.“

„Jenomže já zase v mém nitru cítím, že jsem sem nepřišla proto, abych tě dávala s Joshem dohromady,“ odsekne mi. „Tady uvnitř mi to něco říká.“

Ta je ale drzá. Co ta může vědět o nitru a tak… Vidí snad ona duchy?

„Hele, já jsem živá, tak mám hlavní slovo,“ rozseknu to rázně. „A z toho titulu prohlašuju, že jsi tu od toho, abys mi pomohla. Jinak se obávám, že si na hledání náhrdelníku nenajdu ani chvíli času.“

Nechtěla jsem to na ni vybalit takhle rovnou, ale k tomu sobectví mě dohnala ona. Jakože, řekněte sami. Měla by chtít pomáhat vlastní praneteři.

Sadie po mně blýskne zlostně očima, ale podle mého názoru ví, že jsem ji dostala.

„Tak dobře,“ řekne nakonec a útlá ramínka jí nadskočí v mohutném povzdechu, jakým si ulevují duchové pronásledovaní osudem. „Nadšená tedy nejsem, ale asi nemám na výběr. Tak co mám pro tebe udělat?‘

ŠEST

Takhle svěží jsem se necítila celé týdny. Celé měsíce. Je druhý den osm hodin ráno a já se cítím jako zcela nový člověk! Místo abych se probrala s Joshovou fotkou v ruce mokré slzami, s lahví vodky na podlaze a hudbou Alanis Morrisette na smyčce…

Necháme toho. Tohle bylo jenom jednou.

Ale stejně. Podívejte na mě. Srším energií. Kypím svěžestí. Rovné oční linky. Vyžehlený pruhovaný top. Připravená vzdorovat příštím hodinám, špehovat Joshe a získat ho zpět. Pro vyšší efektivitu jsem si dokonce zamluvila taxi.

Jdu do kuchyně, kde sedí Sadie na stole zase v jiných šatech. Tyhle jsou světle fialové s tylovými vsadkami a nařasením na ramenou. „Jůůů!“ vydechnu obdivné. „Jak to, že máš tolik různých šatů?“

„Není to senzace?“ Sadie se z toho očividně také raduje. „Hele, to je hračka. Prostě si na sobě představím nějaké šaty a ony se na mně objeví.“

„Tyhle patřily k tvým oblíbeným?“

„Tyhle patřily jedné holce, která si říkala Cecily.“ Sadie si uhladí sukni. „Vždycky jsem jí je záviděla.“

„Tak ty jsi štípla jiné holce šaty?“ uchechtnu se. „Tys jí je ukradla?“

„Nic jsem jí neukradla,“ odpoví chladně. „Nemluv nesmysly.“

„Jak to můžeš vědět?“ neodolám, abych ji nepopíchla. „Co když je náhodou taky duch a chce si je dneska vzít a nemůže? Co když někde pravě sedí a může si oči vybrečet?“

„Takhle to nefunguje,“ prohlásí Sadie ledově.

„Jak víš, jak to funguje? Jak víš…,“ zarazím se, protože mě v tu chvíli napadne úžasná věc. „Týjo! Mám to! Ono by asi stačilo, kdyby sis ten svůj náhrdelník představila. Jenom v duchu, a hned bys ho měla na sobě. Zavři rychle oči, soustřeď se na něj…“

„To seš vždycky takhle natvrdlá?“ přeruší mě Sadie. „To jsem už zkoušela. Taky jsem si zkoušela představit pláštěnku z králičiny a taneční střevíčky, ale nic jsem nedostala. Nevím proč.“

„Možná můžeš nosit jenom věci ostatních duchů,“ usoudím po chvíli přemýšlení. „Těch, co taky umřeli. Jakože, které se už roztrhaly nebo jinak zničily.“

Obě se na chvíli zadíváme na fialové šaty. Je to smutná představa, že jsou už roztrhané. Snad jsem to ani neměla říkat.

„Tak jsi připravená?“ změním téma. „Jestli sebou hodíme, zastihneme Joshe ještě předtím, než půjde do práce.“ Vytáhnu z ledničky jogurt a začnu ho jíst. Už pouhé pomyšlení na to, že se dostanu do Joshovy blízkosti, mi dodává chuti do života. Ale vzrušením ani nedojím… Vrátím nedojedený kelímek do ledničky a lžičku hodím do dřezu. „No tak! Jdeme!“ Z mísy na ovoce vytáhnu kartáč na vlasy a trochu si je pročešu. Vezmu si klíče, otočím se a vidím, že si mě Sadie pozorně prohlíží.

„Ty máš ale tlusté ruce,“ řekne. „Nějak jsem si toho u tebe nevšimla.“

„To není tloušťka,“ urazím se. „To jsou pevné svaly.“ Předvedu jí své bicepsy a ona ucukne.

„To je ještě horší.“ Samolibě si prohlíží své štíhlé bílé paže. „Byla jsem svýma rukama proslulá.“

„No jo, jenomže my máme dneska trochu jiný vkus,“ zpražím ji. „Chodíme do tělocvičny. Jsi připravená? Taxi tu bude za chviličku.“ Zazvoní bzučák a já zvedám sluchátko.

„Dobrý den! Už jdu dolů…“

„Laro!“ ozve se známý tlumený hlas. „Holčičko, tady je táta. A máma. Zaskočili jsme se podívat, jestli jsi v pořádku. Chtěli jsme tě zastihnout, než půjdeš do práce.“

Dívám se zaraženě na mikrofon. Táta s mámou? A zrovna teď? A co tím myslí, že se zaskočili podívat? To nemají rodiče ve zvyku.

„Hm… to je skvělé!“ pokouším se o veselý tón. „Hned jsem dole!“

Vyběhnu z domu a rodiče stojí na chodníku. Máma drží květináč s kytkou a táta nákupní tašku Holland & Barrett a cosi si špitají. Když mě zpozorují, vykročí ke mně s nuceným širokým úsměvem, jako bych byla duševně vyšinutá.

„Laro, holčičko,“ tátovy oči mi znepokojeně zkoumají obličej. „Neodpověděla jsi mi ani na jednu esemesku. Začínali jsme si dělat starosti!“

„No jo, promiň. Měla jsem moc práce.“

„Jak to dopadlo na té policii, holčičko?“ ptá se máma a snaží se, aby to vyznělo nenuceně.

„No celkem nijak. Sepsali se mnou výpověď.“

„Proboha, Michaeli,“ máma zavře v zoufalství oči. „Ty si opravdu myslíš, že pratetu Sadie někdo zavraždil?“ táta se tváří stejně vyděšeně jako máma.

„Ale tati, o nic nejde,“ snažím se ho uklidnit. „Nedělej si o mě starosti.“

Máma prudce otevře oči. „Vitaminy,“ prohlásí a začne se přehrabovat v tašce z Holland & Barrett. „Já jsem té paní řekla, že potřebuju něco pro… duševně…“ nedopoví. „A levandulový olej… a květina v květináči můžou ulevit při stresu… můžeš s ní mluvit!“ Snaží se mi podat květináč, ale já ho nerudně odstrčím.

„Já žádnou kytku nechci! Zapomenu ji zalévat a ona uschne!“

„Žádnou kytku si brát nemusíš!“ konejší mě táta a k mámě přitom vyšle varovný pohled. „Ale děláme si trochu starosti, jak to vypadá s tvou novou prací a s Joshem…“

Určitě se jim uleví. Až zjistí, že jsme se s Joshem udobřili a že se vezmeme. Ale teď jim to ještě říct nemůžu, to je jasné.

„Tati,“ trpělivě a rozumně se na něj usmívám. „Copak jsem ti neříkala, že mě Josh už vůbec nezajímá? Život jde dál. To ty o něm pořád mluvíš.“

Ha. Tohle bylo rafinované. Právě se chystám tátovi namluvit, že Joshem je nejspíš posedlý spíše on, když k chodníku přirazí taxi a z něj se skloní řidič. „Do Bickenhall Mansions 32?“ Sakra, prostě budu dělat, že jsem ho neslyšela.

Máma s tátou se na sebe podívají. „Není to náhodou tam, kde bydlí Josh?“ zeptá se máma nejisté.

„Už ani nevím,“ říkám, jako by mi na tom vůbec nezáleželo. „Stejně je to pro někoho jiného…“

„Do Bickenhall Mansions 32?“ vykloní se řidič z auta ještě víc a zvýší hlas. „Lara Lingtonová? To vy jste si objednala taxi?“ Blbec jeden.

„Proč jedeš do Joshova bytu?“ diví se máma.

„Nikam nejedu!“ Nevím, jak se z toho vykroutit. „To musí být taxík, který jsem si objednala před spoustou měsíců. Vždycky přijedou pozdě. Zpozdil jste se o půl roku! Jeďte pryč!“ odháním vyjeveného taxikáře, který nakonec šlápne na plyn a odjede.

Nastane napjaté ticho. Tátův výraz je mile čitelný. Strašně mi chce důvěřovat. Jenomže mu to moc neumožňuju.

„Laro, můžeš mi odpřísáhnout, že to taxi nebylo pro tebe?“

„Přísahám,“ přikývnu. „Na… život pratety Sadie.“

Ohlédnu se a vidím, jak ze Sadiiných očí šlehají blesky.

„Nic jiného mě nenapadlo,“ omlouvám se.

Sadie si mě nevšímá, ale jde rovnou k tátovi. „Jste hlupák,“ vysvětluje mu soucitně. „Je pořád Joshem posedlá. Chce ho špehovat. A po mně chce, abych tu špinavou práci udělala za ni.“

„Zmlkni, ty hade!“ vyletí ze mě prudce.

„Cože?“ vyvalí oči táta.

„To nic,“ odkašlu si. „Nic, jsem v naprostém pořádku.“

„Jsi cvok,“ otočí se Sadie ke mně se soucitným pohledem.

„Ale zase nestraším lidi!“ vyletí ze mě zase.

„Kdo tu koho straší?“ snaží se táta pochopit, oč tu jde. „Laro, co to proboha…“

„Promiň,“ usměju se na něj mile. „Jenom jsem přemýšlela nahlas. Víš, zrovna jsem myslela na chudinku tetu Sadie.“ Povzdychnu si a soucitně kroutím hlavou. „S těma jejíma ručičkama jako hůlčičky.“

„Jaké hůlčičky!“ probodne mě Sadie pohledem.

„Nejspíš si myslela, že je to hezké. Kdopak jí to asi namluvil!“ vesele se zasměju. „Kdo by stál o párátka místo rukou!“

„A kdo stojí o samé boule!“ odsekne Sadie a já se málem udusím zlostí.

„To nejsou žádné boule!“

„Laro…,“ zašeptá táta nešťastně. „Co máš zase s boulemi?“

Máma vypadá, že nemá daleko do pláče. Tiskne k sobě květináč kytkou a knihu s titulem Jak snadno a rychle dosáhnout života bez stresu. „Stejně už musím do práce,“ obejmu ji. „Moc ráda jsem vás zase viděla. Tu knihu si určitě přečtu a vitaminy budu taky brát. A brzy přijdu, tati.“ I jeho obejmu. „Nedělej si se mnou starosti!“

Posílám jim vzdušné pusy a rozběhnu se ulicí. Na rohu se otočím, abych jim naposledy zamávala – a oni dosud stojí na stejném místě jako solné sloupy.

Rodičů je mi líto, opravdu. Asi jim koupím bonboniéru.

Za dvacet minut stojím celá rozrušená před Joshovým domem. Všechno jde podle plánu. Ukázala jsem Sadie jeho okno a vyložila uspořádání jeho bytu. Teď už je to na ní. „No tak!“ pobízím ji. „Projdi tou stěnou! To je tak super!“

„Žádnou stěnou nemusím procházet,“ blýskne po mně opovržlivým pohledem. „Stačí mi představit si, že jsem v jeho bytě.“

„Vida. Tak hodně štěstí. Pokus se zjistit maximum. A dávej dobrý pozor!“

Sadie zmizí a já natahuju krk, abych dohlédla do Joshova okna, ale nic tam nevidím. Jsem tak napnutá očekáváním, až se mi z toho dělá špatně. Za posledních několik týdnů je to nejblíž, co jsem se k Joshovi vůbec dostala. A teď je tam nahoře. A Sadie se na něj může dívat. A každou chvíli vyjde ven a…! „Není tam.“ Přede mnou vyroste Sadie.

„Není tam?“ opakuju po ní naštvaně. „A kde tedy je? Obvykle nechodí do práce před devátou.“

„Co já vím.“ Nezní to, jako by hořela zájmem.

„A jak to tam vypadá?“ Neodolám, abych z ní nevytáhla několik detailů. „Má tam binec? Jako že všude leží krabice od pizzy a láhve od piva? Jako by se na všechno vykašlal? Jako by ho přestal bavit život?“

„Kdepak, má tam uklizeno. Spoustu ovoce v kuchyni,“ dodá Sadie. „Toho jsem si všimla.“

„Jo. Takže ho život zřejmě bavit nepřestal…,“ trochu frustrovaně svěsím ramena. Ne že bych rovnou chtěla, aby se Josh citově zhroutil a byl na pokraji sebevraždy, ovšem…

No jo. Však víte. Přece jen by mě to trošinku blažilo.

„Padáme odtud,“ zívne Sadie. „Už toho mám po krk.“

„Ani za nic! Vrať se tam! A hledej něco, co by ti mohlo napovědět, jak se cítí! Jako… má tam nějaké mé fotografie nebo tak něco?“

„Ne,“ odpoví Sadie okamžitě. „Ani jednu. Nic takového.“

„Vždyť ses tam ani pořádně nerozhlédla.“ Podívám se na ni naštvaně. „Podívej se mu do stolu. Možná tam má někde pro mě rozepsaný dopis nebo tak něco. Tak už jdi!“ Bezhlavě ji chci postrčit k domu, ale ruce mi projedou jejím tělem.

„Ale fuj!“ ucuknu a hned se za svou přecitlivělost zastydím.

„Nech toho!“ vyjekne.

„Ono tě to… bolelo?“ Bezděky se podívám na své ruce, jako by se jí přehrabovaly ve vnitřnostech.

„Ani ne,“ připustí neochotně. „Ale je to takový divný pocit vidět něčí hnáty ve vlastním žaludku.“

Přejede si rukou břicho. Snažím se překonat vlastní neklid. Ale jenom čekat venku je pro mě téměř nesnesitelné. Kdybych tak mohla hledat já, na něco bych jistě přišla. To si pište. Třeba na zápisník plný Joshových úvah. Nebo nedopsaný a neodeslaný e-mail. Nebo… nebo básničku. To by bylo něco…

V myšlenkách přímo vidím, jak se Sadie prokousává básničkou načmáranou na kusu papíru. Něco úplně jednoduchého a přímočarého jako sám Josh.

Byla to fatální chyba

Nesmírně se mi stýská, Laro.

Miluju tvé –

Teď mě nenapadá žádný rým na Laro.

„Probuď se! Laro!“ Nadskočím, otevřu oči a přede mnou je zase Sadie.

„Našla jsi něco?“ vydechnu.

„Jo. Vlastně našla!“ Sadie se tváří vítězoslavně. „Něco velmi zajímavého a mimořádně významného.“

„Proboha, a co?“ Sotva dýchám při pomyšlení na všechny svůdné možnosti. Moje fotografie pod jeho polštářem… poznámku v diáři, že se musí se mnou sejít… „V sobotu jde s nějakou holkou na oběd.“

„Cože?“ Všechny mé sny se rozplynuly jako dým. Zaraženě na ni hledím. „Co tím myslíš, že jde s nějakou holkou na oběd?“

„V kuchyni má přišpendlený papírek s poznámkou V půl jedné – oběd s Marií.“

Žádnou Marii neznám. Ani Josh, pokud vím.

„Kdo je Marie?“ nedokážu potlačit nervozitu. „Kdo je Marie?“

Sadie pokrčí rameny. „Jeho nová kost?“

„To neříkej!“ vykřiknu zděšeně. „On žádnou novou kost nemá! Nic takového! Říkal, že nemá jinou! Říkal…“

Dojdou mi slova a srdce mi buší jako zvon. Ve snu by mě nenapadlo, že by už Josh mohl chodit s jinou. O tom jsem vůbec neuvažovala.

V mailu na rozloučenou mi navíc napsal, že v nejbližší době nehodlá žádný nový vztah navázat. Že prý potřebuje čas, aby si „promyslel celý život“. To mu to promýšlení zase tak dlouho netrvalo, co? Kdyby šlo o mě, tak bych si to musela promýšlet mnohem déle než šest týdnů. Nejméně… rok! Přinejmenším. Možná dva nebo tři.

Mužští se staví k myšlení jako k souloži. Dvacet minut a dost a jaký další kecy. Nemají ani tušení!

„Dá se z toho vyčíst, kam na ten oběd půjdou?“

Sadie přikývne. „Do bistra Martin.“

„Do bistra Martin?“ To téměř zařvu. „Tam jsme měli první schůzku! A pak jsme se tam scházeli pořád!“

Takže Josh pozval holku do bistra Martin. Jakousi Mařenu.

„Ještě tam jdi!“ mávnu vzrušeně rukou k domu. „Prohledej to! Musíš toho zjistit víc!“

„Trhni si!“ odpoví Sadie. „Víš všechno, cos vědět potřebovala.“ No, vlastně má pravdu.

„Máš pravdu.“ Rázně se otočím a odcházím od bytu ponořená tak hluboce do myšlenek, že málem porazím staršího pána. „Ano, máš pravdu. Vím, do jaké restaurace půjdou a kdy. Prostě tam půjdu taky, abych na vlastní oči…“

„To snad ne!“ Sadie se vynoří těsně přede mnou a já se překvapeně zastavím. „Takhle jsem to nemyslela! Přece bys je nešla špehovat!“

„Musím tam jít,“ podívám se na ni nechápavě. „Jak jinak bych zjistila, jestli je Marie jeho nová holka?“

„Nic zjišťovat bys neměla. Měla bys říct ‚čau, lásko‘, koupit si nové šatičky a pořídit si nového milence. Eventuálně několik.“

„Žádné jiné milence nechci,“ zarputím se. „Chci Joshe.“

„Jenomže toho mít nemůžeš! Nech ho plavat!“

Už mám lidí, kteří mi pořád dokola říkají, že mám nechat Joshe plavat, plné zuby. Rodičů, Natalie, staré paní, s níž jsem jednou zavedla řeč v autobuse…

„Proč bych ho vlastně měla nechat plavat?“ vyrazí ze mě v návalu nesouhlasu. „Proč mi pořád každý říká, že ho mám nechat plavat? Co je špatného na tom, když se člověk upne na jeden cíl? Všude jinde do vás hučí, abyste se na jeden cíl zaměřili. A ještě vás za to odmění! Říkali snad Edisonovi, aby se vykašlal na žárovku? Říkali snad Scottovi, aby se vykašlal na Jižní pól? Hučeli snad do něj: ‚Hele, Scotty, uvaž, chlapče, kolik je na světě takových vymrzlých pustin se spoustou sněhu?‘ Šel si za svým. A i když to bylo těžké, nevzdal to. A dokázal to!“

Skončím téměř v transu a bez dechu a Sadie se na mě dívá jako na tvora mírně duševně zanedbaného. „No tak úplně to nedokázal,“ upozorní mě. „Zmrzl tam jako drozd.“

Naštvaně se na ni podívám. Jsou tací, kteří ve všem vidí jenom zápory.

„No prostě, na ten oběd jdu,“ rozhodnu a kráčím dál toporně ulicí.

„Nejhorší, co může holka udělat, je věšet se šamstrovi na krk, když je láska fuč,“ podotkne Sadie opovržlivě. Přidám na rychlosti, ale držet se mnou krok je prostě pro ni hračka. „U nás ve vsi byla jedna holka, Polly, která se neskutečně upnula na toho svého. Nacpala si do hlavy, že je do ní blázen, a chodila za ním jako pejsek, kam se jenom hnul. Tak jsme si na ni vymysleli senzační fór. Nakecali jsme jí, že je Desmond na zahradě a že se schovává za jedním křovím, protože se hrozně bojí ji oslovit. No a když tam potom přišla, jeden kluk předstíral Desmonda a přečetl jí milostné vyznání. Ale napsali jsme ho sami, to je jasný. Všichni jsme se schovávali za křovím a mlátili se smíchy.“

Bezděky mě její historka upoutá. „Copak nepoznala, že je to jiný hlas?“

„Namluvil jí, že se mu hlas chvěje nervozitou. Že prý si v její přítomnosti připadá jako roztřesený list. Polly odpověděla, že tomu dobře rozumí, protože i jí připadá, že má nohy z rosolu.“ Sadie se rozhihňá. „Od té chvíle jsme jí začali říkat Rosol a tahleta přezdívka jí vydržela strašně dlouho.“

„To bylo od vás hrozně nehezké!“ zhrozím se. „A ona nepřišla na to, že je to podfuk?“

„Teprve až se na celé zahradě začaly třást všechny keře. A až se moje kámoška Bunty vykutálela smíchy na trávník. Pak to prasklo. Chudák Polly.“ Sadie se zahihňá. „Ta se naštvala. Nemluvila s námi pak celé léto.“

„No to se nedivím!“ vykřiknu. „Podle mě jste se zachovali fakt krutě! A vůbec, co když jejich vztah nebyl mrtvý? Co když jste jí zničili šanci na pravou lásku?“

„Pravou lásku!“ vysmívá se mi Sadie. „Ty jsi tak staromódní!“

„Staromódní?“ opakuju po ní nevěřícně.

„Jsi jako má babička s tou svou zamilovaností a vzdycháním. Máš dokonce v kabelce miniaturu svého miláčka, že jo? Nelži! Viděla jsem tě, jak se na ni díváš!“ Chvíli mi trvá, než mi dojde, o čem mluví. „To není žádná miniatura, to je mobilní telefon.“

„To je jedno, jak tomu říkáš. Pořád na ni čučíš a děláš zamilované oči, a pak si kapeš nějaké vonné soli z té malinké flaštičky…“

„To je Krizová esence!“ rozzuřím se. Páni, začínám jí mít právě tak dost. „Chceš mi tím říct, že na lásku nevěříš? Nikdy ses nezamilovala? Ani do toho, kterého sis vzala?“

Listonoš, který jde kolem, se na mě zkoumavě zadívá a já si rychle přiložím ruce k uším, jako bych si upravovala sluchadla. Musím je začít nosit, už jenom kvůli kamufláži. Sadie mi neodpoví a to ve mně vzbudí zvědavost, takže když dojdu k metru, zastavím se a pozorně si ji prohlížím. „Ty ses vážně nikdy nezamilovala?“

Sadie chvilku mlčí, pak se zakloněnou hlavou a za cinkání náramků rozhodí rukama. „Užívala jsem si. Zábava, lásky na jednu noc, šumění…“

„Co je to šumění?“

„Tak jsme tomu s Bunty říkávaly.“ Rty se jí stočí do nostalgického úsměvu. „Začne to jako mrazení, když ho uvidíš poprvé. A pak si pohlédnete do očí a mrazení ti přeběhne po zádech a v žaludku ti to zašumí a tebe napadne, s ním bych si chtěla zatrsat.“

„A co dál?“

„Trochu trsání, koktejlík nebo dva, drobet flirtu…“ Oči se jí rozzáří. „A pak si…?“

Na jazyku mám otázku: „A pak si zašukáte?“ ale trochu zaváhám, jestli se můžu na takové věci vyptávat své stopětileté pratety. Pak si vzpomenu na návštěvníka z ústavu. „Hele,“ nadzvednu obočí. „Vyprávěj si, co chceš, ale já vím, že ve tvém životě byl někdo mimořádný.“

„A koho jako myslíš?“ Najednou se na mě napjatě podívá. „O kom to mluvíš?“

„Jistý džentlmen jménem… Charles Reece?“

Doufám, že se začne červenat, nebo se prudce nadechne nebo něco takového, ale ona se tváří nechápavě. „V životě jsem o něm neslyšela.“

„Charles Reece! Přišel za tebou na návštěvu do ústavu. Před několika týdny.“

Sadie zavrtí hlavou. „Nevzpomínám si.“ A když dodá: „Z toho místa si prakticky vůbec nic nepamatuju,“ světýlka v očích jí pohasínají.

„Já vím, že s tím máš jisté problémy…,“ rozpačitě se odmlčím. „Měla jsi před pár lety mrtvici.“

„To mi neuniklo,“ blýskne po mně očima.

Nemusela by být, baba jedna, pořád tak nedůtklivá. Copak za to můžu? Najednou si uvědomím, že mi vrní mobil. Vytáhnu ho z kapsy a vidím, že je to Kate.

„Ahoj, Kate!“

„Ahoj, Laro. Hele, právě uvažuju… jestli dneska přijdeš do práce. Nebo nepřijdeš?“ dodá rychle, jako by se trochu lekla, aby mě neurazila. „Jakože, obě možnosti jsou oukej, nic se neděje…“

Do háje. Tak jsem se soustředila na Joshe, že jsem málem zapomněla na práci.

„Já už jedu,“ řeknu rychle. „Jenom jsem si doma dělala… ehm… takový průzkum. Stalo se něco?“

„Zase Shireen. Že prý co bude s tím jejím psiskem. Mluvila dost naštvaně. V podstatě má chuť s tou prací praštit.“

Ach bože. Shireen i s tím jejím čoklem mi úplně vypadla z hlavy.

„Mohla bys jí ještě zavolat a říct, že právě na jejím případu pracuju a že se brzy ozvu? Díky, Kate.“

Vypnu mobil a krátce si promasíruju spánky. Tohle není dobré. Stojím tu na ulici, špehuju svého bývalého přítele a na pracovní zádrhele zapomínám. Musím si přehodnotit priority. Musím si uvědomit, co je v životě nejdůležitější.

Josh přijde na řadu až o víkendu.

„Musíme jít.“ Vytáhnu Oyster card a rozběhnu se k metru. „Mám problém.“

„Zase nějaký mužský?“ vyděsí se Sadie a nenuceně mi poletuje po boku.

„Ne, teď je to pes.“

„Pes?“

„Pes mé klientky.“ Scházím po schodech do metra. „Chce s sebou vodit psa do práce a tam jí to zatrhli, že prý ani náhodou, ale ona je přesvědčená, že u nich v budově nějaký pes je.“

„Jak to?“

„Že prý ho tam několikrát slyšela štěkat. No jo, jenomže co já s tím?“ Teď téměř mluvím jenom pro sebe. „Fakt nevím, co s tím. Na personálním tvrdí, že tam žádný pes není, a já nevím, jak bych jim dokázala, že lžou. Nemůžu přece vrazit do budovy a prohledat každou kancelář…“

Překvapeně se zarazím, když se mi Sadie postaví do cesty.

„Ty třeba ne,“ prohlásí s rozzářenýma očima. „Zato já ano.“

SEDM

Macrosant sídlí na Kingsway v obrovském bloku s ocelovou skulpturou zeměkoule, zrcadlovými skly v oknech a gigantickými schody… Z Costa Coffee na protější straně ulice mám na něj báječný výhled.

„Cokoli, co má něco společného se psem,“ ukrytá za Evening Standardem vydávám pokyny Sadie. „Štěkání, košíky pod stolem, hračky pro psa…“ Napiju se kapucína. „Budu tady. A díky!“

Je to tak velký barák, že si tu asi chvíli počkám. Listuju novinami, pomalu uždibuju z čokoládového koláče, a právě když mi přinesli další kapucino, objeví se Sadie přede mnou. Se zardělými tvářemi, rozzářenýma očima a přímo sálá nadšením. Vytáhnu mobil, usměju se na holčinu u vedlejšího stolku a předstírám, že volím číslo.

„No tak!“ řeknu do telefonu. „Našla jsi psa?“

„Jo tamto,“ řekne Sadie, jako by jí tahle maličkost vypadla z hlavy. „Jasně, psa tam mají, ale to bys neuhodla, co…“

„Kde?“ skočím jí nadšeně do řeči. „Kde je ten pes?“

„Tam nahoře,“ ukáže. „V košíku pod stolem. Fakt moc hezoučký mopslík…“

„Můžeš mi zjistit jméno? Číslo kanceláře? Nebo něco podobného? Díky!“

Sadie zmizí, já se obejmu rukama a popíjím kapucino. Shireen měla celou dobu pravdu a Jean mi lhala! No počkej, až tě dostanu k telefonu, to něco zažiješ. Budu požadovat stoprocentní omluvu, pro Flash povolení pobývat v kanceláři a jako gesto dobré vůle možná i nový košík pro psa…

Vyhlédnu z okna a spatřím Sadie, jak poletuje nad chodníkem směrem ke kavárně. Přemůže mě pocit marnosti. Nezdá se, že by nějak spěchala. Neuvědomuje si snad, jak je to důležité? Když se objeví, mám už připravený mobil. „Je všechno v pořádku?“ naléhám na ni. „Víš, kde je ten pes?“

„Aha,“ řekne, jako by na to zase trochu pozapomněla. „Jo, ten pes. Ve čtrnáctém patře, kancelář číslo 1416, a sedí v ní Jane Frenshewová. Ale před chvílí jsem potkala úžasného fešáka.“ Obejme se rukama.

„Co tím myslíš, žes potkala fešáka?“ Rychle si zaznamenávám všechny údaje na kus papíru. „Pro tebe jsou snad všichni fešáci dávná minulost, ne? Ty jsi po smrti, milá teto. Ledaže…“ S náhlým zájmem se na ni podívám. „Jůůů. Že by také nějaký dušiček?“

„Žádný dušiček,“ pohodí netrpělivě hlavou. „A je přímo k sežrání. Mluvil s někým v jedné místnosti, kterou jsem procházela. Úplný Rodolfo Valentino.“

„Kdože?“ To jméno mi nic neříká.

„Ta filmová hvězda, pochopitelně! Vysoký, tmavovlasý a prudký elegán. Hned mi začalo šumět v žaludku.“

„To zní zajímavě,“ prohodím roztržitě.

„A má tu správnou výšku,“ pokračuje Sadie a pohupuje nohama na barové stoličce. „Přiměřila jsem se k němu. Při tanci bych si mu mohla krásně položit hlavu přímo na rameno.“

„Úžasné.“ Dopíšu všechny údaje, popadnu kabelku a vstanu. „Hele, já teď musím zpátky do kanceláře vyřešit ten případ.“ Vyběhnu ze dveří, zamířím k metru, ale k mému překvapení mi Sadie zastoupí cestu.

„Já ho chci.“

„Co prosím?“ vykulím na ni oči.

„Toho mužského, kterého jsem viděla. Měla jsem to, zrovinka tady. To šumění.“ Přitiskne si ruce na vpadlé břicho. „Chci si s ním zatrsat.“

Dělá si legraci?

„Jo, to by bylo fakt milé,“ snažím se ji nakonec uklidnit. „Ale já vážně musím do kanceláře…“ Chci jít dál, ale Sadie mi přehradí cestu rukou a já se zaraženě zastavím.

„Víš, jak dlouho jsem si nezatancovala?“ zeptá se s náhlou touhou.

„Víš, jak dlouho jsem si… nehodila kyčlí? Všechna ta léta, co jsem byla uvězněná v těle staré ženy. Na místě bez hudby, bez života…“

Když si vzpomenu na tu fotografii staré vrásčité ženy v růžovém šálu, přijde mi jí najednou líto.

„Dobrá,“ přisvědčím. „Máš na to právo. Doma si zatancujeme. Pustíme si hudbu, ztlumíme světla, uděláme si malý večírek…“

„Já nechci tancovat doma na hudbu z rádia,“ ohrne nad mou nabídkou nos. „Chci si vyrazit s opravdovským mužským a užívat si!“

„Ty chceš jít na rande?“ užasnu a Sadie se rozzáří oči.

„Chci! Přesně to chci! Na rande s mužským. S támhletím,“ ukáže na budovu.

Jaké to asi je být duchem, že mi vůbec nerozumí?

„Sadie, ty jsi mrtvá.“

„Ale pořád!“ dopálí se. „Musíš mi to v jednom kuse připomínat?“

„Nemůžeš chodit na rande, promiň. Světa běh…“ Pokrčím rameny a chci jít dál. O dvě vteřiny později stojí Sadie znovu přede mnou a sveřepě mě probodává pohledem.

„Požádej ho místo mě.“ Má pevný a rozhodný hlas. „Přilepím se na tebe. Když s ním půjdeš na schůzku, půjdu s ním i já. Když s ním budeš tancovat, zatancuju si i já.“

Nežertuje. Mám pocit, že vyprsknu smíchy.

„Tak ty po mně chceš, abych šla místo tebe na schůzku,“ chci si udělat jasno. „S jakýmsi maníkem, kterého vůbec neznám. Jenom aby sis mohla zatrsat.“

„Prostě si jenom chci užít trochu zábavy s fešákem, když mám ještě šanci.“ Sadie skloní hlavu a našpulí ústa do malého smutného „o“. „Ještě jednou zakroužit na tanečním parketu. Nic jiného nechci, než tohle slzavé údolí definitivně opustím.“ Hlasem poklesne do tichého žalostného kvílení. „Je to mé poslední přání. Po ničem jiném netoužím.“

„Nějak se ti ta poslední přání hromadí, ne?“ dopálím se trochu. „Jedno jsi už měla! Abych ti našla náhrdelník, že?“

Na okamžik se zdá, že jsem Sadie dostala.

„No tak je to mé druhé poslední přání,“ prohlásí nakonec.

„Hele, Sadie.“ Snažím se mluvit rozumně. „Nemůžu prostě nějakého neznámého chlapa požádat jen tak o schůzku. Bez tohoto přání se budeš muset obejít. Fakt je mi líto.“

Sadie na mě mlčky hledí s tak bolestným výrazem, že se leknu, jestli jsem jí nešlápla náhodou na nohu.

„Takže ty mě doopravdy odmítáš,“ pronese nakonec zlomeným hlasem. „Ty mi nechceš vyhovět. Mému poslednímu přáníčku. Mé poslední prosbičce.“

„Hele…“

„Taková léta jsem trávila v tom ústavu. Sama samotinká bez jediné návštěvy. Bez kapky radosti. Bez špetky života. Uprostřed samého stáří… samoty… a trápení…“

Ach bože. Tohle od ní není hezké. Není to fér.

„Všechny ty Vánoce v opuštěnosti. Bez jediné návštěvy, bez jediného maličkého dárečku…“

„Já za to nemůžu,“ špitnu, ale Sadie si toho nevšímá.

„A teď mám naději urvat kousek toho štěstíčka. Kapku potěšení. Ale má vlastní nelidská a sobecká praneteř…“

„No tak dobře!“ Zastavím se a promnu si čelo. „No tak dobře! Když to teda chceš. Dobře! Provedu!“

Stejně si všichni kolem myslí, že jsem praštěná. To, že požádám úplně neznámého člověka o schůzku, na tom už moc nezmění. Mého otce to možná dokonce potěší.

„Ty jsi anděl!“ Sadiina deprese se okamžitě změní v euforii. Roztočí se přímo na chodníku, až kolem ní poletují šaty. „Tak pojď, hned ti ho předvedu! Honem!“

Jdu za ní k mohutným schodům a vstoupím do haly s vysokánským stropem. Pokud to mám udělat, musím to udělat rychle, než se mi v hlavě rozleží, co to vlastně provádím.

„Tak kde je?“ rozhlížím se po sále obloženém mramorem.

„V jedné kanceláři nahoře! Honem!“ Vypadá jako štěně, které sebou trhá na vodítku.

„Nemůžu jen tak vrazit do něčí kanceláře!“ syknu na ni a ukazuju na elektronickou bezpečnostní bariéru. „Musím si něco vymyslet. Nějakou omluvu. Musím si… aha.“

V rohu stojí tabule s nápisem „Seminář o globální strategii“. Vedle u stolu sedí dvě očividně znuděná děvčata se jmenovkami. To by šlo.

„Dobrý den,“ oslovím je energicky. „Omlouvám se, že jdu pozdě.“

„To nevadí. Právě začali.“ Jedna z dívek se narovná a sáhne po seznamu, zatímco druhá dívka se zarputile dívá do stropu. „A vy jste…“

„Sarah Connoyová,“ popadnu namátkou jednu jmenovku. „Díky. Už bych měla letět…“

Vykročím k ostraze, bleskověji ukážu jmenovku a rozběhnu se chodbou, na jejíchž stěnách visí luxusně vyhlížející obrazy. Ztratila jsem naprosto přehled, kde se momentálně nacházím. V budově sídlí zhruba dvacet společností a já jsem byla pouze v Macrosantu, který je mezi jedenáctým až sedmnáctým poschodím. „Tak kde je ten tvůj zázrak?“ ucedím k Sadie koutkem úst.

„Ve dvacátém patře.“

Skočím do výtahu a všem přítomným kývnu na pozdrav jako pravá manažerka. Ve dvacátém patře vystoupím a ocitnu se v dalším obrovském sálu s recepcí. Sedm metrů ode mě je přepážka obložená žulou, za níž sedí v šedivém kostýmku trochu nerudně vyhlížející žena. Na stěně nad její hlavou visí plakát s nápisem „Turner Murray Consulting“.

Páni. Turner Murray je špičková firma, která dostává ty největší zakázky. Ten chlap nebude asi žádné ořezávátko.

„Dělej!“ Sadie běží tanečními krůčky ke dveřím s bezpečnostním panelem. Právě kolem mě prochází dvojice mužů v obleku a jeden z nich se na mě zvědavě podívá. Rychle vytáhnu mobil, přiložím si ho k uchu, aby se náhodou se mnou nedali do řeči, a držím se jim za zády. Dojdeme ke dveřím a jeden z mužů zvolí kód.

„Díky,“ přikyvuju věcně hlavou jako pravá podnikatelka a kráčím za nimi. „Gavine, povídám, že ta evropská čísla nedávají žádný smysl,“ říkám do mobilu.

Vyšší muž trochu zaváhá, jako by mě chtěl zastavit. Sakra. Rychle přidám do kroku a prosmýknu se těsně za nimi.

„Za dvě minuty mám schůzku, Gavine,“ brebentím do mobilu. „Chci ty aktualizované cifry na BlackBerrym. Teď už musím jít a promluvit si o těch… ehm… procentech.“

Nalevo jsou dámské toalety. Snažím se přímo neutíkat, ale co nejrychlejším krokem tam zamířím a přikrčím se v mramorem obložené kóji. „Co tu děláš?“ vyptává se Sadie, která se mi zhmotní přímo před nosem. No tohle, copak vůbec neví, co je soukromí? „Co bys asi tak řekla?“ špitnu se zatajeným dechem. „Musíme chvíli počkat.“

Po přibližně třech minutách vyjdu z toalet. Oba muži jsou pryč. Chodba je prázdná a tichá; dlouhý světle šedý koberec se táhne donekonečna, stěny jsou po stranách osázené dveřmi ze světlého dřeva a tu a tam se vyskytnou i automaty na vodu. Slyším tlumenou konverzaci prokládanou tichým zvukem počítačů.

„A kde tedy je?“ obrátím se k Sadie.

„Hmmm,“ Sadie se rozhlíží. „V jedněch z těch dveří…“

Kráčí chodbou a já se šinu ostražitě za ní. Připadám si jako ve snu. Co mě to napadlo vlézt do cizí kancelářské budovy a pídit se tu po úplně cizím mužském?

„Ano!“ Sadie vyroste vedle mě a září štěstím. „Támhle je! Má úžasně pronikavé oči. Úplně mě z nich mrazí.“ Ukazuje na masivní dřevěné dveře s nápisem Místnost 2012. Nemají vůbec žádnou skleněnou výplň, takže nevím, co je za nimi.

„Určitě?“

„Zrovinka tam byl! Je tam! Dělej! Řekni mu to!“ Snaží se mě rukama postrkovat.

„Moment!“ uskočím o pár kroků stranou a pokouším se vymyslet nějaký plán. Nemůžu tam jen tak vpadnout, musím mít nějakou strategii.

1. Zaklepu na dveře cizího člověka a vstoupím.

2. Zdvořile pozdravím, jako by se nechumelilo.

3. Požádám ho o schůzku.

4. Zhroutím se v rozpacích, když zavolá bezpečnostní službu.

5. Vyletím odtud jako namydlený blesk.

6. Za žádných okolností neprozradím své pravé jméno. V tom případě budu totiž moct zmizet, vymazat celou příhodu z paměti a nikdo nemusí při troše štěstí zjistit, že jsem to byla já. Třeba si i on bude nakonec myslet, že se mu to jenom zdálo.

Celé to může trvat maximálně třicet vteřin a Sadie mě pak s tím konečně přestane otravovat. Tak dobře, hurá na věc. Vykročím ke dveřím a snažím se nevšímat si toho, že mi srdce tluče až v krku. Zhluboka se nadechnu, zvednu ruku a tiše zaklepám.

„Vždyť to nebylo vůbec slyšet!“ zaječí na mě Sadie. „Musíš klepat hlasitěji! A hned pak jít dovnitř. Je tam! Dělej!“

Přivřu oči, hlasitě zaklepám, zmáčknu kliku a vlítnu dovnitř.

U konferenčního stolu sedí dvacet lidí a všichni se otočí přímo ke mně. Na opačném konci stolu se zarazí člověk při PowerPoint prezentaci.

Překvapením téměř zcepením.

To není žádná kancelář, to je zasedací síň. Vpadla jsem mezi lidi, mezi kterými nemám co dělat, do firmy, v níž nemám co pohledávat, na významné jednání, k němuž mě nepřizvali, a teď na mě všichni civí a čekají, co bude dál.

„Promiňte,“ vykoktám nakonec. „Nerada jsem vás vyrušila. Pokračujte.“

Koutkem oka zahlédnu několik volných míst. Téměř v mrákotách odstrčím jednu židli a posadím se. Žena u dveří na mě chvíli zamyšleně zírá, ale pak mi přistrčí blok a tužku.

„Díky,“ zamumlám.

Nemůžu tomu uvěřit. Nikdo mi neřekl, abych odtud vypadla. To si vůbec neuvědomili, že tam nepatřím? Muž v popředí shrnul svou přednášku a pár lidí si dělá poznámky. Nenápadně si prohlížím lidi kolem stolu. V místnosti je přibližně patnáct mužů. Sadiin může být kterýkoli z nich. Naproti mně sedí světlovlasý mládenec, který vypadá velmi hezky. Ani ten s prezentací není k zahození. Má zvlněné tmavé vlasy, světle modré oči a stejnou vázanku, jakou jsem dala Joshovi k narozeninám. Ukazuje něco na grafu a provází to zaujatým komentářem.

„… a hodnocení spokojenosti klientů tak rok od roku stoupá…“

„Necháme toho.“ Muž u okna, kterého jsem si předtím nevšimla, se otočí. Má americký přízvuk, tmavý oblek a kaštanové vlasy sčesané dozadu. Mezi obočím dvě hluboké vrásky spojené do písmene V, které vyjadřují nespokojenost s kudrnáčem. „Hodnocení spokojenosti klientů není naším cílem. Nestojím o práci, s níž jsou vysoce spokojeni klienti. Stojím o práci, s níž jsem vysoce spokojen já sám.“

Kudrnáč zůstane jako opařený, až mi ho přijde skoro líto.

„Jistěže,“ zamumlá.

„Všichni v této místnosti se zaměřujete na nesprávné věci.“ Američan se zamračí na lidi sedící u stolu. „Nejsme tu od toho, abychom prováděli taktická rychlá řešení. Nýbrž abychom ovlivňovali strategii. Abychom inovovali. Dokud tady budu já…“

Přestanu poslouchat, když uvidím Sadie, která si sedla na vedlejší židli. Napíšu do bloku „KTERÝ Z NICH?“ a přistrčím to před ni.

„Přece ten, který vypadá jako Rodolfo Valentino,“ nesmírně se podiví, jako by žasla, že se někdo na něco takového vůbec může ptát.

Ježkovy voči.

„JAK MAM KRUCINÁL VĚDĚT, JAK VYPADAL NĚJAKÝ RODOLFO VALENTINO?“ píšu na papír. „KTERÝ?“

Říkám si, že to bude asi ten kudrnáč. Nebo ten blonďák vpředu – vážně nevypadá špatně. Nebo ten s tou kozí bradkou?

„Tamten, to je jasné!“ ukazuje Sadie na opačnou stranu místnosti.

„TEN S TOU PREZENTACÍ?“ ptám se pro jistotu.

„Ale ne, ty huso!“ zahihňá se. „Tamten!“ Vynoří se před zamračeným Američanem a toužebně se na něj zadívá. „Není činanej?“

„Tenhle?“

Jejda, tohle mi uniklo nahlas. Všichni se ke mně otočí a já se rychle snažím předstírat, že si odkašlávám. „Eeeen, eeeen.“

„TO MYSLÍŠ VÁŽNĚ?“ napíšu do bloku, když se Sadie vrátí.

„Je k sežrání!“ prskne mi uraženě do ucha.

Pochybovačně si Američana prohlížím a snažím se být nestranná. Vypadá celkem dobře takovým tím konvenčním způsobem. Má široké čelo, nad ním husté vlasy, je trochu opálený a zpod běloskvoucích manžet vykukují tmavé chloupky. Oči má vážně pronikavé. Má přitažlivost vůdčích typů. Silné ruce, silná gesta. Když promluví, vynutí si pozornost.

No ale můj typ to rozhodně není. Příliš silná osobnost. Příliš zamračený. A všichni v tomhle sále z něj mají očividně vítr. „Když už o tom mluvím,“ vytáhne umělohmotnou složku a posune ji beze slova přes stůl k chlápkovi s kozí bradkou. „Včera večer jsem sepsal pár bodů ke konzultaci Morrise Farquhara. Jenom v kostce. Možná to k něčemu bude.“

„Aha.“ Kozí bradka je naprosto vyvedena z míry. „No tak… díky. Moc si toho vážím.“ Letmo nahlédne do složky a ptá se: „Můžu toho využít?“

„Tak jsem to v podstatě myslel,“ odpoví Američan a jedním koutkem se usměje tak letmo, že mrknout, mohl by to člověk přehlédnout. „Takže k tomu poslednímu bodu…“

Ze svého místa vidím, jak kozí bradka ohromeně listuje vytištěnými stránkami. „Kde na to vzal krucinál čas?“ mumlá k sousedovi, který pokrčí rameny.

„Už musím jít.“ Američan se najednou podívá na hodinky. „Promiňte, že jsem vám tak vpadl do schůze, Simone, pokračujte.“

„Mám jednu otázku.“ Plavovlasý chlapík rychle zvedá ruku. „Když hovoříte o inovačních metodách, myslíte tím…“

„Rychle!“ ozve se mi v uchu Sadiin hlas tak nečekaně, až nadskočím. „Požádej ho o schůzku! Už odchází! Slíbilas to! Dělej! Dě-lej-dě-lej-dě-lej…“

„No jo!!!“ načmárám. „POČKEJ CHVÍLI.“

Sadie se přesune na opačný konec místnosti a vyčkávavě mě sleduje. Po chvíli na mě začne netrpělivě gestikulovat. Pan Velký americký mračoun dohovořil s plavovlasým chlápkem a zastrkává si materiály do diplomatky.

Nedokážu to udělat. Je to absurdní.

„No tak! No tak!“ Sadie se mě pokouší shodit ze židle. „Mluv!“ Krev mi hučí v uších. Pod stolem se mi třesou kolena. S vypětím všech sil se donutím zvednout ruku. „Promiňte!“ vykviknu rozpačitě.

Pan Velký americký mračoun se ke mně otočí a nechápavě si mě prohlíží.

„Promiňte, ale nemyslím si, že se známe. Musíte mě omluvit, ale spěchám…“

„Mám jednu otázku.“

Všichni kolem stolu se otočí ke mně. Jeden muž se právě šeptem vyptává: „Kdo je to?“

„Já… totiž… tak nějak… jsem se chtěla zeptat…“ Hlas mi nervozitou přeskakuje a odkašlu si. „Nešel byste se mnou někam?“

Nastane ohromené ticho až na kohosi, kdo se začal dusit kávou. V obličeji hořím, ale snažím se zachovat klid. Vidím, jak se na sebe několik lidí užasle podívalo.

„Promiňte?“ prohlásí Američan mírně vyjeveně.

„Myslím tím… na rande?“ odvážím se malinko pousmát.

Najednou si všimnu, že vedle něj stojí Sadie. „Řekni ano!“ vřeští mu do ucha tak hlasitě, že mám chuť místo něj uskočit. „Řekni ano! Řekni ano!“

K velkému údivu vidím, že Američan reaguje. Otáčí hlavou, jako by se snažil zaměřit vzdálený rozhlasový signál. Mohl by ji opravdu slyšet?

„Milá slečno,“ osloví mě zdvořile šedovlasý muž. „Tady opravdu není místo ani čas na…“

„Nehodlám vás zdržovat,“ odpovím skromně. „Jenom potřebuju odpověď, takovou či onakou.“ Otočím se znovu k Američanovi. „Šel byste se mnou na schůzku?“

„Řekni ano! Řekni ano!“ doráží na něj Sadie a její hlas stoupá do nesnesitelného jekotu.

To mě podržte. Američan očividně něco slyší. Potřese hlavou a snaží se jí pár kroky stranou uniknout, ale Sadie se ho drží jak klíště a ze všech sil na něj ječí. Američan má skelný pohled a vypadá jako v transu.

V místnosti je hrobové ticho. Všichni na něj upřeně civí; jedna žena si zakryla dokonce rukou obličej, jako by přihlížela železničnímu neštěstí.

„Řekni ano!“ Sadie po tom ječení už mírně chraptí. „Hned! Řekni to! ŘEKNI ANO!“

Docela mě baví pozorovat, jak se Sadie tak strašně snaží a jak se jí dostává jenom slabounké odezvy. Ale je mi jí líto. Vypadá tak bezmocně. Jako by křičela za skleněnou tabulí a jako bych jediný člověk, který ji trochu slyší, byla já. Začínám chápat, jak nesmírně frustrující je Sadiin svět. Na nic si nemůže sáhnout, s nikým si nemůže popovídat, svému idolu se očividně nikdy nedostane…

„Ano,“ přikývne Američan se zoufalstvím v hlase.

A já ji lituju!

Opravdu to řekl?

Lidé kolem stolu zalapají po dechu a někdo se tlumeně zahihňá. Všichni se okamžitě otočí ke mně, ale já nejsem schopná chvíli promluvit.

Řekl ano.

Jakože… to s ním jako mám jít vážně na rande?

„Dobře!“ vzpamatuju se nakonec. „Takže… ozvu se e-mailem, ano. Jo, jmenuju se Lara Lingtonová. Dám vám vizitku…,“ šátrám rukou v kabelce.

„Já jsem Ed,“ pořád mírně v transu se mi představí. „Ed Harrison.“ Sáhne do náprsní kapsy a vytáhne firemní vizitku.

„Takže… jo… takže ahoj, Ede!“ Popadnu kabelku a za sílící vřavy se dávám na ústup. Někdo právě říká: „Kdo to krucinál vlastně byl?“ a jedna žena zasvěceně prohlašuje: „Vidělas? Člověk se prostě nesmí bát. Na mužské se musí frontálním útokem. Žádné okolkování. Rovnou vyložit karty. Kdybych v jejím věku věděla to, co ví ona…“

Co vlastně vím?

Podle mě jedině to, že odtud musím fofrem vypadnout.

OSM

Když mě Sadie v polovině přízemní haly dohoní, jsem ještě v šoku. Omámeně si dokola promítám předchozí scénu. Sadie navázala spojení s člověkem. On ji doopravdy slyšel. Sice nevím, do jaké míry, ale očividně to stačilo.

„Není to kusanec?“ ševelí ke mně zasněně. „Já věděla, že bude souhlasit.“

„Co to tam bylo?“ mumlám zpitoměle. „Jak jsi tam na něj ječela. Myslela jsem, že nemůžeš navázat spojení s nikým vyjma mě!“

„S konverzací je to bída,“ přikývne. „Ale všimla jsem si, že když někomu z plných plic zařvu přímo do ucha, většinou něco slabě zaslechne. Ale je to dřina jako na kostele.“

„Takže tys už to zkusila předtím? Mluvit s někým jiným?“

Chápu, že to zní divně, ale na ty její kontakty s ostatními lidmi jaksi trochu žárlím. Sadie je můj duch.

„No, pár slov jsem prohodila s královnou,“ řekne, jako by to byla naprosto běžná věc. „Jen tak, pro tu psinu.“

„To myslíš vážně?“

„Hádej,“ potutelně se usměje. „Ale na hlasivky je to opravdový mor. Vždycky toho musím za chvíli nechat.“ Odkašle si a lehce si promasíruje krk.

„A já si myslela, že tě vidím jenom já,“ namítnu pošetile. „Já myslela, že jsem něco extra.“

„Jsi jediná, u níž můžu být okamžitě,“ vysvětlí Sadie po chvilce přemýšlení. „Stačí na tebe pomyslet a už jsem s tebou.“

„Aha.“ V hloubi duše mě to malinko potěšilo.

„Kam myslíš, že nás pozve?“ podívá se na mě a oči jí září jako hvězdy. „Do Savoye? Savoy přímo miluju.“

Čímž mě z mých nadoblačných výšin rázem srazí do přítomnosti. To si vážně myslí, že půjdeme ve třech na rande? Na podivné ujeté rande ve třech s duchem rodu ženského?

Nevzrušuj se, Laro. Ten chlap tě stejně na schůzku nepozve. Tvou vizitku hodí do kanálu a celou událost svede na to, že měl kocovinu, nebo že byl v rauši, případně že se na něm projevilo vypětí z posledních dnů, a už ho nikdy chválabohu neuvidíš. S nově nabytou sebedůvěrou vykročím k východu. Na jeden den už bylo toho magoření vážně dost. A čeká mě práce.

Hned po příchodu do kanceláře zatelefonuju Jean. Uvelebím se k tomu pohodlně v kancelářské židli, abych si následující chvíli mohla patřičně vychutnat. „Jean Savillová.“

„Hezký dobrý den, Jean,“ zašvitořím. „Tady Laura Lingtonová. Volám ještě kvůli té vaší firemní filozofii, že v budově nesmí být žádní psi, které naprosto rozumím a schvaluju ji. Je mi naprosto jasné, proč si nepřejete mít na pracovišti zvířata. Jenom mi je divné, že se toto pravidlo nevztahuje také na Jane Frenshewovou v kanceláři číslo 1416?“

Ha!

Ještě nikdy jsem Jean nedostala takhle do kouta. Zpočátku se pokoušela všechno zatlouct. Pak se mi snažila namluvit, že jde o zvláštní situaci, která nezakládá žádný precedens. Ale stačila jediná zmínka o právnících a evropském právu, aby naprosto kapitulovala. Shireen si může vodit Flash do práce! Zítra to připíšou do její smlouvy a do kanceláře jí připraví pro psa koš. Položím sluchátko a vytočím Shireenino číslo. Ta bude ráda! Když se to tak vezme, je tato práce vážně zábava.

A ještě zábavnější je, když Shireen nevěřícně zalapá na druhém konci telefonu po dechu.

„Neumím si představit, že by si s tímhle dal někdo v Sturgis Curtis takovou práci,“ opakuje donekonečna. „To je ten rozdíl, když se člověk obrátí na menší tým.“

„My máme totiž osobní přístup. Řekněte to svým známým!“

„To určitě! Udělali jste na mě ohromný dojem! A vůbec, jak jste na toho druhého psa přišli?“ Krátce zaváhám.

„Každý má své cestičky,“ řeknu nakonec.

„Každopádně jste úžasná!“

Když celá rozzářená položím sluchátko, podívám se na Kate, která přímo hoří zvědavostí.

„Jak jsi našla toho dalšího psa?“ ptá se.

„Instinkt,“ pokrčím rameny.

„Instinkt?“ posmívá se mi Sadie, která se tu poflakuje po kanceláři. „Žádné instinkty nemáš! To jsem byla já! Správně jsi měla říct: ‚To mi pomohla má úžasná prateta Sadie, které tím skládám mimořádný hold!‘“

„Víš, Natalie by se nikdy neobtěžovala s hledáním nějakého psa,“ prohlásí zničehonic Kate. „Nikdy. V žádném případě.“

„Jo tak,“ řeknu trochu schlíple. Mám-li to porovnat s tím, jak pracovala Natalie, připadám si trochu neprofesionálně. Asi to bylo trochu neracionální strávit tolik času hledáním jednoho psa. „To máš tak, chtěla jsem prostě zachránit situaci. Nic lepšího mě nenapadlo…“

„Špatně jsi mě pochopila,“ přeruší mě zrůžovělá Kate. „To měla být poklona.“

Jsem tak překvapená, že nevím, co říct. Ještě nikdy jsem ze srovnání s Natalie nevyšla vítězně.

„Dojdu si na oslavu na jedno kafčo!“ prohlásí Kate vesele. „Nemám ti také přinést?“

„Klidně jdi,“ usměju se na ni. „Nemusíš mi nic nosit.“

„Abych pravdu řekla…,“ Kate tone v rozpacích, „mám hlad jako vlk. Ještě jsem nebyla na obědě.“

„Proboha!“ vyděsím se. „Tak to jdi! Pořádně se nacpi! Abys nám tu neumřela hlady!“

Kate vyskočí, praští se hlavou o otevřenou zásuvku s materiály a stáhne z horní police kabelku. Jen co za ní zaklapnou dveře, přijde Sadie k mému stolu. „No tak co,“ posadí se na krajíček a vyčkávavě na mě hledí.

„Co zase máš?“

„Tak zavoláš mu, nebo ne?“

„Komu?“

„Jemu!“ Nakloní se přes počítač. „Jemu!“

„Jakože tomu Edovi Jaksedohájejmenuje? A já mu mám volat?“ Věnuju jí soucitný pohled. „Copak nevíš, jak to chodí? Jestli mi bude chtít zavolat, tak mi zavolá.“ Až naprší a porostou vařečky, dodávám v duchu.

Smažu pár e-mailů, napíšu pár odpovědí a pak se na ni podívám. Sedí nahoře na kartotéce a snaží se pohledem uhranout telefon. Když si všimne, že ji pozoruju, trhne sebou a rychle se podívá jinam.

„A kdo je teď posedlý mužským?“ neodpustím si menší rýpnutí.

„Nikým nejsem posedlá,“ nafrní se.

„Tím, že se budeš dívat na telefon, ho nedonutíš zazvonit. Copak to nevíš?“

Sadie po mně blýskne zlostně očima, otočí se ke mně zády a začne zkoumat šňůru rolety tak důkladně, jako by se snažila zanalyzovat každé vlákno. Pak přejde k protějšímu oknu. Pak se zase podívá na telefon.

To mi ještě tak scházelo, aby se mi kanceláří potloukal nyjící duch, zrovna když se snažím pracovat.

„Proč se nejdeš někam projít?“ navrhnu jí. „Nechceš se podívat na Okurku nebo si zajít do Harrods?“

„V Harrods jsem už byla,“ pokrčí nos. „Teď to tam vypadá dost divně.“

Právě jí chci navrhnout, aby si vyšla na hodně dlouhou procházku do Hyde Parku, když mi zavrní mobil. Sadie se objeví u mě jako blesk a dychtivě se se mnou dívá na displej.

„Je to on? Je to on?“

„Tohle číslo neznám,“ pokrčím rameny. „To může být kdokoli.“

„To bude jistě on!“ obejme se rukama kolem ramen. „Řekni mu, že chceme jít do Savoye na pár koktejlů.“

„Přeskočilo ti? Nic takového mu říkat nebudu!“

„Je to mé rande a já chci jít do Savoye,“ postaví si hlavu.

„Drž zobák, nebo to nevezmu!“

Měříme se vzájemně očima, když telefon zatrylkuje znovu, a pak Sadie neochotně a s tvářemi nafouklými ustoupí o krok dozadu. „Haló!“

„To je Laura?“ Ženský hlas, který neznám.

„Není to on, jasný?“ zasyčím na Sadie. Gestem jí naznačím, aby se klidila, a vrátím se k telefonu. „Ano, tady Lara. Kdo je to?“

„Tady je Nina Martinová. Nechávala jste mi zprávu ohledně toho náhrdelníku? Který měl být na dobročinném bazaru v ústavu?“

„Jistě!“ zpozorním. „Koupila jste nějaký?“

„Dva jsem koupila. Černé perly a červený. V dobrém stavu. Jestli chcete, prodám vám je. Chtěla jsem je dát na eBay…“

„Ne,“ odfouknu si. „Pátrala jsem po jiném. Ale mockrát děkuju.“

Vytáhnu seznam a škrtám Ninu Martinovou. Sadie mě nespokojeně pozoruje.

„Proč jsi ještě nezavolala všem?“ dotírá.

„Pár lidem zavolám dnes večer. Ale teď už musím vážně pracovat,“ dodám. „Promiň, ale vážně musím.“

Sadie si zhluboka vzdychne. „To čekání je nesnesitelné.“ Protáhne se k mému stolu a zase civí na telefon. Pak odsviští k oknu a zpět k telefonu.

Za takového poletování a vzdychání se vážně nedá pracovat. Musím k ní být surově upřímná.

Počkám, než přiletí zpátky, a řeknu: „Hele, Sadie, to s tím Edem. Měla by sis něco ujasnit. Nezavolá.“

„Co tím myslíš, že nezavolá?“ nafoukne se Sadie. „Jistěže zavolá.“

„Nezavolá,“ zavrtím hlavou. „Určitě nebude volat nějaké praštěné holce, která se mu vetřela na firemní schůzi. Někam mou vizitku zahodí a pak na to zapomene. Je mi líto.“

Sadie se na mě vyčítavě zadívá, jako bych ji chtěla připravit o všechny naděje.

„Copak za to můžu?“ bráním se. „Jenom se ti snažím šetrně sdělit, jak to dopadne.“

„On zavolá,“ prohlásí klidně a rozhodně. „A my půjdeme na schůzku.“

„No dobře. Když myslíš.“ Vrátím se k počítači a píšu na klávesnici. Když zvednu oči, je už pryč a já bezděčně vydechnu úlevou. Konečně trochu prostoru. Konečně klid!

Právě píšu odpověď na Jeanin mail ohledně Flash, když zazvoní telefon. Roztržitě zvednu sluchátko a zaháknu si ho pod bradu. „Dobrý den, u telefonu Lara.“

„Dobrý den,“ prohlásí na druhém konci rozpačitý mužský hlas. „Tady Ed Harrison.“

Ztuhnu. Ed Harrison?

„Ááá… eeehm… dobrý den!“ Rozhlížím se divoce po kanceláři, jestli tam někde není Sadie, ale nikde ji nevidím.

„Takže, my spolu jdeme zřejmě na schůzku,“ říká Ed škrobeně.

„No… nejspíš jdeme.“

Mluvíme jako lidé, kteří vyhráli společnou schůzku v tombole a teď nevědí, jak z toho vybruslit.

„Na St. Christophers Place je jeden bar,“ navrhne. „Crowe Bar. Nešla byste tam na drink?“

Vidím mu až do žaludku. Navrhl drink, protože to je nejrychlejší schůzka, jakou si můžete dát. Vážně se mu do toho moc nechce. Tak proč volal? To je tak staromódní a zdvořilý, že by mě nedokázal hodit přes palubu, ani kdyby stoprocentně věděl, že jsem masový vrah?

„Dobrý nápad,“ přisvědčím vesele.

„V sobotu večer v půl osmé?“

„Budu tam.“

Pokládám sluchátko a přemítám, jestli se mi to jen nezdá. Jdu doopravdy na schůzku s panem Velkým americkým mračounem. A Sadie o tom vůbec neví.

„Sadie,“ rozhlížím se. „Sa-die! Slyšíš mě? Mám pro tebe úžasnou novinu! Opravdu zavolal!“

„Já vím,“ řekne za mnou Sadiin hlas. Otočím se na kancelářské židli dozadu a Sadie naprosto nevzrušeně sedí na parapetu.

„Propáslas to!“ říkám jí vzrušeně. „Ten tvůj chlap zavolal! Jdeme se…“ Náhle mi něco dojde. „Proboha. Snad to není tvoje práce! Snad jsi mu tam nešla zase vyřvávat do ucha!“

„A proč ne!“ nafoukne se. „Kdo má na něj tak dlouho čekat? Tak jsem ho šla trochu postrčit.“ Sklopí dotčeně řasy. „Musím přiznat, žes měla pravdu. Opravdu tvou vizitku vyhodil. Ležela zmačkaná v jeho odpadkovém koši. Vůbec ti nechtěl zavolat!“ Vypadá tak rozčíleně, že přemáhám smích.

„Aspoň vidíš, jak to chodí v jednadvacátém století s randěním. A jak jsi ho přemluvila?“

„Dřina jako na kostele,“ uleví si. „Nejdřív jsem mu slušně řekla, aby ti zavolal, ale naprosto mě ignoroval. Pořád se ke mně otáčel zády a stále rychleji bušil do klávesnice. Pak jsem se na něj přilepila a dala mu jasně najevo, že jestli ti nezavolá a nedomluví si s tebou schůzku, tak ho bůh Ahab stihne příšernou chorobou.“

„Kdo je bůh Ahab?“ vykulím oči.

„To mám z jednoho šestákového románku.“ Sadie je očividně sama se sebou spokojená. „Namluvila jsem mu, že ztratí vládu nad rukama a nohama a že mu vyrostou ohavné bradavice. Bylo mi jasné, že jsem ho trochu nahlodala, ale pořád ještě se mě snažil ignorovat. Tak jsem se podívala na tu klávesnici…“

„Počítačovou?“ vložím se.

„Co já vím,“ odpoví netrpělivě. „Řekla jsem mu, že se mu to poláme, a že jestli ti nezavolá, přijde definitivně o práci.“ Při té vzpomínce se jí koutky úst stočí k úsměvu. „To s ním vážně zacloumalo. Ačkoli ještě ve chvíli, kdy vytahoval z koše tvou vizitku, si mnul čelo a mumlal si: ‚Proč té holce vlastně volám? Co mě to popadlo?‘ Tak jsem mu zařvala do ucha: ‚Protože jí chceš volat! Protože je moc hezká!‘“ Sadie si triumfálně odhrne vlasy z čela. „A tak ti zatelefonoval. To koukáš, co?“

Dívám se na ni a nemám slov. Vyhrožováním donutila toho chlapa, aby si dal se mnou schůzku. Nabourala se mu do myšlenek. Přinutila ho k milostnému dobrodružství, na které nemá vůbec chuť.

Je jedinou ženou, kterou znám, která donutila muže zavolat. Od počátku světa.

Jistě, jsou v tom nadpřirozené síly, ale stejně to dokázala.

„Tetičko Sadie,“ řeknu pomalu. „Ty jsi opravdu třída.“

DEVĚT

Když nemůžu někdy spát, představuju si, jaká pravidla bych vymyslela, kdybych byla paní světa. Překvapivě jenom pár se jich týká bývalých partnerů a teď jsem k nim přidala ještě jedno:

Bývalí partneři nesmějí zvát nové přítelkyně do restaurace, kam chodili s tou předchozí.

Nemůžu pořád uvěřit tomu, že Josh pozval tuhletu holku do bistra Martin. Jak mohl? Je to naše místo. Vždyť jsme tam přece měli první schůzku! Totálně zradil všechny naše vzpomínky. Jako by celý náš vztah byl takovou magnetickou tabulkou, kterou teď záměrně třese, aby mohl namalovat nový obraz a na starý, mnohem lepší a mnohem zajímavější, mohl definitivně zapomenout.

A to jsme se rozešli teprve nedávno. Jak může chodit na rande po pouhých šesti týdnech? Copak vůbec nic neví? Že řítit se neuváženě do nového vztahu nemůže přinést nic dobrého. Že se tím jeho smutek může naopak ještě víc prohloubit? Být u toho já, pěkně bych mu to všecko vyložila!

Je sobota půl jedné a už tu trčím dvacet minut. Znám tuto restauraci natolik dobře, že jsem si mohla vymyslet dokonalý plán. Vmáčkla jsem se do kouta a pro jistotu si nasadila baseballovou čepici. Je to rušná restaurace s mnoha stolky, rostlinami a věšáky na kabáty, takže tu snadno splynu s pozadím.

Josh si rezervoval jeden z velkých dřevěných stolů u okna – nahlédla jsem do seznamu rezervací. Ze svého místa mám báječný výhled, takže Marii a řeč jejich těla budu moct zevrubně prozkoumat. A co víc, budu slyšet, co si povídají, protože jsem na stůl namontovala odposlech.

Nedělám si legraci, opravdu jsem stůl napíchla. Před třemi dny jsem si na internetu koupila v sadě „Poprvé špionem“ malinký mikrofon s dálkovým odposlechem. Když mi to přišlo, zjistila jsem, že je to spíš souprava pro desetileté školáky než pro dospělé zhrzené milenky, protože tam byl i „Špionův deník“ z umělé hmoty a „Super dešifrovací klíč“.

Ale co! Vyzkoušela jsem to a ono to fungovalo! Sice to má dosah necelých sedmi metrů, ale já ani víc nepotřebuju. Před deseti minutami jsem se pomalu šourala kolem stolu, předstírala jsem, že mi něco upadlo, a zespoda ke stolu jsem přilepila malý samolepící polštářek. Sluchátka ukrývám pod baseballovou čapkou. Až to budu potřebovat, stačí je zapnout.

Hele, nechte si to, já vím, že se lidi nemají špehovat. Já vím, že se chovám nemorálně a fujtajblově. Tak trochu jsme se kvůli tomu se Sadie pohádaly. Hlavně když mi tvrdila, že sem vůbec nemám chodit. A když pak konečně pochopila, že mě nepřemluví, prohlásila, že kdybych skutečně tak zoufale chtěla vědět, co Josh říká, posadila bych se opodál a poslouchala. Ale jaký je v tom rozdíl, jestli někoho špehujete z jednoho, nebo ze tří metrů?

Vtip je v tom, že v lásce platí úplně jiná morálka. V lásce i ve válce je dovoleno vše. Je to pro dobro věci. Jako když tehdy v Bletchley dešifrovali německé kódované zprávy. A také by se na to dalo dívat jako na porušení soukromí. Jenomže tehdy jim to bylo fuk, že?

Vidím se šťastně vdaná za Joshe, jak sedíme u nedělního oběda a já říkám svým dětem: „Jestlipak víte, že jsem tatínkovi tu štěnici málem pod stůl nedala? V tom případě byste tady teď, milá pacholátka, vůbec neseděla!“

„Už myslím jde!“ řekne najednou vedle mě Sadie. Nakonec jsem ji přemluvila, aby mi dělala asistentku, což se dosud projevovalo pouze tak, že se potlouká kolem restaurace a opovržlivě komentuje oblečení kolemjdoucích.

Odvážím se poočku podívat ke dveřím a sevře se mi žaludek. Můjtybože, můjtybože. Sadie má pravdu – je to on. A s ní. Přicházejí spolu. Co mají co chodit spolu?

Holka, uklidni se. Nesmíš si hned představovat, jak se ráno probouzejí v posteli, ještě omámení a unavení báječným milováním. Může pro to být spousta jiných logických vysvětlení. Možná se potkali v metru nebo tak. Posilním se vydatným douškem vína a pak se na ně znovu podívám. Ani nevím, koho mám zkoumat nejdřív, Joshe nebo Mařenu. Tak Mařenu.

Blondýna. Kost a kůže, v oranžových sedmiosminových kalhotách a dokonale vyžehleném bílém topu bez rukávů, v jakých chodí ženy v reklamách na nízkotučné jogurty nebo zubní pasty. Takový ten top, který může nosit jenom přebornice na žehlení, z čehož rovnou plyne, že s ní musí být obrovská legrace. Má opálené ruce a ve vlasech vyšisované proužky, jako by přijela z dovolené.

Když mi oči sklouznou na Joshe, začne mi žaludek dělat kotrmelce. Je to… celý Josh. Zplihlé vlasy, jedním koutkem úsměv na číšníka, vybledlé džíny, plátěné tenisky (taková ta japonská značka, kterou jsem se nikdy nenaučila vyslovit), táž košile –

No tohle! Zírám na něj a nevěřím vlastním očím. Tuhletu košili jsem mu dala k narozeninám.

Jak jen může? To je naprosto bez citu? Vzal si mou košili na naše místo. A usmívá se na ni, jako by na celém světě byla jediná. Teď ji bere za ruku a vypráví jí něco veselého, co neslyším, a ona zakloní hlavu a při smíchu odhalí zuby běloskvoucí jako v reklamě.

„Docela se k sobě hodí,“ špitne mi vesele do ucha Sadie.

„Já ti dám, že hodí,“ odseknu. „Zavři zobák.“

Číšník je vede ke stolu u okna. S hlavou mezi rameny vrazím ruku do kapsy a zapnu dálkové ovládání mikrofonu. Zvuk je slabý a nejasný, ale aspoň tak uslyším jeho hlas.

„… vůbec nedával pozor. Takže mě ta zatracená navigace zavedla k úplně jinému Notre Dame.“ Kouzelně se na ni usměje a ona se zachichotá.

Málem vzteky vyskočím od stolu. To je naše povedená historka! To se stalo nám! Nakonec jsme přijeli ke špatnému Notre Dame a ten pravý jsme vůbec neviděli. Opravdu zapomněl, že tam byl se mnou? Nebo mě už ze svého života vymazal?

„Vypadá velmi šťastně, viď?“ podotkne Sadie.

„Není šťastný!“ Uštědřím jí nenávistný pohled. „Prostě odmítá přijmout nepříjemnou skutečnost.“

Objednávají si láhev vína. Ach jo. Teď se mi tu před očima dají ještě do zpěvu. Sklíčeně přežvykuju pár oliv. Sadie sedí proti mně a trochu soucitně mě pozoruje.

„Já ti radila, aby ses na ně nevěšela.“

„Taky se na ně nevěším! Já jenom… se mu snažím porozumět.“ Několikrát zakroužím sklenkou. „Rozešli jsme se tak nečekaně. Prostě mě odstřihl. Chtěla jsem na našem vztahu pracovat, víš. Chtěla jsem si o tom promluvit. Jako jestli má někoho jiného. Nebo jestli je to z jiného důvodu. Ale on se zuby nehty bránil. Nedal mi sebemenší šanci.“

Podívám se na Joshe, který se právě směje na Marii, a číšník jim otevírá láhev. Jako bych se dívala na naši první schůzku. Bylo to navlas stejné, ty úsměvy, ty zábavné historky, i to víno. Kdy se to vlastně zvrtlo? Jak to, že jsem skončila tady v rohu se sluchátky na uších a špehuju ho?

A najednou mě to napadne a je to naprosto jasné. Nedočkavě se nakloním k Sadie. „Hele, zeptej se ho.“

„A nač?“ protáhne obličej.

„Co se vlastně stalo? Zeptej se Joshe, co mu na mně vadilo! Donuť ho mluvit nahlas, jako jsi donutila Eda Harrisona. Abych se to konečně dozvěděla!“

„To nemůžu!“ brání se.

„Co bys nemohla! Vlez mu do hlavy! Donuť ho mluvit! Jinak to z něj nedostanu…,“ zmlknu, protože ke stolu jde číšnice s blokem. „Dobrý den. Dala bych si… hmmm… polévku. Díky.“

Po odchodu číšnice se zadívám úpěnlivě na Sadie. „Prosím tě. Když už jsem tady. Po vší té námaze.“

Na chvíli je ticho, pak Sadie otočí oči v sloup. „No tak jo.“

Zmizí a za okamžik se objeví u Joshova stolu. Cítím, jak se mi prudce rozbušilo srdce. Zasunu si sluchátko i přes silné šumění hlouběji do ucha a poslouchám Mariin zurčivý smích, kterým doprovází příhodu o jízdě na koni. Má lehký irský přízvuk, kterého jsem si předtím nevšimla. Ohlédnu se na ně a Josh právě dolévá víno.

„Měla jsi úžasné dětství,“ říká právě. „Musíš mi o něm ještě vyprávět.“

„A co chceš vědět?“ zasměje se a ulomí si kousek chleba. Ale všimnu si, že si ho nevloží do úst.

„Všechno,“ usměje se Josh.

„To by bylo nadlouho.“

„Já nikam nespěchám.“ S hrůzou si všímám, že Josh najednou mluví hlubším hlasem. A pořád si s Marií hledí do očí tím pohledem, při kterém člověku běží mráz po zádech. Každou chvíli ji vezme za ruku, nebo ještě hůř. Nač ta Sadie ještě čeká?

„No tak, narodila jsem se v Dublinu,“ usměje se. „Třetí ze tří.“

„Proč ses rozešel s Larou?“ Sadiin hlas se mi zabodne do ucha s takovou vervou, že málem vyskočím ze židle. Ani jsem si nevšimla, že se přesunula za Joshovu židli.

Řekla bych, že ji Josh slyšel. Ruka s lahví minerálky mu napůl cesty ke skleničce ztuhla.

„Celé dětství mě otravovali dva bratři.“ Marie si očividně ničeho nevšimla a mluví dál. „Byli tak protivní, že…“

„Proč jste se rozešli s Larou? Co ti na ní vadilo? Řekni to Marii! Řekni jí to, Joshi!“

„… mi pořád dávali do postele nebo do aktovky žáby… jednou mi ji dokonce strčili do misky s cereáliemi!“ Marie se zasměje a podívá se na Joshe, jak na to bude reagovat. Ale ten sedí strnule jako socha, protože mu Sadie ječí do ucha: „No tak jí to řekni, řekni jí to!“

„Joshi?“ Marie mu zatřepe prsty před obličejem. „Slyšel jsi, co jsem ti vyprávěla?“

„Promiň!“ Josh si promne rukou obličej. „Chvíli jsem byl trochu mimo. Cos to říkala?“

„Nic důležitého,“ pokrčí rameny. „Jenom něco o bratrech.“

„O bratrech! Prima!“ S očividnou námahou se snaží na ni soustředit a hezky se na ni usměje. „Ochraňovali svou malou sestřičku?“

„Měl jsi dávat pozor!“ usměje se a napije se vína. „No a co ty? Máš sourozence?“

„Řekni, proč ses rozešel s Larou? Co ti na ní vadilo?“

Vidím, jak se Josh zase zahleděl do dálky. Jako by se snažil zachytit vzdálenou ozvěnu slavičího zpěvu.

„Joshi?“ Marie se nakloní dopředu. „Joshi!“

„Promiň!“ Josh se opět probere a potřese hlavou. „Promiň! Je to hrozně divné, ale právě jsem si vzpomněl na svou bejvalku, na Laru.“

„Vida.“ Marie se usmívá stejně vesele, ale svaly kolem brady jí trochu ztuhly. „A co je s ní?“

„Já nevím.“ Josh vraští obličej a vypadá strašně zmateně. „Právě jsem myslel na to, co mezi námi neklapalo.“

„Lidé se rozcházejí,“ prohodí Marie bezstarostně a napije se vody. „Kdoví proč? Prostě tak.“

„Ano.“ Josh má stále ten nepřítomný pohled, což není nic divného, protože Sadie mu jako siréna vřeští do ucha: „Tak už řekni, co vám neklapalo! Řekni to nahlas!“

„Tak tedy,“ mění Marie téma. „Jak ses měl minulý týden? Mně dal strašně zabrat ten klient, pamatuješ, o kterém jsem ti říkala.“

„Myslím, že všechno brala moc vážně,“ vyhrkne Josh.

„A kdo?“

„Lara.“

„No vida!“ Marie se očividně snaží simulovat zájem. „Pořád mi něco předčítala o ‚problémech ve vztahu‘ z nějakého debilního časopisu a v jednom kuse nás srovnávala s nějakou jinou dvojicí. A to celé hodiny. Strašně mi to lezlo na nervy. Musela pořád a donekonečna něco rozpitvávat. Každičkou hádku a každičkou debatu.“

Napije se vína a já se na něj z opačného konce restaurace zaraženě dívám. Vůbec mě nenapadlo, že mu to tak vadí.

„To muselo být vážně protivné,“ přikývne soucitně Marie. „A hele, co bylo na té schůzi? Zmiňoval ses, že vám chtěl šéf něco říct?“

‚A co ještě?“ Sadie vříská tak silně, že Marii není skoro ani slyšet. „A co ještě?“

„Po celé koupelně měla rozházené kelímky s krémy a podobnými blbostmi.“ Josh se při té vzpomínce zhnuseně zašklebí. „Když jsem se chtěl oholit, musel jsem se prohrabávat těmi jejími krámy. To mi vážně lezlo na nervy.“

„Taková otrava!“ prohodí Marie s nepřirozenou veselostí. „No ale…“

„A pak ještě pár maličkostí. Jako že si pořád zpívala ve sprše. Ne že by mi zpívání ve sprše nějak vadilo, jenomže když ona zpívala každý den pořád tu stejnou odrhovačku! A příšerně lpěla na svém životním stylu. Nezajímala se o cestování, nebavily ji stejné věci jako mě… Jakože, jednou jsem jí koupil knihu fotografií Williama Egglestona – říkal jsem si, že bychom si o ní mohli promluvit nebo tak něco. Ale ona ji jenom zběžně prolistovala a očividně jí to nic neřeklo…“ Najednou si Josh všiml Mariina obličeje ztuhlého samou snahou tvářit se zdvořile. „Sakra. Promiň, Marie!“ Oběma rukama si promne obličej. „Vážně nevím, proč mi Lara pořád leze do hlavy. Obrátíme list.“

„Dobře, obrátíme.“ Marie se strnule usměje. „Chtěla jsem se zmínit o jednom svém klientovi, je ze Seattlu a je strašně náročný. Už jsem o něm mluvila, pamatuješ?“

„To se ví!“ Sáhne po vínu – ale vpůli cesty si to očividně rozmyslí a místo vína si vezme sklenku perlivé vody.

„Polévka? Promiňte, slečno, ale objednala jste si polévku? Promiňte!“

Uvědomím si, že mi u stolu stojí číšník s polévkou a chlebem. Bůhví, jak dlouho už tu na mě mluví.

„Ano, objednala,“ otočím se rychle k němu. „Ano, díky.“

Číšník přede mě postaví polévku a já si vezmu lžíci, ale nedokážu polknout ani kapku. Tolik mě vyvedlo z míry, co zde Josh před chvílí říkal. Jak to, že to neřekl také mně? Třeba ta kniha fotografií, vždyť já si dokonce myslela, že si ji koupil pro sebe! Netušila jsem, že pro mě! Jak jsem měla vědět, že to pro něj tolik znamená?

„Tak to bychom měli,“ přižene se Sadie a vklouzne na protější židličku. „Ne že by to nebylo zajímavé. Takže už víš, kde to drhlo. To s tím zpíváním má pravdu,“ dodá. „Zpíváš příšerně falešně.“

To se mnou nemá ani kapku soucitu?

„No tos mi pomohla,“ šeptám a mrzutě civím do polévky. „Víš, co je na tom nejhorší? Že mi nic z toho nikdy neřekl do očí. Vůbec nic. Vždyť jsem to mohla změnit! A já bych to určitě změnila,“ krajíček chleba drobím na kousky. „Kdyby mi dal příležitost…“

„Tak jdeme?“ ptá se Sadie už mírně otráveně.

„Co tě nemá! Tady jsme ještě neskončily!“ Zhluboka se nadechnu. „Jdi se ho zeptat, co se mu na mně líbilo.“

„Jakože, co všechno se mu líbilo?“ ujišťuje se Sadie. „A víš určitě, že vůbec něco?“

„To se ví!“ syknu podrážděně. „Jasně že jo! A už padej!“

Sadie otevře pusu, jako by chtěla něco dodat –, ale pak pokrčí rameny a jde. Zastrčím si pořádně sluchátko do ucha a poočku se kouknu na Joshe. Ten pije víno, na kovové napichovátko napichuje olivy a poslouchá přitom Marii. „… tři roky jsou dlouhá doba,“ slyším její zpěvný hlas i přes veškeré umění a praskání. „A ano, nebylo snadné to ukončit, ale neměl pravdu a já jsem toho nikdy nelitovala, ani se neohlížela dozadu. Asi tím vším chci říct… vztahy končí, ale člověk musí jít dál.“ Napije se vína. „Víš, co tím myslím?“

Josh automaticky přikývne, ale řekla bych, že z toho neslyšel ani slovo. Tváří se vytřeštěně a snaží se odtáhnout hlavu od Sadie, která mu zase vřeští do ucha: „A co se ti na Laře líbilo? Řekni to! Řekni to!“

„Líbilo se mi, kolik v sobě měla energie,“ vychrlí ze sebe se zjevným zoufalstvím v hlase. „A byla zvláštní. Vždycky na sobě měla nějaký zajímavý náhrdelník, nebo si do vlasů zapíchla tužku nebo tak něco… A doopravdy si všeho vážila. Víš, jak člověk dělá pro některé holky první poslední a ony to přitom berou, jako by to bylo úplně normální, ale taková ona nebyla. A je opravdu milá. Umí člověka potěšit a dodat mu elán do života.“

„Abych se dostala do obrazu, to zase mluvíme o tvé bejvalce?“ V Mariině hlase se ozve tak ledový tón, až poposednu. I Joshe to zřejmě probralo.

„Sakra! Vůbec nevím, co mě to popadlo, Marie. Fakt, nechápu, proč o ní musím pořád mluvit.“ Promne si obočí a vypadá tak popleteně, až je mi ho skoro líto.

„Pokud chceš znát můj názor, tak jseš jí naprosto posedlý,“ prohlásí Marie dopáleně.

„Cože?“ Josh se zhrožené zasměje. „Vůbec jí nejsem posedlý! Ta mě už absolutně nezajímá!“

„Tak co mi tu pořád vykládáš, jaká byla skvělá?“ Nervózně sleduju, jak Marie odhodí ubrousek, odstrčí židli a vstane. „Zavolej, až se z toho dostaneš.“

„Ale já se z toho už dávno dostal!“ vykřikne Josh rozčíleně. „Kristepane! To je tak divné. Vůbec jsem na ni nemyslel až do dneška.“ Odsune židli a snaží se získat Mariinu pozornost. „Poslouchej mě, Marie. S Larou jsme chodili. Bylo to hezké, ale nic extra. A teď je konec. Finito.“

Jenomže Marie kroutí hlavou. „A proto na ni každých pět minut zavádíš řeč.“

„Vůbec ne!“ Frustrovaný Josh už málem ječí a pár lidí u okolních stolů se po něm ohlédne. „Za normálních okolností ne! Už jsem o ní nemluvil, ani na ni nemyslel kolik týdnů! Nechápu, co to dnes se mnou je!“

„Musíš si to nějak vyřešit, Joshi,“ prohlásí Marie nikoliv nevlídně. Vezme si kabelku. „Nashle, Joshi.“

Svižně se proplétá mezi stoly a odchází z restaurace a Josh se otřeseně sesouvá na židli. Utrápený vypadá ještě úžasněji, než když je šťastný. Podaří se mi potlačit touhu rozběhnout se k němu, sevřít ho do náruče a vysvětlit mu, že o takovou podrážděnou slečinku z reklamy na zubní pastu určitě nestojí.

„Tak už jsi spokojená?“ Sadie se objeví vedle mě. „Zničilas jim opravdový vztah. Já myslela, že je to proti tvému přesvědčení.“

„To nebyl opravdový vztah,“ zaškaredím se na ni.

„A jak to víš?“

„Prostě to vím, a ty drž zobák.“

Obě mlčky sledujeme, jak Josh platí účet, bere si bundu a chystá se odejít. Zatíná zuby a jeho nenucené pohyby jsou ty tam a já se najednou cítím provinile. Ale podaří se mi to potlačit. Vím, že dělám správnou věc. Ne pro sebe, ale pro Joshe. Dokážu zařídit, aby to mezi námi klapalo, vím, že to dokážu.

„Pohni s tou polévkou! Pospěš si!“ vytrhne mě Sadie ze snění. „Musíme domů. Musíš se připravit.“

„A na co?“ podívám se na ni překvapeně.

„Na schůzku přece!“

Proboha, na to?

„Máme ještě šest hodin čas,“ upozorním ji. „A jdeme jenom na drink. Nač ten spěch?“

„To já se kdysi připravovala na rande celý den,“ podívá se na mě vyčítavě. „A je to má schůzka. Jdeš na ni za mě. Musíš vypadat úchvatně.“

„Budu se snažit vypadat co nejúchvatněji, stačí?“ naberu si plnou lžíci polévky.

„Vždyť sis ještě ani nevybrala šaty, v kterých půjdeš!“ nadskakuje netrpělivostí. „A jsou málem dvě! Musíme už domů! Okamžitě!“

Propánakrále.

„No tak jo. Když chceš.“ Odstrčím polévku – stejně už vychladla. „Jdeme.“

Celou cestou domů usilovně přemýšlím. Josh je zranitelný. Zmatený. Báječná chvíle na oživení naší lásky. Ale musím využít toho, co jsem se dozvěděla. Musím se změnit.

Posedle si opakuju všechno, co říkal, a snažím se vrýt do paměti každý detail. A pokaždé, když narazím na větu „Bylo to hezké, ale nic extra“, sebou trhnu a bolestně zamrkám.

Ale já vím, co v tom je. Náš vztah nebyl extra proto, že ke mně nebyl upřímný. O těch svých nepodstatných a zanedbatelných výhradách mi nic neřekl. A ony mu v hlavě nějak nabobtnaly, a tak mě pustil k vodě.

Ale to je teď jedno, protože teď už vím, kde jsou ty nášlapné miny, a můžu se jim vyhnout! A úplně všem! Musím na to ovšem jít promyšleně a začnu hned úklidem koupelny. Jen co se plná optimismu vhrnu do bytu, narazím na Sadie. „Tak co si večer vezmeš na sebe?“ dotírá. „Ukaž.“

„To počká.“ Snažím se kolem ní proklouznout.

„To nepočká! Teď! Hned!“

Mě z ní snad raní!

„No tak dobře!“ Zamířím do ložnice a odhrnu úzký závěs, za nímž se skrývá má garderoba. „Co bych si tak… tohle?“ Namátkou vytáhnu maxisukni a nový korzetový top z limitované edice Topshopu. „A možná boty na klínku.“

„Korzet?“ ucukne Sadie, jako bych jí před nosem zamávala prasečím rypákem. „A s dlouhou sukní?“

„To je takzvaný maxi look, jasný? To teď vážně frčí. A není to žádný korzet, nýbrž korzetový top.“

Sadie se rozechvěle dotýká prsty korzetu. „Matka mi poručila vzít si korzet na tetinu svatbu,“ vzpomíná. „Ale já ho hodila do ohně a ona mě za to zamkla do pokoje a služebnictvu přikázala, aby mě nepouštělo ven.“

„Fakticky?“ Tak tohle mě tedy pobavilo. „Takže jsi přišla o svatbu?“

„Vylezla jsem oknem, vzala si auto, jela do Londýna a nechala si ostříhat vlasy nakrátko,“ prohlásí hrdě. „Když se to matka dozvěděla, dva dny nevstala z postele.“

„Páni,“ odložím šaty na postel a zadívám se se zájmem na Sadie. „Tos byla pořádná rebelka. To jsi pořád takhle vyváděla?“

„Schválně jsem dráždila rodiče. Byli tak strašně škrobení. Tak viktoriánští. Celý dům byl jako muzeum.“ Otřese se. „Otec odmítal gramofon, charleston, koktejly… prostě všecko. Myslel si, že holky mají trávit život aranžováním květin a vyšíváním. Jako má sestra Virginia.“

„Ty myslíš… babičku?“ Najednou chci slyšet mnohem víc. Na babičku mám jenom mlhavou vzpomínku jako na šedovlasou dámu, která měla ráda práci na zahradě. Vlastně mě ani nenapadlo, že mohla být někdy mladá. „A jaká byla?“

„Příšerně mravopočestná,“ protáhne Sadie obličej. „Ta kupříkladu korzety nosila. I když už je celý svět přestal nosit, Virginie se do nich ještě pořád šněrovala, vlasy si vyčesávala nahoru a každý týden chodila aranžovat květiny do kostela. Byla to nejnudnější holka v celém Archbury. A taky si vzala nejnudnějšího kluka z celého Archbury. Rodiče byli na vrcholu blaha.“

„Jakého Archbury?“

„Tam jsme bydleli. Vesnice v Hertfordshiru.“

V hlavě se mi rozcinkají zvonečky. Archbury. To jméno jsem určitě už někdy slyšela…

„No jasné!“ vykřiknu. „Archbury House. V šedesátých letech shořel. Tam jsi bydlela?“ Už si vzpomínám. Před lety mi otec vyprávěl, že v dětství bydlel v Archbury, a dokonce mi ukázal jakousi černobílou fotku z devatenáctého století. Že prý tam v létě jako kluci jezdívali se strýčkem Billem a po babiččině a dědečkově smrti se tam nastěhovali. Byl to nádherný dům se starými chodbami a vysokými stropy a nádherným a majestátním schodištěm. Ale po požáru pozemek prodali a na jeho místě teď stojí nové činžáky.

„No jo. Virginia tam do té doby bydlela i s rodinou. Ten požár má na svědomí vlastně ona. Nechala tam zapálenou svíčku.“ Chvíli mlčí a pak dodá: „Zase tak dokonalá očividně nebyla.“

„Jednou jsme jeli přes vesnici,“ přidám se ochotně. „A ty nové domy jsme viděli. Vypadaly dobře.“

Sadie mě patrně neslyšela. „Přišla jsem tam o všechny své věci,“ pronese nepřítomně. „O všechny své věci, které jsem tam měla, když jsem byla v cizině. Všechno lehlo popelem.“

„To je hrozné,“ a okamžitě cítím, jak povrchně to zní.

„Co na tom záleží?“ prohodí Sadie s rezavým smíchem. Přenese se k mé skříni a zavelí: „Všechny šaty ven. Musím si je prohlédnout.“

Vytáhnu náruč ramínek a všechna hodím na postel. „Hele, pověz mi o svém manželovi. Jaký byl?“

Sadie se na chvíli zamyslí. „Na naši svatbu si vzal křiklavě červenou vestu. Nic jiného mě už nenapadá.“

„To si z něj pamatuješ jenom vestu?“

„A taky měl knír,“ dodá.

„Vážně tě nechápu.“ Hodím na postel další náruč ramínek. „Jak sis mohla vzít někoho, kohos nemilovala?“

„Protože to byl jediný způsob, jak vypadnout,“ řekne Sadie, jako by to bylo naprosto jasné. „Děsně jsem se pohádala s rodiči. Otec mi zarazil kapesné, farář nám volal každou chvíli, na noc mě zamykali do pokoje…“

„Cos jim provedla?“ zajímám se. „Zase tě zavřeli?“

„To… je už jedno,“ prohlásí Sadie po menším zaváhání. Otočí se ke mně zády a zahledí se z okna. „Musela jsem vypadnout. Svatba byla stejně dobrá jako všechno ostatní. Rodiče mi už vyhlédli vhodného mladíka. A věř nebo nevěř, neměla jsem jich tehdy na každém prstu deset.“

„Jo, tak tohle znám,“ obrátím účastně oči v sloup. „V Londýně neexistují žádní svobodní muži. Ani jeden. To je všeobecně známo.“

Sadie na mě hledí trochu nechápavě. „Přišli jsme o ně ve válce,“ přidá vysvětlení.

„Aha. No jo.“ Polknu. „Ve válce.“

První světová. Prostě mi to nedošlo.

„A ti co přežili, už nebyli stejní. Měli různá zranění. Byli naprosto zničení. Nebo se cítili provinile, že přežili…“ Přes obličej jí přeletí stín. „Víš, mého staršího bratra zabili. Edwina. Bylo mu devatenáct let. Rodiče se z toho nikdy nevzpamatovali.“

Zaraženě se na ni dívám. Takže mého prastrýce Edwina zabili v první světové? Jak to, že o tom nic nevím?

„A jaký byl?“ ptám se nesměle. „Ten Edwin.“

„No… byla s ním zábava.“ Rty se jí zkroutí, jako by se napůl smála a napůl si to zakazovala. „Uměl mě rozesmát. S ním se dali rodiče snáz vydržet. S ním se dalo snáz vydržet úplně všechno.“

V pokoji je ticho až na vzdálený zvuk televize z horního patra. Sadiin obličej zkameněl dávnými vzpomínkami. Vypadá skoro jako v transu.

„Ale stejně, i když nebyl zrovna k máni žádný kluk,“ odvážím se, „bylo to nutné? Musela sis brát člověka, o kterém jsi nic nevěděla? Nemohlas čekat na toho pravého? Na lásku?“

„Na lásku?“ vytrhne se z myšlenek a opakuje po mně posměšně. „Na lásku? Bože, jsi jako zaseknutý gramofon.“ Podívá se na hromadu šatů na mé posteli. „Rozlož je, abych si je mohla pořádně prohlédnout. Vyberu ti něco na večer. A na tu příšernou sukni až na zem zapomeň.“

Takže chvilka nostalgických vzpomínek už patrně přešla.

„Dobře,“ rozkládám šaty na postel. „Tak prosím.“

„A beru si na starost tvůj účes a mejkap,“ dodá Sadie rezolutně. „Vlastně si beru na starost úplně všechno.“

„Jak račte, madam,“ odpovím jako hodná holka.

Vracím se do koupelny s hlavou plnou novinek. Nikdy jsem se nezajímala o rodokmen ani o historii. Ale tohle mě vážně zaujalo. Možná požádám tátu, aby vyhledal staré fotografie rodinného sídla. Určitě bude moc rád.

Zavřu za sebou a prohlížím si kelímky s krémy a kosmetiku, vyrovnané na poličce nad vanou. Hmm. Možná na tom, co říkal Josh, něco vážně je. Asi nepotřebuju meruňkové čisticí pleťové mléko i ovesné čistící pleťové mléko i čisticí pleťové mléko s mořskou solí. Jak moc se má vlastně pleť čistit?

Za půl hodiny mám všechno uklizeno a plnou igelitku starých a poloprázdných kelímků na vyhození. Takže kus z toho, co jsem si umínila, je už hotovo! To by panečku Josh koukal, kdyby teď viděl koupelnu! Mám skoro chuť ji vyfotit a poslat mu fotku s esemeskou. S dobrým pocitem se vracím do ložnice, ale Sadie tu zase není. „Sadie?“ zavolám, ale žádná odpověď. Snad se jí něco nestalo? Vzpomínky na bratra asi nebyly nejveselejší. Možná potřebovala být chvíli sama. Položím igelitku s kosmetikou ke dveřím, abych to později odnesla, a jdu si udělat šálek čaje. Další položkou na seznamu je najít knihu s fotografiemi, o níž se Josh zmínil. Musí tady někde být, možná pod pohovkou…

„Našla jsem to!“ vyjekne Sadie tak nadšeně, že si málem rozrazím hlavu o konferenční stolek.

„Hele, tohle mi vážně nedělej!“ Posadím se a loknu si čaje. „Poslyš, Sadie, chci se jenom zeptat… jsi v pořádku? Nechceš si promluvit? Já vím, že je to někdy hodně těžké…“

„To máš pravdu, žádná legrace to vskutku není,“ přisvědčí rozhodně. „Tvůj šatník má vážné nedostatky.“

„Teď jsem nemyslela šaty! Myslela jsem pocity.“ Snažím se vypadat citlivě a chápavě. „Prožila jsi tolik věcí, chudinko, jistě ti to dalo zabrat…“ Ale Sadie mi nevěnuje vůbec pozornost. Nebo to alespoň předstírá.

„Našla jsem pro tebe šaty,“ vysvětluje. „Pojď se na ně podívat! Honem!“

Jestli si nechce promluvit, je to její věc. Já ji nutit nebudu.

„Prima. Tak co jsi vybrala?“ Vstanu a jdu do ložnice.

„Tam ne,“ postaví se Sadie přede mě. „Musíme ven! Mají to v jednom krámě!“

„V krámě?“ Zarazím se a zadívám se na ni. „V jakém krámě?“

„Musela jsem ven,“ zvedne vzdorně bradu. „Ty nic pořádného nemáš. Tak ucouranou garderobu jsem v životě neviděla!“

„Nic ucouraného tam není!“

„Tak jsem šla ven a našla jsem úžasné ňamňamňam šatičky! Ty si prostě musíš koupit!“

„Kde?“ snažím se odhadnout, kam asi tak mohla jít. „Do jakého obchodu jsi šla? Někam do centra?“

„Já ti to ukážu! Pojď se mnou! A vezmi si peníze!“

Skutečně jsem dojatá při myšlence, že se Sadie vydala kupříkladu do H&M a hledala tam pro mě šaty.

„No tak dobře,“ svolím. „Pokud to nebude stát majlant.“ Vezmu si kabelku a zkontroluju, jestli tam mám klíče. „Tak pojďme. Ukaž mi je.“

Čekám, že mě Sadie povede do metra a pojedeme někam na Oxford Circus. Ale ona zahýbá za roh a míří do spleti uliček, kam vůbec nechodím.

„Určitě je to tudy?“ ptám se pro jistotu.

„Ano!“ Pokouší se mě táhnout za sebou. „Hejbni sebou!“

Míjíme několik bloků domů, parčík a jednu střední školu. Ale široko daleko tu není nic, co by vypadalo na obchod. Už chci Sadie říct, že jsme asi zabloudily, ale ona zahne za roh a vítězně na mě zamává.

„Támhle!“

Stojíme před několika provozovnami. Je tu trafika, čistírna a na konci malinkatý krámek s malovaným dřevěným štítem, na němž je napsáno „Království šatů našich prababiček“. Ve výloze je figurína v dlouhých saténových šatech, s rukavicemi po loket, kloboukem se závojem a spoustou různých broží. Vedle ní je vyrovnaná pyramida ze starých krabic na klobouky a toaletní stolek s přehlídkou smaltovaných kartáčů na vlasy.

„To je široko daleko ten nejsenzačnější obchod,“ vypískne Sadie nadšeně. „Našla jsem tu všechno, co potřebujeme. Pojď!“

Než stačím něco říct, zmizí v krámku. Co můžu udělat jiného, než jít za ní. Dveře při vstupu zlehka cinknou a od pultu se na mě usměje paní ve středních letech. Má ostře žlutý odrostlý přeliv, na sobě patrně originální kaftan ze sedmdesátých let s nápadným zeleným vzorkem a kolem krku několik šňůr jantaru.

„Dobrý den!“ usmívá se příjemně. „Vítejte v našem obchůdku. Já jsem Nora. Už jste u nás někdy byla?“

„Dobrý den,“ kývnu jí na pozdrav. „Ne, jsem tu poprvé.“

„Máte zájem o nějaký konkrétní kousek nebo období?“

„Já… se tu nejdřív trochu porozhlédnu,“ usměju se na ni. „Děkuju.“

Sadie nikde nevidím, a tak začnu chodit po krámku. Nikdy jsem se nezajímala o vintage módu, ale i tak můžu říct, že tu mají úžasné věci. Růžové psychedelické šaty z šedesátých let tu visí vedle vysoké natupírované paruky. Celý jeden stojan okupují korzety s kosticemi a spodničky, které vypadají jako pravé. Krejčovská panna má na sobě svatební šaty z krémové krajky, závoj a kytičku vybledlých sušených květů. Na skleněné polici je vystavena řada bílých kožených bruslařských bot, odřených a pokrčených častým nošením. Je tu sbírka vějířů, kabelek, pouzder na rtěnky…

„Kde vězíš?“ Do bubínku se mi zapíchne Sadiin netrpělivý hlas. „Pojď sem!“

Stojí u jednoho stojanu a kývá na mě, abych šla dozadu. S neblahou předtuchou ji poslechnu.

„Sadie,“ špitnu. „Já vím, že se ti ty šaty moc líbí a tak dál. Ale já jdu jenom na neformální drink. Doufám, že po mně nebudeš chtít…“

„Hele!“ praví s vítězným gestem. „Pohádka.“

Už nikdy žádnému duchovi nedovolím, aby mi radil, co si mám vzít na sebe.

Sadie ukazuje na charlestonky z dvacátých let. V bronzovém odstínu se sníženým pasem, balónkovými rukávy a pláštěnkou ve stejném stylu. Na visačce je napsáno „Originální šaty z dvacátých let dvacátého století, vyrobené v Paříži“.

„Nejsou rozkošné?“ Sadie spíná ruce, pobíhá kolem jako pominutá a oči jí hoří nadšením. „Kamarádka Bunty měla kdysi podobné, víš, jenomže stříbrné.“

„Sadie!“ konečně se mi vrátí řeč. „Tohle si na schůzku vzít nemůžu! Neblázni!“

„Ale prosím tě, co bys nemohla! Vlez si do nich!“ Pobízí mě vyhublou bílou rukou. „Ale budeš si muset k tomu pochopitelně nechat ostříhat vlasy…“

„S tím teda nepočítej!“ odskočím od ní vyděšeně. „A vlez si do toho sama!

„A mám tu i botičky, které k tomu nádherně pasujou!“ Dychtivě se žene k poličce a ukazuje na bronzové taneční střevíčky. „I ten správný mejkap.“ Mihne se ke skleněné poličce a ukazuje na bakelitovou krabičku s popiskou: „Originální sada líčidel z dvacátých let dvacátého století. Unikátní záležitost.“

„Něco podobného jsem taky měla,“ rozplývá se. „Tohle je nejlepší rtěnka, jakou kdy vymysleli. Ukážu ti, jak se to správně dělá.“

To se mi snad zdá!

„Mockrát ti děkuju a tak dál, ale já se umím nalíčit sama…“

„To si jen myslíš,“ zarazí mě ostře. „Ale já tě to naučím. A nakadeříme ti vlasy. Mají tu na prodej i želízka na kulmování vlasů.“ Ukazuje na ošoupanou lepenkovou krabici s divnými kovovými krámy z roku razdva. „Chce to jen trochu práce a uvidíš, jak prokoukneš!“ Očima šmejdí po krámku: „Ještě bychom potřebovaly nějaké hezounké punčošky…“

„Sadie, nech toho!“ syknu na ni. „Tobě snad přeskočilo! Takové krámy na sebe neobleču, ani kdyby…“

„Pořád ještě cítím tu přepychovou vůni, když jsme se chystaly na schůzku.“ Přivře krátce oči jakoby v transu. „Od rtěnky a nakulmovaných vlasů…“

„Nakulmovaných vlasů?“ vyjeknu vyděšeně. „Na kulmování si nech zajít chuť!“

„Uklidni se!“ okřikne mě netrpělivě. „Kulmovaly jsme se jenom občas.“

„Tak jak to vypadá?“ vynoří se najednou Nora s chrastícím jantarem kolem krku a já sebou překvapeně trhnu.

„No, ano, díky za optání.“

„Máte speciální zájem o dvacátá léta?“ Nora vyrazí jako blesk ke skleněné vitríně. „Máme tu pár prvotřídních originálků. Samé novinky z nedávné aukce.“

„Vidím,“ přikývnu zdvořile. „Právě jsem si je prohlížela.“

„U téhle věcičky se mi ani nepodařilo zjistit, k čemu to měli…,“ vytáhne malou zdobenou plechovku zasazenou do kovového kroužku. „Divná věcička, viďte? Nenosili to třeba jako medailon?“

„To je pouzdro na rtěnku,“ obrací Sadie oči v sloup. „Copak už dnes nikdo nic neví?“

„Asi to bylo pouzdro na rtěnku,“ neodpustím si komentář.

„Vida!“ Na Noru jsem zřejmě udělala dojem. „Tak vy jste odbornice! Možná byste mi mohla poradit, jak se používala tato kulma.“ Vytáhne kovovou kulmu a opatrněji obrací v prstech. „Asi na to měli nějaký fígl. Jenomže já už jsem to bohužel nezažila.“

„To je snadné,“ špitne mi Sadie do ucha. „Já ti to pak ukážu.“

U dveří to zacinká a pak vstoupí dvě dívky a s hlasitým vzdycháním se tu rozhlížejí. „Tady je to fantastické!“ slyším jednu z nich.

„Promiňte,“ usměje se Nora. „Rozhlížejte se tu po libosti. Kdybyste si chtěla něco vyzkoušet, ozvěte se.“

„Ano,“ usměju se na ni. „Díky.“

„Tak jí řekni, že si chceš vyzkoušet ty bronzové šaty!“ pobízí mě Sadie. „No tak!“

„Dej mi pokoj!“ syknu na ni, když Nora odejde. „Nemám chuť si něco zkoušet!“

Sadie se na mě podívá užasle. „Ale to přece musíš. Co kdyby ti to nepadlo?“

„A just nemusím, protože já v tomhle nikam nejdu!“ vyrazí ze mě frustrovaně. „Uvažuj logicky! Tohle je jednadvacáté století! A já se rozhodně nehodlám patlat nějakou prastarou rtěnkou, ani kulmovat předpotopními želízky! A na žádné rande v životě nepůjdu v charlestonkách! To, milá teto, klidně pusť z hlavy!“

To Sadie na chvíli natolik zaskočilo, že neřekla ani slovo. „Ale slíbilas mi to,“ upře na mě obrovské oči s výrazem raněného kolouška. „Slíbilas mi, že ti můžu vybrat šaty.“

„Ale normální, krucinál!“ namítnu podrážděně. „To co se nosí v našem století! Tohle teda ne!“ Zamávám jí charlestonkami před nosem. „Tuhletu šaškárnu! Vždyť je to jako na maškarní bál!“

„Ale když si nevezmeš šaty, které ti vyberu, pak to už vůbec nebude má schůzka. Pak to bude spíš tvá schůzka!“ Sadiin hlas stoupá do nesnesitelného kvílení. „Tak to můžu klidně zůstat doma! Jdi si s ním sama.“

Povzdechnu si. „Hele, Sadie…“

„Je to můj chlap! Je to mé rande!“ rozkřičí se na mě z plných plic. „Je to moje! A podle mých pravidel! Je to má poslední naděje užít si trochu s nějakým mužským a ty mi to chceš zkazit tím, že se nahastrošíš do nějakých ucouraných hadrů…“

„Já ti nechci nic kazit…“

„Slíbilas mi, že to uděláš podle mého! Slíbilas mi to!“

„Přestaň na mě ječet!“ odskočím od ní a zacpu si uši. „Kdo má tohle furt poslouchat!“

„Všechno v pořádku?“ vynoří se odněkud Nora a podezíravě si mě změří.

„Ano!“ snažím se uklidnit. „To jsem jenom… ehm… někomu telefonovala.“

„Jo ták.“ Podezíravý výraz zmizí. Kývne k bronzovým charlestonkám, které mám dosud v náručí. „Chcete si je vyzkoušet? Mimořádný kousek. Přímo z Paříže. Viděla jste ty perleťové knoflíčky? Ty jsou naprosto dokonalé!“

„No… totiž…“

„Slíbila jsi!“ Sadie stojí těsně přede mnou, zatíná zuby a z očí jí šlehají plameny. „Slíbila jsi mi to! Je to má schůzka! Má! Má!“

Ječí neúnavně jako požární siréna. Otáčím hlavu na druhou stranu a snažím se zachovat si špetku zdravého rozumu. Rozhodně její ječení celý večer nevydržím. To by mi praskla hlava.

A když se to tak vezme, Ed Harrison si beztak myslí, že jsem praštěná. Když tam přijdu v charlestonkách, o moc horší to už nebude.

Sadie má pravdu. Je to její večer, proč jí tedy nevyjít vstříc?

„No tak dobře!“ kývnu nakonec na Sadiino neúnavné dotírám. „Vzdávám se. Tak si ty šaty teda vyzkouším.“

DESET

Jestli mě potká nějaký známý, bude to můj konec. To nepřežiju.

Při vystupování z taxíku se rychle rozhlédnu na obě strany. Díkybohu nikoho nevidím. V životě jsem si nepřipadala tak trapně. Tak to dopadne, když dovolíte své mrtvé pratetě, aby vám dělala vizá-žistku.

Mám na sobě šaty z toho krámku, které se mi jen taktak podařilo dopnout. Copak ty holky ve dvacátých letech neměly žádná prsa? Nohy mi svírají taneční střevíčky. Kolem krku mi chrastí šest dlouhých náhrdelníků. Kolem čela mám černou čelenku zdobenou černými gagáty, z níž nahoru trčí jakési peří.

Peří!

Vlasy mám zmučené do řady starobyle vyhlížejících vln a kudrn, které jsme vyráběly jakousi muzeální kulmou. Navrch mě Sadie donutila namáznout si je příšernou pomádou, taktéž z onoho krámku, takže teď jsou na dotek tuhé jako lávové pole.

A co se mejkapu týče, to si vážně ve dvacátých letech mysleli, že to vypadá dobře? Na obličeji mám vrstvu bílého pudru a na obou tvářích červené kolečko. Oči mám silně podmalované černou tužkou. Na víčkách křiklavě zelené stíny z bakelitové krabičky. A co mám na řasách, to raději ani nezkoumám. Jakýsi černý sajrajt, kterému Sadie vznešeně říká „cosmetique“. Nejdřív to nějak zahřívala na pánvi a pak mi to namázla na řasy.

Říkám si, no těpic, mám nový špičkový Lancôme. Krásně pružný a nesmyje ho ani tornádo. Ale to Sadie vůbec nezajímá. Ta se mohla z toho druhohorního mejkapu zbláznit nadšením a v jednom kuse cosi mlela o tom, jak se s Bunty chystávaly na večírky, vzájemně si vytrhávaly obočí a průběžně se posilňovaly z placatky.

„Já tě zvizitýruju.“ Sadie se objeví vedle mě na chodníku a pátravě si mě prohlíží. Má na sobě zlaté šaty a dlouhé rukavice. „Musíš si upravit rtěnku.“

Ach Bože, kdepak zůstal můj hezounký lesk na rty Mac? S povzdechem vytáhnu z kabelky kelímek s ostře červeným hnusem a plácnu si ho ještě trochu na rty namalované do směšného srdíčka.

Dvě holky, které jdou kolem, do sebe drcnou a zvědavě se na mě uculují. Nejspíš si myslí, že jdu na nějakou maškarádu za „Nejulítlejší masku na zeměkouli“.

„Vypadáš božsky!“ objímá se Sadie nadšeně rukama. „Ještě ti schází cigárko.“ Rozhlíží se po ulici. „Je tu nějaká trafika? Měli bychom ti koupit nějakou rozkošnou špičku na cigarety…“

„Nekouřím,“ odbudu ji. „A vůbec, na veřejných místech se kouřit nesmí. Je na to zákon.“

„To je ale divný zákon.“ Sadie se to očividně dotklo. „Jak se tu teď pořádají cigaretové večírky?“

„Nepořádají se! Kouření způsobuje rakovinu! Je to nebezpečné!“

Sadie nespokojeně usykne. „No tak teda pojď!“

Ve svých botičkách z roku razdva za ní škobrtám ulicí k vývěsnímu štítu Crowe Bar. U dveří si uvědomím, že ji nevidím. Kam jen se zase vypařila?

„Sadie?“ otáčím se kolem dokola a pátravě se rozhlížím. Jestli mě teď nechala na holičkách, asi ji zabiju…

„Už je tam!“ Najednou je zase vedle mě a vypadá snad ještě rozjařeněji. „Tomu to sekne!“

Srdce mi poklesne. Doufala jsem, že na to zapomene.

„Jak vypadám?“ Sadie si rukou uhlazuje vlasy a mně je jí najednou docela líto. Asi to není příliš velká legrace jít na schůzku a nebýt přitom vidět.

„Vypadáš skvěle,“ uklidňuju ji. „Kdyby tě viděl, řekl by si, že jsi sexy.“

„Sexy?“

„Atraktivní. Kočka. Kus. Tak se to teď říká.“

„Tak dobře!“ Nervózně těká očima ke dveřím a zpět. „Hele, než tam ujdeme! Pamatuj, že je to moje rande.“

„Tak to mi vážně neuniklo,“ ujistím ji. „Říkáš mi to od rána do večera.“

„Což znamená… ty budeš jako já.“ Naléhavě se na mě dívá. „Budeš říkat všechno, co ti napovím. Uděláš to, co ti řeknu. Jenom tak budu mít pocit, že s ním mluvím sama. Rozumíš mi?“

„Bez obav! Rozumím. Natlouklas mi do hlavy všechno, co mu mám říct, a já mu to řeknu. Slibuju.“

„Tak jdeme!“ Ukáže ke vchodu.

Projdu těžkými dveřmi z mléčného skla a ocitnu se v elegantní hale se stěnami čalouněnými jemnou kůží a s nepřímým osvětlením. Před námi jsou další dvoukřídlé dveře, za nimiž vidím bar. Cestou se zahlédnu v tónovaném zrcadle a téměř se zhroutím leknutím. Tady vypadám miliónkrát směšněji než ve svém bytě. Korále na mně chrastí při každém kroku. Na čelence mi poskakuje péro. Jako bych vypadla z nějakého špatného filmu. Místo toho jsem v nevelkém baru plném lidí v nenápadně elegantních oblecích od Helmuta Langa.

Jdu dál, zpocená rozpaky, a najednou uvidím Eda. Asi deset metrů ode mě tam sedí v konvenčním obleku a popíjí patrně konvenční gin s tonikem. Zvedne hlavu, podívá se ke dveřím a zůstane očividně paf.

„Vidíš?“ nafoukne se Sadie triumfálně. „Nemůže od tebe vůbec odtrhnout oči!“

To opravdu nemůže. Otvor mezi spodní a horní čelistí se mu neúměrně zvětšuje a současně mírně zelená.

Velmi pomalu, jako by se prodíral nepříjemným bahnem, vstává a jde mi naproti. Vnímám, jak do sebe personál baru nenápadně strká a jak okolní stoly přemohlo náhlé veselí.

„Usměj se na něj!“ hučí do mě Sadie. „Jdi k němu v rytmu shimmy a řekni mu: ‚Hello, Daddy-O!‘“

Daddy-O?

Zoufale se snažím vtlouct si do hlavy, že to není moje schůzka. Je Sadiina. Já ji tu jen zastupuju.

„Hello, Daddy-O!“ zavolám vesele, když se blíží.

„Ahoj,“ vydechne slabě. „Vypadáte…,“ rozhodí bezmocně rukama.

Všude kolem ztichla konverzace a celý bar nás napjatě pozoruje.

Tohle bude snad můj konec.

„Řekni mu něco!“ poskakuje kolem mě nadšeně Sadie, která trapnost situace očividně nevnímá. „Řekni mu: ‚Jsi jako ze škatulky, frájo!‘ a pohrávej si s náhrdelníky.“

„Jsi jako ze škatulky, frájo!“ řeknu, zakřením se na něj a tak rozverně zatočím korálky, že si málem vyrazím oko.

Jauvajs. To nebylo moc příjemné.

„Takže.“ Zdá se, že Ed hanbou téměř nemůže mluvit. „No tak. Napijeme se něčeho? Šampaňského?“

„Řekni si o kvedlačku!“ nařizuje mi Sadie. „A usmívej se! Ještě ses vůbec neusmála!“

„Můžu dostat kvedlačku?“ zahihňám se vysokým hláskem. „Kvedlačky, to je prostě moje!“

„Kvedlačku?“ svraští Ed čelo. „A proč?“

Co já, kruci, vím! Hledám pomoc u Sadie.

„Řekni: ‚Abych si vykvedlala bublinky, miláčku!‘“ syčí na mě.

„Abych si vykvedlala bublinky, miláčku!“ ještě jednou se rozjíveně zahihňám, a aby se neřeklo, zatočím navíc náhrdelníkem.

Ed vypadá, že se každou chvíli složí. Ne že bych se mu divila.

„Nechtěla byste si sednout?“ zeptá se mě přiškrceným hlasem. „Přinesu nám pití.“

Jdu k jeho stolu a přisunu si koženou čalouněnou židli.

„Takhle se posaď,“ komanduje mě Sadie a afektovaně se opře rukama o koleno a já se ji snažím poctivě napodobit. Nervózně pokukuju po hloučcích lidí, sedících kolem stolků nebo postávajících u baru. Znovu se rozšumí hovor a začne hrát rytmická hudba, v podobných společenských podnicích obvyklá. „Kdy přijde ta kapela? Kdy se začne trsat?“

„Sem žádná muzika nepřijde, milá zlatá,“ špitnu. „Tady se netancuje. Tohle není žádná tančírna.“

„Není to tančírna?“ rozzlobí se. „Ale musí se tancovat! O to tu přece jde! Nemají něco rychlejšího? Něco trochu živějšího?“

„Co já vím?“ opáčím sarkasticky. „Můžeš se ho zeptat.“ Trhnu hlavou k barmanovi, právě když se přede mnou objeví Ed se sklenkou šampaňského a zřejmě dalším ginem s tonikem. Nejspíš trojitým, posadí se naproti, postaví pití na stůl a zvedne svou sklenku.

„Cheers.“

„Chin chin!“ řeknu s oslnivým úsměvem, rychle zamíchám kvedlačkou v šampaňském a napiju se. Ohlížím se po Sadie, jestli to dělám správně, ale ta stojí u baru a cosi vříská barmanovi do ucha. Ach jo. Zřejmě nějaká další pohroma… „Takže… měla jste to daleko?“

No a co teď? Ed na mě mluví a Sadie tu není, aby mi dávala pokyny. No co. Budu to muset zvládnout sama.

„Ehm… ani ne. Z Kilburnu.“

„Vida, z Kilburnu.“ Pokyvuje hlavou, jako bych právě řekla bůhvíjakou moudrost.

Zatímco přemýšlím, co bych řekla dalšího, trochu si ho prohlížím. Musím připustit, že má moc hezké antracitové sako a pod ním draze vyhlížející košili. Je o něco vyšší, než jak si ho pamatuju, a má o něco robustnější a pevnější postavu. Na tváři mu vyráží téměř neznatelné strniště a vypadá stejně zachmuřeně jako tehdy v kanceláři. Proboha. Je víkend, má schůzku, a vypadá, jako by seděl na schůzi správní rady, na které nikdo nedostane prémii, zato všichni padáka. Trochu mě tím popíchne. Aspoň by mohl předstírat, že se dobře baví. „Takže, Ede,“ s úsilím téměř nadlidským se mi podaří vyloudit úsměv. „Z vašeho přízvuku soudím, že jste Američan?“

„Správně,“ přikývne, ale nic dalšího z něj nevypadne.

„Jak dlouho jste už tady?“

„Pět měsíců.“

„A jak se vám líbí v Londýně?“

„Moc jsem z něj zatím neviděl.“

„Ale to je škoda!“ vyletí ze mě s nepředstíraným nadšením. „Určitě byste si měl zajít na obří kolo Londýnské oko, do Covent Garden a lodí zajet do Greenwiche…“

„Možná.“ Věnuje mi ztuhlý úsměv a napije se ginu. „Jsem dost vytížený prací.“

To je ta nejpošetilejší výmluva, jakou jsem kdy slyšela. Copak to jde žít tak dlouho v nějakém městě a nechtít ho přitom vůbec poznat? Já věděla, že ten chlap nebude mé gusto! Zvednu oči a uvidím vedle sebe sedět Sadie s rukama rozmrzele založenýma na prsou.

„Ten barman je jako dub,“ stěžuje si. „Jdi za ním a řekni mu, aby tam dal jinou hudbu.“

Přeskočilo ji? Nenápadně ji zpražím pohledem, obrátím se k Edovi a zdvořile se na něj usměju.

„A co, Laro, děláte vy?“ Zřejmě má také pocit, že musí pokračovat v podobné konverzaci.

„Já pracuju v personálně zprostředkovatelské agentuře.“

Ed okamžitě zpozorní. „Nepatříte doufám k Sturgis Curtis.“

„Ne, mám vlastní společnost. L&N Executive Recruitment.“

„To je dobře. Nerad bych se vás dotkl.“

„Vy nemáte rád Sturgis Curtis?“ pohání mě zvědavost.

„Jsou to hnusní supi.“ Zatváří se tak zděšeně, že se málem rozesměju. „Otravují mě dennodenně. Nechci tuto práci? A co támhletu? Využívají všech fíglů, jak se dostat přes mou sekretářku… Jakože, v tomhle jsou opravdu machři.“ Otřese se odporem. „Dokonce mě uháněli, abych si sedl k jejich stolu na večeři Business People.“

„Páni!“ Nepodaří se mi potlačit v hlase posvátný obdiv. Ještě nikdy jsem nebyla na večeři Business People, ale četla jsem o tom v jejich časopise. Obvykle to pořádají v nějakém velkém londýnském hotelu a musí to být super. „A půjdete?“

„Uvažuju o tom.“

On o tom uvazuje? No páni, to musí být opravdu pan Někdo. To jsem vůbec netušila. S povytaženým obočím se kouknu na Sadie, ale ta je zase někde pryč.

„A vy tam jdete?“ zeptá se ze zdvořilosti.

„Ehm… letos ne.“ Snažím se vzbudit dojem, že je to pouze dočasný výpadek. „Letos jsme v naší firmě nedali dohromady lidi na celý stůl.“

Připomenu si, že u jednoho stolu sedí dvanáct lidí, že stojí pět tisíc liber a že L&N Executive Recruitment má všeho všudy dva lidi a zhruba výše zmíněnou sumu dluží.

„Aha,“ nakloní hlavu.

„Ale příští rok se tam určitě podíváme,“ dodám rychle. „A patrně si zamluvíme rovnou dva stoly. Znáte to, když už, tak už. Do té doby se patrně mnohem víc rozšíříme…,“ dojde mi dech. Vůbec nechápu, proč se snažím udělat na toho chlápka dojem. Zejména když ho očividně z toho, co říkám, nezajímá vůbec nic.

Ještě jednou v šampaňském zakvedlám kvedlačkou a vtom si uvědomím, že přestali hrát. Kouknu na barmana, který stojí u přehrávače kompaktních disků a očividně svádí tuhý boj s tím, co chce sám, a co mu řve do ucha Sadie. Tak copak to bude tentokrát?

Nakonec barman očividně kapituluje, vytáhne z krabice cédéčko a vloží ho do přehrávače. Hned nato zazní vrzavá kapela typu Colea Portera. Sadie přifrčí za Edovu židli s výrazem vrcholného uspokojení.

„To byla doba! Já věděla, že ten chlap v té své zásuvce má něco vhodného. Teď požádej Laru o tanec!“ nařizuje Edovi a nakloní se blíž k jeho uchu. „Požádej Laru o tanec!“ Proboha, jen to ne!

Neposlouchej ji, snažím se hypnotizovat Eda. Neposlouchej. Buď silný. Vysílám k němu své nejsilnější telepatické signály, na jaké se zmůžu. Ale mám smůlu. Sadie řičí Edovi do ucha ze všech sil a jemu se na obličeji objevuje utrápený a zmatený výraz. Vypadá jako člověk, který se vší silou brání tomu, aby se pozvracel, ale stejně ví, že k tomu dojde.

„Laro,“ odkašle si a promne si obličej. „Nešla byste si se mnou… zatancovat?“

Když odmítnu, Sadie mi to pěkně spočítá, to mi je jasné. Chtěla si zatancovat, proto jsme všichni tu. Aby si zatrsala s Edem. „Ráda.“

V nevěřícím úžasu nad vlastním chováním postavím sklenku na stůl a vstanu. Kráčím za Edem na kousíček místa vedle barových židliček, kde se Ed obrátí čelem ke mně. Chvíli na sebe strnule zíráme a snažíme se vyrovnat s neuvěřitelnou situací.

Je naprosto jasné, že ani jeden z nás nemá do tancování žádnou chuť a navíc nestojíme na žádném parketu. Jsme v baru, ne v tanečním klubu. Nikdo jiný tu netančí. Přes tlumený rozhovor návštěvníků baru stále vrzavě vyhrává džezová kapela a její zpěvák prozpěvuje cosi o svých frajerských botkách. Nemá to žádný rytmus, nic. Jak na tohle může člověk tancovat?

„Tancuj!“ Sadie mezi námi kmitá jako rtuťová kulička a hoří netrpělivostí. „Zatancujte si! Tak už tancuj!“

Se zoufalstvím v očích se Ed začne rozpačitě pohupovat ze strany na stranu a usilovně se snaží vystihnout rytmus hudby. Vypadá tak nešťastně, že se k němu přidám už jenom proto, aby v tom nebyl tak sám. V životě jsem neviděla méně nadšeného tanečníka.

Koutkem oka vidím, jak se k nám všichni otáčejí. Charlestonky poletují sem a tam a korále do sebe bouchají ostošest. Ed se strnule dívá někam do velké dálky, jako by procházel mimotělním zážitkem.

„Pardon.“ To mezi námi prokličkuje číšník s talířem dim sum.

Nejenže nejsme na parketu, ale navíc tu všem překážíme. Tak hrozně trapně jsem se v životě necítila.

„Tancuj pořádně!“ otočím hlavu a vidím, jak mě Sadie nespokojeně pozoruje. „Tohle není žádný tanec!“

Co od nás vůbec chce – že budeme tancovat waltz?

„Vypadáš, jako bys dusala hlínu! Takhle se to tancuje!“

A začne mrskat nohama i rukama ve stylu, v jakém se tancovalo ve dvacátých letech minulého století. Tváří se blaženě a i přes hudbu slyším její slastné pobrukování. Alespoň někdo se tu baví.

Pak se přesune k Edovi a položí mu hubené ruce na ramena. Teď ho zbožně hladí po tváři. „Není pěkňoučký?“ Oběma rukama mu mazlivě přejíždí po hrudi, kolem pasu a po zádech dolů.

„Cítíš ho vůbec?“ zamumlám nedůvěřivě a Sadie sebou škubne, jako bych ji při něčem nachytala.

„Ale o to přece nejde,“ namítne. „A vůbec, co je ti po tom.“

Aha, tak necítí. Asi nemusí pršet, jen když kape.

Ale proč u toho musím asistovat já?

„Sadie!“ syknu na ni, když její ruka na jeho těle zabloudí kamsi hluboko pod pás.

„Promiňte, říkala jste něco?“ S očividnou námahou zaostří Ed na mě. Stále se pohupuje z jedné strany na druhou a netuší, že mu po celém těle bloudí dychtivé ruce třiadvacetileté milovnice charlestonu.

„Asi… si dáme chvíli pauzu.“ Otočím se na opačnou stranu, abych neviděla, jak se mu Sadie snaží ožužlávat ucho.

„To ne!“ protestuje Sadie bouřlivě. „Ještě!“

„Ede? Ede Harrisone?“ Edovi zastoupí cestu blondýna. Má na sobě béžové kalhoty a bílou halenku a v obličeji výraz užaslého pobavení. U stolu za ní zahlédnu pár dalších lidí, podle dokonalého oblečení nejspíš vysoké manažery, kteří s živým zájmem přihlížejí. „Hned jsem si říkala, že to budete vy! Šel jste si… zatančit?“

„Ano… je to tak,“ říká, jako by tomu sám nemohl uvěřit. „Zatancovali jsme si.“ Zřejmě se pomalu vzpamatovává. „Laro, znáte Genevieve Baileyovou z DFT? Genevieve, to je Lara. Zdravím Bille, Mikeu, Saro…“ Kývne na ostatní u stolu.

„Máte rozkošné šatičky.“ Genevieve mi přejede oblečení blahosklonným pohledem. „Milovnice dvacátých let, jak vidím.“

„Jsou pravé,“ podotknu.

„O tom vůbec nepochybuju!“

Usměju se na ni, jak nejlépe dovedu, ale ťala mě do živého. Nechci chodit vymustrovaná ve stylu roku razdva jako nějaká maškara ze seriálu Daily Mail. A už vůbec ne před lidmi, kteří očividně patří ke směnce obchodních manažerů.

„Trochu si upravím mejkap,“ vymáčknu ze sebe další úsměv. „Vrátím se za okamžik.“

Na dámách vytáhnu papírový kapesník a zoufale si jím třu obličej. Ale ono to vůbec nepouští.

„Co to děláš?“ Sadie se objeví vedle mě. „Vždyť si úplně zničíš vizáž!“

„Jenom nechci, aby ty barvy byly tak výrazné,“ nepřestávám si dřít obličej.

„Ale to nepustí,“ prohodí Sadie bezstarostně. „To je nesmazatelné. To ti vydrží několik dnů. I ta rtěnka.“

Nesmazatelné?

„Kde ses učila tancovat?“ Sadie se vmáčkne mezi mě a zrcadlo.

„Nikde. Neučila jsem se tancovat. Tu a tam jsem něco pochytila.“

„No to je vidět. Tančíš příšerně.“

„Příšerná jsi ty,“ odseknu dotčeně. „Už jsem myslela, že ho tam ošukáš!“

„Ošukám?“ Sadie se zamračí. „Co to je?“

„No, to je… však víš.“ Rozpačitě se zarazím. Právě teď nemám chuť vysvětlovat vlastní pratetě, co je to šukat.

„Cože?“ naléhá Sadie netrpělivě. „Tak co to znamená?“

„Je to taková společenská zábava ve dvou.“ Vybírám pečlivě slova. „Jako pyžamový večírek. Jenomže bez pyžam.“

„Jo to…“ Obličej se jí hned rozjasní poznáním. „Tak vy tomu říkáte šukat?“

„Jak kdy,“ pokrčím rameny.

„To je ale divné slovo. My jsme tomu říkali mít s někým sex.“

„Vida.“ Trochu mě tím vyvede z rovnováhy. „Jo, to my občas taky…“

„Nebo si vrznout,“ dodá.

Vrznout? A to se jí mé zašukání nelíbí?

„To je jedno, jak se tomu říká.“ Zuju si jednu botu a mnu si otlačený prst. „Chováš se, jako bys to s ním chtěla dělat rovnou tady na podlaze.“

Sadie se afektovaně uculí, upraví si čelenku a podívá se do zrcadla. „Musíš uznat, že je fešák.“

„Zvenku to ujde,“ přisvědčím neochotně. „Ale není to žádná osobnost.“

„To víš, že je!“ prohlásí Sadie dotčeně.

Jak to může vědět? Kdo se s ním tady musel celou dobu vybavovat?

„To mi pověz, v čem? Bydlí tu v Londýně řadu měsíců a ještě se vůbec nikde nebyl podívat!“ Nazuju si botu a bolestně přitom zamrkám. „Tak se může chovat jenom naprosto omezený tupec! Co je to za člověka, že se vůbec nezajímá o jedno z nejkrásnějších měst světa?“ Hlas mi rozhořčením stoupá. „Vůbec si nezaslouží tu bydlet.“

Jako Londýňanka beru takovou věc velmi osobně. Podívám se na Sadie, co na to, ale ta má zavřené oči a cosi si brouká. Vůbec mě neposlouchá.

„Myslíš, že bych se mu líbila?“ otevře oči. „Kdyby mě mohl vidět? Kdyby se mnou mohl tancovat?“

Má tak rozzářený obličej a dívá se na mě s takovou nadějí, že mě pomalu přechází zlost. Jsem pitomá. Na tom přece nezáleží, co je ten chlap zač. Já tu nejsem důležitá. Je to Sadiin večer.

„Ano,“ řeknu co nejpřesvědčivěji. „Myslím, že by ses mu moc líbila.“

„Taky si myslím,“ prohlásí marnivě. „Máš nakřivo čelenku, víš to?“

Narovnám si ji a mrzutě se zadívám do zrcadla. „Vypadám jako praštěná.“

„Vypadáš naprosto nádherně. Jsi nejhezčí holka v sále. Teda až na mě,“ prohodí vesele.

„Víš, jak hloupě si připadám?“ Zase se vrhnu na otírání tváří. „Jasně že ne. Tebe zajímá jenom tvé rande.“

„Něco ti povím,“ prohlásí Sadie, která mě kriticky pozoruje v zrcadle. „Máš rty jako filmová hvězda. Za mých mladých let by holky za takové rty daly nevímco. Mohla bys hrát z fleku ve filmu.“

„No to určitě,“ obrátím oči v sloup.

„Tak se na sebe podívej, ty huso. Vypadáš jako filmová hrdinka!“

Neochotně se podívám do zrcadla a snažím se představit si, jak v černobílém filmu ležím připoutaná ke kolejím a klavírní doprovod k tomu bouří, aby náležitě vyjádřil můj děs a hrůzu. A má skutečně pravdu. Tohle bych z fleku hrát mohla.

„Pane, prosím vás, ušetřete mě!“ zaujmu patřičnou pózu a mrkám řasami jako o život.

„No vidíš! Byla bys hvězda filmového plátna.“ Sadie se na mě podívá a já se bezděky zakřením. Takové pitomé výstřední rande jsem dosud nezažila, ale svou dobrou náladou mě přesto nakazí.

Vracíme se spolu k baru, kde se Ed dosud baví s Genevieve. Ta stojí elegantně opřená o židli v „přirozené“ póze, která má zřetelně předvést celé kráse její vysokou a štíhlou postavu. Okamžitě zpozoruju, že jemu to vůbec nedošlo, což je mi sympatické.

I Sadie si toho všimla. Dopáleně se snaží odstrčit Genevieve z cesty a ječí jí do ucha „Vypadni!“ – ale Genevieve ji absolutně ignoruje. Tahle holka bude asi z hodně odolného materiálu.

„Laro!“ vítá mě Genevieve s falešným úsměvem. „Promiňte mi to. Nechtěla jsem vám překazit váš večer á deux s Edem!“

„To je v pořádku,“ oplatím jí stejně falešným úsměvem.

„Znáte se už dlouho?“ Komíhá mezi mnou a Edem rukou v elegantní hedvábné manžetě.

„Ani moc ne.“

„A jak jste se vlastně seznámili?“

Bezděky se úkosem podívám na Eda. Ta otázka ho uvedla do takových rozpaků, že málem vyprsknu.

„Bylo to v práci, viďte?“ přispěchám mu na pomoc.

„Ano, v práci,“ přikývne s úlevou.

„Vida!“ Genevieve se zasměje – takovým tím veselým zvonivým smíchem, jakým se člověk směje pouze tehdy, když ho něco opravdu naštve. „Ede, ty jsi ale tichá voda! Neměla jsem ani tušení, že máš přítelkyni!“

Na zlomek vteřiny se setkáme s Edem očima. Vidím na něm, že je tou představou přibližně stejně nadšený jako já.

„Není to má přítelkyně,“ vyhrkne okamžitě na svou obranu. „Jakože, to není…“

„Nejsem jeho přítelkyně,“ přidám se. „My jsme jenom… je to taková výjimečná…“

„Jenom jsme si zašli na drink,“ dopoví Ed.

„A už se patrně nikdy neuvidíme.“

„Taky bych řekl,“ přikyvuje Ed. „Vlastně se určitě už neuvidíme.“

Oba svorně přikyvujeme. Napadá mě, že jsme se poprvé na něčem shodli.

„Aha.“ Genevieve očividně vůbec nechápe.

„Dojdu vám ještě pro šampaňské, Laro,“ usměje se na mě Ed nejkrásněji za celý večer.

„Ne, já tam dojdu!“ věnuju oběma ukázkový úsměv. Nic se nevyrovná vědomí, že se někoho za pár minut zbavíte, takže najednou překypuju velkorysostí.

„Co tím myslíš?“ zavřískne kdosi vedle mě, a když se otočím, vidím, jak se ke mně žene Sadie. Už nezáří nadšením, nýbrž vztekem. „To není žádná jednorázovka! Slíbilas mi to!“

To je ale drzost. Žádné „Mockrát děkuju, že ses kvůli mě nahastrošila jako maškara, Laro!“

„Svůj slib jsem splnila!“ syknu koutkem úst, když se blížím k baru. „Svou část dohody jsem provedla.“

„To teda ne!“ probodává mě pohledem. „Ty jsi s ním vůbec pořádné netancovala! Jenom ses tam chvíli divně vrtěla.“

„Tak to máš smůlu.“ Vytáhnu telefon a předstírám, že mluvím do něj. „Chtěla jsi s ním jít na schůzku. Měla jsi ji. Finito. Ještě jednou šampaňské a gin s tonikem, prosím,“ řeknu barmanovi a sahám do kabelky pro peníze. Sadie nic neříká, což patrně znamená, že se připravuje na mohutné kvílení. Ale když se dívám, kde je, není tady. Odsvištěla za Edem. Něco mu vřeští do ucha. Proboha, co mu zase chce? Zaplatím co nejrychleji barmanovi a svižně odcházím. Ed zase zírá někam do dáli se stejně skelným a zhypnotizovaným výrazem jako předtím. Genevieve je právě uprostřed vyprávění nějaké veselé příhody z Antiguy a Edův nepřítomný výraz vůbec nevnímá. Nebo možná ano, ale vykládá si ho tak, že je omráčen jejími půvaby.

„A pak jsem ten vršek od bikinek uviděla!“ Kaskáda zvonivého smíchu. „V moři! Takovou ostudu bych nepřežila!“

„Prosím, Ede,“ podávám mu gin.

„Aha, děkuju.“ Zdá se, že trochu přichází k sobě.

„Udělej to teď!“ Sadie se najednou vrhne kupředu a zavřískne mu do ucha. „Požádej ji TEĎ!“

Požádej ji? O co mě má žádat? Snad ne o nějaké další rande, protože to teda rozhodně ne, to si teda počká, ať si Sadie klidně trhne…

„Laro,“ Ed na mě zaostří, což mu očividně dělá problémy, a na čele se mu vyrojí ještě mnohem víc vrásek než předtím. „Nechtěla byste být mým hostem na večeři Business People?“

Tak to jsem tedy nečekala.

Ohromeně se podívám na Sadie –, která se na mě šklebí s vítězoslavným úsměvem a s rukama založenýma na prsou.

„Ale kvůli mně to nedělej,“ ušklíbne se bohorovně. „Teď je to na tobě. Úplně.“

Jůůů. Je vážně dobrá. O moc chytřejší, než jsem si myslela. Ani mi došlo, že poslouchá, o čem se bavíme.

To je můj konec. Pozvání na večeři pořádanou časopisem Business People rozhodně nemůžu odmítnout. Tuto událost všech událostí. Jeden důležitý manažer vedle druhého. Udělám si známosti… navážu kontakty… To je příležitost jako hrom. Nemůžu to odmítnout. Prostě nemůžu. Potvora jedna!

„Ano,“ souhlasím nakonec upjatě. „Děkuju, Ede, je to od vás milé. Moc ráda přijdu.“

„Dobře. Jsem rád. Pošlu vám podrobnosti.“

Oba vypadáme, jako bychom svou roli četli ze scénáře. Genevieve kouká vyjeveně z jednoho na druhého. „Takže spolu přece jen chodíte,“ utrousí.

„Kdepak!“ vyhrkneme najednou.

„V žádném případě,“ dodám pro každý případ. „Ani náhodou, jakože… nikdy. Ani za milion let.“ A honem se zhluboka napiju šampaňského. Pak se podívám na Eda. Zdá se mi to jenom, nebo se ho to skutečně trošinku dotklo?

Ještě dvacet minut trvá, než nás Genevieve zasvětí prakticky do každé dovolené, kterou absolvovala. Pak se Ed podívá na mě a na mou prázdnou sklenku a prohlásí: „Nebudu vás už zdržovat.“

Nebudu vás už zdržovat. To mám vážně kliku, že mě tento týpek absolutně nezajímá. Jestli tohle neznamená „uleví se mi, když vyklidíš prostor“, tak vážně nevím.

„Určitě jdete někam na večeři,“ dodá zdvořile.

„To se ví!“ prohlásím vesele. „Přesně tak. Jak taky jinak? Jdu na večeři.“ Předvedu pantomimickou scénku s hodinkami, které si dám před oči a zakvílím: „Propána, to už je tolik? Musím sebou hodit. Už na mě jistě čekají.“ Odolám pokušení dodat: „V Lyle Place se šampaňským.“

„I já mám své plány,“ přikývne Ed. „Takže bychom se snad mohli…“

Vida, tak on má plány na večeři. Jak by ne, hošánek. Nejspíš s někým onačejším.

„Takže, půjdu. Bylo to… příjemné.“

Oba vstaneme, zamáváme manažerům a vyjdeme z baru na ulici.

„No tak,“ Ed zaváhá. „Děkuju za…“ Chvíli to vypadá, že mě chce políbit na tvář, ale pak si to rozmyslí a jenom mi podá ruku. „Bylo to velkolepé. Pošlu vám informace o večeři Business People.“

Dá se mu tak snadno číst v obličeji, až je mi ho líto. Právě se diví, jak do toho krucinál spadl…, ale vzhledem k tomu, že mě pozval před svědky, nemůže už couvnout.

„Takže… já jdu tudy,“ dodá.

„A já na opačnou stranu,“ prohlásím hned. „Ještě jednou děkuju. Na shledanou!“ Provedu bleskurychle čelem vzad a vyrazím. Hm, ostuda jako trám.

„Proč tak spěcháš domů?“ houkne mi Sadie dopáleně do ucha. „Proč jsi mu nenavrhla, že půjdete do nočního klubu?“

„Mám své plány na večeři, už jsi zapomněla?“ řeknu kousavě. „A on je nejspíš má také.“ Najednou se zarazím. Tolik jsem to chtěla mít už za sebou, že jsem si úplně popletla směr. Otočím se a opatrně se rozhlížím, ale po Edovi ani památky. Asi odtud uháněl stejně rychle jako já.

Mám už docela hlad a také se trochu lituju. Možná bych si i já měla někam zajít na večeři, říkám si cestou. Zamířím do Pret A Manger a prohlížím si jejich nabídku sendvičů. Vezmu si slanou roládu, kelímek s polévkou a čokoládový brownie, řeknu si. Rozšoupnu se.

Právě se natahuju pro smoothie, když přes brebentění hostů zaslechnu známý hlas.

„Pete. Hej, kámo. Jak se vede?“

Se Sadie se na sebe podíváme.

Ed?

Instinktivně uskočím dozadu a snažím se schovat za hromadou nejzdravějších křupek na světě. Přejíždím očima frontu a zakotvím na luxusním saku. To je on. Kupuje si sendvič a mluví do telefonu. Tak tohle jsou ty jeho slavné plány na večeři?

„Neměl nic domluveno,“ ucedím. „Kecal.“

„Ty taky.“

„No jo, ale…,“ trochu mě to naštve. Ani nevím proč.

„Dobře. Jak se má máma?“ Edův hlas rozeznávám neomylně přes všechen rámus. Nenápadně se rozhlížím a hledám, kudy bych se mohla nenápadně vytratit. Po celém obchodě jsou na stěnách obrovská zrcadla. Určitě by si mě všiml. Raději půjdu až po něm.

„Řekni jí, že jsem četl ten dopis od právníka. Nemyslím si, že je to případ pro soud. Ještě dneska večer jí napíšu e-mail.“ Chvíli naslouchá. „Pete, to nic není, zabere mi to maximálně pět minut…,“ pak dlouho neříká. „Ale já se mám dobře. Mám se prima. Je to…“ Povzdychne si a na hlase je mu znát únava. „C‘mon. Tak to prostě chodí. Však to znáš. Dneska jsem měl zvláštní večer.“

Prsty se mi zatnou do láhve s džusem, teď asi bude mluvit o mně.

„Promarnil jsem tolik času s prvotřídními mrchami.“

Tak to tedy prrr. Já nejsem žádná mrcha! Připouštím, že nejsem oblečená podle poslední módy, ale…

„Možná ji také znáš. Genevieve Baileyová. Obhájkyně. Ne, s tou jsem neměl schůzku. Tu jsem měl s jednou…“ Zaváhá. „To ti bylo strašně zvláštní.“

Tak moc se snažím splynout s regálem se zdravými křupkami, že ztratím Eda z dohledu. Najednou vidím, že už nakoupil a s papírovou taškou kráčí k východu. A rovnou kolem mě. Jenom pár centimetrů… hlavně se nerozhlížej…

Sakra.

Jako by slyšel mé myšlenky, otočí se napravo – a podívá se přímo na mě. Vidím na něm překvapení, ale ne rozpaky.

„Ještě se ozvu, kámo,“ řekne a vypne mobil. „Nazdar.“

„Jé. No… nazdar.“ Snažím se, aby to vyznělo tak přirozeně a nenuceně, jako bych se nemohla dočkat, aby mě vyhmátl v Pretu se slanou roládou a lahví džusu. „Překvapivé… ehm… že vás tu vidím. No, mé plány na večeři neuspěly.“ Odkašlu si. „Na poslední chvíli. Přátelé to telefonicky zrušili. Tak jsem si zašla pro něco k snědku. Mají tady skvělé rolády…“

Pak mě přestane mé blábolení bavit. Provedla jsem snad něco? Zejména když jemu trapně není. Přistihli jsme se přece navzájem.

„No a co vaše plány na večeři?“ otážu se nevinně s povytaženým obočím. „Kam se ty poděly? Taky je někdo zrušil? Nebo je to tak nóbl večeře, že máte strach, abyste neumřel hlady?“ S úsměvem se podívám na jeho papírovou tašku a čekám, že ho tím uvedu do rozpaků.

Ale on nemrkne okem. „Já jsem měl v plánu přesně tohle. Koupit si něco k snědku a ještě trochu pracovat. Zítra totiž letím do Amsterodamu na konferenci. A mám tam přednášku.“

„Jé.“ Vyvedl mě tím z konceptu.

Ale tváří se naprosto upřímně. Mám pocit, že mi říká pravdu. Sakra.

„No jo,“ řeknu pak. „Takže…“

Chvíli rozpačitě mlčíme a pak se Ed zdvořile loučí: „Přeju hezký večer.“ Vyjde z Pret A Manger na ulici a já nevím, co si mám myslet.

Joshe jsem vždycky prokoukla na první pohled. Já věděla, že se mi ten chlap nebude líbit.

„Big Issue?“ vytrhne mě z úvah cizí hlas.

Přede mnou stojí jakýsi hubeňour. Zarostlý, ve vlněném klobouku, s odznakem oprávněného prodavače časopisu. Zmocní se mě výčitky, že jsem tolikrát nevšímavě prošla kolem jenom proto, že se mi nechtělo zastavovat, a rozhodnu se to rázně napravit. „Pětkrát, prosím,“ řeknu rázně. „Mockrát děkuju.“

„Děkan, fešando.“ Muž kývne bradou k mému oblečení. „Prima ohoz.“

Dám mu peníze, vezmu si pět časopisů a jdu k pokladně. Pořád se musím vracet k tomu, co jsem mohla říct Edovi vtipného a trefného. Mohla jsem se kupříkladu rozpustile zasmát a prohlásit: „Musíte mi dát, Ede, příště vědět, až si budete zase dělat plány na večeři…“

Tohle ne, spíš jsem mu měla říct: „Musím říct, Ede, že když jste mluvil o večeři…“

„Co je to Big Issue?“ vytrhne mě z přemýšlení Sadiin hlas. Prudce zamrkám a rozzlobím se sama na sebe, že se tím člověkem pořád obírám. Nač na něj plýtvat mozkovou kapacitou? Koho zajímá, co si myslí?

„Je to pouliční prodej,“ vysvětluju. „Peníze jdou na projekty pro bezdomovce. Je to moc dobrý nápad.“

Vidím, jak to Sadie vstřebává.

„Pamatuju si na lidi, kteří žili na ulicích,“ říká s nepřítomným pohledem. „Po válce. Skoro jsem se bála, že se z toho naše země nikdy nevzpamatuje.“

„Promiňte, pane, ale tady to prodávat nemůžete.“ Najednou si všimnu děvčete v uniformě, které vyvádí prodavače Big Issue z nedaleké kavárny. „Vaší práce si vážíme, ale to víte, firemní politika je jiná…“

Pozoruju prodavače časopisu skleněnými dveřmi. Zdá se, že už si dávno zvykl na to, že ho odevšad vyhánějí, a po chvíli vidím, jak nabízí časopis kolemjdoucím, kteří ho hromadně ignorují.

„Prosím!“ volá na mě pokladní a já utíkám platit. Kreditka mi zapadla až na dno kabelky, takže mi chvíli trvá, než ji najdu, a mezitím ztratím přehled o tom, co dělá Sadie. „Do háje, co se to děje?“

Najednou mi dojde, že na sebe pokřikují udivení pokladní. Pomalu se otočím a už to vidím. Téměř nevěřím vlastním očím.

Zákazníci hromadně odcházejí z obchodu. Seskupují se na ulici kolem prodavače Big Issue. Někteří drží několik výtisků časopisu v ruce, jiní prodavači nabízejí peníze.

V obchodě zbyl už jenom jediný zákazník. Sadie se k němu řítí s napjatým obličejem a cosi mu šeptá do ucha. Zákazník po chvilce odloží krabici se sushi, vyběhne z obchodu a cestou vytahuje prkenici. Sadie stojí venku se spokojeným výrazem a založenýma rukama. Po chvilce se podívá na mě a já se na ni spontánně zazubím.

„Jsi sekáč, Sadie!“ artikuluju nezvučně. Vzápětí stojí u mě a tváří se zmateně.

„Co to bylo o tom sekání?“

„No že jsi sekáč!“ Beru si kabelku a jdu ven. „No jakože… jsi skvělá. Udělala jsi fakt dobrou věc.“ Ukážu na všechny ty lidi, seskupené kolem prodavače Big Issue. A ze zvědavosti se k nim přidávají všichni kolemjdoucí. Prodavač časopisu je zcela u vytržení. Chvíli ho pozorujeme, pak se obrátíme a za spokojeného mlčení zamíříme domů.

„I ty jsi sekáč,“ řekne najednou Sadie a já se k ní překvapeně otočím.

„Cože?“

„Taky jsi udělala dobrou věc. Já vím, že se ti dnes večer do těch šatů vůbec nechtělo, ale udělalas to. Kvůli mně.“ Upřeně se dívá před sebe. „Tak ti za to děkuju.“

„Rádo se stalo,“ pokrčím rameny a ulomím si kousek kuřecího sendviče. „Nakonec se to dalo vydržet.“

Sadie se s tím rozhodně nesvěřím, protože pak bych s ní vůbec nevydržela. Ale musím říct, že se mi ta móda dvacátých let začala docela malinko líbit.

Malinko.

JEDENÁCT

Lepší se to! Cítím to v kostech. I tahle druhá schůzka s Edem je pozitivní věc. Člověk musí umět popadnout příležitost za vlasy, jak praví strýček Bill. A o to vlastně běží. Večeře pořádaná Business People mi poskytne senzační příležitost setkat se se zástupy vynikajících odborníků, předvést se v dobrém světle a udělat patřičný dojem. Natalie vždycky říkala, že musí být „venku“ a pracovat na svém zviditelňování. A já teď budu venku také.

„Kate!“ halekám v pondělí ráno po příchodu do kanceláře. „Potřebuju všechny své obchodní vizitky a ještě mi musíš koupit jmenovku a taky všechna minulá čísla Business People…,“ udiveně se odmlčím. Kate drží jednou rukou sluchátko a druhou divoce šermuje ve vzduchu. „Co je?“

„To je policie,“ vysvětluje s rukou na mikrofonu. „A chce s tebou

mluvit.“

„Ovšem.“

Jako by mi v žaludku vyrostla nepříjemná ledová koule. Policie. Tak nějak jsem doufala, že na mě policie třeba zapomene.

Rozhlédnu se, jestli je Sadie nablízku, ale není po ní ani vidu, ani slechu. U snídaně brebentila cosi o nějakém vintage obchůdku v Chelsea, možná se tam vypravila.

„Mám je spojit?“ šeptá Kate s vyvalenýma očima.

„Ano, proč ne?“ Snažím se nasadit sebevědomý a bezstarostný tón. Jako člověk, který mluví s policií dnes a denně. Jako příkladně Jane Tennisonová. „Dobrý den. U telefonu Lara Lingtonová.“

„Laro, tady je detektiv Daviesová.“ Při zvuku jejího hlasu si zčistajasna vybavím, jak jsem onehdy seděla ve výslechové místnosti a vyprávěla jí, že trénuju na chodecké závody na olympiádu, a jak si to bez mrknutí oka zapisovala. Co mě to, do háje, popadlo?

„Dobrý den. Jak se máte?“

„Celkem dobře, díky, Laro.“ Mluví příjemným, ale nesmlouvavým hlasem. „Jsem právě nedaleko a chtěla jsem se zeptat, jestli bych nemohla zajít k vám do kanceláře na pár slov. Máte čas?“

Na pár slov? Proboha, já s ní nechci mluvit vůbec!

„Ano, mám čas,“ pronesu zaraženě. „Už se těším. Tak zatím!“

S rozpálenými tvářemi položím sluchátko. Proč do toho pořád šťourá? Copak se o policii neříká, že obvykle honí lidi, kteří nezaplatili pokutu, ale na vraždy že kašle? Proč se nemůže vykašlat i na tuhle vraždu?

Podívám se na Kate, která má oči jako talíře. „Co tu chce policie? Jsme snad v průšvihu?“

„Ale vůbec ne,“ snažím se ji uklidnit. „Nedělej si starosti. To se týká té vraždy mé pratety.“

„Vraždy?“ Kate si přitiskne ruku na ústa.

Už jsem zapomněla, jak na lidi působí slovo „vražda“.

„Ehm… ano. Ale na tom vlastně nezáleží! A co jsi dělala o víkendu?“

Má malá lest na odpoutání pozornosti bohužel nezabrala. Její zkoprnělý výraz se příliš neuvolnil, nýbrž ještě umocnil.

„Vůbec ses nezmínila, že ti zamordovali pratetu! Tamtu, cos jí šla na pohřeb?“

„Mm-hmm.“ Přikývnu.

„Tak to se nedivím, žes byla tak rozrušená! To je strašné, Laro. A jak ji zabili?“

Achich ouvej. Hlavně nezacházet do žádných podrobností. Ale na druhou stranu, jak se z podobné debaty vykroutit?

„Otrávili ji,“ zahuhňám nakonec.

„A kdo?“

„No,“ odkašlu si. „To se ještě neví.“

„Oni to nevědí?“ opakuje Kate naštvaně. „A zajímají se o to vůbec? Brali otisky prstů? Ta policie je úplně k ničemu! Od rána do večera dávají někomu pokuty za špatné parkování, ale když někoho opravdu sejmou, tak je jim to jedno…“

„Podle mě dělají, co můžou,“ dodám rychle. „Možná mě právě chtějí seznámit s nejnovějším vývojem. Třeba už mají i pachatele.“ A v tu chvíli mě napadne něco hrozného. Co když mám pravdu? Co když mi právě detektiv Daviesová přichází sdělit, že našli toho chlapa s jizvou a kozí bradkou! Co si pak počnu?

Už před sebou vidím vychrtlého vousáče s vytřeštěnýma očima, jak buší do dveří policejní cely a huláká: „Spletli jste se! Já tu starou paní vůbec neznal!“ zatímco mladý policejní důstojník hledí přes jednosměrné okno a spokojeně si pobrukuje: „Ten se brzo zlomí.“

Na okamžik mě ochromí pocit viny. Co jsem to spustila?

Ozve se bzučák a Kate vyskočí a jde otevřít.

„Mám udělat čaj?“ ptá se po zmáčknutí bzučáku. „Mám tu zůstat, nebo vypadnout? Potřebuješ morální oporu?“

„Ne, klidně jdi.“ Snažím se zachovat klid, odjedu s židlí kousek od stolu, shodím přitom loktem hromadu nevyřízené pošty, a když ji sbírám ze země, škrábnu se do ruky. „To bude dobré.“ Určitě o nic nejde, přesvědčuju se horečnatě. To bude nějaká prkotina. Ale moc mi to nepomáhá. Už ve dveřích vyzařuje z detektiva Daviesové, jejích masivních bot a praktické uniformy přirozená autorita a můj klid se vypaří jako pára nad hrncem a najednou si připadám jako malý prcek.

„Tak už jste našli toho vraha?“ koktám vytřeštěně. „Už jste někoho šoupli za mříže?“

„Ne,“ odpoví detektiv Daviesová a zvláštně se na mě přitom podívá. „Nikoho jsme za mříže nešoupli.“

„Díkybohu,“ řeknu s úlevou, aniž mi dojde, jak by to mohlo působit. „Teda jako… a proč ne? Co vlastně pořád děláte?“

„Nechám vám soukromí,“ prohlásí Kate a na odchodu na mě za policistčinými zády neslyšně artikuluje: „Lautr nic!“

„Posaďte se,“ ukážu na židli a sama si sednu za svůj stůl, kde se mi, jak doufám, podaří najít ztracenou profesionalitu. „Tak jak to jde?“

„Laro,“ detektiv Daviesová se na mě dlouze a přísně zadívá. „Provedli jsme předběžné pátrání a nenašli nic, co by naznačovalo, že vaši tetičku zavraždili. Podle lékaře zemřela z přirozených příčin. V podstatě stářím.“

„Stářím?“ zatvářím se šokované. „Nesmysl!“

„Pokud nenarazíme na nic, co by naznačovalo opak, případ uzavřeme. Máte snad nějaký důkaz?“

„Ehm…,“ chvíli mlčím, aby se zdálo, že odpověď na tuto otázku pečlivě rozvažuju. „Nic takového, čemu říkáte důkaz, nemám.“

„A co ten telefonický vzkaz, který jste mi nechala?“ vytáhne kus papíru. „Sestry to neudělaly.“

„Aha, tamto. Ano,“ několikrát kývnu hlavou a snažím se získat čas. „Uvědomila jsem si, že jsem ve své výpovědi uvedla chybný údaj. Tak jsem v tom prostě chtěla udělat jasno.“

„A ten ‚vousáč‘? O němž jste se ve své původní výpovědi slovem nezmínila?“

V jejím hlase zaznamenám nepřeslechnutelný sarkasmus.

„To je tak,“ odkašlu si. „To se mi tak zčistajasna vybavilo. Že jsem ho viděla v té hospodě a že mi připadal strašně podezřelý…,“ zrudnou mi tváře a nevím, jak dál. Detektiv Daviesová se na mě dívá přesně jako učitelka na žáčka, kterého přistihla, jak podvádí při zeměpisném testu.

„Laro, nejsem si jistá, jestli si uvědomujete,“ prohlásí klidným a vyrovnaným hlasem, „že plýtvání časem policie je trestný čin a že za něj také můžete jít do vězení. Takže jestli jste ze zlého úmyslu někoho obvinila…“

„Já jsem neměla žádný zlý úmysl!“ zakvílím. „Já jsem jenom…“

„Co jste jenom…?“

Probodává mě očima. Té neuniknu. Najednou dostanu strach.

„Prosím vás, nezlobte se,“ koktám vyplašeně. „Nechtěla jsem plýtvat vaším časem. Jenom jsem měla strašně silný pocit, že mou tetu zabili. Ale možná… když teď o tom v klidu uvažuju… jsem to vzala za špatný konec. Možná fakt umřela stářím. Hlavně mě prosím neobviňte,“ vyhrknu.

„V této chvíli vás obviňovat nebudeme,“ povytáhne detektiv Daviesová obočí. „Ale považujte to za varování.“

„Tak jo,“ polknu. „Díky.“

„Tento případ tedy uzavřeme. A teď laskavě podepište tenhle formulář, na němž je uvedený odstavec zákona, který v podstatě říká: ‚Já, níže podepsaná, jsem dostala vyhubováno a svým podpisem stvrzuji, že už nikdy nebudu policii zbytečně obtěžovat.‘ Jenom je to řečeno více slovy.“

„Dobře.“ Schlíple přikyvuju a podepíšu se. „A co se teď vlastně stane s…s…“ Nedokážu se přinutit, abych to vyslovila. „Co se teď stane s mou pratetou?“

„Tělo bude v příslušnou dobu vráceno příbuzným,“ odpoví detektiv Daviesová věcně. „Zřejmě dojde k novému pohřbu.“

„A jak brzy?“

„Chvíli bude trvat všelijaké papírování,“ zapíná tašku na zip. „Možná čtrnáct dnů, možná o něco déle.“

Čtrnáct dnů? Hrkne ve mně. Co když do té doby náhrdelník nenajdu? Čtrnáct dnů uplyne jako voda. Potřebuju víc času. Sadie ho potřebuje.

„Mohlo by se to trochu… pozdržet?“ Snažím se, aby to vyznělo nenápadně.

„Laro.“ Detektiv Daviesová se na mě dlouze zadívá a pak si povzdychne. „Jistě jste měla svou pratetu velmi ráda. Loni mi umřela babička, tak vím, jaké to je. Ale tím, že budete donekonečna odkládat pohřeb a plýtvat časem ostatních, to opravdu nevyřešíte.“ Odmlčí se a pak jemněji dodá. „Musíte to přijmout. Odešla.“

„To byste se divila!“ uklouzne mi. „Chci tím říct… je to tak strašně brzo…“

„Bylo jí sto pět let,“ usměje se mile detektiv Daviesová. „To snad měla dostatek času, co říkáte?“

„Jenomže ona…,“ zhluboka si povzdechnu. Co na to můžu říct. „No tak vám mockrát děkuju za pomoc.“

Po jejím odchodu civím dlouho do počítače, dokud neuslyším Sadiin hlas. „Co tu chtěli chlupatý?“

Leknu se a otočím se, a ona sedí nahoře na kartotéce ve smetanových šatech se sníženým pasem a na hlavě má smetanový klobouk s tak dlouhými modročernými péry, až ji šimrají na tváři.

„Byla jsem na nákupech! Právě jsem pro tebe objevila naprosto božskou štolu. Tu si musíš koupit.“ Upraví si límec a pak po mně blýskne očima. „Co tu chtěla policie?“

„Ty jsi nás slyšela?“ ptám se, jako by se nechumelilo.

„Ne, říkala jsem přece, že jsem byla na nákupech.“ Přimhouří oči. „Něco se stalo?“

Utrápeně se na ni podívám. Nemůžu jí říct pravdu. Nemůžu jí přece říct, že má pouhé dva týdny, než ji… než ji…

„Ale co tě vede! Jenom rutinní návštěva. Potřebovali si ověřit pár drobností. Máš pěkný klobouk,“ chci odvést její pozornost. „Sežeň mi taky takový.“

„Tobě by neslušel,“ nafoukne se Sadie samolibě. „Nemáš k tomu správné lícní kosti.“

„No tak mi sežeň takový, který by mi slušel.“

Sadie vytřeští oči. „To jako, že by sis šla koupit to, co ti vyberu? A pak to nosila?“

„Ano! Jistě! Tak už běž!“

Jen co zmizí, otevřu prudce zásuvku u stolu. Musím jí najít ten náhrdelník. A bleskově. Už nemůžu marnit čas. Vytáhnu jmenný seznam a odtrhnu zadní stranu.

„Kate,“ prohlásím po jejím návratu do kanceláře. „Nový úkol. Musíme najít jeden náhrdelník. Dlouhý, skleněné korále se štrasem, spona ve tvaru vážky. Někdo z těchto lidí si ho mohl koupit na bazaru ve Fairside, kde ho pořádal ústav pro přestárlé. Můžeš je obvolat?“

Kate v očích zableskne jiskřička údivu, pak vezme seznam a bez dalších otázek jako poslušný vojenský sluha přikývne. „Ovšem!“

Přejíždím prstem po přeškrtnutých jménech a vytáčím další v pořadí. Telefon vyzvání a za chvíli ho zvedne žena.

„Prosím?“

„Dobrý den! Jmenuju se Lara Lingtonová, sice se neznáme, ale…“

Po dvou hodinách položím sluchátko a vyčerpaně se zeptám Kate: „Narazila jsi na něco?“

„Ne,“ povzdychne si. „Bohužel. A ty?“

„Nic.“

Opřu se o opěradlo židle a mnu si tváře. Poslední špetka adrenalinu mi došla nejméně před hodinou a s blížícím se koncem seznamu se měnila ve zklamání. Vyškrtli jsme každé jméno. Už se nemám koho zeptat. Co teď?

„Nemám dojít pro sendviče?“ ptá se Kate bezradně.

„Aha, tak jo.“ S námahou se usměju. „Kuře s avokádem, prosím.

Mockrát děkuju.“

„S radostí!“ Nervózně se kousne do rtu. „Snad se ti to podaří najít.“

Po jejím odchodu se předkloním a mnu si bolavý krk. Budu se prostě muset vrátit do toho ústavu a znovu ty sestry vyzpovídat. Musí existovat nějaká stopa. Jenom na ni trefit. Je to strašně divné. Sadie ho měla na krku a najednou byl fuč.

Teď mě něco napadlo. Ta návštěva, kterou měla. Charles Reece. Nikdy jsem po něm nepátrala. Ale měla bych prošetřit každou stopu. Zalovím v kabelce, vytáhnu mobil a vyhledám číslo do ústavu. Unaveně ho vytočím.

„Dobrý den, tady je ústav pro přestárlé Fairside,“ odpoví mi ženský hlas.

„Dobrý den! Tady je Lara Lingtonová, praneteř Sadie Lancasterové.“

„Opravdu?“

„Právě jsem si říkala…, jestli by mi u vás někdo nemohl říct něco bližšího o člověku, který ji těsně před smrtí navštívil. O Charlesovi Reeceovi.“

„Tak moment.“

Během čekání vytáhnu náčrtek náhrdelníku a pozorně si ho prohlížím. Dívala jsem se na něj tak často, že bych prakticky mohla zpaměti namalovat každý korálek. Čím víc se o něm dozvídám, tím víc se mi líbí. Jestli ho Sadie nedostane nazpět, bude mi to vážně vadit.

Možná bych mohla nechat potají udělat kopii, říkám si v duchu.

Přesnou repliku. Nechala bych mu udělat patinu a dala bych ho Sadie místo originálu. Třeba by mi na to skočila…

„Dobrý den!“ Veselý hlas přeruší mé úvahy. „To je Lara? Tady je Sharon, sestra. Byla jsem se Sadie ve chvíli, kdy k ní přišel Charles Reece a návštěvu, vlastně jsem ho k ní pouštěla. Co o něm chcete vědět?“

Chci vědět, jestli jí štípl ten náhrdelník!

„Jenom… jak ta jeho návštěva vlastně probíhala?“

„Chvíli poseděl a pak šel. Všechno.“

„V jejím pokoji?“

„Ano,“ odpoví bez přemýšlení. „Sadie v posledních týdnech svého života už ze svého pokoje nevycházela.“

„Aha. Takže… mohl jí třeba ten náhrdelník vzít?“

„Možné to je,“ přisvědčí trochu nejistě.

Takže je to možné. To by mohl být začátek.

„Vzpomněla byste si, jak vypadal? Jak byl starý?“

„Asi tak padesátník, podle mého názoru. Docela hezký mužský.“

Začíná to být čím dál zajímavější. Kdo to mohl být? Sadiino potěšení na stará kolena?

„Kdyby tam ještě někdy přišel nebo vám zavolal, dala byste mi vědět?“ Do bloku si rychle zapisuju „Charles Reece – padesát“. „A mohla byste mi dát jeho adresu?“

„Můžu to zkusit, ale nic vám neslibuju.“

„Děkuju.“ Deprimované si povzdychnu. Dokážu ho vůbec najít? „A nic jiného mi už o něm nemůžete říct?“ ptám se z čirého zoufalství. „Nic zvláštního? Nevšimla jste si něčeho?“

„No,“ zasměje se Sharon. „Taková zvláštní náhoda, že se jmenujete Lingtonová.“

„A proč?“ zadívám se nechápavě na sluchátko.

„Podle Ginny prý nejste vůbec příbuzná toho Billa Lingtona s kavárnami. Toho pracháče.“

„A proč vás to zajímá?“ zpozorním najednou.

„No protože přesně tak on vypadal! Říkala jsem to tehdy holkám. I když měl tmavé brýle a byl zachumlaný do šály, stejně mi to neuniklo. Jako by z oka vypadl Billu Lingtonovi.“

DVANÁCT

To nedává smysl! Vůbec. Je to bláznivé, ať se na to díváte z kterékoli strany.

Byl ten „Charles Reece“ doopravdy strýček Bill? Ale proč by chodil a Sadie pod smyšleným jménem? A proč se o tom vůbec nezmínil?

A ohledně myšlenky, že by mohl mít něco společného se zmizením toho náhrdelníku… to je naprosto ujeté. Je multimilionář. Nač by mu byly staré korále?

Chce se mi bušit hlavou do okna, aby mi to dalo nějaký smysl, jenomže vzhledem k tomu, že mě v tomhle přepychovém bouráku právě ke strýčkovi Billovi vezou, budu to muset načas odložit. Dalo mi to dost práce, takže bych to nerada zkazila.

Nikdy jsem strýčkovi nevolala, takže jsem zpočátku nevěděla, jak na to. (Rodičů jsem se pochopitelně nemohla zeptat, ti by hned vyzvídali, proč ho chci vidět, proč jsem jela do Sadiina ústavu a co s tím mají společného ty korále.) Tak jsem zatelefonovala na Lingtonovo ředitelství, přesvědčila jakéhosi asistenta, že nežertuju, a požádala jsem ho, aby mi domluvil se strýčkem schůzku.

Jako bych chtěla vidět prezidenta. Během hodiny jsem dostala od šesti asistentů e-mailovou zprávu ohledně času, ohledně změny času, ohledně změny místa, ohledně přistavení automobilu, ohledně osobního průkazu, kterým se budu muset prokázat, ohledně dodržení časového rozvrhu a ohledně toho, jaký Lingtonův nápoj mám nejraději.

A to všechno kvůli desetiminutovému setkání.

Ale autíčko je to činaný, to se musí nechat. Sedadla ve dvou řadách proti sobě, mají tu televizi i ten vychlazený jahodový smoothie, jak jsem si přála. Mé nadšení by bylo mnohem bouřlivější, kdybych od otce nevěděla, že strýček Bill posílá auto hlavně pro ty lidi, které chce bez problémů vypakovat ve chvíli, kdy mu začnou lézt na nervy.

„William a Michael,“ ozve se Sadie najednou zamyšleně z protějšího sedadla. „Těm jsem odkázala všechno v závěti.“

„Ano,“ přikývnu. „Slyšela jsem.“

„Doufám, že jim to udělalo radost. Musela to být hromada peněz.“

„To víš, že ano,“ řeknu rychle. Z poznámek rodičů totiž vím, že prakticky všechno padlo na poplatky za Sadiin ústav, ale to by Sadie asi nerada slyšela. „A opravdu je to dojalo.“

„To mám radost,“ opře se spokojeně zády o opěradlo. Krátce poté automobil odbočí z ulice a blíží se k obrovské dvoukřídlé bráně. Zastaví u strážního domku, z něhož vyjde stráž, a Sadie si prohlíží sídlo.

„To mě omyjte!“ Nechápavě se na mě dívá, jako by ji chtěl někdo napálit. „To je barák jako hrad. Jak přišel k takovým penězům?“

„Už jsem ti to vyprávěla,“ cedím mezi zuby, když podávám řidiči pas. Ten ho předkládá bezpečnostní službě, která se mezi sebou soustředěně radí, jako bych byla nějaký terorista.

„Říkalas, že vlastní a řídí řetěz kaváren,“ pokrčí Sadie nos.

„Ano. Ale tisíce kaváren. Po celém světě.“

„Tak to je opravdu celebrita.“

Říká to tak tesklivě, že už otvírám pusu, abych ji utěšila: „Neboj, jednou taky třeba budeš!“ Ale naštěstí se včas vzpamatuju. Není mi z toho moc dobře po těle, že už pro ni žádné někdy nebude.

Auto tiše vrní po příjezdové cestě a já jako malá holka vykukuju z okna. V strýčkově sídle jsem byla pouze několikrát, ale pokaždé na mě nesmírně zapůsobí a cítím se před ním ohromně malinká. Je to gregoriánský dům s přibližně patnácti pokoji a s dvěma bazény v suterénu. Dvěma.

Nesmíš se tím nechat vyvést z míry, přemlouvám se. Je to jenom hromada cihel. A strýček je jenom člověk.

Jenomže, do háje! Když ono to působí tak majestátně. Všude samý trávník a zurčící vodotrysky, všude zahradníci cvakají nůžkami, a když přijíždíme ke vchodu, ze schodiště bílého jak padlý sníh k nám přibíhá dlouhán v černém obleku s nenápadným sluchátkem v uchu a se slunečními brýlemi na očích.

„Dobrý den, Laro.“ Drtí mi ruku, jako bychom byli staří přátelé. „Já jsem Damian a pracuju pro Billa. Už se na vás těší. Odvedu vás do kancelářského křídla.“ Vykročíme po štěrkové cestě a dlouhán prohodí jakoby nic: „A o čem vlastně chcete s Billem mluvit? Zdá se, že to nikdo přesně neví.“

„To je… ehm… soukromá věc. Promiňte.“

„To nic.“ Uštědří mi oslnivý úsměv. „Prima. Už přicházíme, Saro,“ prohlásí do mikrofonu.

Postranní křídlo je stejně majestátní jako hlavní budova, ale je postavené v odlišném stylu, všude samé sklo, moderní umění a vodní prvky v nerez oceli. Jako na zavolanou nám odtud vyběhne naproti v dokonalém černém kostýmku děvče.

„Dobrý den, Laro. Vítejte u nás. Já jsem Sara.“

„A já vás teď opustím.“ Damian mi věnuje ještě jeden oslnivý úsměv a po štěrkové cestě odchrastí pryč.

„Je mi velkým potěšením seznámit se s Billovou neteří!“ prohlásí Sara cestou.

„No, ehm, díky.“

„Nevím, jestli se o tom Damian zmínil.“ Sara mě zavede ke křesílku a posadí se naproti mně. „Ale zajímalo by mě, jestli byste nám mohla sdělit téma, o kterém chcete s Billem hovořit. Ptáme se na to všech návštěvníků. Prostě jenom proto, aby to věděl chvíli předem a my mohli provést nezbytný průzkum… tím se všechno velmi zjednoduší.“

„Damian se zmínil. Ale je to soukromého rázu. Promiňte.“ Intenzita roztomilosti Sařina úsměvu se ani o chlup nesníží. „Nemohla byste alespoň naznačit? Obecně?“

„Promiňte, ale nehodlám nic naznačovat.“ Cítím, jak mi rudnou tváře. „Nevím, jak bych to vysvětlila, ale je to… rodinná záležitost.“

„Samozřejmě! To je v pořádku. Omluvte mě na okamžik.“ Odběhne do rohu jakéhosi předsálí a cosi tam mumlá do mikrofonu. Sadie chvilku poletuje nad Sarou a pak se objeví vedle mě. K mému překvapení se na celé kolo směje.

„Co je?“ špitnu potichu. „Co říkala?“

„Že prý podle ní nevypadáš nebezpečně, ale aby stejně pro každý případ dali vědět bezpečnostní službě.“

„Cože?“ vyjeknu a Sara se bleskově otočí ke mně a dlouze si mě prohlíží.

„Omlouvám se.“ Mávám na ni vesele. „To jsem jenom kýchla… a co ještě říkala?“ šeptám, když se Sara otočí zády ke mně.

„Že jsi na Billa určitě naštvaná. Prý ti nedal nějakou práci nebo co.“

Naštvaná, že mi nedal práci? Chvíli na ni nechápavě civím, ale pak mi to dojde. Na pohřbu. Tak o to jde!

„Když jsme se naposledy viděli, vytasila jsem se s tou vraždou, abych zastavila pohřeb. Jistě každému napovídal, že mi definitivně přeskočilo.“

„To je ale psina!“ baví se Sadie.

„Já ti dám psinu!“ dopálím se. „Teď si patrně všichni myslí, že jsem ho přišla zamordovat nebo tak něco! A za všechno můžeš ty!“ Rychle zmlknu, protože se Sara vrací.

„Takže, Laro!“ říká veselým, ale napjatým hlasem. „Někdo z Billova týmu bude přítomen vašemu setkání, jenom kvůli záznamu. Nevadí?“

„Hele, Saro,“ snažím se mluvit co nejklidněji a nejrozumněji. „Nejsem blázen. Nestojím o žádné záznamy. Jenom si potřebuju krátce promluvit se strýcem, soukromě. Pět minut. Nic víc nechci.“

Sara mlčí. Na obličeji má stále přilepený tentýž zářivý úsměv, ale oči jí těkají od dveří ke mně a zpět.

„No tak dobře,“ souhlasím nakonec. „Udělejte to, jak chcete.“

Sara se posadí a chytne se sluchátka jako záchranného kruhu.

„A jak se má teta Trudy?“ prohodím. „Je tu?“

„Trudy odjela na pár dnů do vily ve Francii,“ odpoví Sara bez přemýšlení.

„A co Diamanté? Možná bychom si mohly vypít šálek kávy nebo tak něco.“ Ne že bych tolik stála o kávu s Diamanté, ale chci tím demonstrovat svůj přátelský postoj a duševní vyrovnanost.

„Chtěla byste vidět Diamanté?“ Sařiny oči se roztěkají ještě rychleji. “Teď?“

„Jenom bych si s ní ráda vypila kávu, jestli je někde poblíž…“

„Zavolám její asistentce.“ Rozběhne se do kouta a chvíli něco říká do sluchátek, pak se téměř okamžitě vrátí. „Diamanté je bohužel právě na manikúře. Že prý příště.“

No jasně. Ani se neobtěžovala někam volat. Začíná mi být téhle Sary líto! Vypadá tak vyplašeně, jako by hlídala hladového lva. Najednou dostanu ohromnou chuť zařvat „Ruce vzhůru!“ a bavit se, až sebou hodí na zem.

„Máte moc hezký náramek,“ řeknu místo toho. „Velmi neobvyklý.“

„Ano,“ natáhne ke mně opatrně ruku a zatřese dvěma stříbrnými penízky na řetízku. „Ještě jste to neviděla? Jsou z nové řady Dva halířky. Bude to od ledna exkluzivní série v Lingtonových kavárnách. Strýček Bill vám ho určitě dá také. Ještě k tomu patří přívěsek, tričko a dárková sada v krabičce ve tvaru šperkovnice…“

„To musí být úžasné,“ pochválím zdvořile. „Určitě to má velký úspěch.“

„Opravdu má. Dva halířky jsou skvostné,“ ujišťuje mě upřímně. „Skvělé. Bude to série jistě stejně úspěšná jak Lingtonova káva. Víte, že se o tom bude točit v Hollywoodu film?“

„Hmm-hmm,“ přikývnu. „Slyšela jsem, že strýčka Billa bude hrát Pierce Brosnan.“

„A ta reality show bude také bezpochyby velký trhák. Ještě víc zdůrazní hlavní myšlenku. Jakože každý může kráčet v Billových stopách.“ Sařiny oči září a jako by úplně zapomněla na svůj původní strach. „Všichni si můžou vzít dvě drobné mince a rozhodnout se s nimi změnit svou budoucnost. Ať už jde o rodinu, podnikání, ekonomiku… Víte, Billovi po vydání té jeho knihy volala opravdu spousta významných politiků. Zajímají se, jak by se dala aplikovat jeho filozofie na naši zemi.“ S posvátnou úctou ztlumí hlas. „Dokonce i prezident Spojených států.“

„Strýčkovi volal osobně prezident Spojených států?“ Musím říct, že tohle udělalo dojem i na mě.

„Někdo z jeho personálu.“ Pokrčí rameny a potřese náramkem. „Všichni si myslíme, že i on by měl jít do politiky. Mohl by světu nabídnout tolik úžasného. Pracovat pro něj je ohromná výsada.“ I Sara strýčkovu kultu očividně naprosto propadla. Podívám se na Sadie, která během Sařina monologu začíná usínat.

„Trochu se tu porozhlédnu,“ prohlásí, a než stačím něco říct, je pryč

„Dobře,“ odpovídá právě Sara sluchátkům. „Už jdeme. Bill už na vás čeká, Laro.“

Vstane a pohybem ruky mě vybídne, abych šla za ní. Kráčíme chodbou s obrazy od Picassa, patrně pravými, do dalšího, tentokrát menšího předsálí. Uhladím si sukni a dvakrát se zhluboka nadechnu. Trochu se své nervozitě divím. Vždyť je to koneckonců můj strýc. Za strýcem se přece chodí běžně na návštěvu. A člověk by se měl přece cítit naprosto uvolněně…

Ale nemůžu si pomoct. Nohy se pode mnou klepou.

Možná proto, že vcházím do tak obrovských dveří. Úplně jiných, než na jaké je člověk zvyklý. Sestavených z velkých kusů světlého leštěného dřeva a sahajících až ke stropu, které se neslyšně zhoupnou sem a tam pokaždé, když jimi někdo prochází.

„Strýček Bill je tam?“ kývnu ke dveřím.

„To je vnější kancelář,“ usmívá se Sara. „Vy za ním půjdete do jeho vnitřní kanceláře.“ Zpozorní a znovu naslouchá sluchátkům a zašeptá: „Hned ji tam zavedu.“

Pak strčí do jednoho vysokánského dveřního křídla a vede mě světlou a vzdušnou kanceláří, která má celou jednu stěnu prosklenou a v níž u stolu pracují dva lhostejně vyhlížející mládenci, z nichž jeden má na sobě tričko s emblémem Dva halířky. Oba se na nás ohlédnou a bez přerušení práce se zdvořile usmějí. Dojdeme k dalším obřím dveřím a zastavíme se. Sara se podívá na hodinky – a pak, jako by počítala vteřiny, zaklepe a otevře dveře.

Za nimi je rozlehlá světlá místnost s klenutým stropem, skleněnou skulpturou na podstavci a podúrovňovou částí se sedacím nábytkem. Šest mužů v obleku vstává od stolu, jako by končili schůzi. A támhle za masivním stolem sedí strýček Bill a v šedivé polokošili a džínách vypadá velmi mladě. Je ještě opálenější než na pohřbu, černé vlasy se mu lesknou jako vždy, a v ruce drží hrneček s kávou vlastní značky.

„Děkujeme vám za váš čas, Bille,“ říká jeden muž horlivě. „Moc si toho vážíme.“

Strýček Bill se nenamáhá s odpovědí, jenom mírně pokyne rukou jako papež. Při jejich odchodu se bůhvíodkud vynoří tři děvčata v černé uniformě a během třiceti vteřin uklidí použité šálky i stůl. Sara mě vede k jedné židli. Najednou i ona vypadá nervózně.

„Vaše neteř Lara,“ pošeptá strýčkovi Billovi. „Chce s vámi mluvit soukromě, Damian se rozhodl jí dát pět minut, ale nemáme žádnou písemnou přípravu. Teď je ve stavu pohotovosti.“ Ještě o něco tišeji dodá: „Můžu zavolat zvláštní bezpečnostní…“

„Díky, Saro, to bude v pořádku.“ Strýček Bill ji přeruší a obrací se ke mně. „Laro, posaď se.“ Sedám si a uvědomím si tiché zhoupnutí dveří, v nichž zmizí Sara. Ticho je přerušované jenom tím, jak strýček Bill něco vyťukává na svůj BlackBerry. Abych zabila čas, prohlížím si mezitím strýčkovy fotografie se všemi světovými celebritami, které má rozvěšeny po stěnách. Madonna. Nelson Mandela. Kompletní anglický fotbalový tým. „No tak, Laro.“ Konečně se na mě podívá. „Co pro tebe můžu udělat?“

„Já… ehm…,“ odkašlu si. „Byla jsem…“

Připravila jsem si několik variant pro působivý začátek. Ale teď, když skutečně ve strýcově svatostánku sedím, mi ani jedna nějak nejde přes rty. Jako bych zkameněla. Jde tu přece o Billa Lingtona, světově proslulého magnáta, který řeší milion důležitých věcí, jakože kupříkladu radí prezidentovi, jak by měl vést naši zemi. Proč by, krucinál, chodil do nějakého starobince a kradl bezmocné stařence náhrdelník? Co mi to proboha vlezlo do hlavy?

„Laro?“ pobízí mě podmračeně.

Ach jo. Musím se už rozhoupnout. Musím skočit ze skokanského můstku. Zacpat si nos, zhluboka se nadechnout a je to.

„Minulý týden jsem byla v ústavu pro přestárlé, kde bydlela teta Sadie,“ vyhrknu rychle. „Prý tam za ní kdosi přišel před pár týdny na návštěvu, byl ti podobný jako vejce vejci a tvrdil, že je Charles Reece. Vůbec nevím, co si o tom mám myslet, tak jsem se tě na to chtěla zeptat…“

Strýček Bill na mě hledí asi s takovým nadšením, jako bych si natřásala sukni na hula hula a chtěla se pustit do tance.

„To se mi snad jen zdá,“ zavrčí, „Laro, ty si pořád myslíš, že Sadie zamordovali? S tím jsi za mnou přišla? Protože já fakt nemám čas…“ Sahá po sluchátku…

„Kvůli tomu ne!“ Tváře mi hoří, ale snažím se vytrvat. „Já si vlastně nemyslím, že ji někdo zavraždil. Jela jsem tam proto, že jsem se cítila trochu divně, že se o ni nikdo z rodiny nestaral. Když byla naživu, to je jasné. A v návštěvní knize jsem našla ještě jedno jméno a sestry mi řekly, že návštěvník vypadal přesně jako ty, a tak jsem o tom… přemýšlela. Víš, nějak mi to nešlo do hlavy.“

Když domluvím, srdce mi buší až v uších.

Strýček Bill pomalounku odkládá telefonní sluchátko a neřekne ani slovo. Na chvilku se zdá, jako by zvažoval, co mi má vlastně říct.

„No, tak to vypadá, že nás oba vedly stejné pohnutky,“ řekne nakonec a opře se zády o opěradlo. „Máš pravdu. Byl jsem se podívat za Sadie.“

Údivem mi poklesne brada.

Vyšlo mi to! Okamžitě a naprosto! Od hodiny bych mohla být detektiv.

„A proč sis dával jméno Charles Reece?“

„Laro,“ strýček Bill si odevzdaně povzdechne. „Všude mám spoustu fanoušků. Jsem celebrita. A existuje spousta věcí, které nechci roztrubovat na veřejnosti. Charita, návštěvy nemocnice…“ Rozhodí rukama. „Za Charlese Reece se vydávám vždycky, když chci zůstat v anonymitě. Dovedeš si představit ten poprask, kdyby se lidi dozvěděli, že Bill Lington přijel osobně navštívit jakousi stařenku?“ Se šibalským mrknutím se mi podívá do očí a já se neubráním sympatizujícímu úsměvu.

Klidně to tak být mohlo. Strýček je prostě superstar. Není nic divného na tom, že se za takové situace schovává za pseudonym.

„Ale proč jsi to nikomu z rodiny neřekl? Na pohřbu jsi vykládal, že jsi za pratetou nikdy nebyl.“

„To je fakt.“ Strýček Bill přikývne. „A měl jsem k tomu své důvody. Nechtěl jsem, aby se zbytek rodiny cítil nějak provinile nebo nepříjemně kvůli tomu, že tam za ní nešli sami. Zejména tvůj otec by se mohl… durdit.“

Durdit? Táta se nikdy nedurdí.

„Táta je prima,“ namítnu rozhodně.

„Jistě je skvělý,“ prohlásí Bill okamžitě. „Je naprosto fantastický. Nemůže být vůbec jednoduché být starším bratrem Bilia Lingtona. Je mi ho vážně líto.“

Tohle mě doopravdy nadzvedne. Má rozhodně pravdu. Být starším bratrem Bilia Lingtona není fakt jednoduché, ale hlavně proto, že je Bill Lington takový arogantní parchant.

Neměla jsem se na něj usmívat. Kdyby byla nějaká možnost vzít ten úsměv zpět, udělala bych to. „Nemusí ti být mého otce líto,“ řeknu co nejzdvořileji. „On sám sebe nijak nelituje. Vede si v životě dobře.“

„Víš, začal jsem používat tvého otce ve svých seminářích jako případ,“ prohodí strýček Bill zadumaně. „Dva chlapci. Stejná výchova, stejné vzdělání. Jediný rozdíl mezi oběma byl v tom, že jeden z nich to chtěl. Jeden z nich měl sen.“

Mluví tak, jako by si nacvičoval projev na nějaké své propagační dývídýčko. Bože, to je ale náfuka! A vůbec, to si vážně myslí, že všichni chtějí být jako on? Někteří lidé třeba nestojí o to mít vlastní obličej připlácnutý na kávových hrncích po celém světě.

„Takže, Laro.“ Soustředí se opět na mě. „Moc rád jsem tě viděl. Sara tě odtud odvede…“

To je všechno? Má audience skončila? Ještě jsem se nestačila zmínit o tom náhrdelníku.

„Ještě něco bych měla,“ vyhrknu.

„Laro…“

„To bude rychlé, neboj se! Zajímalo by mě, jestli jsi při návštěvě tety Sadie…“

„Ano?“ Vidím, že se snaží neztratit trpělivost. Mrkne se na hodinky a ťukne na jednu klávesu na klávesnici. Bože! Jak to jen mám říct?

„Nevíš náhodou něco o…,“ zakopávám o každé slovo, „jakože, neviděl jsi náhodou… nebo nevzal jsi tam náhodou… náhrdelník? Dlouhý trasový náhrdelník se sponou ve tvaru vážky?“

Čekám další blahosklonný povzdech, neúčastný pohled a přezíravý komentář. Ale on nečekaně strne. V očích se mu najednou objeví pronikavý a ostražitý výraz.

Dívám se na něj a šokovaně tajím dech. Ví, o čem mluvím. Ví to.

Hned nato se mu ostražitost z očí ztratí a zase se mu tam vrátí stará známá nicneříkající zdvořilost. Skoro bych si mohla myslet, že jsem si ten předchozí výraz sama vymyslela.

„Náhrdelník?“ Napije se kávy a něco vyťuká na klávesnici. „Myslíš něco, co patřilo Sadie?“

Na zádech cítím mrazení. Co se to děje? Poznala jsem mu na očích, že si na to vzpomněl. Vím to jistě. Proč najednou předstírá, že o tom nic neví?

„No ano, takový starý krám, jenom bych ráda věděla, kam se poděl.“ Instinktivně se začnu chovat, jako by mi na nějakém náhrdelníku vůbec nezáleželo. „Sestry z ústavu se zmiňovaly, že se snad ztratil, no tak…“ Nespouštím ze strýčka Billa oči a čekám, jak se zatváří, ale ten už má pevně nasazenou masku naprostého nezájmu.

„Vida. A proč tě tak zajímá?“ prohodí nenuceně.

„Jenom tak. Viděla jsem tetinu fotku z jejích sto pátých narozenin a měla ho tam tehdy na krku. Říkala jsem si, že bych ho mohla najít.“

„Fascinující,“ odmlčí se. „Mohl bych vidět tu fotku?“

„Nemám ji bohužel u sebe.“

Jako bychom si při tenisu jemně přehazovali míček ve vzduchu a bránili se touze vítěze pořádně zmlátit.

„Obávám se, že vůbec nevím, o čem mluvíš.“ Strýček Bill odloží hrnek a jako by tím udělal definitivní tečku za naším rozhovorem. „Jsem v časovém presu, takže to budeme muset nechat tak.“

Odsune židli dozadu, ale já se ani nehnu. Něco o tom ví. Určitě. Ale co s tím nadělám? Mám nějakou možnost?

„Laro,“ stojí u mé židle a čeká. Neochotně se zvedám. Přicházíme ke dveřím, které se před námi úslužně otevřou. Před nimi už přešlapuji Sara s Damianem, který drží v ruce BlackBerry.

„Hotovo?“ ptá se Damian.

„Hotovo,“ přisvědčí strýček Bill rozhodně. „Pozdravuj svého otce, Laro, ano? Na shledanou.“

Sara mě vezme za předloktí a jemně mě vystrkuje z místnosti. Veškeré mé šance se rozplývají jako jarní sníh. V zoufalství se chytím dveřního rámu.

„To je škoda s tím náhrdelníkem, viď?“ otočím se k strýčkovi Billovi v naději, že ho vyprovokuju k nějaké další odpovědi. „Co myslíš, že se s ním stalo?“

„Laro, zapomeň na ty korále,“ odpoví strýček Bill chlácholivě. „Bůhví kdy se vůbec ztratily. Pojď dál, Damiane.“

Damian proběhne kolem mě a oba muži míří na opačnou stranu pokoje. Dveře se už zavírají. Zírám za strýčkem a zalykám se zklamáním.

Co se to děje? Co je s tím náhrdelníkem?

Musím si hned promluvit se Sadie. Hned teď. Rozhlížím se kolem dokola, ale není po ní ani stopy. Klasika. Asi narazila na nějakého urostlého zahradníka a nemůže se od něj odtrhnout.

„Laro,“ osloví mě Sara s napjatým úsměvem. „Mohla byste prosím pustit ten rám? Nemůžeme zavřít dveře.“

„Jistě!“ uvolním ruku. „Hlavně se neplašte! Nehodlám tu inscenovat žádnou protestní demonstraci!“

Při slově demonstrace Sařiny oči neklidně zatékají, což se snaží zamaskovat bezstarostným smíchem. Měla by si najít nějakou jinou práci. U strýčka Billa přijde o nervy.

„Před domem na vás čeká auto. Dovedu vás tam.“

Sakra. Jestli mě tam osobně eskortuje, nebudu se tu moct potloukat a potají prohledávat zásuvky nebo něco podobného. „Nechcete na cestu kávu?“ ptá se Sara v hale. Potlačím chuť odpovědět: „Ano prosím, od Starbucks.“

„Ne, děkuju.“ Usmívám se.

„Takže, moc ráda jsem se s vámi seznámila, Laro!“ Při pohledu na její pokrytecký výraz se mi dělají mžitky před očima. „Zase brzy přijďte!“

No jasně. Což ve skutečnosti znamená: „Ať tě ani nenapadne!“

Řidič mi otvírá dveře a já už chci nastoupit, když se přímo přede mnou objeví Sadie. Je trochu rozcuchaná a ztěžka oddychuje.

„Našla jsem ho!“ volá teatrálně.

„Co?“ S jednou nohou v autě se zarazím.

„Je v domě! Viděla jsem ho v jednom pokoji nahoře na toaletce! Je tady! Můj náhrdelník je tady!“ Fascinovaně na ni civím. Já to věděla. Já to věděla.

„A víš absolutně jistě, že je to ten tvůj?“

„Jasněže vím!“ Má stále pronikavější hlas a energicky ukazuje k domu. „Mohla jsem si ho vzít! Taky že jsem to zkusila! Jenomže mi to pochopitelně nešlo…“ Zklamaně mlaskne jazykem.

„Děje se něco, Laro?“ Sara ke mně znovu sbíhá ze schodů. „Stalo se něco s autem? Je všechno v pořádku, Neville?“ oboří se na řidiče.

„Všechno je v pořádku,“ brání se řidič nešťastně a hlavou trhne ke mně. „Jenom tu najednou začala mluvit sama k sobě.“

„Chtěla byste jiné auto, Laro?“ Vidím, že Saru stojí její příjemné vystupování obrovské úsilí. „Nebo byste chtěla jet jinam? Neville vás zaveze, kam budete chtít. Nebo byste si ho chtěla nechat na celý zbytek dne?“

Ta se mě vážně chce zbavit.

„S tím autem nic není,“ odpovím vesele. „Nastup,“ zavrčím na Sadie koutkem úst. „Tady nemůžeme mluvit.“

„Prosím?“ Sara svraští obočí.

„To… mluvím do telefonu. Malé sluchátko.“ Ťuknu si na ucho a vklouznu do auta.

Dveře auta se zabouchnou a hladce se rozjedeme k bráně. Zkontroluju, že je skleněná přepážka mezi řidičem a mnou zatažená, pak se pohodlně usadím a podívám se na Sadie.

„To mě podrž! Jak jsi ho našla?“

„Trochu jsem se tam rozhlížela,“ pokrčí Sadie rameny. „Prohlédla jsem si skříně, zásuvky a sejf.“

„Ty jsi byla ve strýčkově sejfu?“ vyvalím oči. „Páni, a co tam má?“

„Nějaká lejstra a pár šperků,“ hoří Sadie netrpělivostí. „Už jsem to málem vzdala, ale na jednom toaletním stolku jsem ho náhodou zahlédla.“

No to je vrchol! Dusím se vzteky. Strýček mi do očí lhal, že o žádném náhrdelníku s vážkou nic neví. Nestydatě. Je to ale lhář… lhář prolhaný. Musíme něco vymyslet. Bleskově vytahuju z kabelky zápisník.

„Něco se děje,“ říkám a nadepisuju stránku AKČNÍ PLÁN. „Jistě má důvod, proč ho vzal a proč teď lže.“ Zuřivě si drhnu obočí. „Ale jaký? Co má pro něj takový význam? Nevíš o tom něco? Má snad nějakou souvislost s minulostí… nebo sběratelskou cenu?“

„Nic jiného neumíš?“ vybuchne Sadie zuřivě. „Samé zbytečné blafy! Musíme ho dostat! Musíš tam vlézt oknem a štípnout ho! Hned!“

„Ehm…“ Podívám se na ni přes notes.

„To bude hračka,“ dodá Sadie sebevědomě. „Ale musíš se zout.“

„Dobře.“

Sice kývám, ale abych pravdu řekla, moc se mi do toho nechce. Vloupat se strýčkovi do domu, a rovnou teď? A bez jakéhokoliv plánu?

„Je tu problém,“ odvážím se poznamenat po chvíli, „že tam má kumpanii strážných a na každém rohu alarm.“

„A má být?“ přimhouří Sadie oči. „Snad by ses nebála takových hraček?“

„To ne,“ bráním se okamžitě. „Co si to o mně myslíš?“

„Ale jo, bojíš se,“ zaječí na mě posměšně. „V životě jsem neviděla takového strašpytla. Ty by sis ani nezapálila cígo, aby ti nevyhořel barák! A v autě si hned zapínáš bezpečnostní pás, aby sis neudělala bébíčko! Ty máš strach si namazat dokonce i chleba máslem!“

„Já nemám strach jíst máslo,“ bráním se rozhořčeně. „Já jenom, to je tak, že v olivovém oleji jsou lepší tuky…“

Při pohledu na Sadiin opovržlivý výraz ani nedokončím.

„Tak co, vlezeš tam oknem pro náhrdelník?“

„Ano,“ po nepatrném zaváhání souhlasím. „Že váháš.“

„No tak dělej! Zastav auto!“

„Neříkej mi pořád, co mám dělat!“ dopálím se. „Právě jsem to měla v úmyslu.“

Nakloním se dopředu, odšoupnu skleněnou přepážku k řidiči a řeknu: „Promiňte. Udělalo se mi trochu špatně, mohl byste mě vysadit, prosím? Pojedu domů metrem. S vaší jízdou to nemá nic společného, ani s ničím jiným,“ dodám rychle při pohledu na jeho neklidný výraz ve zpětném zrcátku. „Byl jste báječný. Opravdu jsem… ehm… úžasně spokojená.“

Automobil přirazí k chodníku, ale řidič na mě hledí s jistými pochybnostmi. „Ale já jsem vás měl vyložit až u dveří vašeho domu.“

„Vždyť to je jedno!“ Vylézám ven z auta. „Opravdu se jenom potřebuju trochu nadýchat čerstvého vzduchu, mockrát děkuju…“

Už stojím na chodníku, zabouchnu za sebou dveře a řidiči krátce zamávám. Věnuje mi poslední podezíravý pohled, na místě se otočí a vrací se do strýčkova domu. Jakmile se mi ztratí z dohledu, vykročím na zpáteční cestu a nenápadně se držím na kraji silnice. Za zatáčkou se přede mnou vynoří brána strýčkova domu a tam se zarazím.

Brána je masivní a zavřená. Ve skleněné budce hlídá ostraha. Všude jsou bezpečnostní kamery. Do strýčkova domu prostě nemůžete vlítnout jako do holubníku. Musím si něco vymyslet. Zhluboka se nadechnu a s co nejnevinnějším pohledem vykročím k bráně.

„Dobrý den! To jsem zase já, Lara Lingtonová,“ řeknu do domácího telefonu. „Zapomněla jsem tam deštník. Já jsem tak pitomá!“ Po chvilce mi strážný otevře branku pro chodce a vykloní se z okna.

„Mluvil jsem se Sarou. O žádném deštníku nic neví, ale jde sem.“

„Půjdu jí naproti, ušetřím jí kus cesty!“ zacvrlikám vesele, a než mě stačí chytit, protáhnu se kolem něj. Tak, jednu překážku bych měla za sebou.

„Řekni mi, až se podívá jinam,“ ucedím k Sadie koutkem úst. „Řekni ‚teď“!“

„Teď!“ řekne za chvíli a já uskočím z cesty na bok, přeběhnu kousek přes trávník a pak se svezu na kolena a skutálím k živému plotu jako v nějakém akčním filmu.

Srdce mi buší jako zvon. Punčocháče mám nacimprcampr, ale teď na tom nesejde. Přes živý plot vidím Saru, která se zneklidněným výrazem uhání po štěrkové cestě.

„Tak kde je?“ slyším její hlas od přední brány.

„… ještě před chvílí jsem ji viděl,“ odpovídá trochu nejistě strážný.

Ha!

Vlastně žádné ha. Co když mě začnou hledat s rotvajlery?

„Kde je?“ šeptám Sadie. „Musíš mě vést. A dávat pozor!“

Pohybujeme se přískoky přes trávník od živého plotu přes vodní prvek k cenou ověnčené skulptuře. Kdykoli jde někdo po cestě, strnu. Zatím si mě nikdo nevšiml.

„Tam!“ Zahneme za roh a Sadie kývne směrem k francouzským dveřím v přízemí. Jsou na konci terasy, z níž vedou schody do zahrady, a trochu pootevřené. Já snad nakonec nebudu muset šplhat po břečťanu! Což mě tedy trochu zklamalo. „Dávej pozor!“ nabádám Sadie. Zuju si boty, plížím se ke schodům, a jako myška po nich vyběhnu nahoru. Opatrně se blížím k francouzským dveřím a tajím přitom dech. Je tam.

V pokoji na toaletním stolku. Dlouhý dvouřadý náhrdelník z třpytivého žlutého skla, s nádherně vypracovanou sponou ve tvaru vážky, vykládanou perletí a štrasem. Sadiin náhrdelník. Vypadá kouzelně, hraje všemi barvami, přesně tak, jak ho popisovala, ale je o něco delší, než jsem si představovala, a několik skleněných korálků je trochu otlučených.

Dojatě na něj hledím. Po vší té době. Po tom snažení, po tom doufání; po tajných pochybnostech, jestli vůbec ještě existuje… je tady. Jenom kousek ode mě. Prakticky bych se mohla naklonit a vzít si ho, aniž bych vstoupila do pokoje.

„Je úchvatný,“ obracím se k Sadie s přiškrceným hlasem. „Je to ta nejkrásnější věc, jakou jsem kdy viděla…“

„Tak ho vezmi!“ Sadie zoufale mává rukama, až jí korále nadskakují. „Přestaň žvanit a vezmi ho!“

„No jo, no jo!“

Pootevřu ještě trochu francouzské dveře, udělám jeden rozechvělý rok dovnitř a už sahám po náhrdelníku, když zaslechnu čísi kroky, přicházející k pokoji. V nanosekundě se dveře rozletí. Sakra. Někdo sem jde.

V panice uskočím na balkon a schoulím se za dveřmi.

„Co to zase děláš?“ volá na mě zoufale Sadie zespodu. „Vezmi ten náhrdelník!“

„Někdo je uvnitř! Musím počkat, až odejde!“

Sadie je v okamžení nahoře a prostrčí sklem hlavu dovnitř. „Je to služebná.“ Nespokojeně se na mě podívá. „Mělas ho prostě vzít!“

„Však ona brzo odejde. Žádný strach! Hlavně dávej pozor!“ Opřu se o stěnu a modlím se, aby služebná, nebo kdo to je, rychle odešla a aby ji nenapadlo vyjít na terasu nadýchat se třeba čerstvého vzduchu, a zoufale se snažím vymyslet si nějakou výmluvu, kdyby ji to přece jen napadlo.

Srdce se mi rozbuší, když se francouzské dveře zachvějí – ale neotevřou se. Někdo je pořádně přibouchne a hned nato slyším otáčení klíče v zámku.

No to snad ne.

Ne, ne, ne, ne!

„Zamkla ti to!“ Sadie vletí do místnosti a pak zase ven. „A šla pryč. A jsi nahraná!“

Zalomcuju francouzskými dveřmi, ale ty jsou pevně zamčené. „Ty jsi husa!“ Sadie je bez sebe vzteky. „Pitomá husa! Tos ho nemohla prostě vzít?“

„Já jsem chtěla,“ bráním se. „Měla ses dívat, jestli někdo nejde!“

„A co teď?“

„Já nevím, já fakt nevím!“

V tichu se na sebe díváme a rozčileně oddechujeme.

„Musím se obout,“ řeknu nakonec. Sejdu ze schodů a nazuju si boty. Nahoře Sadie poplašeně poletuje do pokoje a zpět, jako by se nemohla od náhrdelníku odtrhnout. Nakonec to vzdá a vrátí se za mnou na trávník. Chvíli se na sebe nemůžeme ani podívat.

„Promiň, že jsem nebyla rychlejší,“ zašeptám nakonec.

„No,“ odpoví Sadie a očividně ji to stojí hodně úsilí. „Asi to nebyla úplně tvá vina.“

„Porozhlédneme se kolem domu. Třeba se nám podaří někudy proniknout. Jdi dovnitř a dávej pozor, jestli je vzduch čistý.“

Sadie zmizí a já opatrně obcházím po trávníku kolem domu. Jde mi to pomalu, protože každou chvíli narazím na nějaké okno, musím se přikrčit a proplížit se pod ním po břiše. Což by mi v případě, že bych narazila na nějakou stráž na obhlídce kolem domu, asi moc nepomohlo…

„Tady jsi!“ vybafne na mě Sadie ze stěny domu. „Představ si to!“

„Ježíši!“ chytnu se za srdce. „A co zase?“

„Sledovala jsem tvého strýce! Právě šel do svého pokoje do sejfu.

Něco tam hledal, ale nenašel. Pak ho zabouchl a začal řvát, kde je Diamanté. Ta jeho holka. Teda to je divné jméno.“ Pokrčí nos.

„Má sestřenice,“ přikývnu. „Jedna z tvých praneteří.“

„Byla v kuchyni. Že prý si s ní potřebuje promluvit mezi čtyřma očima, a vyhodil natotata veškerý personál ven. A že prý jestli byla v jeho sejfu a jestli si odtud něco nevzala. Pak prohlásil, že odtud zmizel jeden starý náhrdelník a jestli o tom náhodou něco neví.“

„No to mě podrž,“ podívám se na ni. „Mě snad raní. A co ona na to?“

„Ona se snažila zatloukat, ale on jí očividně nevěřil.“

„Možná mu neříká pravdu.“ Mozek mi pracuje na plné obrátky. „Možná ten pokoj s náhrdelníkem byl její.“

„No jasně! Takže ho musíme dostat dřív, než mu dojde, kde ten náhrdelník asi je, a než ho zase strčí do trezoru. Nikdo tady není. Personál musel jít ven. Můžeme dovnitř.“

Na to, abych si dobře rozvážila, jestli je to dobrý nápad nebo ne, nemám čas. Srdce mi buší jako zvon. Vejdu za Sadie postranními dveřmi do prádelny velikosti celého mého bytu. Sadie mě vede lítacími dveřmi na chodbu, kterou projdeme do haly, kde zvedne ruku a oči se jí znepokojeně rozšíří. Slyším vyřvávat strýčka Billa a je to stále hlasitější.

„… osobní sejf… osobní bezpečnost… jak jsi mohla… kód byl jenom pro urgentní případ…“

„… není doprdele spravedlivý! Nikdy jsi mi nic nedovol!“

Je to Diamantin hlas a stále se přibližuje. Instinktivně skočím za židli a rozechvěle se za ni přikrčím. Hned nato se majitelka zmíněného hlasu v podivně asymetrické růžové minisukni a minimalistickém tričku přiřítí do haly.

„Já ti koupím náhrdelníků, kolik budeš chtít,“ letí za ní strýček Bill. „O to přece nejde. Řekni mi, co chceš, a Damian ti to sežene…“

„Tohle slyším v jednom kuse!“ zavřískne Diamanté. „Nikdy mě neposloucháš! Ten náhrdelník je perfektní! Potřebuju ho pro svou příští módní show! Celá má nová kolekce je založená na motýlech, hmyzu a tak! Já jsem totiž výtvarnice, jestli sis toho nevšiml…“

„Jestli jsi taková úžasná výtvarnice, miláčku,“ ucedí strýček sarkasticky, „proč jsem tedy musel na ty tvé hadry najímat další tři návrháře?“

Na chvíli jsem v šoku. Diamanté používá práci jiných návrhářů? A hned poté se v duchu fackuju za to, že mi to už dávno nedošlo.

„Jsou to… krucinál… asistenti!“ zaječí na něj. „Je to moje vize! A ten náhrdelník k ní potřebuju…“

„Nevezmeš si ho, Diamanté.“ Strýčkův hlas zní zlověstně. „A už mi nikdy nepolezeš do sejfu. Okamžitě mi ho vrať!“

„To si počkáš! A Damianovi vyřiď, ať si vysere voko!“ Utíká po schodech nahoru se Sadie v závěsu.

Strýček Bill vypadá velmi rozzuřeně a jako by se přestával ovládat. Ztěžka dýchá a rukama si divoce projíždí vlasy. Vzteklý mi připadá ohromně legrační.

„Diamanté!“ řve na ni. „Okamžitě se vrať!“

„Vyliž si!“ ozve se zdálky Diamantin hlas.

„Diamanté!“ Strýček se rozběhne do schodů. „Tohle si nenechám…“

„Má ho!“ najednou zaslechnu v uchu Sadiin hlas. „Vzala si ho. Musíme ji chytit! Jdi zadem, já budu hlídat přední schodiště!“

Postavím se na nejistých nohou a rozběhnu se chodbou, proběhnu prádelnou a ven na trávník. Uháním, co mi síly stačí, kolem domu, a je mi fuk, jestli mě někdo uvidí… a vyděšeně se zastavím.

Kruci.

Diamanté sedí v černém porschi s otevřenou střechou a řítí se příjezdovou cestou k hlavní bráně, kterou bezpečnostní služba úslužně otvírá. „Néééé!“ unikne mi výkřik.

Diamanté se před výjezdem z brány na chvíli zastaví, obrátí se, směrem k domu vztyčí dva prsty do tvaru V a v příštím okamžiku už je na ulici. Jenom ještě zahlédnu, že na druhé ruce má kolem prstů omotaný Sadiin náhrdelník, který se třpytí ve slunci.

TŘINÁCT

Napadá mě jediné. Není to štras, ale diamanty. Náhrdelník je ze vzácných starožitných diamantů a má nedozírnou cenu. Jinak to být nemůže. V opačném případě si totiž nedokážu představit, proč by se strýček Bill o něj tak zajímal.

Projela jsem si na Googlu spoustu stránek o diamantech a špercích a žasnu, co jsou lidé ochotni zaplatit za čirý 10.5 karátový diamant vytěžený v roce 1920.

Jak velký byl největší kámen v náhrdelníku?“ ptám se pořád dokola Sadie. „Přibližně.“

Sadie si podrážděně odfrkne. „Co já vím? Něco přes centimetr…“

„A jak moc se třpytil? A neměl žádnou vadu? To má totiž velký vliv na cenu.“

„Ty se najednou nějak zajímáš o jeho cenu,“ podívá se na mě Sadie rozzlobeně. „Nevěděla jsem, že jsi tolik na peníze.“

„Já nejsem na peníze!“ dopálím se. „Jenom se snažím přijít na to, proč o něj strýček Bill tolik stojí! Nezajímal by se o něj, kdyby neměl žádnou cenu.“

„Co na tom záleží, když si na něj nemůžeme sáhnout?“

„Však my si na něj sáhneme!“

Už mám plán, a setsakra dobrý. Poté, co jsme se vrátily ze strýčkova domu, jsem napnula všechny své detektivní schopnosti. Tak především, zjistila jsem si podrobnosti o příští Diamantině módní přehlídce. Bude to ve čtvrtek v půl páté odpoledne v hotelu Sanderstead a vstup je jenom pro zvané. Menší zádrhel je v tom, že tam mě Diamanté nepozve ani za milion let, protože dobře ví, že nejsem ani fotografka z Hello!, ani nepatřím mezi její zazobané kamarádíčky, a za šaty bych čtyři sta liber nedala v žádném případě. A tady nastupuje můj geniální nápad. Napsala jsem Sáře velmi přátelský e-mail, že bych Diamanté na její přehlídce chtěla povzbudit, a jestli bych si o tom nemohla pohovořit se strýčkem Billem. Nemohla bych se tam na pár minut zastavit bez oficiálního pozvání? Kupříkladu zítra? A aby se neřeklo, přihodila jsem pár smajlíků.

Sara okamžitě odepsala, že zítra je strýček zcela a naprosto vytížený, že rozhodně a v žádném případě nemám chodit, ale že by se mohla zeptat Diamantiny osobní asistentky. Páni, jak je jednoduché získat něco od lidí, kteří vás považují za cvoka!

Má to jedinou nevýhodu – bohužel klíčovou v mém plánu –, že si tak nemůžu promluvit s Diamanté osobně a tudíž ji přemluvit, aby mi ten náhrdelník ihned po přehlídce dala. Z její asistentky jsem nevypáčila, ani kde se Diamanté právě nachází, ani číslo jejího mobilu. Vzkaz prý jí vyřídila, ale nikdo se mi pochopitelně neozval. Proč by se Diamanté obtěžovala voláním své bezvýznamné sestřenici, která má navíc hluboko do kapsy?

Sadie se byla podívat v Diamantině kanceláři v Soho, jestli by tam na ni nebo na náhrdelník nenarazila, ale tam se očividně Diamanté ani neukáže. Jsou tam jenom její asistenti a veškeré modely dělá jakási firma v Shoreditchi. Zatím se tedy nedaří.

Teď už můžu udělat jenom jednu věc. Jít na přehlídku, počkat na konec, odchytit Diamanté a přemluvit ji, aby mi ten náhrdelník dala.

Případně ho, no prostě… štípnout.

S povzdechem zavřu webovou stránku o špercích a otočím se, abych si prohlédla Sadie. Dneska má na sobě stříbrné šatičky, po nichž nejspíš ukrutně toužila v jednadvaceti, ale maminka jí je nechtěla koupit. Sedí na parapetu otevřeného okna a pohupuje nohama směrem do ulice. Šaty mají hluboký výstřih na zádech, úzká stříbrná ramínka přes hubená ramena a u pasu růžičky. Ze všech jejích záhrobních šatů mám tyhle nejraději.

„Ten náhrdelník by se k nim báječně hodil,“ napadne mě.

Sadie přikývne, ale nic na to neřekne. Ramena má svěšená a já se ji nedivím. Byly jsme tak blízko. Viděly jsme ho. A zase jsme o něj přišly.

Chvíli ji s obavami pozoruju. Vím, že Sadie nemá ráda „sáhodlouhé svěřovačky“. Ale možná by se jí přece jen trochu ulevilo, kdyby si o tom popovídala. O chloupek.

„Můžeš mi prozradit… proč má ten náhrdelník pro tebe takovou cenu?“

Sadie mlčí, až si téměř myslím, že mě přeslechla.

„Už jsem ti to přece říkala,“ řekne nakonec, „že když jsem ho nosila, cítila jsem se skvěle. Jako bohyně. Byla jsem šťastná.“ Opře se o okenní rám. „Jistě máš také ve své garderobě něco, v čem se cítíš stejně.“

„Ehm…,“ zaváhám.

Páni, vážně si nemůžu vzpomenout, jestli jsem se někdy cítila jako bohyně. Nebo extra šťastná, když už je o tom řeč.

Jako by mi Sadie četla myšlenky, obrátí se ke mně a zkoumavě a s hlubokými pochybnostmi se podívá na mé džíny. „No možná ne. Zkus si někdy obléknout nějaký skutečně nádherný kousek.“

„To jsou náhodou hezké džíny!“ pohladím si je rozpačitě. „Možná ne zrovna krásné, ale…“

„Jsou modré.“ S bývalou vervou mě zhlédne zničujícím pohledem. „Modré! Nejhnusnější barva v celé duze. Viděla jsem, že tu teď všichni chodíte v příšerně modrých kalhotách. Proč zrovna modrých?“

„Protože,“ pokrčím rameny, „co já vím.“

Kate zmizela z kanceláře hned ráno, protože musela jít na ortodoncii, a telefony mlčí jako zařezané. Možná bych měla také vypadnout. Už je skoro nejvyšší čas. Kouknu na hodinky a rozechvěju se nadějí.

Upravím si tužku zastrčenou do vlasů, postavím se a zkontroluju si oblečení. Tričko od Urban Outfitters se svérázným potiskem. Roztomilý přívěsek v podobě žabičky. Džíny a balerínky. Nenápadné nalíčení. Dokonalé.

„Takže… co kdybychom se na chvilku prošly,“ navrhnu s nápadnou nenuceností Sadie. „Venku je moc hezky.“

„Prošly?“ podezíravě si mě prohlíží. „A kde a s kým?“

„Jenom tak!“ Než stačí něco dodat, vypnu počítač, zapnu záznamník a popadnu kabelku. Teď, když se mi má splnit můj sen, jsem rozčílená vzrušením.

*

Na stanici Farringdon dojedu za dvacet minut, a když vybíhám po schodech nahoru, podívám se na hodinky. Pět čtyřicet pět. Perfektní.

„Co je to zase za kulišárnu?“ ozve se vedle mě podezíravý Sadiin hlas. „Někdo tu říkal, že se jdeme projít.“

„Však taky jdeme. Víceméně.“

Tak napůl mám chuť poslat Sadie pryč. Vtip je v tom, že by se mi mohla hodit, kdyby se něco zvrtlo. Kráčím na roh hlavní ulice a zastavím se.

„Na co čekáš?“

„Na nic,“ říkám trochu příliš omluvně. „Na nikoho tu nečekám. Prostě mě napadlo… se sem zajít podívat. Jak jde cvrkot a tak dál.“ Na potvrzení svých slov se nonšalantně opřu o poštovní schránku, ale vzápětí musím uskočit před paní, která sem jde hodit dopis.

Sadie se objeví těsně přede mnou, dlouze mi zkoumá obličej, a když zahlédne v mých rukou knihu, zhluboka se nadechne. „Už vím, co tu děláš! Ty tu jsi na čekané! Čekáš na Joshe! Že jo?“

„Chci dostat svůj život pod kontrolu,“ vyhýbám se jí pohledem. „Názorně mu předvedu, jak moc jsem se změnila. Až mě uvidí, hned mu dojde, jak se zmýlil. Jen počkej.“

„Tohle je moc špatný nápad. Opravdu hodně špatný nápad.“

„Není. A drž zobák.“ Kouknu se do zrcátka, přejedu si rty leskem a hned ho zase setřu. Abych nemusela poslouchat Sadiiny pitomé komentáře. Jsem stoprocentně odhodlaná a připravená. Situaci mám v rukou. Celou tu dobu, co jsem se snažila proniknout Joshovi do hlavy, co jsem se z něj snažila vymámit, proč se se mnou doopravdy rozešel, mě vytrvale odrážel. Až teď konečně vím, co v tom bylo! A taky vím, jak všechno dát do pořádku!

Od toho oběda jsem se dokonale změnila. Uklidila jsem si koupelnu. Přestala jsem si ve sprše zpívat. Vtloukla jsem si do hlavy, že už nikdy před ním nesmím probírat vztahy mezi ostatními lidmi. Dokonce jsem si prohlédla fotografie Williama Egglestona, ale usoudila jsem, že by mohlo vypadat trochu moc podezřele, kdybych si tu knihu vzala jakoby náhodou s sebou. Pak mě napadlo vzít si Los Alamos, která je od stejného autora. Josh mě uvidí v naprosto jiném světle. Ten bude koukat! Teď už jen stačí nějak na něj jakoby náhodou narazit, až půjde z kanceláře. Kterou má asi tak dvě stě metrů odsud.

S očima přilepenýma na vchod do jeho budovy se přesouvám do menšího výklenku jakéhosi obchodu, z něhož mám dobrý výhled na všechny lidi, kteří jdou do metra. Kolem svižně projde několik Joshových kolegů a mně se nervozitou sevře žaludek. Zanedlouho tu už bude.

„Hele,“ otočím se k Sadie. „Mohla bys mi trochu píchnout.“

„A v jakém smyslu?“ ušklíbne se.

„Že bys trochu Joshe nasměrovala. Řekni mu, že mě má rád. Pro každý případ.“

„A proč bych mu to měla říkat?“ nadzvedne obočí. „Kdo mě před chvílí přesvědčoval, že si to Josh uvědomí hned, jak tě uvidí?“

„To jistě,“ říkám netrpělivě. „Jenomže by mu to nemuselo dojít rovnou. On občas potřebuje trochu… postrčit. Malinko nakopnout. Jako staré auto,“ napadne mě náhle. „Jako za tvých časů, pamatuješ? Točili jste klikou pořád dokola a najednou motor naskočil a jelo se. Ale museli jste furt a furt točit.“

„To jsme dělali s auty,“ upozorní mě. „Ne s muži!“

„A v čem je rozdíl? Jak se jednou chytí, už to frčí, to vím…,“ zalapám po dechu. Proboha. Támhle jde.

Támhle se loudá s iPodem v uších, má novou senzační tašku na laptop a v ruce láhev vody. Nohy se mi mírně podlomí, ale nesmím ztrácet čas. Vykročím ze své skrýše, udělám další a další krok, až mu stojím v cestě.

„Jejda!“ pokouším se imitovat překvapení. „Ehm… ahoj, Joshi!“

„Ahoj, Laro,“ vytáhne si sluchátka z uší a ostražitě se na mě podívá.

„Mně úplně vypadlo z hlavy, že tu pracuješ!“ vyloudím na obličeji rozjařený úsměv. „To je ale náhoda!“

„No, to teda je,“ říká pomalu. Tedy vážně. Nemusel by se dívat tak podezíravě.

„Právě onehdy jsem si na tebe vzpomněla,“ pokračuju rychle. „Na to, jak jsme dojeli k tomu spatnému Notre Dame. Vzpomínáš? Jak nás popletla ta navigace, pamatuješ? To byla ale legrace!“

Chrlím na něj věty. Ale snažím se to moc neuspěchat.

„To je divné,“ říká Josh po chvilce. „Já jsem si onehdy na to taky vzpomněl.“ Oči mu padnou na knihu, kterou držím v ruce, a vidím, jak se mu rozšířily údivem. „To je… Los Alamos?“

„No ano,“ prohodím nenuceně. „Prohlížela jsem si onehdy fantastickou knihu Democratic Camera, a ty fotografie se mi tak líbily, že jsem si honem šla od stejného autora koupit tuhle,“ láskyplně poplácám knihu, kterou mám v podpaždí. „Tobě se taky William Eggleston líbil, že?“ Zamyšleně svraštím obočí. „Nebo jsem si ho s někým spletla?“

„Mně se Eggleston líbí ohromně,“ říká Josh pomalu. „To já jsem ti dal tu Democratic Camera.“

„No vidíš, už jsem si vzpomněla,“ plácnu se do čela.

Vidím mu na obličeji, jak jsem ho zmátla. Jak znejistěl. Pravá chvíle na to využít té výhody.

„Hele, Joshi, chtěla jsem ti říct…,“ kajícně se pousměju. „Chtěla jsem se omluvit za ty textovky, které jsem ti posílala. Vážně nevím, co mě to popadlo.“

„No…,“ Josh si rozpačitě odkašle.

„Nemohla bych tě pozvat na jeden rychlý drink? Jako na usmířenou? Abychom se rozešli v dobrém?“

Mlčí. Téměř můžu číst, co se mu odehrává v hlavě. Je to rozumný návrh. A pití zadarmo. A vypadá celkem příčetně.

„Tak jo,“ zastrčí iPod do tašky. „Proč ne?“

Vyšlu vítězný pohled k Sadie, která jenom kroutí hlavou a přejíždí si na znamení katastrofy prstem pod krkem. Ale, ať si myslí, co chce. Jdu s Joshem do nedaleké hospody, pro sebe objednám bílé víno a pro něj pivo a vyhlédnu si stůl v rohu. Pozvedneme sklenice, napijeme se a já otevřu balíček brambůrek.

„No jo,“ usměju se na Joshe a nabídnu mu.

„No jo,“ odkašle si a očividně je celý nesvůj. „Jak se máš?“

„Něco ti řeknu, Joshi,“ opřu se lokty o stůl a zadívám se mu vážně do očí. „Už mám pokrk všeho toho analyzování. Už mám pokrk těch nekonečných debat. Život se má žít a máme se z něj radovat. Nemyslíš?“

Josh na mě mžourá přes pivo, jako by mě nepoznával. „Ale tys to analyzování tak milovala… A kupovala sis časopis Analyzuj!“

„To je už minulost,“ pokrčím rameny. „Změnila jsem se v mnohém, Joshi. Kupuju si méně šminek, uklízím si v koupelně a přemýšlím o tom, že bych se jela podívat třeba do Nepálu.“ Kdesi vzadu v hlavě mi cosi bzučí, že se kdysi o Nepálu zmiňoval.

„Ty že bys cestovala?“ vykulí oči. „Nikdy se ti cestovat nechtělo.“

„Napadlo mě to přednedávnem,“ a teď říkám náhodou pravdu. „Proč jsem pořád tak zalezlá doma? Na světě je tolik zajímavých míst. Hory… města… chrámy v Káthmándú.“

„Já bych se do Káthmándú taky rád podíval,“ odpoví nadšeně. „Dokonce jsem si říkal, že bych se tam vypravil už příští rok.“

„Prosím tě!“ zářivě se na něj usmívám. „To je úžasné!“ Příštích deset minut mluvíme o Nepálu. Přinejmenším Josh, a já bouřlivě souhlasím se vším, co řekne. Čas nám příjemně plyne. Oba jsme zardělí v obličeji a smějeme se, když se dívá na hodinky. Vypadáme jako šťastná dvojice. Vím to, protože nás neustále sleduju v zrcadle.

„Měl bych už jít,“ řekne najednou při pohledu na hodinky Josh. „Mám hodinu squashe. Rád jsem tě viděl, Laro.“

„Tak dobře,“ řeknu trochu zaraženě. „Taky jsem tě ráda viděla.“

„Díky za pivo.“ Začínám mírně propadat panice při pohledu na to, jak si bere kabelu s laptopem. Takhle jsem si to nenaplánovala.

„To byl fakticky dobrý nápad, Laro.“ Usměje se a skloní se ke mně, aby mi dal pusu na tvář. „Rozejít se v dobrém. A zůstaneme v kontaktu.“

Zůstaneme v kontaktu?

„Dáme si ještě něco!“ navrhnu a doufám, že v mém hlase nezaslechne zoufalství. „Ještě jednu rychlovku!“

Josh chvíli váhá a podívá se ještě jednou na hodinky. „Tak dobře, jednu rychlovku. To samé?“ Zamíří k baru, a jen co je z doslechu, zasyčím: „Sadie!“ a přivolávám ji od baru, kde celou dobu seděla vmáčknutá mezi dvěma byznysmeny v proužkovaných košilích. „Řekni mu, že mě miluje!“

„Ale on tě nemiluje,“ vysvětluje mi Sadie stylem, jakým se mluví se silně zaostalým jedincem.

„Jo! Miluje! Jenom se bojí si to připustit. Hele, viděla jsi nás. Jak jsme se senzačně bavili. On jenom potřebuje mírně nakopnout tím správným směrem. Prosím… prosím.“

Úpěnlivě se na ni zadívám. „Už jsem toho pro tebe udělala tolik. Prosím…“

Sadie si rozzlobeně odfoukne. „No tak dobře.“

Za okamžik už stojí vedle Joshe a vyřvává mu do ucha: „Pořád miluješ Laru! Udělal jsi chybu! Pořád ji miluješ!“

Vidím, jak ztuhl a jak třese hlavou, aby se toho hulákání zbavil. Několikrát si promne ucho, zhluboka dýchá a masíruje si obličej. Nakonec se otočí ke mně a upřeně se na mě zadívá. Vypadá tak vyjeveně, že nemít takový strach, vyprskla bych smíchy.

„Pořád miluješ Laru! Pořád miluješ Laru!“

Josh vezme objednané nápoje, přinese je k našemu stolu a posadí se vedle mě. Vypadá jako v transu. Usměju se vděčně na Sadie, napiju se vína a čekám, až mi to Josh řekne. Ale ten sedí jako zdřevěnělý a civí nepřítomně do zdi.

„Něco tě trápí, Joshi?“ napovídám mu nakonec něžně. „Jestli ano, klidně se mi svěř. Jsme přece staří kamarádi. Můžeš mi věřit.“

„Laro…,“ zarazí se.

Podívám se zoufale na Sadie s prosbou o pomoc. Už je skoro tam, už je tak blizoučko…

„Miluješ Laru! Nebojuj proti tomu, Joshi. Ty ji vážně miluješ!“

Joshovi se vyhladí čelo. Zklidní se mu dech. Už to asi…

„Laro.“

„Ano, Joshi?“ Málem to nedokážu ani vyslovit.

Dělej, dělej, dělej…

„Asi jsem udělal chybu,“ Josh polyká jako o závod. „Asi tě pořád miluju.“

I když jsem věděla, že to řekne, přesto se mi srdce sevře dojetím a z očí se mi kutálejí slzy.

„No, já tě taky miluju, Joshi,“ řeknu rozechvělým hlasem. „Vždycky jsem tě milovala.“

Ani nevím, kdo koho políbil první, jestli on mě, nebo já jeho, ale najednou se vášnivě objímáme a nenasytně se líbáme. (Ale no tak dobře, já se na něj nejspíš vrhla první.) Když se nakonec odtrhneme, Josh vypadá ještě zpitoměleji než předtím.

„Tak jo,“ vyhrkne po chvilce.

„Tak jo,“ láskyplně si propletu prsty s jeho. „Tak to je opravdu obrat.“

„Laro, já musím na ten squash…,“ podívá se rozpačitě na hodinky. „Já tam vážně musím…“

„Klidně jdi,“ dávám mu velkomyslně svolení. „Popovídáme si později.“

„Tak dobře,“ přikývne. „Pošlu ti textovkou nové číslo mobilu.“

„To bude fajn,“ usměju se.

Ani slovem se nezmíním, že měnit si číslo mobilu jenom kvůli pár esemeskám, které jsem mu poslala, považuju za extrémně přehnanou reakci. O tom si promluvíme jindy. Žádný spěch.

Otevře si mobil a já mu koukám přes rameno – a údivem ani nedýchám. Na displeji má dosud naši fotku. Mou a jeho. Jak stojíme na horském svahu v lyžařské kombinéze a jak na nás svítí sluníčko. Jsou to prakticky jenom naše siluety, ale já si na tu chvíli živě vzpomínám. Lyžovali jsme celý den a večer byl úžasný západ slunce. Požádali jsme jednoho Němce, aby nás vyfotil, a Josh mu dával asi půlhodinovou přednášku o všech funkcích svého mobilu. A Josh si tu fotku nechal! A měl ji po celou dobu!

„Hezká fotka,“ řeknu s kamenným obličejem, jako by o nic nešlo, a kývnu hlavou.

„Jo,“ Joshův obličej při pohledu na ni zněžní. „Rád jsem se na ni díval.“

„I já,“ zajíknu se.

Já to věděla. Já to věděla. On mě fakticky miluje. Jenom potřeboval postrčit, jenom malinko povzbudit, aby mu vnitřní hlas řekl, že to tak má být.

Můj mobil zabublá a na displeji se mi objeví Joshovo číslo. Bezděky si spokojeně oddychnu. Zase ho mám zpátky. Je můj!

S rukama propletenýma vycházíme společně z hospody a na rohu se zastavíme.

„Vezmu si taxíka,“ řekne Josh. „Nechceš jet…“

Už mám na jazyku: „Jóóó! Pojedu s tebou!“ Ale mé nové já mě zarazí. Nebuď tak nedočkavá. Nech mu prostor.

Zavrtím hlavou. „Ne, díky. Já jdu opačným směrem. Miluju tě.“ A jeden po druhém mu líbám prsty na rukou.

_ „Miluju tě,“ kývne hlavou. Přirazí taxík, a než Josh nastoupí, ještě jednou se ke mně skloní a líbá mě.

„Ahoj!“ mávám za jeho taxíkem, pak se otočím, obejmu se rukama a nadnáším se pocitem vítězství. Zase spolu chodíme! Zase chodím s Joshem!

ČTRNÁCT

Nikdy se mi nepovedlo dlouho utajit dobrou zprávu. Jakože, proč nevnést i ostatním trochu radosti do života? A tak jsem hned druhý den ráno rozeslala všem kamarádům zprávu, že jsme s Joshem zase spolu. A taky pár jeho kamarádům, protože jsem čirou náhodou měla jejich čísla v seznamu. A ještě jednomu klukovi, který vozí pizzy. (Tak tohle byl opravdu omyl, ale stejně mi odepsal, že má kvůli mně radost.)

„Proboha, Laro!“ Katein hlas proletí dveřmi prakticky současně s ní. „Vy jste se smířili s Joshem?“

„Tak ty jsi dostala mou zprávu?“ utrousím povzneseně. „Je to fajn, co říkáš?“

„No to je úžasné! Úplně… neuvěřitelné!“

Zase tak moc překvapená být vážně nemusela. Ale na druhé straně je milé mít někoho, kdo má kvůli mně radost. Sadie dostala z celé záležitosti pořádnou depku. Ani jednou mi neřekla, že je kvůli mně šťastná, zato se pokaždé, když mi některá kámoška poslala na mou zprávu odpověď, ozývalo z její strany nevrlé huhlání. I teď na mě nesouhlasně hledí ze svého posedu nahoře na kartotéce. Ale mně je to jedno, protože já teď musím vyřídit ten úplně nejdůležitější telefonát a už se ho nemůžu dočkat. Vytáčím číslo, opřu se pěkně pohodlně dozadu a čekám, až to táta vezme. (Vyzvánění telefonu matku znervózňuje, protože by to mohli být únosci dětí. Neptejte se mě proč.)

„Michael Lington.“

„Ahoj, tati, tady Lara.“ Říkám to okázale nenuceným hlasem, který jsem si nacvičovala celé ráno. „Jenom jsem si říkala, že bys třeba rád věděl, že jsme se k sobě s Joshem zase vrátili.“

„Cože?“ vykoktá táta po chvíli.

„No ano, včera jsme na sebe náhodou narazili,“ pokračuju ležérně. „A on mi řekl, že mě pořád miluje a že udělal velkou chybu.“

Na druhé straně je pořád ticho. Táta je asi tak zkoprnělý překvapením, že vůbec nemůže mluvit.

Ha. Taková sladká chvíle! Tu si musím zapamatovat navěky. Po všech těch týdnech, kdy mi všichni říkali, jak jsem bláhová a že na to mám přestat myslet a jít dál. A všichni se pořádně sekli.

„Skoro to vypadá, jako že jsem měla pravdu, co říkáš?“ neodolám. „Já vždycky tvrdila, že jsme si předurčeni.“ Vyšlu k Sadie škodolibý pohled.

„Laro…“ Táta vůbec nezní tak šťastně, jak jsem očekávala. Vlastně mluví dost utrápeně vzhledem k nové a významné skutečnosti, že jeho mladší dcera právě nalezla štěstí v náruči člověka, kterého neskonale miluje. „Jseš si absolutně jistá, že ty a Josh…“ Zaváhá. „Jseš si absolutně jistá, že to chtěl taky?“

Do háje. Snad si nemyslí, že jsem si to vymyslela nebo tak něco?

„No tak mu zavolej, když myslíš! Můžeš se ho zeptat! Včera jsme na sebe narazili, zašli na drink do hospody, chvíli si povídali a on pak řekl, že mě stále miluje. A teď jsme už zase spolu jako ty s mámou.“

„Mno,“ v telefonu slyším tátu dýchat. „Tak to je dost… překvapivé. Neuvěřitelná zpráva.“

„Já vím,“ neubráním se samolibému úsměvu. „Tak to prostě je. Vztahy mezi lidmi jsou strašně složité a ostatní lidi by se do nich neměli míchat a neměli by si myslet, že o nich všechno vědí.“

„To máš asi pravdu,“ souhlasí táta rozpačitě.

Chudáček. Aby ze mě nakonec nedostal mrtvici.

„Hele,“ snažím se najít něco, čím bych ho rozveselila. „Tati, onehdy jsem uvažovala o rodinné historii a napadlo mě, jestli nemáš náhodou fotku domu, ve kterém bydlela prateta Sadie?“

„Co říkáš, holčičko?“ Tomu tátovi to už moc nemyslí nebo co.

„Toho starého rodinného domu, který shořel. V Archbury. Ukazoval jsi mi kdysi jeho fotografii. Máš ji pořád?“

„Asi ano,“ v tátově hlasu slyším jistou ostražitost. „Poslyš, Laro, nejsi tou tetou Sadie tak trochu posedlá?“

„Co bych jí byla posedlá,“ naštvu se. „Jenom se prostě trochu zajímám o svůj rodokmen. Nevím, proč jsem si myslela, že budeš mít radost.“

„Ale já ji mám,“ vyhrkne táta. „Jistěže mám. Jenom se trochu… divím. Předtím tě to nikdy nezajímalo.“ Ne že by neměl pravdu. Minulé Vánoce vytáhl jakési staré rodinné album, a když mi ho ukazoval, usnula jsem. (Na svou obhajobu musím říct, že jsem se předtím nacpala spoustou likérových bonbonů.)

„To víš, lidi se mění a tak, že? Teď mě to prostě začalo zajímat. Jakože, ta fotka je jediná památka na ten barák?“

„Není,“ řekne táta. „Ten starý dubový stůl, který máme v hale, je také odtud.“

„V naší hale?“ podivím se. „Já myslela, že v tom ohni shořelo všechno.“

„Pár věcí se taky zachránilo.“ Z tátova hlasu soudím, že se trochu uvolnil. „Daly se někam do skladiště a ležely tam řadu let. Nikomu se nechtělo do toho pustit. Nakonec to provedl Bill. Zrovna neměl co na práci. Já jsem právě skládal zkoušku z účetnictví. Asi by ses divila, ale Bill byl tehdy dost velký flákač.“ Táta se zasměje a podle toho, co slyším, pije kávu. „Bylo to v roce, kdy jsme měli s tvou matkou svatbu. Dubový stůl byl naším prvním kusem nábytku. Je to skvostný kousek ve stylu art nouveau.“

„Jůůů.“

Ten příběh mě fascinuje. Kolem toho stolu jsem šla snad miliónkrát, ale nikdy jsem nepřemýšlela, odkud vlastně je. Možná to byl rovnou Sadiin stůl! Možná tam ukládala své tajné dokumenty! Když pokládám sluchátko, Kate je právě zabraná do nějaké práce. Nemůžu ji pořád posílat na kávu. Ale strašně potřebuju Sadie říct, co jsem se právě dozvěděla.

„Poslyš, Sadie!“ založím nový dokument a píšu do něj. „Ono všechno v tom ohni neshořelo! Něco se uložilo do skladiště! Nebudeš tomu možná věřit, ale my máme doma z toho starého domu stůl!“ Co když tam je tajná zásuvka nacpaná k prasknutí všemi jejími zíranými poklady? Nadskočím vzrušením. Co když jenom Sadie ví, jak otevírá? Sadie mi tu fintu prozradí, já zásuvku opatrně otevřu, sfouknu staletý prach a uvnitř bude… uvnitř bude něco fakt skvělého. Kývnu na ni a ukážu na monitor.

„Já vím, že ten stůl neshořel,“ řekne Sadie po přečtení mé zprávy. A vůbec to nezní, jako by to na ni udělalo dojem. „Poslali mi tehdy soupis věcí, jestli z toho náhodou něco nechci. Příšerné nádobí, nezajímavé cínové věci, hrozný nábytek. O nic jsem neměla zájem.“

„Ten stůl zase tak strašný není,“ trochu se dopálím. „Je to skvostný kousek ve stylu art nouveau.“

Podívám se na Sadie, ale ta si právě prostrkuje prst krkem. „To je šoufl,“ říká a já se rozchechtám.

„Odkud máš to slovo?“ napíšu jí.

„Někde jsem to slyšela,“ pokrčí nonšalantně rameny.

„Řekla jsem tátovi o Joshovi,“ napíšu a podívám se na Sadie, co ona na to. Ale ta jenom obrátí oči v sloup a zmizí.

No dobře. Co na tom záleží. Je mi fuk, co si myslí. Opřu se dozadu, vytáhnu mobil a najdu si jednu z Joshových zpráv. Zahřeje mě u srdce a naplní, jako bych právě vypila šálek horké čokolády. Jsem zase s Joshem a svět se otáčí správným směrem.

Možná bych měla Joshovi napsat, jak nám všichni blahopřáli.

Ne. Nebudu vlezlá. Počkám ještě aspoň půl hodiny.

Na druhém konci místnosti se rozdrnčí telefon a mě jako první napadne, že by to mohl být on. A za okamžik Kate řekne: „Hned vás spojím,“ a podívá se na mě vyplašeně. „Laro, to je Janet z Leonidas Sports. Mám ji přepojit?“

Všechna teplá čokoláda se mi ze žaludku vypaří.

„Ano, hned si s ní promluvím. Dej mi jenom třicet sekund.“ Snažím se co nejvíc soustředit, pak zvednu sluchátko a rozjařeným hlasem renomované poradkyně v oboru personálně zprostředkovatelských služeb na ni vychrlím: „Dobrý den, Janet! Jak se máte? Dostala jste ten seznam s užším výběrem?“

Kate jí ten seznam poslala e-mailem včera večer. Mohlo mě napadnout, že zavolá. Měla jsem raději někam vypadnout, nebo předstírat, že jsem přišla o hlas.

„Doufám, že jste z něj byla stejně nadšená jako já!“ dodám vesele.

„No tak to vás zklamu,“ prohlásí Janet svým obvyklým kategorickým chraplavým hlasem. „Vůbec jsem to nepochopila, Laro. Proč je na seznamu Clive Hoxton?“

„Aha, Clive,“ snažím se do hlasu vložit co nejvíc sebejistoty. „Úžasný člověk. Úžasný talent.“

Aha, tak v tom bude ten problém. Můj oběd s Clivem sice moc dobře neskončil, ale faktem je, že se na tu práci dokonale hodí. A třeba by se mi ho před pohovorem nakonec podařilo přemluvit. Tak jsem ho na ten seznam zařadila a petitem připsala poznámku: „Prozatímní.“

„Clive je vynikající manažer, Janet,“ spustím na ni svou odrhovačku. „Je to zkušený pracovník marketingu, velmi dynamický a zralý k…“

„O to nejde,“ přeruší mě Janet. „Jenomže já na něj včera večer náhodou narazila a on mi řekl, že se definitivně rozhodl tu práci nevzít. Vlastně ho velmi překvapilo, že byl v užším výběru.“

Zatraceně.

„Skutečně?“ podaří se mi nasadit tón naprostého překvapení. „To je ale divné. Velmi divné. Tenhle dojem jsem z něj neměla. Sešli jsme se, bylo to skvělé, on byl celý žhavý…“

„Že prý odtud odešel,“ prohodí Janet bezvýrazným hlasem.

„No… jistěže odešel, oba jsme odešli.“ Rozkašlu se. „To by se dalo klidně říct o nás obou…“

„Že prý jste se ustavičně vybavovala mobilem s nějakým jiným klientem a že už vás nechce do nejdelší smrti ani vidět.“

Tváře mi zrudnou. Clive Hoxton je úskočný chřestýš.

„Tak to mě, Janet, opravdu překvapilo.“ Odkašlu si. „K tomu můžu jenom říct, že naše dojmy se diametrálně lišily…“

„A co ten Nigel Rivers?“ přejde Janet k dalšímu jménu. „Není to ten mužský s těmi lupy? Kterého jste nám už jednou vnucovali?“

„Jenomže teď je to už o hodně lepší,“ vychrlím na ni. „Asi začal porvat Head&Shoulders.“

„To snad víte, že náš generální si ohromně potrpí na osobní hygienu, ne?“

„No… ehm… tohle jsem nevěděla, Janet. Někam si to musím poznamenat.“

„A co ten Gavin Mynard?“

„Tak to je ovšem nesmírný talent,“ lžu, jako když tiskne. „Ohromně kreativní a dosud přehlížený člověk. Jeho životopis sice neodráží jeho… bohaté zkušenosti…“

Janet si povzdychne. „Laro.“

V očekávání pohromy strnu. Tón jejího hlasu je nezaměnitelný. Chce mi dát padáka, a to hned. To nemůžu dopustit, to nemůžu, to by byl náš konec…

„A pochopitelně mám ještě dalšího kandidáta!“ s údivem naslouchám vlastnímu hlasu.

„Dalšího kandidáta? Kterého nemáte na seznamu?“

„Ano. Mnohem lepšího než všichni ostatní! Přímo bych řekla, že to bude váš člověk.“

„Jóóó? A kdo to je? A proč není na tom seznamu?“ ptá se Janet podezíravě.

„No protože… si to musím ještě ujasnit.“ Křížím prsty tak silně, až do nich dostanu křeč. „Je to všechno strašně tajné. Je to přesně ten vynikající odborník, o jakém jsme spolu mluvily, Janet. Vysoce postavený, velmi zkušený. Můžete mi věřit, jsem z něj úplně paf.“

„Potřebuju jméno!“ vyštěkne na mě vztekle. „Potřebuju CV! Tohle je strašně neprofesionální, Laro. Vnitropodnikovou schůzi máme ve čtvrtek. Mohla byste mi dát Natalie, prosím?“

„Ne!“ vykřiknu zděšeně. „Jakože… ve čtvrtek. Spolehněte se! Ve čtvrtek budete mít všechny informace, které potřebujete. Slibuju. A rovnou vám řeknu, že budete úplně vedle z toho, jak velký kalibr to je. Ale teď už musím pádit, ráda jsem vás slyšela…“ S bušícím srdcem položím sluchátko.

Kruci. Kruci. Co teď?

„Jůůůů!“ vyhrkne Kate se zářícíma očima. „Ty jsi taková hvězda, Laro. Já věděla, že to dokážeš! A kdopak je ten pan úžasný a neuvěřitelný?“

„Žádný není!“ zaskučím. „Musíme ho někde sehnat!“

„Jistě,“ Kate se rozhlíží kanceláří, jako by se ten superkabrňák mohl ukrývat v kartotéce. „No jo…, ale kde?“

„To já nevím!“ projíždím si zoufale rukama vlasy. „Takový snad ani není!“

Najednou mi pronikavě zavibruje mobil zvukem, který mi oznamuje příjem esemesky. Skočím po něm a na chvíli si představuju, že mi volá nějaký špičkový marketingový manažer a zajímá se o práci v maloobchodním prodeji sportovního zboží. Nebo Josh s nabídkou ke sňatku. Nebo táta, že si konečně uvědomil, že jsem měla celou dobu pravdu a že se mi za své pochybnosti omlouvá. Nebo třeba Diamanté, že vlastně už ten starý náhrdelník s vážkou vůbec nepotřebuje, a s dotazem, jestli by mi nevadilo, kdyby mi ho poslala kurýrem?

Ale ani jeden z nich to není. Je to Natalie.

Cau, kote! Jsem na plazi a delam jogu. Je tu tak prijemne. Posilám obr. podivej se. Parada, co? Natalie xxxx

PS V praci vsechno v poradku?

Mám chuť vyhodit mobil z okna.

V sedm večer mě bolí za krkem a na oči skoro nevidím. Vytvořila jsem nový nouzový seznam kandidátů ze starých vydání Business People, z internetu a z časopisu Marketing Week, pro který doběhla Kate do trafiky. Ale ani jeden mi zatím nezvedl telefon. Natož aby se mnou debatoval o své práci, natož aby mi dovolil zařadit ho do úzkého výběru. Mám osmačtyřicet hodin. Budu si muset toho špičkového marketingového manažera nejspíš vymyslet. Nebo se za něj vydávat sama.

Dobrou zprávou zase je, že na Oddbins mají za poloviční cenu Pinot Grigio.

Hned jak mi ho přivezou, zapnu televizi a začnu se rychle napájet vínem. Už před začátkem EastEnders mám v sobě půlku láhve, místnost se se mnou začíná roztomile houpat a všechny mé pracovní potíže příjemně blednou.

A vůbec, něco vám řeknu. Jediné, na čem opravdu záleží, je láska, nemám pravdu?

Musíte to vidět z nadhledu. A rozlišovat důležité od nedůležitého.

Hlavní je láska. Žádná práce. Žádní marketingoví manažeři. Žádný hrůzostrašný rozhovor s Janet Gradyovou. Stačí si to zapsat do hlavy a bude dobře.

Mobil mám v klíně, čas od času se probírám textovými zprávami a pročítám si je. Celý den jsem posílala Joshovi esemesky, abych si trochu spravila náladu, a on mi dokonce dvakrát odpověděl! Dost stručně, ale stejně! Je na nějaké otravné pracovní konferenci v Milton Keynes a že prý se nemůže dočkat, až bude doma.

Čímž chce očividně říct, že se nemůže dočkat, až mě uvidí!

Právě dumám, jestli mu nemám poslat ještě jednu nevtíravou přátelskou esemesku s dotazem, jak se má a co dělá, ale když náhodou zvednu oči, na krbu sedí ve světle šedých sifonových šatech Sadie.

„Nazdárek,“ prohodím. „Kdepak ses toulala?“

„Byla jsem v kině. Na dvou filmech.“ Podívá se na mě vyčítavě. „Víš, já se přes den cítím dost osaměle. Když máš tolik práce.“

Také by měla spoustu práce, kdyby jí dýchala za krkem Janet Gradyová.

„Hluboce se omlouvám, že si musím vydělávat na živobytí,“ podotknu trochu sarkasticky. „Že se nemůžu celý den povalovat a civět na filmy…“

„Už máš ten náhrdelník?“ přeruší mě. „Udělalas pro to něco?“

„Ne, Sadie,“ naježím se. „Neudělala. Čirou náhodou jsem dneska měla pár dalších problémů.“ Čekám, že se začne vyptávat, jaké problémy to byly, ale ona jen bez zájmu pokrčí rameny. Copak se mě vůbec nezeptá, co se mi stalo? To mi neprojeví ani trochu soucitu? Co je tohle za strážného anděla!

„Josh mi poslal esemesku, není to prima?“ řeknu schválně, abych ji naštvala. Přestane si broukat a znechuceně se na mě podívá.

„Vůbec to není prima. Vždyť je to všechno postavené na lži!“

Podívá se mi přímo do očí a já neuhnu pohledem. Ani jedna z nás nemá dnes očividně nejlepší náladu.

„To není postavené na lži. Je to pravda. Vidělas přece, jak mě líbal, a slyšelas, co řekl.“

„Je to jako pimprlový divadlo,“ řekne Sadie otráveně. „Říká jenom to, co mu nakukám já. Kdybych mu poručila, aby miloval lípu, bude ji milovat taky. Ještě jsem neviděla člověka s tak neuvěřitelně slabou vůlí! Stačí mu cokoli špitnout do ucha a už skáče, jak já písknu.“

Náfuka jedna nafoukaná. Co si o sobě vlastně myslí, že je Bůh?

„To jsou kecy,“ ucedím ledově. „Jistě, já vím, že jsi ho musela trochu postrčit. Ale stejně by nikdy neřekl, že mě miluje, kdyby to nebyla pravda. Bylo jasně vidět, že říká to, co v hloubi srdce cítí.“

Sadie posměšně vyprskne. „‚Co v hloubi srdce cítí.‘ Milá zlatá, v hloubi srdce k tobě necítí lautr nic. Tos mě opravdu pobavila.“

„Cítí!“ vyletím naštvaně. „Jasněže cítí! Copak neměl mou fotku na mobilu? A nechal si ji tam po celou dobu! Tomu se říká láska.“

„To žádná láska není. Jsi k smíchu.“ Je si tím tak jistá, že mě tím příšerně rozčílí.

„Co ty tak můžeš vědět o lásce, když ses nikdy ani nezamilovala? Josh je skutečný muž, se skutečnými city a skutečnou láskou, o tom ty nemůžeš nic vědět. A říkej si, co chceš, ale já opravdu věřím tomu, že to může fungovat. Já skutečně věřím, že mě Josh hluboce miluje…“

„Ale věřit přece nestačí!“ Sadiin hlas je najednou až divoce vášnivý. „Copak to, ty huso pitomá, nechápeš? Nemůžeš přece celý život jenom doufat a věřit! Je-li láska pouze jednostranná, pak je to vždycky jenom otázka, na kterou nikdy nedostaneš odpověď. Nemůžeš prožít celý život čekáním na odpověď!“

Celá zrudlá se otočí ke mně zády.

Ticho je ostré jako břitva. I dva hrdinové televizního seriálu si leží ve vlasech. Civím na ni s otevřenou pusou a až v poslední chvíli postřehnu, že jsem si téměř vylila víno ze skleničky na pohovku. Narovnám ruku a napiju se. To mě teda podrž! Co to sakra bylo?

Nenapadlo mě, že se Sadie o lásku vůbec nějak zajímá. Měla jsem z ní pocit, že si jenom chce užívat, lovit mužské a vychutnávat šumění v žaludku. No ale tohle vypadalo, jako by…

„Tak tohle se ti stalo, Sadie?“ řeknu opatrně jejím zádům. „Ty jsi celý život čekala na odpověď?“

V tu chvíli zmizí. Bez varování, žádné „ahoj“. Prostě je pryč. Tohle mi nemůže dělat. Musím se o tom dozvědět víc. Něco se tu přihodilo. Vypnu televizi a hlasitě volám do prostoru. Všechen vztek je tentam a místo toho hořím zvědavostí.

„Sadie! Řekni mi to! Takové věci člověk nemá dusit v sobě!“ Žádnou odpověď jsem sice nedostala, ale tak nějak cítím, že je pořád tady. „Ale no tak,“ snažím se jí vlichotit. „Já ti o sobě přece řekla všechno. A jsem tvá praneteř. Mně můžeš věřit. Nikomu to neřeknu!“

Pořád nic.

„No tak si to nech,“ pokrčím rameny. „Nevěděla jsem, že máš tak málo odvahy.“

„Já mám odvahy dost,“ vyroste přede mnou a vztekle se na mě podívá.

„No tak do toho,“ založím si ruce na prsou.

Sadie má kamenný výraz, ale oči jí těkají sem a tam.

„Není co vyprávět,“ zašeptá nakonec. „Prostě jenom vím, jaké to je, když si člověk myslí, že někoho miluje. Vím, jaké to je vyplýtvat celý život, všechny slzy a celé srdce na něco…, z čeho nakonec nic není. Nesmíš takhle promarnit celý život. To je všechno.“

A víc nic? To si dělá legraci! Tak to nemůže nechat! Něco se stalo. A co to bylo?

„Co se stalo? Ty ses do někoho zamilovala? Do někoho tam venku? Kde jsi žila? Pověz mi to, Sadie!“

Chvíli se zdá, že mi buď neodpoví, nebo se zase ztratí. Pak si povzdychne, otočí se ke mně zády a zamíří k římse nad krbem. „Je to strašně dávno. Ještě než jsem odešla do zahraničí. Než jsem se vdala. Tu kdosi… byl.“

„Ta velká hádka s tvými rodiči?“ najednou mi to začne do sebe zapadat. „To kvůli němu?“

Sadie malinko skloní hlavu v souhlasu. Taky mi mohlo dojít, že v tom musel být mužský. Snažím se představit si ji s přítelem. Typicky elegán z dvacátých let se slamákem na hlavě. A možná s takovým tím starodávným knírem.

„Rodiče tě s ním nachytali nebo co? Když jste se… šmajchlovali?‘

„Ale ne!“

„No tak co se stalo? Řekni mi to! Prosím!“

Pořád nemůžu uvěřit, že se Sadie zamilovala. Když mi tak vehementně rozmlouvala Joshe. Poté, co mi celou dobu předstírala, že jí se takové věci netýkají.

„Našli pár kreseb.“ Teď už se nesměje, ale obejme rukama svůj kostnatý hrudník. „Byl malíř. Rád mě maloval. Mé rodiče to hluboce pohoršilo.“

„A co je na tom špatné, že tě maloval?“ divím se. „Měli být rádi! Jakože, je to přece kompliment, když chce malíř malovat jejich dceru…“

„Nahou.“

„Nahou?“

To tedy zírám. A trošku mě to i ohromilo. Tedy já bych nikdy nahá nikomu neseděla. Ani za milion let! Ledaže by mě namaloval tak, aby mě nikdo nepoznal.

„Měla jsem kolem sebe látku. Ale i tak, rodiče…“ Sadie sevře rty. „Jo, tehdy, jak našli ten obraz, bylo u nás rušno.“

Položím si ruku před pusu. Já vím, že tu není nic k smíchu, já vím, že to není žádná legrace, ale stejně si nemůžu pomoct.

„Takže viděli tvou… tvé…“

„A začali úplně šílet.“ Trochu si odfrkne, možná posměšně. „Jo, bylo to legrační, ale taky strašné. A jeho rodiče řádili stejně jako moji. Chtěli z něj mít právníka.“ Zavrtěla hlavou. „Ten by nikdy být právníkem nemohl. Ve všem měl absolutní chaos. Maloval celou noc, k tomu pil víno, zapaloval si jedno žváro o druhé, típal je o paletu… Žili jsme tak oba. Chodívala jsem za ním na noc do ateliéru, který mu udělali rodiče v kůlně. Říkala jsem mu Vincent po Van Goghovi. A on mi říkal Mabel.“ Zase si trošku odfoukne.

„Mabel?“ pokrčím nos.

„U nich doma měli služku, která se tak jmenovala. Mně se to její jméno strašně nelíbilo a přemlouvala jsem ho, aby jí řekli, aby si ho změnila. A od té chvíle mi tak začal říkat. Někdy se choval opravdu hnusně.“

Trochu si z toho dělá legraci, ale víčka se jí neklidně chvějí. Nevím, jestli na to chce vzpomínat nebo ne.

„A ty jsi ho…“ Chci se zeptat, jestli ho opravdu milovala, ale v půli vety ztratím odvahu. Sadie je stejně ponořená do vzpomínek.

„Když už u nás všichni spali, vylezla jsem ven po břečťanu…“ Nedopoví a zahledí se do dálky. Najednou vypadá skutečně smutně. „Když na nás přišli, bylo po všem. Poslali ho do Francie k nějakému strýčkovi, prý aby ‚přišel na jiné myšlenky‘. Jako by mu někdo mohl zabránit malovat.“

„A jak se jmenoval?“

„Jmenoval se Stephen Nettleton.“ Sadie si zhluboka vzdychne. „Neslyšela jsem to jméno… sedmdesát let. Minimálně.“ Sedmdesát let?

„Pak už jsme se nikdy neviděli,“ prohlásí Sadie věcně.

„Proč ne?“ vyděsím se. „Copak jsi mu nenapsala?“

„Jakpak by ne.“ Zasměje se tak ostře, až sebou trhnu. „Posílala jsem do Francie jeden dopis za druhým. Ale on se mi už neozval. Rodiče se mi smáli, jaká že jsem to káča. Že prý mě jenom využíval. Nejdřív jsem jim nevěřila a kvůli tomu, co říkali, jsem je nenáviděla. Ale pak…“ Podívá se na mě se vztyčenou hlavou, jako by mě tím varovala, abych ji nelitovala. „Byla jsem jako ty. ‚Určitě mě miluje, určitě!‘“ Vysokým hláskem se opičí po mně. „‘Napíše! Přijede si pro mě! Miluje mě!‘ Víš, jak jsem se cítila, když se mi konečně rozsvítilo?“

Je napjaté ticho.

„A co jsi pak dělala?“ téměř se neodvážím zeptat.

„No co, vdala jsem se.“ V očích se jí mihne vzdor. „Stephenův otec nás oddával. Byl to náš vikář. Stephen o tom musel vědět, ale neposlal ani lístek.“

Zabere se do vzpomínek a já tu sedím a v hlavě se mi honí myšlenky. Takže se vdala z trucu za toho chlapa ve vestě. To je jasné. A také strašné. Není divu, že to dlouho nevydrželo.

Moc dobře mi z toho není. Chtěla bych Sadie obejmout. Neměla jsem v úmyslu vyvolávat bolestné vzpomínky. Myslela jsem, že si užijeme trochu legrace, že si vyslechnu nějaký šťavnatý příběh a dozvím se něco o milostných vztazích z dvacátých let.

„Nikdy tě nenapadlo jet za Stephenem do Francie?“ neubráním se otázce.

„Měla jsem svou hrdost,“ podívá se na mě významně a já mám chuť odseknout: „Ale zase se mi vrátil!“

„Nechala sis jeho kresby?“ Zoufale se snažím najít na celé té věci něco dobrého.

„Schovala jsem si je,“ přikývne. „I s tím velkým obrazem. Tajně mi ho přinesl před svým odjezdem do Francie a já jsem všechno ukryla ve stropě. Rodiče o tom nevěděli. Ale dům potom shořel a já o všechno přišla.“

„No tohle,“ povzdychnu si zklamaně. „Taková škoda.“

„Ani moc ne. Mně to bylo jedno. Proč by mně na nich mělo záležet?“ Chvíli se na ni dívám, jak s očima plnýma vzpomínek neustále skládá látku na sukni.

„Třeba ty dopisy ani nedostal,“ snažím se ji utěšit.

„Ale dostal, o to nic,“ odpoví trochu popudlivě. „Vím jistě, že se dostaly na poštu. Sama jsem je tajně nosila do poštovní schránky.“

To je příšerné. Tajné pronášení dopisů, propánaboha. Proč neměli ve dvacátých letech mobily? S nimi se dá spoustě nedorozumění na světě předejít. Kupříkladu arcivévoda Ferdinand mohl poslat svým lidem zprávu: „Mám dojem, že mě sleduje takový divný týpek.“ A nemusel být zavražděn. A k první světové válce by nedošlo. A Sadie by mohla zavolat tomu svému a mohli si o tom promluvit…

„Ještě je naživu?“ zmocnila se mě iracionální naděje. „Mohli bychom ho najít! Mohli bychom ho vyhledat pomocí internetu, mohly bychom jet do Francie, určitě bychom ho vypátraly…“

„Umřel mladý,“ přeruší mě Sadie slabým hlasem. „Dvanáct let poté, co odjel z Anglie. Jeho ostatky přivezli domů a byl pohřben v naší vesnici. Já už tehdy žila v cizině. Stejně mě nepozvali. A ani bych tam nešla.“

Jsem tak otřesená, že nevím, co bych řekla. Tak nejenže ji opustil, ale ke všemu ještě umřel. Pitomá historka s příšerným koncem. Neměla jsem se jí vyptávat.

Se staženým obličejem se Sadie dívá z okna. Pleť má ještě bledší a pod očima stíny. Ve stříbrošedých šatech vypadá jako zranitelná panenka. Do očí se mi tlačí slzy. Toho malíře milovala, to je jasné. I když se snaží hrát hrdinku a mluví o tom přezíravě, skutečně ho milovala. A nejspíš po celý život.

Jak to, že ji nemiloval také? Neřád jeden. Kdyby byl ještě naživu, tak bych mu dala co proto. I kdyby byl starý jako Metuzalém a měl dvacet vnoučat.

„Je to moc smutné,“ podrbám se na nose. „Moc smutné.“

„Vůbec to není smutné,“ odsekne mi s bývalou prostořekostí. „Tak to prostě chodí. Naštěstí jsou jiní muži, jiné země a člověk tam může vést jiný život. Ale právě kvůli tomu to vím.“ A hned si mě vezme na paškál. „Vím to a ty mi budeš muset věřit.“

„A co jako víš?“ Nestačím sledovat tok jejích myšlenek. „A čemu mám věřit?“

„Že se ti to s tím tvým roštím nepodaří. S tím Joshem.“

„Jak to?“ podívám se dotčeně. Spoléhala jsem na ni, že to s Joshem dá nějak do pořádku.

„Protože klidně si můžeš přát třeba modré z nebe.“ Otočí se ke mně zády a obejme si rukama kolena. Přes šaty je jí vidět páteř. „Ale jestli tě on nechce, tak to zůstane jenom tvým přáním.“

PATNÁCT

Vůbec nepropadám panice. I když už je středa a já nikoho nesehnala a Janet Gradyová už dozajista vykopává válečnou sekyru.

Panika na mě nemůže. Nacházím se jako jogín ve změněném stavu mysli.

Celý den se schovávám před Janetinými telefonáty. Kate se jí postupně snažila namluvit, že jsem na záchodě, na obědě, že se mi na záchodě zasekla západka, a naposledy jsem slyšela, jak zoufale říká: „Nemůžu ji vyrušovat, opravdu nemůžu… Nevím, kdo je ten kandidát, Janet, a prosím, nevyhrožujte mi.“

Když položila sluchátko, třásla se. Janet ji očividně vůbec nešetřila. Tím užším výběrem kandidátů je už trochu posedlá. Ne že bych já nebyla. Před očima se mi míhají cizí životopisy a mám pocit, že mi sluchátko k uchu už snad přirostlo.

Včera jsem dostala opravdu skvělý nápad. Alespoň mi to tak připadalo. Ale bylo to asi spíš jenom prosté zoufalství. Tonya! Je tvrdošíjná, náročná, nezlomná a obecně má všechny ty vlastnosti, které normálnímu člověku nahánějí hrůzu. Ta by se k Janet Gradyové báječně hodila.

Tak jsem jí zavolala a úplně nenápadně jsem zavedla řeč na to, jestli se náhodou nechce vrátit do práce, když už jsou dvojčatům dva roky. Co třeba takový marketing? Ve sportovním zboží? Než se Tonyi narodila dvojčata, zastávala dost vysokou manažerskou pozici u Shella. Ta musí mít životopis, až z něj jistě oči přecházejí.

„Ale já jsem na mateřské dovolené,“ namítla. „Mag-do! NE tyhle rybí prsty. Podívej se do spodní zásuvky mrazáku…“

„Té už sis užila určitě dost. Žena s tvým talentem… už určitě umíráš touhou vrátit se do práce.“

„Ani ne.“

„Ale zakrní ti mozek!“

„Nezakrní!“ ohradí se dotčeně. „Chodím s klukama každý týden na hodiny hudby suzuki. Je to podnětné jak pro děti, tak pro rodiče a poznala jsem tam pár bezvadných maminek.“

„Chceš snad říct, že raději budeš chodit na suzuki a popíjet kapucino, než být špičkovou marketingovou manažerkou?“ Snažím se do hlasu vložit maximální dávku skepse, i když sama vím, že bych tisíckrát raději chodila na hudbu suzuki a pila kapucino, než se mořila s touhle prací.

„Jo,“ odpoví klidně. „Mnohem raději. A proč mi vlastně voláš, Laro?“ najednou je ve stavu pohotovosti. „Máš nějaký problém? Víš přece, že si se mnou můžeš promluvit, kdyby byly problémy…“

Ach Bože. Jenom žádnou falešnou účast.

„Nemám žádné problémy! Jenom jsem chtěla udělat starší sestře laskavost.“ Pak chvíli počkám a nenápadně se zeptám. „Jo, a ty mámy, s nimiž ses potkala na hudbě suzuki…, nepracovala některá z nich náhodou jako marketingová manažerka?“

Člověk by si myslel, že z osmi matek, které předtím normálně pracovaly, by aspoň jedna mohla být bývalá marketingová manažerka se zkušenostmi v maloobchodě. To by si člověk myslel.

Tolik k mým báječným nápadům. V podstatě tolik ke všem mým nápadům. Takže všechno, co mám, je jeden chlap z Birminghamu, který by u Leonidas Sport byl ochoten pracovat za předpokladu, že by mu zaplatili dvakrát týdně dopravu z Birminghamu helikoptérou. Což je naprostá iluze. Takže jsem úplně na dně. A v takovém rozpoložení nemá člověk moc velkou chuť hodit se do gala a vyrazit do společnosti.

Nicméně jsem se hodila do gala a teď jedu taxíkem na slavnostní večer.

„Už jsme tady! Park Lane!“ Sadie vykoukne z okénka. „Zaplať taxikáři! Hejbni kostrou!“

Nad taxíkem se míhají blesky fotoaparátů a kamer a už zdálky slyším hlasité vítání účastníků oslavy. Skupina přibližně deseti slavnostně oblečených lidí právě míří k červenému koberci, nataženému do hotelu Spencer, kde se koná večeře časopisu Business People. Podle FT se tu dnes večer sejde přibližně čtyři sta špičkových londýnských manažerů. Coby jeden z oněch talentů jsem měla nesmírnou chuť svou účast zrušit z mnoha různých důvodů:

1. Zase chodím s Joshem a neměla bych chodit na večeři s jinými.

2. V práci jsem daun, hin a naprosto namaděru.

3. Tím chci říct, že na dně a v háji.

4. A k smrti vyděšená z toho, že bych tu mohla narazit na Janet Gradyovou, která by mě roztrhla jako hada.

5. Případně Clivea Hoxtona, který by jí ochotně pomáhal.

A navíc:

6. Celý večer budu muset konverzovat s panem Velkým americkým mračounem.

Jenomže pak mi to konečně došlo do mozku. Čtyři sta manažerů napěchovaných v jedné místnosti. Aby se tam nenašlo pár machrů v marketingu! A jistě aspoň jeden jediný, který by stál o nové zaměstnání. Přes to jede vlak!

Tak tohle je můj plán Posledního stébla. Dnes večer musím stůj co stůj najít kandidáta pro Leonidas Sports.

Naposledy si ověřím, že mám kabelku napěchovanou obchodními vizitkami, a do okenního skla se kouknu, jak vypadám. Samosebou, že se na mě Sadie opět a s chutí vyřádila. Mám na sobě černé šaty pošité penízky a s třásněmi na rukávech, a na ramenou mám korálkové ozdoby v egyptském stylu. Přes to mám plášť. Oči mám silně podmalované, na ruce náramek ve tvaru zlatého hada a na nohou punčochy, jaké očividně nosívala Sadie. A na hlavě mám flitry zdobenou síťovou čepici, kterou Sadie vyhrabala v bůhvíjakých praprastarožitnostech.

Ale dneska mám mnohem lepší pocit. Jednak tu budou tak či onak nějak vymódění všichni. A i když jsem měla proti té síťce na hlavu naoko námitky, ve skrytu duše si myslím, že to zase tak špatné není. Je to retro a má to šmrnc.

I Sadie se vyfikla do šatů s třásněmi, celá je v zelené a tyrkysové s pláštěnkou z pávího peří. Kolem krku má snad deset náhrdelníků a na hlavě neuvěřitelný diadém se štrasovým vodopádem přes ucho. Neustále otevírá a zavírá večerní kabelku a očividně je velmi rozrušená. Takhle se chová prakticky od chvíle, kdy mi vyprávěla o své staré lásce. Zkoušela jsem z ní ještě vymámit nějaké podrobnosti, ale ona pokaždé místo odpovědi někam zmizela nebo změnila námět. Tak jsem toho nechala.

„Honem!“ Netrpělivě poskakuje. „Už se nemůžu dočkat, až si trsnu!“

Propánajána. Ta je úplně posedlá. A jestli si myslí, že zase budu tancovat s Edem někde v restauraci, tak to si počká.

„Hele, Sadie,“ prohlásím srdnatě. „Tohle je manažerský večírek. Tady se netancuje. Tady se maká.“

„Ale, však ono se někde něco najde,“ řekne s jistotou. „Vždycky se to dá nějak zařídit.“

No, jak myslí.

Vystoupím z taxíku a všude kolem je plno lidí ve večerních šatech, podávají si ruce, smějí se nebo pózují pro fotografy. Některé znám z fotografické dvoj strany v Business People. Na chvíli ztratím trochu nervy. Ale pak se podívám na Sadie a po jejím vzoru zvednu hlavu. Co na tom, jestli jsou vlivní? Jsem stejně dobrá jako oni. Jsem partner ve vlastní společnosti. To je jedno, že se skládá jenom ze dvou lidí a svéhlavého kávovaru.

„Dobrý den, Laro,“ ozve se za mými zády Edův hlas a já se otočím. Stojí tam, a jak se dalo čekat, vypadá ohromně solidně a sluší mu to. Smokink mu padne bezvadně a tmavé vlasy má perfektně vykartáčované.

Josh nechodí ve smokinku. Vždycky si oblékne něco zvláštního, jako třeba nehrúovské sako přes džíny. Ale i tak vypadá super.

„Dobrý den,“ podám Edovi ruku, aby ho snad nenapadlo mě políbit. Ne že by se do toho hrnul. Prohlíží si mé šaty ze všech stran a vypadá trochu užasle.

„Jako byste vypadla… z dvacátých let.“

Přímo do černého, Einsteine. „No ano,“ prohodím nezávazně. „Móda z dvacátých let se mi líbí.“

„Tak to mi neuniklo,“ podotkne Ed s kamennou tváří.

„Zato ty jsi k sežrání,“ řekne Sadie Edovi rozjíveně. Vrhne se na něj, přitiskne se k němu a lísá se mu ke krku.

Proboha. Snad se nebude takhle chovat celý večer?

Přicházíme ke skupince fotografu a na povel dámy s naslouchátkem. Ed zastaví a malinko obrátí oči v sloup. „Promiňte, tomu se, obávám se, nevyhneme.“

„Sakra!“ vyděsím se, když kolem mě začnou lítat blesky z fotoaparátů. „Co mám dělat?“

„Jít do toho čelem,“ zabrumlá uklidňujícím tónem. „Se vztyčenou hlavou a s úsměvem na líci. Nic si z toho nedělejte, ta panika patří k věci. Mě se na podobné záležitosti snažili vyškolit, ale stejně jsem poprvé ztuhnul jako loutka Bouřliváka.“

Neubráním se úsměvu. Skutečně je hranatou bradou a tmavým obočím Bouřlivákovi trochu podobný.

„Já vím, co si teď myslíte,“ prohodí, zatímco se blesky přibližují. „Že i dneska vypadám stejně. Směle do toho, já pravdu snesu.“

„Nic takového jsem si nemyslela!“ prohlásím nepřesvědčivě. Přejdeme k jiné skupině fotografů. „A vůbec, jak to, že znáte Bouřliváky?“

„To si děláte legraci? Jako dítě jsem je miloval. Byl jsem jimi úplně posedlý. Chtěl jsem být Scottem Tracym.“

„A já zase Lady Penelope,“ podívám se na něj. „Jak vidím, aspoň ždibínek britské kultury vás zaujal.“

Nejsem si jistá, jestli se dá film pro děti chápat jako „kultura“, ale nedalo mi to, abych si nesmočila. Ed vypadá trochu překvapeně a už se nadechuje k odpovědi, ale než se k tomu dostane, dáma s naslouchátkem nás vede dál a pravá chvíle minula.

Cestou do hotelu se rozhlížím po lidech a snažím se odhadnout, jestli bych někoho z nich nemohla přemluvit pro práci v Leonidas Sports. Musím sebou hodit, než přinesou jídlo.

Mezitím se Sadie lepí z boku na Eda, hladí ho po vlasech a přejíždí mu rukou po prsou. Když dojdeme k recepčnímu stolku, najednou se skloní a strčí hlavu do Edovy kapsy u smokinku. Vyvede mě tím z míry, až sebou trhnu.

„Sadie!“ zavrčím na ni zlostně za Edovými zády. „Co to ksakru provádíš?“

„Koukám, co tam má,“ vysvětluje a zvedá se. „Teda nic zajímavého. Pár nějakých lejster a balíček vizitek. Copak má asi v kapsách u kalhot?… Nóóó…“ Zadívá se mu na rozkrok a zasvítí jí v očích.

„Sadie!“ syknu zděšeně. „Nech toho!“

„Pane Harrisone!“ K Edovi se žene dáma v elegantních koktejlových šatech v námořnické modré. „Já jsem Sonia Taylorová, vedoucí PR Dewhurst Publishing. Velmi se těšíme na váš proslov.“

„Moc rád jsem přišel.“ Ed přikývne. „Dovolte, abych vám představil Laru Lingtonovou, mou…,“ podívá se na mě, jako by nevěděl, co má říct, a dodá, „mou přítelkyni.“

„Dobrý den, Laro.“ Sonia se ke mně otočí s milým úsměvem. „V jakém oboru pracujete?“

Jééé, jůůů! Vedoucí PR Dewhurst Publishing.

„Dobrý den, Sonio,“ podám jí ruku jako pravá profesionálka. „Pracuju v pracovně poradenském oboru, dovolte, abych vám dala svou vizitku… Ne!“ vyjeknu přitom.

Sadie se právě totiž sklání dolů a strká hlavu do kapsy u Edových kalhot.

„Stalo se něco?“ zatváří se Sonia Taylorová ustaraně.

„Vůbec nic!“ Nevím, kam s očima, abych se nemusela dívat na to, co se odehrává přímo přede mnou. „Jsem naprosto v pořádku, opravdu…“

„Tak dobře.“ Sonia si mě přece jen trochu divně prohlíží. „Hned vám najdu jmenovky.“

Na chviličku se Sadiina hlava vynoří a pak tam znovu zmizí. Co tam proboha dělá?

„Něco se děje, Laro?“ Ed vraští obočí a nechápavě se na mě dívá.

„Hmm… ne!“ s námahou pohybuju rty. „Všechno je v pořádku, v naprostém…“

„No páni!“ Sadiina hlava se najednou vynoří. „Co já tam všechno viděla!“

Rychle si přitisknu ruku před ústa. Ed se na mě podezíravě zahledí.

„Promiňte,“ omlouvám se přidušeně. „Nějak mi zaskočilo.“

„Tady to máme!“ Sonia se otočí od stolu a předává nám jmenovky. „Můžu si vás, Ede, vzít na chvíli stranou a vysvětlit vám, jak to bude probíhat?“ Škrobeně se na mě usměje a odvádí Eda pryč.

V tu chvíli vytahuju svůj kamuflážní mobil a obracím se k Sadie. „Tohle mi nemůžeš dělat! Úplně jsi mě znemožnila! Nevěděla jsem, kam s očima.“

Sadie povytáhne uličnicky obočí. „Prostě jsem se chtěla kouknout.“ Nemám odvahu se jí zeptat kam.

„Už toho nech! Ta Sonia si teď jistě myslí, že jsem úplně praštěná. Ani si nevzala mou navštívenku.“

„A má být?“ Sadie pohodí povzneseně rameny. „Komu záleží na tom, co si ta ženská myslí?“

To mě pořádně nadzvedne. Copak si neuvědomuje, v jaké jsem situaci? Uniklo jí snad, že s Kate pracujeme třináct hodin denně?

„Ale mně ano!“ Vyletím tak zuřivě, až trochu uskočí. „Proč si, Sadie, myslíš, že tu jsem? Snažím se zachránit svou firmu! Snažím se seznámit s důležitými lidmi!“ Gestem obepíšu celý zaplněný sál. „Do zítřejšího rána musím najít kandidáta pro Leonidas Sports! Když se mi to nepodaří, firma se položí. Prakticky se to už stalo. Div jsem z toho nepřišla o rozum, ale tobě je to jedno. Vůbec jsi tomu nevěnovala svou vzácnou pozornost.“ Trochu se mi ze všeho roztřásl hlas, určitě po té pouště dvojitých latte, kterou jsem dneska vypila. „Ale to je asi jedno. Dělej si, co chceš. Jenom se mi nepleť pod nohy.“

„Laro…,“ začne Sadie, ale já se k ní otočím zády a mířím k dvojkřídlovým dveřím do hlavního sálu, kde se bude konat celá ta oslava. Ed už stojí na pódiu a Sonia mu vysvětluje záhady kolem mikrofonu. Okolo usedají ke stolům dynamicky vyhlížející muži a ženy. Slyším útržky konverzace o trzích, maloobchodním sektoru a televizních kampaních.

Tohle je šance jako hrom. Vzchop se, Laro. Seberu všechnu svou odvahu, vezmu si od číšníka šampaňské a zamířím ke skupině typic-kých byznysmenů, kteří se právě čemusi vesele smějí.

„Dobrý večer!“ přeruším je rozjařeně. „Jmenuju se Lara Lingtonová, L&N Executive recruitment. Ráda bych vám dala svou vizitku!“

„Zdravím,“ řekne přátelsky vyhlížející zrzek. Představuje mi všechny lidi kolem stolu a já jim podávám vizitky. Z jmenovek připevněných na obleku vidím, že všichni pracují v softwarových společnostech.

„Hele, nepracuje tu někdo náhodou v marketingu?“ nadhodím. Všechny oči se stočí k jednomu blonďákovi.

„Vinen,“ usmívá se.

„Nechtěl byste náhodou pracovat někde jinde?“ vyhrknu. „Měla bych pro vás společnost se sportovním vybavením, velké výhody všeho druhu, báječná příležitost!“

Nastane ticho. Ani nedýchám, abych neodfoukla naději. Najednou se všichni rozesmějí.

„Líbí se mi váš styl,“ prohlásí zrzek a obrátí se ke svému sousedovi. „Neměl byste zájem o mlaďounkou, pouze desetiletou asijskou softwarovou filiálku?“

„Ale s velmi ostražitým vlastníkem?“ zažertuje si další mládenec a zase se všichni smějí. Myslí si, že si dělám legraci. No jistě.

Rychle se přidám k všeobecnému smíchu, ale v hloubi duše se cítím jako absolutní pitomec. Tady se mi žádného kandidáta nepodaří najít. Byl to hloupý nápad. Po chvilce s omluvou odcházím a vidím, jak ke mně míří z druhého konce sálu Ed.

„Jak to jde? Promiňte, že jsem vás opustil.“

„To nic. Byla jsem… to víte. Rozhazovat sítě.“

„Jsme u stolu číslo jedna.“ Vede mě až k pódiu a i přes schlíplou náladu se vzedmu pýchou. Budu u prvního stolu na večeři časopisu Business People!

„Měl bych jeden dotaz, Laro,“ prohodí Ed cestou. „A prosím neurazte se.“

„Jaképak urážení,“ řeknu, „sem s ním.“

„Jenom bych si chtěl něco ujasnit. Pochopil jsem správně, že se nechcete stát mou přítelkyní, že?“

„Správně,“ přikývnu. „A vy se nechcete stát mým přítelem.“

„Ne,“ vrtí rozhodně hlavou. Mezitím jsme přišli ke stolu. Ed si založí ruce na prsou a nechápavě si mě prohlíží. „Můžete mi tedy říct, co tu vlastně spolu děláme?“

„Ehm… mno. Otázka za milion.“

Co mu na to můžu říct? Žádná logická odpověď na to není.

„Přátelé?“ navrhnu nakonec.

„Přátelé,“ opakuje po mně nepříliš přesvědčeně. „To by třeba šlo.“ Odsune mi židli a já se posadím. Před každým návštěvníkem leží program s nápisem S projevem vystoupí Ed Harrison.

„Jste nervózní?“

Edovi se zachvějí víčka a pak se pousměje. „I kdybych byl, nepřiznal bych to.“

Listuju programem a trošku mě překvapí, když narazím v seznamu hostů na své jméno. Lara Lingtonová, L&N Executive Recruitment.

„Nepřipadáte mi jako typický lovec talentů,“ ozve se Ed, který sleduje můj pohled.

„Vážně?“ Nejsem si moc jistá, jak bych měla reagovat. Je to dobře, anebo není?

„Tak třeba nejste tak posedlá penězi.“

„Ráda bych si trochu vydělala,“ řeknu upřímně. „O dost víc než teď. Ale asi to pro mě není to hlavní. Vždycky jsem na tuto práci pohlížela trochu jako…,“ rozpačitě se zarazím a napiju se vína.

Jednou jsem se s tím svěřila Natalie, ale ta řekla, že je to uhozené, že o tom už nikomu nemám raději říkat.

„Jako co?“

„Prostě trochu jako na práci dohazovače. Hledání perfektního člověka pro perfektní práci.“

Ed vypadá pobaveně. „To je dost neobvyklý pohled na věc. Pochybuju, že by příliš mnoho lidí na svou práci myslelo jako na milostnou záležitost.“ Opíše rukou sál.

„Třeba by to bylo jiné, kdyby měli tu správnou práci,“ rozzářím se. „Kdyby se podařilo dát lidi dohromady s tím, co opravdu chtějí dělat…“

„A vy byste byla něco jako Amorek.“

„Vy si ze mě děláte legraci.“

„Ale ne,“ zavrtí důrazně hlavou. „Je to pěkná teorie. A jak se vám to daří?“

Povzdychnu si. Ed má v sobě něco, co mě povzbuzuje k větší otevřenosti. Možná je to trochu tím, že je mi naprosto jedno, co si o mně myslí. „Nijak zvlášť. Abych pravdu řekla, právě teď to stojí za pěkné věci.“

„Tak to je špatné, co?“

„Mnohem horší.“ Honem se napiju vína a pak se podívám na Eda, který si mě zvědavě prohlíží. „Vy jste ve své firmě partnerkou, viďte?“

„Ano.“

„A jak jste se k tomu vlastně dostala?“ ptá se nenuceně. „Jak k tomu vůbec došlo?“

Pokrčím rameny: „Natalie je má nejlepší kamarádka, znám ji odjakživa a ona je v tomto oboru ohromně talentovaná. Předtím pracovala pro Price Bedford Associates, víte. Obrovská firma.“

„Já vím,“ jako by o něčem chvíli přemýšlel. „Jen tak, z čirého zájmu, kdo vám řekl, že je tak velmi talentovaná?“

Dívám se na něj a nevím, co si mám myslet. „To mi nikdo nemusel říkat. Ona je prostě skvělá. Jakože…“ Vidím jeho skeptický výraz. „Tak co je?

„Ne že by mi do toho něco bylo. Ale když jsme se spolu poprvé…“ Zase váhá, jako by hledal to pravé slovo. „Setkali…“

„Ano,“ netrpělivě přikývnu.

„Trochu jsem se poptával. Nikdo o vás neslyšel.“

„Ale do háje,“ napiju se zhluboka šampaňského. „Tak to jste mi chtěl říct?“

„Ale v Price Bedford mám jednoho známého a ten mi řekl pár věcí o Natalie. Zajímavých.“

Na očích mu vidím, že to nebude nic příjemného. „Opravdu?“ řeknu na její obranu. „Jestlipak to nebylo proto, že ji velmi neradi ztráceli? Takže to, cokoli říkali…“

Ed zvedne ruce. „Nechci se do toho míchat. Je to vaše partnerka, vaše kamarádka, vaše volba.“

Jemine. Teď se cítím hrozně.

„Řekněte mi to.“ Položím sklenku na stůl. „Prosím vás, Ede. Povězte mi to. Co o ní říkali?“

„No tak dobře.“ Ed pokrčí rameny. „Že prý naverbovala pár vysokých manažerů na jakousi ‚naprostou tutovku‘, která vůbec neexistovala. Pak se jim pokusila vnutit mnohem horší práci a přitom tvrdila, že to bylo v plánu od počátku. A byl z toho průšvih jak mraky. Musel se do toho vložit její nadřízený a celou záležitost urovnat. A proto ji vyhodili.“ Ed zaváhá. „Ale to jste věděla, ne?“ Zírám na něj oněměle. Tak Natalie vyhodili? Oni ji vyhodili? Mně napovídala, že se rozhodla z Price Bedford odejít, protože ji tam podhodnocovali a protože jí bylo jasné, že když si založí vlastní firmu, vydělá si mnohem víc.

„Není tu náhodou také?“ rozhlíží se po sále. „Budu se s ní moct seznámit?“

„Ne,“ konečně se mi vrátí hlas. „Teď zrovna… tady není.“ Nemůžu mu říct, že mi hodila celou firmu na krk a sama si někam odplachtila. Nemůžu připustit, že je to ještě horší, než si myslí.

Rudnu a zase blednu a snažím se s tou novinkou nějak vyrovnat.

Nikdy mi neřekla, že ji vyhodili. Nikdy. Přímo vidím, jak poprvé, v jakémsi nóbl podniku, nadhodila nad šampaňským myšlenku, že bychom mohly založit vlastní společnost. To bylo řečí, že se všichni můžou přetrhnout, aby s ní spolupracovali, ale ona že chce pracovat především s někým, komu se dá věřit. Se starou kamarádkou. S někým, kdo nezkazí žádnou legraci. Malovala mi takovou budoucnost a vyslovila tolik slavných jmen, že mě tím naprosto oslnila. Hned příští týden jsem sekla s prací a vybrala veškeré úspory. Já jsem taková důvěřivá nána. Cítím, jak se mi slzy tlačí do očí, a rychle se napiju šampaňského.

„Laro?“ Do ucha se mi zařízne Sadiin pištivý hlas. „Laro, pojď honem! Musím s tebou mluvit!“

Mluvit se Sadie je to poslední, co bych si teď přála. Ale sedět tu s Edem, který mě soucitně pozoruje, je ještě horší. Nejspíš se dovtípil, jaký to byl pro mě otřes.

„Za chvilinku se vrátím!“ řeknu s nepřirozenou veselostí a odstrčím židli od stolu. Zamířím na druhou stranu přeplněné místnosti a snažím se nevnímat neodbytný Sadiin hlas.

„Moc se omlouvám,“ říká právě. „Přemýšlela jsem a máš pravdu. Byla jsem sobecká a bezohledná. Tak jsem se rozhodla, že ti pomůžu, a povedlo se! Mám toho kandidáta! Úžasného a naprosto dokonalého!“

Tato slova mi proniknou do myšlenek, které se mi donekonečna honí hlavou.

„Cože?“ otočím se. „Co jsi to říkala?“

„Možná se domníváš, že se o tvou práci nezajímám, ale opak ji pravda,“ prohlašuje slavnostně. „Potřebuješ nějakého sólokapra, a já ti ho sehnala. To jsem, pane, chytrá, co?“

„O co vlastně jde?“

„Poslouchala jsem, co si tady lidi povídají!“ prohlásí hrdě. „Už jsem začínala pozbývat naděje, když jsem zaslechla, jak si jakási Clare stěžuje své kamarádce. Není v práci moc spokojená. Jsou tam nějaké boje o moc, víš.“ Sadie se na mě významně podívá. „Je to tam tak špatné, že uvažuje o tom, že dá výpověď.“

„No dobře. Vtip je v tom, jestli…“

„Ale jistě! Je to vedoucí marketingového oddělení!“ prohlásí Sadie vítězoslavně. „Má to na visačce. Přece vím, že sháníš vedoucího marketingu. A hele, minulý měsíc navíc dostala nějakou cenu. Ale její nový nadřízený jí k tomu ani neblahopřál. Je to vážně neřád,“ řekne přesvědčeně. „Hlavně kvůli tomu chce odejít.“

Několikrát polknu a snažím se zachovat klid. Vedoucí marketingu, která chce změnit firmu. Vedoucí marketingového oddělení, která dostala nedávno cenu, která chce změnit firmu. Bože, třeba jsem umřela a už jsem v nebi!

„Sadie, mluvíš vážně?“

„Jistěže! Támhle ji máš!“ ukáže na druhou stranu místnosti. „Zajímá se o sport? O cvičení?“

„Svalnatá lýtka,“ prohlásí vítězoslavně. „Těch jsem si všimla hned.“ Utíkám k nedaleké nástěnce s vyvěšeným seznamem hostů. Clare… Clare…

„Clare Fortescueová, ředitelka marketingu v Shepherd Homes?“ vyjeknu nadšením. „Měla jsem ji v širším výběru! Chtěla jsem s ní mluvit, ale nedokázala jsem se k ní probojovat!“

„A teď ji máš tady! Tak já ti ji ukážu!“

S bušícím srdcem se prodírám tlačenicí a pátrám ve všech obličejích, který by mohl patřit Clare.

„Támhle!“ Sadie ukáže na ženu v královské modři a s brýlemi. Má nakrátko ostříhané tmavé vlasy, na nose mateřské znamínko a je trochu zastrčená v koutě. Možná bych ji úplně přehlédla, kdyby mě na ni Sadie neupozornila.

„Dobrý den!“ zhluboka se nadechnu a vyrazím k ní. „Clare Fortescueová?“

„Ano,“ odpoví stroze. „Mohla bych na chviličku?“

„Totiž… tak dobře.“ Trochu rozpačitě mi dovolí, abych ji odvedla od skupiny lidí, v níž stála, opodál.

„Dobrý den,“ nervózně se na ni usměju. „Jmenuju se Lara a zabývám se náborem špičkových pracovníků. Už dávno jsem se s vámi chtěla seznámit. Máte báječnou pověst.“

„Vážně?“ podívá se na mě podezíravě.

„No jistě! Kromě toho jsem vám chtěla poblahopřát k nedávnému ocenění!“

„Aha,“ trochu jí zrůžoví uši. „Mockrát děkuju.“

„Právě sháním někoho na post ředitele marketingového oddělení,“ ztlumím diskrétně hlas, „tak jsem vám o tom chtěla povědět. Je to skutečně báječná firma se sportovním oblečením s obrovským potenciálem a podle mého názoru se na to místo báječně hodíte. Byla byste mým nejlepším kandidátem.“ A po menší pauze prohodím, jako by se nechumelilo: „Ale možná jste spokojená právě tam, kde jste…“

Chvíli je ticho. Nedokážu odhadnout, co se děje za skly brýlí Clare Fortescueové. Celé tělo mám tak napjaté, že ani nemůžu dýchat.

„Vlastně jsem tak trochu myslela na to, že bych odešla od firmy,“ řekne nakonec tak tiše, že ji sotva slyším. „Možná bych měla opravdu zájem, ale na druhé straně by to musela být skutečně dobrá příležitost.“ Blýskne po mně očima. „Nehodlám přistoupit na žádný kompromis. Mám vysoké požadavky.“

Podaří se mi nezavýsknout. Má zájem a je náročná!

„Výborně!“ usměju se. „Tak já bych vám zavolala zítra ráno. Nebo jestli máte pár minutek přímo teď,“ dávám si pozor, aby to neznělo zoufale, „mohly bychom si třeba promluvit tady? Jenom pár slov?“

Prosím… prosím… prosím, prosím, prosím…

Za deset minut se vracím ke stolu a nadnáším se radostí. Zítra mi prý pošle životopis. Hrála hokej na pravém křídle! Je pro to jako stvořená!

Sadie jde se mnou a má možná ještě větší radost než já.

„Já to věděla!“ opakuje donekonečna. „Já věděla, že ona je ta pravá!“

„Jsi hvězda,“ říkám rozradostněně. „Jsme jeden tým! Plácneme si!“

„Kam si plácneme?“ diví se Sadie.

„Ty nevíš, co je to plácnout si? Tak zvedni ruku…“

No jo. Plácnout si s duchem není moc dobrý nápad. A ještě k tomu si ta paní v červeném myslela, že ji chci praštit. Raději jsem se rychle ztratila. U stolu se zubím na Eda: „Už jsem tady!“

„Vida,“ podívá se na mě tázavě. „Jak to šlo?“

„Báječně, když už se ptáte.“

„Báječně!“ opakuje po mně Sadie a vyskočí mu na klín. Přitáhnu si sklenku se šampaňským. A teď konečně mám tu pravou náladu na večírek.

ŠESTNÁCT

Dnešní večer se mi začíná opravdu líbit. Večeře je výtečná. Edův projev měl fantastický úspěch. Lidé mu po něm chodili ke stolu blahopřát a on mě každému představil. Rozdala jsem všechny navštívenky a dojednala na příští týden dvě schůzky. Přišla za mnou kamarádka Clare Fortescueové s diskrétním dotazem, zda bych nemohla udělat něco i pro ni.

Jsem přímo u vytržení. Konečně mám pocit, že mě lidé berou vážně!

Jediná drobná vada na kráse je skutečnost, že Sadie hovory o podnikání neskonale nudí, a zase spustila tu svou oblíbenou o trsání. Vyrazila na bleskový průzkum a prý je nedaleko nepříliš velký, ale senzační noční klub, kam musíme okamžitě jít.

„Ne!“ odseknu, když zase dotírá. „Šššš! Kouzelník se připravuje na další kouzlo!“

Všichni pijeme kávu a kouzelník obchází všechny stoly. Právě jedním z nich protáhl láhev vína, a to bylo fakt dobré. Teď říká Edovi, aby si vybral kartu. A že prý si ji přečte v jeho mysli.

„Dobře,“ souhlasí Ed a vybere si kartu. Podívám se mu přes rameno a vidím tam namalovaný jakýsi klikyhák. Měl na vybranou z klikyháku, čtverce, trojúhelníku a květiny.

„Soustřeďte se na tvar a na nic jiného.“ Kouzelník, v saku zdobeném bižuterií a bůhvíčím natřený nahnědo, upírá podmalované oči na Eda. „Nechť Velký Firenzo za pomoci tajemných sil pronikne do vaší mysli.“

Kouzelník se jmenuje Velký Firenzo. Už to řekl přinejmenším pětadevadesátkrát a navíc to má na všech rekvizitách napsáno červeným zdobným písmem.

Kolem stolu je naprosté ticho a Velký Firenzo si přikládá jakoby v transu obě ruce k hlavě.

„Napojím se na vaši mysl,“ praví tichým a tajuplným hlasem. „Přichází ke mně zpráva. Vybral jste si… tento vzor!“ S teatrálním gestem vytáhne kartu se vzorem, jaký si vybral Ed.

„Správně,“ přikývne Ed a položí kartu lícem nahoru na stůl.

„Úžasné!“ vydechne obdivné blondýnka stojící naproti.

„Velmi působivé.“ Ed obrací kartu v rukou a zkoumá ji. „Určitě nemohl nijak zjistit, kterou jsem si vybral.“

„To je síla vůle,“ zvolá kouzelník a rychle sebere kartu Edovi z rukou. „Je to síla… Velkého Firenza!“

„Já bych to chtěla také!“ hlásí se plavovláska nadšeně. „Přečtěte i mou mysl!“

„No tak dobře.“ Velký Firenzo se k ní obrací. „Ale musím vás varovat, že když mi svou mysl otevřete, můžu si v ní přečíst veškerá vaše tajemství. I ta nejtajnější a nejtemnější.“ Velkému Firenzovi se zajiskří v očích a plavovláska se zachichotá.

Očividně je Velkým Firenzem naprosto unešená. A svá nejhlubší a nejtemnější tajemství by mu ochotně vyklopila na místě.

„Do mysli dam obvykle proniknu mnohem snadněji.“ Velký Firenzo povytáhne dvojsmyslně obočí. „Jejich mysl je slabší, jemnější… ale v hloubi mnohem rozkošnější.“ V úsměvu vycení všechny zuby na plavovlásku, která se rozpačitě usměje.

Fuj. Hnusák jeden. Podívám se na Eda, který se také tváří znechuceně.

Všichni sledujeme, jak blondýnka vytáhne kartu, chvíli ji pozorně studuje a pak rozhodně řekne: „Už jsem si vybrala.“

„Je to trojúhelník,“ řekne Sadie, kterou to už také zaujalo. Nadnáší se za blondýnčinými zády a shlíží dolů na kartu. „Původně jsem si myslela, že si vybrala květinu.“

„Uvolněte se.“ Velký Firenzo se na plavovlásku upřeně zahledí. „Dlouhá léta studií na Východě mě naučila vnímat myšlenkové pochody lidské mysli. Pouze Velký Firenzo dokáže pronikat tak hluboko do lidského mozku. Nevzdorujte mi, má krásná lejdy. Dovolte Firenzovi vstoupit do své mysli. Slibuju, že…,“ opět na ni v úsměvu vycení všechny zuby, „že budu něžný.“

Uf. Myslí si o sobě, jaký je svůdný, ale je jenom odporný. A sexistický.

„Pouze Velký Firenzo má takovou moc,“ pokračuje dramaticky a podívá se na všechny, kteří stojí u našeho stolu. „Pouze Velký Firenzo je schopen takového výkonu. Pouze Velký Firenzo může…“

„Ale tohle já dokážu taky,“ prohlásím vesele. Já tomu pacholkovi ukážu slabší mysl.

„Cože?“ Velký Firenzo se na mě znechuceně podívá.

„Já taky dokážu komunikovat s myslí. Já taky vím, jakou kartu si vybrala.“

„Prosím vás, slečinko,“ Velký Firenzo se na mě vztekle zazubí. „Nerušte při práci Velkého Firenza.“

„Když ne, tak ne,“ pokrčím rameny. „Jenom říkám, že to vím taky.“

„To teda nevíte,“ oboří se na mě plavovláska. „Nebuďte směšná. Kazíte nám zážitek. Je snad opilá?“ obrátí se na Eda.

Drzounka jedna.

„Stejně to vím!“ trvám rozhořčeně na svém. „Klidně to namaluju, jestli chcete. Má tu někdo něco na psaní?“ Muž, který stojí opodál, vytáhne propisku a já začnu malovat na ubrousek.

„Laro,“ zašeptá Ed. „Co to proboha provádíte?“

„Kouzlo,“ odpovím klidně. Namaluju trojúhelník a ukážu ho blondýnce. „Je to správně?“ Blondýnce poklesne dolní čelist. Nedůvěřivě se dívá ze mě na ubrousek a zpátky.

„Ona to nakreslila správně.“ Ukazuje kartu na všechny strany. Kolem tolu všichni vydechnou údivem. „Jak jste to provedla?“

„Říkala jsem, že také umím čarovat. Také jsem na Východě získala tajuplné síly. Můžete mi klidně říkat ‚Mega Lara‘.“ Podívám se na Sadie a ta se na mě zakření.

„Jste snad členkou Magického kruhu?“ ptá se Velký Firenzo sinalý vzteky. „Protože v tom případě podle našich pravidel…“

„Nepatřím k žádnému kruhu,“ odpovím zdvořile. „Mám jenom velmi silnou mysl, jak jste už ráčil zjistit. Jak jste říkal, na dámu.“

Tím jsem Velkého Firenza otrávila tak, že si začíná balit fidlátka.

Podívám se na Eda, který povytáhne obočí. „Velmi působivé. Jak jste to udělala?“

„To je kouzlo,“ pokrčím nevinně rameny. „Jak jsem řekla.“

„Takže Mega Lara?“

„No jo. Tak mi říkají mí žáci. Ale můžete mi říkat Megoušku.“

„Megoušku.“ V ústech mu zaškubá a najednou vidím, že se jedním koutkem usmál. Upřímně a vesele.

„Páni!“ ukážu na něj vítězoslavně. „Vy jste se usmál! Pan Velký americký mračoun se opravdu usmál!“

Jejda. Možná jsem vážně moc pila. Pokřikovat na něj na veřejnosti pane Velký americký mračoune jsem vážně nechtěla. Na chvíli vypadá Ed trochu zaraženě –, ale pak zase nasadí svůj obvyklý kamenný výraz.

„To jste se musela přehlédnout. Musím si o tom s někým promluvit. Už se to víckrát nestane.“

„No jasně. Kdybyste se zasmál, nejspíš byste si potrhal obličej.“

Ed na to nic neřekne a na chvíli se obávám, že jsem to tentokrát trochu přehnala. Byl na mě opravdu moc hodný, nechtěla jsem ho urazit.

Najednou zaslechnu jakéhosi nabubřelého panáka v bílém smokinku, jak vykládá svému příteli: „Je to prostě otázka pravděpodobnosti, nic víc. Kdokoli s trochou praxe by uměl vypočítat pravděpodobnost toho, že si někdo vybere trojúhelník…“

„Tak to teda prrr!“ skočím mu dopáleně do řeči. „Dobře, udělám to ještě jednou. Něco napište nebo namalujte. Cokoli, buď nějaký tvar, nebo číslo, jméno. Proniknu do vaší mysli a řeknu vám, co jste napsal.“

„No tak dobře.“ Muž se s povytaženým obočím usměje na ostatní, jako by říkal: „Já jí ukážu!“ a vytáhne z kapsy propisku. „Namaluju to na ubrousek.“

Položí si ubrousek na klín, tak aby ho nikdo neviděl, a já se významně podívám na Sadie, která mu bleskurychle vklouzne za záda a nakloní se dopředu, aby dobře viděla.

„Píše tam… ‚Čas mlžných závojů a sladkých plodů.“ Protáhne obličej. „Strašně škrábe.“

„Dobře.“ Nádiva zakryje ubrousek rukou a podívá se na mě. „Tak nu řekněte, co jsem tam namaloval.“

A jak je rafinovaný!

Mile se usměju a natáhnu k němu ruku gestem Velkého Firenza.

„Mega Lara nyní vstoupí do vaší mysli. Tvar, říkáte? Hmmm… Jaký by to mohl být tvar? Kruh… čtverec… přede mnou se rýsuje čtverec…“

Nádiva se samolibě usměje na chlapíka, který stojí vedle něj. „Musíte se zbavit takových myšlenek jako ‚Jsem lepší než všichni ostatní kolem stolu!‘ Brání mi to proniknout do vašeho mozku!“

Nádiva zrudne v obličeji. „No tohle…,“ spustí.

„Už to mám,“ přeruším ho nemilosrdně. „Pronikla jsem do vašeho mozku, ale vy jste nic nemaloval. Nikdo neošálí Mega Laru. Vy jste na brousek něco napsal…,“ teď by se mi moc hodil virbl na buben. „‚Čas mlžných závojů a sladkých plodů.‘ Ukažte prosím svůj ubrousek.“

Ha! Nádiva najednou vypadá, jako by spolkl rybu. Neochotně vytahuje ubrousek a všichni kolem stolu zalapají po dechu a hned na to mi začnou tleskat.

„Do hajzlu,“ řekne jeho soused bez okolků. „Jak se vám to podařilo?“ Obrátí se k ostatním. „Na to se skutečně nedalo nijak přijít.“

„Musí v tom být nějaký fígl,“ vykřikuje nádiva na celé kolo, ale už to nezní tak přesvědčivě.

„Udělejte to ještě jednou! A s někým jiným!“ Muž naproti mně kývne na kohosi u vedlejšího stolu. „Hej, Neile, tohle musíš vidět. Jakže se to jmenujete?“

„Lara,“ nadmu se pýchou. „Lara Lingtonová.“

„Kde ses tohle naučila, co?“ zamumlá mi do ucha zlostně funící Velký Firenzo, který se najednou objeví vedle mě. „Kdopak tě to naučil?“

„Kdo by mě to učil,“ odseknu. „Říkala jsem vám, že mám zvláštní schopnosti. Ženské schopnosti,“ neodolám. „Což znamená, že jsou mimořádně silné.“

„Dobře,“ vyštěkne. „Necháme toho. Oznámím tě na svazu.“

„Laro, pojďme.“ Vedle mě se objeví Sadie a hladí Eda na prsou. „Chci si zatančit. Tak pojď!“

„Ještě pár kouzel,“ špitnu jí potají, když se kolem stolu začínají shromažďovat lidé. „Podívej na ty lidi! Prohodím s nimi pár slov, rozdám pár navštívenek, navážu konexe…“

„Co je mi po tvých konexích?“ našpulí pusu. „Já si chci zatrsat!“

„Jenom párkrát,“ ucedím k ní za sklenkou vína. „Pak půjdeme, slibuju.“

Jenomže pro velký úspěch uplyne, než si stačím uvědomit, téměř hodina. Všichni chtějí, abych jim četla myšlenky. A všichni přítomní už vědí, jak se jmenuju! Velký Firenzo si sbalil svých pět švestek a vypařil se. Mám kvůli němu trochu špatné svědomí, ale když on byl tak strašně nadutý!

Lidé odsunuli několik stolů, přitáhli pár židlí a vytvořili hlediště. Svůj výstup jsem zdokonalila tak, že odcházím do vedlejší místnosti, dotyčný napíše něco na papír, všem to ukáže a já se vrátím a uhodnu to. Zatím to bylo pár jmen, dat, citátů z bible a kresba Homera Simp-sona. (Sadie mi to popsala a mně to naštěstí došlo.)

„A teď,“ významně se rozhlédnu po svém malém publiku, „Mega Lara předvede své vrcholné číslo. Vstoupím… do pěti myslí najednou!“

Všichni užasnou, což mi velmi lahodí, a několik lidí dokonce zatleská.

„Já!“ Dopředu se prodere jakási dívčina. „Já!“

„A já!“ Další dívka přeskakuje pár židlí.

„Posaďte se tu,“ rozmáchnu se rukou. „Mega Lara na chvíli odejde a po návratu vám vstoupí do mysli!“

Všichni mi zatleskají, pár lidí mě povzbuzuje voláním a já se na všechny skromně usmívám. Utíkám do vedlejší místnosti a napiju se vody. V obličeji jsem rozpálená a jsem jako v transu. To je fantastické! Tím bychom se mohly živit!

„Prima,“ řeknu hned, jak se dveře zavřou. „Uděláme je po jednom, nemělo by to být nic složitého…“ Překvapeně se zarazím. Sadie vyrostla přímo přede mnou.

„Kdy už půjdeme pryč?“ zlobí se. „Chci si zatancovat. Je to moje rande.“

„Já vím,“ rychle si přetřu rty leskem. „Už to bude.“

„Kdy?“

„Ale no tak, Sadie. Je to taková legrace. Všichni se báječně baví. Zatancovat si můžeš kdykoli!“

„To tedy nemůžu!“ Hlas jí stoupne zlostí. „Kdo je teď sobecký, co? Já už chci jít! Okamžitě!“

„Už to bude! Slibuju. Ještě jedno kouzlíčko…“

„Ne! Už mě nebaví pořád ti pomáhat! Dělej si to sama.“

„Sa…,“ strnu, když se mi začne rozplývat před očima. „Sadie, to není legrační.“ Otáčím se na všechny strany, ale nikde ji nevidím. „No tak, byla to dobrá legrace, ale teď se vrať!“

Sakra. Musela jsem ji pořádně naštvat.

„Sadie,“ začnu mnohem pokorněji. „Promiň. Chápu, že se zlobíš, prosím tě, vrať se, promluvíme si.“

Žádná odpověď. V místnosti je naprosto ticho. Znepokojeně se rozhlížím kolem.

Tohle mi přece nemohla udělat.

Jakože, nemohla mě přece nechat na holičkách.

Vyděsím se, když někdo zaklepe na dveře a vchází Ed. Z Eda se stal můj neoficiální asistent. Organizoval zájemce, rozdával propisky a papír. „Pět myslí najednou, ano?“ podotkne.

„No,“ rychle si na obličej nasadím úsměv. „Ehm, ano! Proč ne?“

„Začíná se tam scházet poměrně velký dav. Přidali se k nim všichni lidé z baru. Místo je už jenom na stojáka.“ Ukáže na dveře. „Připravená?“

„Ne!“ instinktivně uskočím. „Jakože, ještě chvilku mi to potrvá. Potřebuju si vyčistit hlavu. A trochu si odpočinout.“

„Žádný div. Muselo vás to stát spoustu sil.“ Ed se opře o dveřní rám a chvíli si mě prohlíží. „Celou dobu jsem vás pozoroval jako ostříž a snažil se přijít na to, jak to děláte. Je to opravdu… velmi pozoruhodné.“

„No, jo. Ehm… díky.“

„Sejdeme se venku.“ Zavře za sebou a já se otáčím na všechny strany.

„Sadie,“ volám zoufale. „Sadie! Sadie!“

Je to tak. Jsem nahraná.

Dveře se rozletí a já hrůzou vyjeknu. Dovnitř nahlédne trochu překvapeně Ed. „Jenom jsem zapomněl, chtěla jste přinést něco k pití z baru nebo ne?“

„Nechtěla,“ usměju se slabě. „Díky.“

„Všechno v pořádku?“

„Ano! Jistěže. Jenom jsem trochu… koncentrovala své síly. Vstupovala jsem do pásma.“

„Jistě.“ Kývá chápavě hlavou. „Raději půjdu.“ Dveře se opět zavřou.

Kruci. Co si teď počnu? Každou chvíli po mně budou chtít, abych vyšla ven. Abych jim vstupovala do mysli. Abych jim předváděla kouzla. Strachy se nemůžu ani nadechnout.

Mám jedinou možnost: vzít roha. Zoufale se rozhlížím místností, kterou očividně používají jako skladiště nábytku pro slavnostní příležitosti. Žádné okno. Na protější straně je únikový východ, zatarasený asi třímetrovou horou naskládaných zlatých židlí. Snažím se je odsunout, ale jsou na mě příliš těžké. No co, tak je přelezu.

Odhodlaně položím nohu na první a přitáhnu se. Pak na další. Zlatý lak trochu klouže, ale já se nevzdám. Je to jako žebřík. Vratký žebřík, který se mi rozjíždí pod nohama do všech stran.

Potíž je, že čím jste výš, tím víc židlí se pod vámi roztančí. Ve výšce asi dvou a půl metru se židle nakloní do poměrně nebezpečného úhlu. Je to jako Šikmá věž ze zlatých židlí, na jejímž vrcholu se krčím strachy.

Jenom jediný dlouhý krok mi zbývá na vrchol a pak rychle slezu druhou stranou k nouzovému východu. Jenomže stačí pohnout nohou a věž se rozkymácí tak děsivě, že ji zase rychle stáhnu. Při pokusu přenést váhu k jedné straně se věž nahne ještě víc. Vypadá to, že se každou chvíli zhroutí, a podlaha je odtud nepříjemně daleko.

Zhluboka se nadechnu. Nemůžu tady trčet donekonečna. Musím sebrat veškerou odvahu a přelézt. Natáhnu nohu asi tak na třetí židli od vrcholu. Ale když se snažím přehoupnout, věž se nakloní tak hluboko dozadu, že mi mimoděk unikne výkřik.

„Laro!“ Dveře se rozletí a v nich se objeví Ed. „Co to tam krucinál…

„Pomóóóc!“ vyjeknu. Věž se začíná hroutit. Já věděla, že to nemám dělat…

„Proboha!“ Padám i s věží a Ed mi spěchá na pomoc. Do náruče mě sice nechytí, zato se srazíme hlavami. „Jauvajs!“

„Ouvej!“ Žuchnu sebou na podlahu. Ed mě chytí za ruku a pomáhá mi na nohy, a pak si s bolestným úšklebkem mne jedno místo na hrudi. Nejspíš jsem ho tam cestou dolů kopla.

„Promiňte.“

„Co to provádíte?“ Dívá se na mě, jako by nevěřil vlastním očím. „Stalo se snad něco?“

Vyšlu zmučený pohled ke dveřím do sálu. Sleduje můj pohled a jde je zavřít.

„Co se děje?“ ptá se o něco laskavěji.

„Já nejsem žádná kouzelnice,“ špitnu se sklopenýma očima.

„Cože?“

„Že nejsem žádná kouzelnice!“ podívám se na něj nešťastně.

Ed se na mě udiveně dívá. „Ale… co ta kouzla?“

„No jo, jenomže s tím je už konec.“

Ed si mě tiše několik vteřin prohlíží, a když se setkáme pohledem, oči se mu zachvějí. Vypadá smrtelně vážně, jako by nějaká obrovská světová firma čelila bankrotu a on vymýšlel plán na její záchranu. A současně vypadá, jako kdyby se chtěl z celého srdce rozchechtat. „Že by vás vaše proslulé východní síly opustily?“ zeptá se nakonec.

„Přesně tak,“ špitnu. „A víte proč?“

Několikrát přejedu špičkou boty po podlaze a uhýbám jeho pohledu.

„Co třeba vyjít ven a oznámit to?“

„To nejde!“ zakvílím zděšeně. „Všichni si pomyslí, že jsem podvodnice. Byla jsem Mega Lara a ta nemůže jen tak prohlásit: ‚Pardon, už mi to nefunguje.‘“

„Co by ne!“

„Ne,“ zavrtím rozhodně hlavou. „To nejde. Musím odtud. Musím zmizet.“

Zamířím opět k nouzovému východu, ale Ed mě chytí za ruku.

„Žádné utíkání,“ zavelí. „Žádné mizení. Můžete to obrátit ve svůj prospěch. Zvládnete to. No tak.“

„Ale jak?“ zakoktám nešťastně.

„Hrajte si s nimi. Udělejte z toho zábavu. Když už nemůžete číst jejich myšlenky, můžete je aspoň rozesmát. A pak společně odejdeme a oni si vás budou pořád pamatovat jako Mega Laru.“ Upřeně se mi dívá do očí. „Ale jestli teď vezmete do zaječích, tak vás skutečně budou považovat za megapodvodnici.“

Má pravdu. Ne že by mě to těšilo, ale má ji.

„Dobře,“ ač nerada svolím. „Tak ano.“

„Potřebujete ještě nějaký čas?“

„Ne, už jsem ho měla dost. Teď to musím nějak skončit. A pak jdeme?“

„Pak jdeme. Platí.“ A zase se malinko usměje. „Zlomte vaz!“

„Díky.“ Druhý úsměv, chce se mi dodat. (Ale ovládnu se.)

Ed otevře dveře, já jdu za ním a podaří se mi držet hlavu zpříma. Když se objevím, lidé si přestanou povídat a bouřlivě se roztleskají. Ze zadních řad se ozývají obdivná hvízdnutí a pár lidí si mě dokonce nahrává na mobil. Byla jsem pryč tak dlouho, že si očividně myslí, že jsem připravovala nějaké oslnivé finále.

Těch pět chudáčků sedí na židli s papírem a propiskou v ruce. Usměju se na ně a pak se podívám na shromáždění.

„Dámy a pánové, omlouvám se za to, že jsem si šla na tak dlouhou dobu odpočinout. Dnes večer jsem se napojila na spoustu mozků. A abych pravdu řekla, dost jsem se divila, co jsem tam našla. Kupříkladu u vás,“ ukážu na první dívčinu, která si tiskne papír k hrudi. „Pochopitelně že vím, co jste tam načmárala,“ Mávnu rukou stylem, že to, co namalovala, není vůbec důležité. „Ale mnohem zajímavější je, že u vás v kanceláři sedí jeden mládenec, na kterém můžete oči nechat. Neříkejte, že ne!“

Dívčina zrudne a její odpověď zanikne v bouři smíchu. „Není to Blakey?“ zavolá kdosi a všichni se znovu zasmějí.

„Vy, pane!“ otočím se k nakrátko ostříhanému člověku. „Říká se, že většina mužů myslí na soulož každých třicet vteřin, ale u vás je to mnohem častěji.“ Lidi se bouřlivě rozesmějí a já se rychle otočím k dalšímu muži. „Zatímco vy, pane, myslíte každých třicet vteřin hlavně na prachy.“

Teď se rozesměje on sám. „Ta vážně vidí člověku až do duše!“ vykřikne.

„Vaše myšlenky jsou bohužel na to, abych do nich pronikla, příliš nasáklé alkoholem,“ usměju se přívětivě na tělnatého chlápka na čtvrté židli. „A co vás se týče…,“ při pohledu na děvče na páté židli se odmlčím. „Předpokládám, že jste nikdy své matce neřekla, co si myslíte,“ povytáhnu škádlivě obočí, ale děvče se nechce chytnout.

„Cože?“ zamračí se. „O čem to mluvíte?“

Sakra.

„Však vy víte,“ silou vůle protahuju úsměv. „Vy víte..!“

„To teda nevím.“ Stále vrtí klidně hlavou. „Vážně nevím, o čem mluvíte.“

Lidé si přestanou povídat a se zájmem se k nám obracejí.

„Mám to snad říct na veřejnosti?“ Úsměv mi začíná trochu tuhnout. „Co jste si tehdy… myslela? Mám to říct vašimi slovy?“ Začínám s ní ztrácet trpělivost. „Rovnou tady…“

Najednou se jí obličej zkroutí děsem. „Ach bože. Tamto. Máte pravdu.“

Podaří se mi neodfouknout si úlevou.

„Mega Lara má vždycky pravdu!“ vyseknu jim divadelní úklonu. „Dámy a pánové, loučím se s vámi a doufám, že ne navždy!“ Lidé tleskají a já se mezi nimi rychle protáhnu rovnou k Edovi.

„Mám vaši kabelku,“ šeptá do aplausu. „Ještě jedna úklona a padáme.“

Téměř nedýchám, dokud nejsme bezpečně venku. Vzduch je svěží a fouká teplý větřík. Hotelový vrátný je obklopen hloučkem lidí, čekajících na taxi, ale já nechci riskovat, že bych do taxíku nastoupila s někým z oslavy, a tak rychle odcházím pěšky.

„Šikovný Megoušek,“ prohlásí Ed, když mě dožene.

„Díky.“

„Ta ztráta magických sil mě mrzí,“ pohlédne na mě tázavě, ale já předstírám, že jsem si toho nevšimla.

„Ale co,“ pohodím nenucené rameny. „Byly tu a už tu nejsou. To jsou ty záhady Orientu. Když se vydáme tudy…,“ kouknu úkosem na tabulku s názvem ulice, „chytíme nejspíš taxíka.“

„Jsem vám vydán na milost a nemilost,“ prohlásí Ed. „Já se tu vůbec nevyznám.“

Ta jeho neznalost Londýna mě už začíná vážně štvát.

„A znáte tu vůbec něco?“

„Ale ano, cestu do práce a z práce,“ pokrčí Ed rameny. „Park u bytu. Taky trefím do Whole Foods.“

Tak tedy, už toho mám právě dost. Jak si vůbec může dovolit přijet do tohohle báječného města a nemít sebemenší zájem ho aspoň trochu poznat?

„Nepřipadá vám to malinko omezené a arogantní?“ zastavím se. „Nezdá se vám, že když se člověk na nějaký čas usadí v nějakém městě, že by ho měl aspoň minimálně respektovat a snažit se ho trošku poznat? Londýn je jedním z nejúžasnějších a nejbáječnějších měst na světě s mořem historických památek! A ten zatracený Whole Foods je navíc americká firma! Nemohl byste aspoň chodit do Waitrose?“ Téměř na něj křičím. „Jakože, proč jste sem přijel pracovat, když vás to tu vůbec nezajímá? Proč jste sem vlastně přijel?“

„Původně jsem měl v plánu prozkoumat Londýn se svou snoubenkou,“ odpoví Ed ledově.

Tím mi trošinku vezme vítr z plachet.

Se snoubenkou? Jakou snoubenkou?

„Jenomže se se mnou týden před odjezdem rozešla,“ pokračuje konverzačním tónem. „Svou společnost požádala, aby její místo v Londýně nabídli někomu jinému. Takže jsem stál před rozhodnutím: nevzdat to, jet do Anglie a dělat svou práci, jak nejlépe dovedu, nebo zůstat v Bostonu s vědomím, že ji budu vídat prakticky každý den. Pracovala ve stejné budově jako já.“ Na vteřinu se odmlčí a pak dodá. „I ta její nová akvizice.“

„Aha,“ zarmouceně se na něj podívám. „Tak to promiňte. Já… tohle jsem nevěděla.“

„Ale to nic.“

Vypadá tak nevzrušeně, až by si člověk řekl, že ho to vůbec nezajímá – ale pomalu už začínám jeho kamenný výraz chápat. To jen tak na první pohled vypadá, že ho nic nezajímá. Teď už tomu podmračenému výrazu trochu rozumím. A uzavřenému chování. A tomu znechucenému tónu, když onehdy v tamté restauraci telefonoval. Páni, ta jeho snoubenka musí být ale číslo. Přímo ji mám před očima. Americké velké bílé zuby, vlasy poletující do všech stran a podpatky tak vysoké, že by si na nich člověk mohl srazit vaz. Určitě jí koupil obrovský prsten a vsadila bych na to krk, že si ho nechala.

„To muselo být dost hrozné,“ zakoktám, když zase pokračujeme v chůzi.

„Nakoupil jsem stohy průvodcovských publikací,“ dívá se zarputile před sebe. „Vymyslel jsem spoustu tras. Plánoval jsem milion věcí. Stratford-on-Avon… Skotsko… Oxford… Ale všechno to se mělo dít s Corinne. A nějak jsem na to prostě ztratil chuť.“

Před očima se mi zjeví stohy průvodcovských publikací hustě počmáraných poznámkami, kam všude se vypraví. A pak spadne klec. Docela je mi ho líto. Asi bych měla být zticha a přestat ho trápit. Ale jakýsi silnější instinkt mi to nedovolí.

„Takže teď chodíte každý den jenom do práce a domů, že? Nedíváte se napravo ani nalevo. Nejdelší výprava je do Whole Foods nebo do parku a šmytec.“

„Stačí mi to.“

„A jak dlouho už jste tady?“

„Pět měsíců.“

„Pět měsíců!“ vyděsím se. „Tak to ne. Takhle nemůžete žít donekonečna. Nemůžete chodit po světě s klapkami na očích. Musíte se pořádně rozhlédnout kolem sebe. Jít dál.“

„Vážně jít dál?“‚ opakuje po mně posměšně. „Páni, tak tohle mi ještě nikdo neřekl!“

Asi nejsem jediná, kdo mu dával moudré rady. No, co se dá dělat.

„Zhruba za dva měsíce odjedu,“ dodá stroze. „Takže teď už je to asi vážně jedno, jestli Londýn znám nebo ne.“

„No a tak jenom sedíte, civíte do zdi, metabolizujete a čekáte, až vám bude líp? Tak to se nedočkáte! Pokud s tím něco neuděláte sám!“ Najednou ze mě vyrazí všechno, co mě na něm jako na člověku štve. „Podívejte se na sebe. Píšete v práci oficiální zprávy. E-maily mámě a řešíte problémy všech ostatních hlavně proto, že nechcete myslet na vlastní! Omlouvám se, ale slyšela jsem vás v Pret A Manger,“ upadnu do rozpaků, když ke mně Ed prudce otočí hlavu. „Když chcete někde žít, musíte se nějak zapojit. Jinak to není žádný život. Jinak jenom přežíváte. Vsadím se, že jste si ani pořádně nevybalil, že ne?“

„No tak náhodou…“ Pár kroků mlčí. „Udělala to za mě má domácí.“

„No vidíte,“ pokrčím rameny a chvíli kráčíme téměř vyrovnaným krokem v naprostém tichu. „Lidi se rozcházejí,“ prohlásím nakonec. „Tak to prostě chodí. A brečet nad rozlitým mlíkem nemá cenu. Člověk musí vycházet ze skutečnosti.“

Při oněch slovech mám divný pocit, jako bych je už někdy slyšela. Nejspíš mi něco takového říkal táta kvůli Joshovi. A dokonce možná i týmiž slovy.

Jenomže to bylo něco úplně jiného. Naprosto jiná situace. Copak jsme s Joshem chtěli někam jet? Nebo se přestěhovat do jiného města? A vůbec, teď zase spolu chodíme, takže to je naprosto jiná situace.

„Život je jako eskalátor,“ dodám přemoudřele.

Tohle mi také říká táta a já se pokaždé vztekám, protože on tomu nemůže rozumět. Ale radit někomu jinému mi připadá úplně jiné.

„Eskalátor?“ opakuje Ed. „Já myslel, že je život jako bonboniéra.“

„Kdepak, stoprocentně jako eskalátor,“ rukou napodobím jeho jízdu. „A buďto se na něm můžete kochat vyhlídkou, nebo popadnout každou příležitost, kolem které jedete, za pačesy. Za chvíli může být příliš pozdě. To mi řekl táta, když jsem se rozešla s… jedním klukem.“

Po několika krocích se Ed zeptá. „A vzala jste si jeho radu k srdci?“

„Ehm… abych tak řekla…,“ pročísnu si vlasy rukou a vyhýbám se mu pohledem. „Svým způsobem.“

Ed se zastaví a vážně se na mě zadívá. „No a co, šla jste teda dál? A bylo to snadné? Protože pro mě je to sakra těžké.“

Odkašlu si a snažím se získat čas. Ale tady přece o mě nejde, ne?

„Ono se to ‚jití dál‘ dá vykládat různě.“ Snažím se zachovat svůj moudrý tón. „Strašná spousta variant. Každý to prostě dělá po svém.“

Tak se mi zdá, že mě tato diskuze přestává bavit. Nejvyšší čas chytit taxík.

„Taxi!“ mávám rukou na jedno, které jede kolem, ale to mě okázale ignoruje, i když má nahoře rozsvícené světlo. Tohle fakt nesnáším.

„Teď to zkusím já,“ Ed vykročí k obrubníku a já vytáhnu mobil. Nejraději jezdím s takovou malou firmičkou. Třeba by pro nás přijeli. Stáhnu se do dveřního výklenku, vytáčím číslo, vyčkávám, a pak se dozvím, že všechna auta jsou dnes večer v provozu a že bych musela čekat nejméně půl hodiny.

„Špatné zprávy.“ Vyjdu z výklenku a najdu Eda strnule stát na chodníku. A taxíky vůbec nechytá. „Neměl jste štěstí?“ ptám se udiveně.

„Laro,“ obrátí se ke mně. Vypadá vyjeveně a má trochu skelný hled. Nebere snad nějaké drogy? „Asi bychom si měli jít zatančit.“

„Cože?“ zkoprním.

„Asi bychom si měli jít zatančit,“ a na zdůraznění svého prohlášení kývne hlavou. „Byl by to krásný závěr našeho večera. Najednou, zničehonic, mě to napadlo.“

A mě také hned něco napadlo! Sadie.

Otáčím se jako korouhvička, pátrám ve tmě, až ji spatřím na pouliční lampě.

„Poslyš!“ vyjeknu naštvaně, ale Ed si toho naštěstí vůbec nevšiml.

„Nedaleko je jeden takový noční klub,“ říká právě. „No tak. Pojďme si na chvilku zatancovat. Je to báječný nápad. Nechápu, proč mě to nenapadlo dřív.“

„A jak vás to vůbec napadlo?“ odseknu. „Vy se přece v Londýně nevyznáte!“

„To je fakt.“ Zdá se, že ho to trochu vyvedlo z míry. „Ale bůhvíproč mám najednou představu, že je tu o kousek dál noční klub. Tímto směrem, třetí vlevo.“ Ukáže rukou. „Mohli bychom tam na chvíli zaskočit.“

„Velmi ráda,“ souhlasím mile. „Jenom si teď musím ještě zatelefonovat. Musím si vyřídit jednu věc.“ Vysílám výmluvně slova směrem k Sadie. „Jinak bych si totiž zatancovat nemohla.“

Sadie rozmrzele sjede z kandelábru na chodník a já předstírám, že volím na mobilu čísla. Tak moc se zlobím, že ani nevím, odkud začít.

„Jaks mě v tom mohla nechat?“ zasyčím na ni. „Byla jsem úplně nahraná!“

„Ale coby! Zvládlas to celkem slušně. Dívala jsem se.“

„Ty jsi tam byla?“

„No, měla jsem trochu výčitky, a tak jsem se přišla podívat, jak si vedeš,“ upírá zrak kamsi za mé rameno.

„Tak to ti tisíckrát děkuju,“ řeknu sarkasticky. „Ohromně jsi mi pomohla. A co má teď znamenat tohle?“ ukážu na Eda.

„Chci si zatancovat,“ řekne vzdorně, „a kvůli tomu musím občas sáhnout k mimořádným opatřením.“

„Cos to s ním provedla? Vypadá jako v posttraumatickém šoku.“

„Malinko jsem mu… vyhrožovala,“ prohlásí vyhýbavě.

„Vyhrožovala?“

„Nemáš právo se na mě tak dívat!“ osopí se na mě najednou. „Nemusela bych to dělat, kdybys nebyla tak strašně sobecká. Já vím, že je tvé zaměstnání důležité, ale já si sem přišla zatancovat! A se vším všudy! A ty to dobře víš. Vždyť proto jsme sem také přišly. Měl to být můj večer. Ale tys mi ho vyfoukla a já jsem ostrouhala! To není fér!“

Jako by měla přímo na krajíčku. Teď mám zas špatné svědomí já. Vážně to měl být hlavně její večer a já jsem jí ho tak nějak ukradla.

„Ano. Máš pravdu. Tak si pojďme zatancovat.“

„Prima! To bude žůžo! Jdeme…“ Opět se jí vrátí dobrá nálada a vede mě klikatými mayfairskými uličkami, kde jsem snad vůbec nikdy nebyla. „Už tam skoro jsme… Tady!“

Je to nevelký klub, který se jmenuje The Flashlight Dance. V životě jsem o něm neslyšela. Před ním stojí dva klimbající vyhazovači, kteří nás pustí bez dotazů dovnitř.

Sejdeme po několika spoře osvětlených schodech dolů a ocitneme se ve velké místnosti vyložené červeným kobercem, s honosnými lustry, tanečním parketem a barem, u něhož sedí dva nevrle vyhlížející pánové v kožených kalhotách. Na pidipódiu je DJ a pouští tracky JLo. Netancuje tam ani noha.

Nic lepšího Sadie najít nemohla?

„Hele, Sadie,“ ucedím k ní, zatímco se Ed hrne k baru osvětlenému neonovým světlem. „Jsou i lepší kluby. Jestli si chceš opravdu hodit kyčlí, mohli bychom zajít do něčeho lepšího…“

„Haló!“ přeruší mě čísi hlas. Otočím se a spatřím štíhlou padesátnici s vysedlými lícními kostmi v černém topu a průsvitné sukni přes černé legíny. Zrzavé vlasy má vyčesané nahoru do uzlu a oční linky se jí v úzkostném pohledu stáčejí do otazníku. „Přišli jste na hodinu charlestonu?“

Na hodinu charlestonu?

„Moc se omlouvám,“ pokračuje žena. „Vzpomněla jsem si na poslední chvíli, že jsme se domluvili na hodině.“ Potlačí mohutné zívnutí. „Vy budete Lara, viďte? Musím vás pochválit, jak vhodně jste se na to oblékla!“

„Promiňte na okamžik.“ Usměju se na ni, vytáhnu mobil a obrátím se k Sadie. „To je zase tvoje práce?“ ucedím. „Kdo to vůbec je?“

„Potřebuješ se něco naučit,“ prohlásí Sadie neomaleně. „A tohle je učitelka. Bydlí v jedné místnůstce nahoře. Normálně dává přes den hodiny tance.“

Nevěřícně se dívám na Sadie. „Tys ji vytáhla z postele?“

„Bůhvíproč jsem si zapomněla zaznamenat naši schůzku do diáře,“ prohlásí žena, když se zase obrátím k ní. „Nestává se mi to často… díky bohu, že jsem si vzpomněla! Najednou mi cosi řeklo, že tu na mě asi čekáte.“

„Podívejme!“ vystřelím z očí dva šípy na Sadie. „Co s námi ten náš mozek někdy udělá, viďte!“

„Tady je váš drink,“ vedle mě se objeví Ed. „Kdopak je to?“

„Já jsem vaše učitelka tance Gaynor.“ Podává Edovi ruku a ten ji trochu vyjeveně stiskne. „Už se dlouho zajímáte o charleston?“

„O jaký charleston?“ ptá se Ed zmateně.

Nejspíš tu za chvíli dostanu hysterický záchvat. Fakt je, že si Sadie vždycky prosadí svou. Prostě chce, abychom tancovali charleston. Tak si ho zatancujeme. Dlužím jí to. Tak proč ne.

„Tak co?“ usměju se na něj podmanivě. „Připraven?“

Charleston je mnohem svižnější, než jsem čekala. A poměrně složitý. A vyžaduje koordinaci pohybů. Po hodině mě nohy i ruce bolí jako čert. A nedá se ulejvat. Ještě horší než mé cvičení Nožičky, bříško a zadeček. Jako když člověk běží maratón. „A kupředu a dozadu…,“ skanduje učitelka tance. „Otáčet chodidly…“

Už neotočím chodidlem ani o píď. Protože mi jinak obě upadnou. Plete se mi levá s pravou a nerada jsem praštila rukou Eda do ucha.

„Charleston, charleston…,“ vyřvává hudební doprovod na celý klub. Chlápci v kožených kaťatech na nás upřeně civí od počátku hodiny. Taneční hodiny tu očividně nejsou žádnou výjimkou. Až na to, že se podle Gaynor všichni chtějí naučit salsu. Hodinu charlestonu nedávala snad už patnáct let. Mám pocit, že si nás skutečně vychutnává.

„A krok a kop… rozhazovat rukama… výborně!“

Mávám rukama tak úporně, že v nich úplně ztrácím cit. Třásně na šatech mi div neuletí. Ed se zarputilým výrazem kříží ruce nad koleny. Když se na něj letmo podívám, rychle se na mě usměje, ale patrně je příliš soustředěný, než aby mohl mluvit. Ohromně mu to jde nohama. To tedy koukám.

Podívám se na Sadie, která blaženě tancuje. Je úžasná. Mnohem lepší než učitelka. Nohy se jí mihotají dopředu a dozadu, umí milion kroků a očividně se vůbec nezadýchá.

I když, přiznejme si, ona už nejspíš dýchat nemusí.

„Charleston, charleston…“

Sadie zachytí můj pohled a v extázi zakloní hlavu. Je to nejspíš už hodně dlouho, co stála na parketu. Už jsem to měla udělat dávno. Teď mě skutečně hryzne svědomí. Rozhodnu se, že ode dneška budeme chodit tancovat každý večer. Budeme dělat všechno, co v těch svých dvacátých letech tak milovala.

Jediný problém je, že mě teď píchlo v boku. Odbelhám se stranou. Teď musím nějak dosáhnout toho, aby si Ed zatancoval se Sadie. Oni dva, beze mě. Nějak to musí jít. Pak to bude skutečně její večer.

„Je vám něco?“ Ed jde za mnou z parketu.

„Ale nic, to je dobré.“ Přejedu si obočí ubrouskem. „To je dřina!“

„Drželi jste se dobře!“ přijde za námi Gaynor a v návalu nadšení jednomu po druhém tiskne ruce. „Jste velmi slibný pár! Podle mě to dotáhnete daleko! Uvidíme se příští týden?“

„Ehm… možná.“ Neodvážím se podívat na Eda. „Já vám ještě zavolám, ano?“

„Nechám vám tu puštěnou hudbu,“ prohlásí Gaynor nadšeně. „Můžete si cvičit sami!“

Když svým svižným tanečním krokem přes taneční parket odejde, soustředím se na Eda. „Poslyšte, chtěla bych vidět, jak tancujete. Nemohl byste to chvíli zkusit sám?“

„Vám snad přeskočilo!“

„Prosím! Předveďte mi, jak to děláte s rukama. Moc ráda bych se podívala. Nenechte se prosit…“

Ed dobromyslně obrátí oči v sloup a vyrazí na parket. „Sadie!“ zasyčím a ukazuju na Eda. „Rychle! Partner čeká!“

Když jí dojde, co mám na mysli, rozšíří se jí oči. Ve vteřině stojí před ním s rozzářeným pohledem.

„Děkuju, ráda si zatančím,“ řekne mu. „Mnohokrát děkuju!“

Ed začne kmitat nohama a rukama a ona se s ním dokonale sladí. Vypadá nesmírně šťastná. A tak spokojená. Ruce má na jeho ramenou, náramky se jí ve světle lustru třpytí, vlasy jí nadskakují do rytmu hudby, jako když se člověk dívá na stařičký film…

„To by snad už stačilo,“ zasměje se Ed najednou. „Lepší je to s partnerem.“ A k mému úleku projde ke mně přímo přes Sadie.

Vidím ohromení v Sadiině obličeji. Dívá se za ním, jak odchází z parketu, a vypadá zničeně. Trhnu sebou a moc si přeju, aby ji viděl jako teď já, aby věděl…

„Promiň,“ artikuluju neslyšně na Sadie, když mě Ed vleče na parket. „Je mi to líto.“

„Ede, věříte ve strážné anděly?“ napadne mě najednou. „Nebo na duchy? Nebo přízraky?“

„Ne, ani na jedno. Proč?“

Nakloním se k němu důvěrně. „Co kdybych vám řekla, že tady teď s námi jeden strážný anděl je a nejraději by vám stáhl kalhoty?“

Ed se na mě dlouze zadívá: „Je snad ‚strážný anděl‘ eufemismus pro ‚prostitutku‘?“

„Ne!“ vyprsknu smíchy. „Nechme toho.“

„Dobře jsem se bavil,“ dopije sklenku a usměje se na mě. A to nefalšovaným úsměvem. S přimhouřenýma očima a hladkým čelem a se vším, co k tomu patří! Mám chuť vykřiknout: „Geronimo! Dokázali jsme to!“

„I já.“

„Takový závěr večera jsem opravdu nečekal,“ rozhlédne se po nevelkém klubu. „Ale je to skvělé!“

„A zvláštní.“ Přikývnu.

Otevře sáček s arašídy a nabídne mi a já se dívám, jak hladově se na ně vrhl. I když už vypadá uvolněně, na čele se mu stále slabě rýsuje ustaraná vráska.

Není divu. Starostí má jistě spoustu. Nemůžu si pomoct, ale je mi ho líto. Přišel o snoubenku. Pracuje v cizím městě. Probíjí se životem týden za týdnem, aniž z něho má nějaké potěšení. Ta hodina tance mu asi udělala dobře. Patrně to byla největší zábava za poslední měsíce.

„Ede,“ vyletí ze mě spontánně. „Co kdybych vás povzala na prohlídku Londýna. Je téměř zločin, že jste se nikam nešel podívat. Provedu vás městem. Třeba někdy o víkendu?“

„Velmi rád.“ Vypadá upřímně dojatý. „Díky.“

„Platí! Pošleme si e-mail.“ S odporem dopiju koktejl Sidecar. (Vnutila mi ho Sadie, ale zvedá se mi z něj žaludek.) Ed se podívá na hodinky: „Takže půjdeme?“

Podívám se na parket, kde Sadie stále ještě tancuje jako o život a neúnavně kolem sebe kmitá nohama a rukama. Žádný div, že ve dvacátých letech byly holky jako tyčky.

„Jdeme,“ přikývnu. Však nás Sadie, až bude chtít, dohoní.

Vyjdeme do mayfairské noci. Pouliční světla svítí, od chodníků se zvedá mlha a široko daleko není živé duše. Zamíříme na roh ulice a po několika minutách se nám podaří zastavit dva taxíky. Už se začínám v kratinkých šatičkách a tenkém plášti třást zimou. Ed mě doprovodí k prvnímu taxíku a chvíli u něj zůstane stát.

„Díky, Laro,“ loučí se zdvořile jako student střední školy. Ale mně už se to vlastně začíná líbit. „Byl to příjemný večer. Vlastně… úplně nádherný.“

„Že jo!“ urovnávám si síťku, která se mi ve víru tance trochu svezla na stranu, a Edovi pobaveně zacukají koutky úst. „A na tu vyjížďku si mám vzít kamaše?“

„Nepochybně,“ přikývnu. „A cylindr.“

Ed se zasměje. Nejspíš jsem ho teď poprvé slyšela se zasmát. „Dobrou noc a ať žije charleston!“

„Dobrou noc,“ zavřu dveře a taxík se rozjede.

SEDMNÁCT

Druhý den ráno chodím jako ve snách. Ještě mi v uších zní hudba rytmu charlestonu a v hlavě problesknou vzpomínky na to, jak jsem byla Mega Larou. Jako by se mi to zdálo.

Naštěstí to nebyl sen, protože životopis Clare Fortescueové mám na mailu ve chvíli, kdy přijdu do kanceláře. Ovoce mé práce!

Kate div oči nevypadnou z důlků, když e-mailovou zprávu tisknu.

„Kdo to propána je?“ zajímá se. „Hele, ona má dokonce MBA! A vyhrála jakousi cenu!“

„Já vím,“ prohodím nonšalantně. „Je to špičková marketingová ředitelka a za svou práci byla oceněna. Seznámily jsme se včera večer. Dám ji do užšího výběru pro Leonidas Sports.“

„A ví vůbec, že tam bude?“ znervózní Kate.

„Pochopitelně!“ řeknu rychle, ale trochu přitom zčervenám. „To se ví, že ano.“

Do deseti hodin mám seznam kompletní a odešlu ho Janet Gradyové. Opřu se dozadu a zašklebím se na Kate, kterou cosi velmi zaujalo na monitoru.

„Našla jsem tvou fotografii!“ hlásí mi. „Z včerejší večeře! ‚Lara Lingtonová a Ed Harrrison přicházejí na večeři časopisu Business People.“ Zarazí se a vypadá trochu zmateně. „A kdo to vůbec je? Já myslela, že si šla s Joshem.“

„To máš tak,“ řeknu. „Ed je takový… obchodní kontakt.“

„Chápu.“ Dívá se trochu zasněně na obrazovku. „Ale nevypadá špatně, že? Jakože, Josh taky nevypadá špatně,“ dodá rychle. „Je hezký trochu jinak.“

To je hrůza, ta holka nemá žádný vkus. Josh vypadá milionkrát lépe než Ed. Což mi připomíná, že jsem s ním už dlouho nemluvila. Raději mu zavolám. Co když se mu porouchal mobil a on mi posílá jednu esemesku za druhou a teď mu vrtá hlavou, proč mu neodpovídám.

Chvíli čekám, než jde Kate na záchod a já mám trochu soukromí, a pak vytočím číslo do jeho kanceláře. „Josh Barrett.“

„To jsem já,“ zavrkám do telefonu. „Jak bylo na výletě?“

„Nazdar. Dobře.“

„Stýskalo se mi!“

Chvíli je ticho. Josh na to cosi řekl, ale já jsem neslyšela, co přesně.

„Říkala jsem si, jestli se ti nestalo něco s mobilem,“ dodám. „Protože jsem od tebe nedostala od včerejšího rána ani jednu zprávu. Ty jsi mé esemesky dostával?“

Zase to nesrozumitelné zamumlání. Co to s tím spojením zase je?

„Joshi?“ ťukám na sluchátko.

„Už,“ jeho hlas zní najednou mnohem jasněji. „Jo. Já to zjistím.“

„Mám večer přijít?“

„Nikam nepůjdeš!“ Najednou se přede mnou vynoří Sadie. „Dneska je ta přehlídka! Jdeme si pro náhrdelník!“

„Já vím,“ zamumlám s rukou na mikrofonu. „Až potom. Ale něco předtím mám,“ pokračuju k Joshovi. „Mohla bych přijít kolem desáté?“

„To mi docela vyhovuje,“ odpoví Josh trochu roztržitě. „Protože dneska mám strašně moc práce.“

Další práce? Z toho člověka se stává workoholik.

„Dobře,“ řeknu chápavě. „Tak co třeba zítra v poledne? A někam bychom si pak mohli zajít.“

„Jistě,“ přisvědčí po chvíli. „To by šlo.“

„Miluju tě,“ zavrním. „Nemůžu se dočkat, až tě uvidím.“

Ticho.

„Joshi?“

„Ehm… no jo. Já taky. Ahoj, Laro.“

Položím sluchátko a opřu se zády o opěradlo. Jsem trochu zklamaná a nevím proč. Všechno je prima. Všechno je v pořádku. Tak proč mám pocit, že někde cosi chybí?

Mám chuť Joshovi zavolat zpátky a zeptat se: „Je všechno v pořádku? Nechceš si třeba promluvit?“ Ale to nesmím. Myslel by si, že jsem jím posedlá, ale to já nejsem, jenom mi to není jasné. Snad můžou lidé trochu přemýšlet, nebo ne?

No prostě. To je jedno. Nemůžu o tom dumat celý den.

Rychle se vrátím k počítači a najdu tam zprávu od Eda. Páni, to je rychlík!

Ahoj, milovnice charlestonu. Včera večer to bylo moc prima. Ohledně toho pojištění Vaší firmy. Mohlo by Vás zajímat toto spojení. Prý nejsou špatní. Ed

Kliknu na adresu a otevře se mi nabídka zlevněného pojištění pro malé firmy. To je celý on: stačí se jenom zmínit a on hned najde řešení. Ale je to od něj vážně moc hezké. Kliknu na „reply“ a rychle vyťukám odpověď:

Díky, milovníku charlestonu! To je od vás moc hezké. Doufám, že jste oprášil všechny své londýnské průvodce. PS: Už jste svému personálu předvedl, jak senzačně válíte charleston?

Obratem dostanu odpověď.

Chcete mě snad vydírat?

Zahihňám se a začnu hledat na internetu nějaký záběr tančící dvojice, který mu chci poslat. „Čemu se tak směješ?“ ptá se Sadie.

„Ale ničemu,“ odseknu a zavřu okno, aby Sadie neviděla, že si píšu s Edem. Je tak strašně majetnická, že by si to mohla vyložit špatně. Nebo ještě hůř, mohla by mi začít diktovat nekonečné e-maily plné toho slabomyslného slangu z dvacátých let.

Začne si číst módní časopis Grazia, který mám otevřený na stole, a po chvíli zavelí: „Obrať.“ To je její nový zvyk. A musím říct, že dost otravný. Pasovala mě na komorníka pro obracení listů.

„Hej, Laro,“ vběhne do kanceláře Kate. „Přišla ti zvláštní zásilka!“

A předá mi jasně růžovou obálku pomalovanou motýlky a beruškami a nahoře s nápisem „Tutus and Pearl“. V obálce najdu vzkaz od Diamantiny asistentky.

Diamanté si myslí, že by Vám to možná přišlo vhod. Těšíme se na Vás dnes k večeru!

Je tam list s podrobnostmi o módní přehlídce a na řetízku laminátová kartička s visačkou „VIP s právem vstupu do zákulisí“. Jůůů! Ještě nikdy jsem nebyla VIP. Dokonce ani IP.

Prohlížím si kartičku ze všech stran a myslím na nadcházející večer. Konečně dostaneme ten náhrdelník! Po tak dlouhé době. A pak…

Najednou se zarazím. Pak… co pak? Sadie řekla, že nemůže odejít, dokud nedostane ten náhrdelník. Proto je tady. Takže, co se stane, až ho dostane? Nemůže přece…

Jakože, přece jen tak…

Přece jen tak… neodejde?

Dívám se na ni se smíšenými pocity. Celou dobu jsem nemyslela na nic jiného než na ten náhrdelník. Pustila jsem z hlavy, co bude pak.

„Obrať,“ opakuje Sadie netrpělivě s očima upřenýma na článek o Katie Holmesové. „Tak dělej!“

Co nejpevněji si umiňuju, že Sadie tentokrát nezklamu. Jen co ten zatracený náhrdelník jedním okem spatřím, chňapsnu ho a bude to.

I kdyby byl nakrásně omotán kolem něčího krku. I kdybych se o něj měla porvat jako ragbista. K hotelu Sanderstead přicházím celá nažhavená. Nohy mám připravené ke skoku a ruce k chňapsnutí náhrdelníku.

„Musíš mít oči na stopkách,“ mumlám k Sadie, když procházíme prázdnou bílou halou. Před námi vcházejí dvě vychrtlá děvčata v minisukních a na vysokých podpatcích do dvojkřídlých dveří ozdobených chomáčky růžového hedvábí a trsy balónků ve tvaru motýla. Musí to být tam.

Opodál se prochází hloučky švitořících a nastrojených děvčat, která si přiťukávají šampaňským v černých flétnách, a zdálky jemně duní hudba. Do středu místnosti vede molo, nad nímž je zavěšena síť stříbrných balónků, a před molem stojí řady židlí s hedvábným čalouněním.

Trpělivě čekám, než se zaregistrují dívky přede mnou, a pak přistoupím k plavovlásce v růžových plesových šatech. V rukou svírá psací desky a chladně se na mě usměje. „Přejete si?“

„Přeju,“ přikývnu. „Přišla jsem na tu přehlídku.“ Nevěřícně mě sjede pohledem od hlavy až k patě. (Černé úzké kalhoty, černý top, černá krátká bundička. Schválně jsem se oblékla do černého, protože tak přece chodí všichni módní návrháři, že?) „Jste na seznamu?“

„Ano,“ podávám jí pozvánku. „Jsem Diamantina sestřenice.“

„Aha, sestřenice.“ Její úsměv ještě o pár stupňů zchladne. „Milé.“

„Vlastně bych si s ní potřebovala ještě před přehlídkou promluvit. Víte, kde teď je?“

„Obávám se, že nebude mít čas…,“ začne dívka zdvořile.

„Je to naléhavé. Opravdu s ní strašně moc musím mluvit. A mimochodem, mám tohle.“ Zamávám jí VIP visačkou před nosem. „Můžu se ji pokusit sehnat sama. Ale kdybyste náhodou věděla, kde právě je, moc by mi to pomohlo…“

„Dobře,“ řekne děvče po chvíli váhání. Vezme si miniaturní mobil zdobený drahokamy a vytočí číslo. „Jakási sestřenice chce mluvit s Diamanté. Je tam někde?“ Polohlasem dodá: „Ne. Nikdy jsem ji neviděla. Když myslíš…“ Odtáhne mobil od ucha. „Že prý máte za ní přijít do zákulisí. Tudy.“ Ukáže k jedněm dveřím na chodbě.

„Jdi přede mnou!“ přikazuju Sadie šeptem. „Koukni, jestli ho tam někde neuvidíš. Nemělo by být tak těžké ho tam někde najít!“ Kráčím chodbou vyloženou kobercem za mládencem s bednou šampaňského Moët a právě mávám VIP visačkou na vyhazovače, když se Sadie objeví znovu. „Říkala jsi, že ho najdu snadno?“ Hlas se jí třese. „To byl asi vtip! Nikdy ho nenajdeme! Nikdy!“

„Co to říkáš?“ vyděsím se. „Co to…“

Do háje. To nemůže být pravda.

Vstoupím do velkého sálu s mnoha zrcadly, židlemi, kadeřníky a kadeřnicemi, kteří tam pobíhají se zapnutým fénem, opřekot brebentícími vizážisty a přibližně třiceti modelkami. Všechny jsou vysoké pohodlně usazené na židli, nebo pobíhají kolem s mobilem přitisknutým k uchu. Všechny mají průsvitné kratinké šaty. A všechny kolem krku minimálně dvacet náhrdelníků. Řetízky, perly, přívěsky… Kam se podívám, vidím náhrdelníky. Hromady a hromady náhrdelníků.

Právě se na sebe se Sadie vyděšeně díváme, když zaslechnu protáhlý hlas.

„Laro, tak jsi přece jen přišla!“

Otočím se a vidím Diamanté, která ke mně nejistě klopýtá. Má na sobě kraťoučkou sukni se vzorem různobarevných bonbonů ve tvaru srdce, koženou vestu se stříbrným páskem pobitým cvočky a vysoké kozačky na jehlovém podpatku. Drží dvě flétny se šampaňským a jednu mi podává.

„Ahoj, Diamanté. Blahopřeju! Mockrát děkuju za to, žes mě pozvala. Je to úžasné!“ Rukou opíšu kruh kolem celé místnosti a pak se zhluboka nadechnu. Nechci, aby to, co jí právě chci říct, znělo přespříliš zoufale nebo beznadějně. „No prostě,“ snažím se nasadit bezstarostný a nenucený tón. „Chtěla jsem tě požádat o jednu obrovskou laskavost. Mám na mysli ten starý náhrdelník se sponou ve tvaru vážky, na kterém tolik záleží tvému otci. S těmi skleněnými korálky a štrasem.“

Diamanté se na mě překvapeně podívá. „A jak ty o něm vůbec víš?“

„Ehm… to je dlouhý příběh. On totiž původně patřil pratetě Sadie a mé mámě se odjakživa líbil, a tak jsem jí tím chtěla udělat radost.“ Za zády křečovitě křížím prsty. „Tak jsem se chtěla zeptat, jestli bys mi ho po přehlídce nemohla… ehm… dát? Co říkáš? Tedy, pokud ho už nebudeš potřebovat.“

Diamanté padají plavé vlasy na záda a zírá na mě skelnýma očima.

„Můj otec je blbec,“ prohlásí nakonec důrazně.

Chvíli se na ni zmateně dívám, a pak mi to konečně dojde. No nazdar. Tohle mi ještě scházelo. Je nalitá. Patrně nasává šampaňské od rána.

„Je to zatracený… blbec.“ Zhluboka si přihne šampaňského.

„Jo,“ vyhrknu. „To se nedá popřít. A proto bys ten náhrdelník měla dát mně. Mně,“ opakuju hlasitě a pomalu.

Diamanté se zhoupne na podpatcích a já ji rychle chytnu za ruku, aby mi nepřepadla dozadu. „Náhrdelník s vážkou,“ vyslovuju pomalu a zřetelně. „Víš, kde je?“ Diamanté mě chvíli upřeně pozoruje a pak se ke mně nakloní tak blízko, že v jejím dechu rozpoznávám šampaňské, cigarety a mentolky.

„Hele, Laro, jak to, že se my dvě nekamarádíme? Jseš úžasná holka.“ Pak se trochu zamračí a opraví se: „Ne úžasná, ale… však víš. Správňácká. Proč spolu něco nepodnikneme?“

Není to kupříkladu proto, že ty většinou něco podnikáš ve vaší supervile na Ibize a já zase pořád něco podnikám na mnohem horší adrese v Kilburnu? „Ehm… co já vím. Mohly bychom. Bylo by to prima.“

„Mohly bychom si spolu nechat prodloužit vlasy!“ napadne Diamanté v záchvatu inspirace. „Já na to chodím a je to tam moc bezva. Taky ti tam upraví nehty. Je to naprosto ekologické a v souladu s přírodou.“ Ekologické prodlužování vlasů?

„Určitě,“ přikývnu co nejpřesvědčivěji. „To určitě podnikneme. To prodlužování. Už se těším.“

„Já vím, co si o mně myslíš, Laro.“ Její oči na chvíli dostanou ten opilecky pronikavý pohled. „Nemysli, že to nevím.“

„A co?“ To mě trochu zarazí. „Vždyť já si o tobě v podstatě nic nemyslím.“

„Myslíš si, že jenom tahám prachy z táty. Protože mi tohle všechno platí. Že si to myslíš?“

„Ale ne!“ upadnu do rozpaků. „Tohle si nemyslím! Jenom prostě… však víš…“

„Že jsem zpovykaná kráva?“ Opět se zhluboka napije šampaňského. „No tak, řekni mi to.“

Nevím, co jí mám říct. Diamanté se mě zatím nikdy neptala na to, co si o ní nebo o čemkoli jiném myslím. Tak co, mám jí říct pravdu? „No, myslím si…,“ zaváhám, ale pak do toho skočím rovnýma nohama. „Možná kdybys pár let počkala a dělala si všechno sama, naučila se řemeslo a sama se vypracovala, možná bys měla mnohem lepší pocit.“

Diamanté pomalu přikyvuje, jako by mě naprosto chápala. „No jo,“ řekne nakonec. „No jo. To bych asi mohla. Jenomže by to bylo setsakra těžké.“

„Ehm, o to právě tak trochu jde…“

„Jenomže já mám za tátu toho totálního pitomce, který si myslí, že je sám Pánbůh, a všechny nás nacpal do toho svého debilního dokumentárního… a nic nám za to nedal! Co jsem z toho měla?“

Rozhodí vyhublýma opálenýma rukama. „Co?“

Do téhle debaty se nenechám zatáhnout.

„Určitě máš pravdu,“ prohodím. „Takže, ten náhrdelník s vážkou…“

„Víš, můj otec nějak vykoumal, že máš dneska přijít.“ Jako by mě Diamanté ani neslyšela. „Zavolal si mě. A prý ‚Co tahle dělá na tvém seznamu? Vyškrtni ji.‘ A já na něj: ‚Jdi do hajzlu! Je to má sestřenice, jasný?‘“

Srdce se mi na chvilku zastaví.

„Tvůj táta… mě tu nechtěl?“ Olíznu si suché rty. „A řekl proč?“

„Já mu řekla: ‚Co na tom záleží, že je trochu cvok?‘“ Diamanté mluví skrze mě. „‚Buď sakra trochu tolerantní.‘ Pak, víš, začal o tom náhrdelníku.“ Doširoka otevře oči. „Nabídl mi všechny ty imitace. Já na to, nemusíš mi dělat laskavosti s nějakým zatraceným Tiffanym. Já jsem návrhářka, jasný? A mám vizi.“

Krev mi duní v uších. Strýček Bill stále pase po Sadiině náhrdelníku. A já vůbec nevím proč. Vím jen, že ho musím nějak dostat.

„Diamanté,“ chytím ji za ramena. „Prosím tě, poslouchej mě. Ten náhrdelník je pro mě strašně moc důležitý. Pro mou mámu. Nesmírně si vážím tvé návrhářské vize… ale po přehlídce, mohla bys mi ho dát?“

Chvíli se Diamanté tváří tak nechápavě, až se leknu, že jí budu muset celou záležitost vysvětlovat znovu. Pak mi položí ruku kolem krku a silně stiskne. „Se ví, holka. Hned jak přehlídka skončí, je tvůj.“

„Prima.“ Snažím se nedat moc najevo, jak se mi ulevilo. „Prima! To je senzační! A kde je vlastně teď? Mohla bych ho vidět?“

Jakmile ho spatřím, skočím po něm a vezmu draka. Podruhé už osud nebudu pokoušet.

„Jistě! Lyds!“ Lyds nakluše s mobilním telefonem.

„Takový ten vintage náhrdelník s tou krásnou vážkou. Nevíš, kde je?“

„Má dvě řady žlutých skleněných perel,“ skočím jí nedočkavě do řeči. „Asi v těchto místech má sponu ve tvaru vážky.“

Kolem projdou dvě modelky s krkem vysoko obaleným náhrdelníky a já na ně zoufale zamžourám.

Lyds nenuceně pokrčí rameny. „Co já vím. Asi ho bude mít některá z těch holek.“

Může být kdekoli v téhle náhrdelníkové nadúrodě. Rozhlédnu se beznadějně kolem. Všude samé modelky. Všude samé náhrdelníky.

„Jestli ti to nebude vadit,“ navrhnu, „podívám se po něm sama…“

„Ne! Přehlídka každou chvílí začne!“ Diamanté mě začne postrkovat ke dveřím. „Lyds, vezmi ji dovnitř. Posaď ji do první řady. Aby ji táta dobře viděl.“

„Ale…“

Nestihnu to. Lyds mě vyvedla ven.

Všechny dveře se zabouchávají. Lomcuje mnou frustrace. Je tam uvnitř. Někde v té místnosti. Nějaká modelka ho má kolem krku. Ale která, krucinál?

„Nemůžu ho nikde najít,“ stěžuje si Sadie, která se najednou objeví vedle mě. K mému zděšení má téměř na krajíčku. „Prohlédla jsem si každou tu holku. Prohlédla jsem si všechny náhrdelníky. Ale není tam.“

„Musí tam být!“ brblám si pro sebe cestou zpátky do sálu. „Poslyš, Sadie. Určitě ho má některá z těch modelek. Budeme mít oči na stopkách, jak budou chodit kolem nás, a určitě ho najdeme. Slibuju.“

Snažím se být co nejoptimističtější a nejpřesvědčivější, ale v hloubi duše… si vůbec tak jistá nejsem. Vůbec.

Díkybohu, že sedím v první řadě. Je tu spousta lidí a všichni tu jsou tak vysocí a vychrtlí, že kdybych byla za někým z nich, určitě bych nic neviděla. Hudba rytmicky zaduní, světla se rozblikají a skupina zřejmě Diamantiných příznivců začne hlasitě povykovat.

„Diamanté, do toho!“ křičí jedna dívčina.

K mému děsu se na molu začne zvedat mlha ze suchého ledu. Vždyť přes ten čmoud neuvidím ani ty modelky, natož náhrdelník! Kolem mě se lidé rozkašlají. „Diamanté, není sakra nic vidět!“ vykřikne jedno děvče. „Vypni to!“

Konečně začne mlha řídnout. Molo se rozzáří růžovými světly a z reproduktorů se ozve track Scissor Sisters. Předkláním se dopředu, aby mi neunikla první modelka, a napínám co nejvíc zrak, vtom cosi postřehnu koutkem oka.

Na opačné straně mola sedí v první řadě strýček Bill. V tmavém obleku s rozhalenkou, za doprovodu Damiana a ještě jednoho asistenta. Právě když se na něj zděšeně podívám, otočí se mým směrem a zachytí můj pohled.

Žaludek se mi sevře hrůzou. Nejsem schopná pohybu.

Po chvíli zvedne strýček ruku k chladnému pozdravu. Němě udělám totéž. Pak hudba zesílí a najednou je na molu první modelka s vysedlými lícními kostmi, vysedlými kyčlemi a vychrtlýma rukama a vykračuje si tam v bílých úzkých šatech s ramínky a se vzorem pavučiny kroutivou chůzí příznačnou pro všechny modelky. Snažím se zoufale rozšifrovat, jaké náhrdelníky se jí to natřásají na krku, ale modelka se kolem prožene jako blesk.

Mrknu po očku na strýčka Billa a vyděsím se. I on se zaměřil na náhrdelníky.

„To nemá cenu!“ Zničehonic je tu Sadie a posadí se na molo. Jde přímo k modelce a soustředěně se jí zadívá na propletenec řetízků, korálků a přívěsků, který má omotaný kolem krku. „Nevidím ho! Říkala jsem ti, že tady není!“

Je tu další modelka a Sadie také i jí rychle prozkoumá náhrdelníky. „Ani tady.“

„To je fakt nádherná kolekce,“ vykřikne nadšeně dívka vedle mě. „Co říkáte?“

„Ehm, ano,“ odpovím roztržitě. „Přepychová.“ Nedokážu se soustředit na nic jiného než na náhrdelníky. Před očima se mi míhají korálky, štras a lesklý kov. Začínám mít divný pocit, že tohle nedopadne dobře…

Proboha.

Proboha, proboha! Támhle je. Přímo přede mnou. Omotaný kolem kotníku jedné modelky. S bušícím srdcem a bez dechu upírám zrak na modelčin kotník. Tak proto ho Sadie nemohla najít. Nebyl na krku, ale na kotníku. Modelka se přivrtí blíž, takže se náhrdelník ocitne půl metru ode mě. Možná ani to ne. Mohla bych se nahnout a dotknout se ho. To je tak strašné… Sadie sleduje můj pohled a zalapá po dechu.

„Můj náhrdelník!“ Vyletí nahoru k nic netušící modelce a zaječí na ni: „Ten je můj! Je můj!“

Jen co sejde modelka z mola, půjdu za ní a vezmu si ho. Podívám se na strýčka Billa – a k mému zděšení ani on nespouští oči ze Sadiina náhrdelníku.

Modelka se zase kroutí zpátky. Za chvilku odejde z mola. I přes reflektory, které mi svítí do očí, vidím, jak strýček vstává a jak mu jeho lidé prorážejí cestu ven.

Sakra. Sakra.

I já vyskočím ze židle, probíjím se ven a šeptem se omlouvám lidem, kterým šlápnu na nohu. Mám malou výhodu v tom, že jsem na té straně mola, která je blíž ke dveřím. Netroufám se ohlédnout, proletím dveřmi, sprintuju chodbou do zákulisí a hlídači vrazím pod nos svou visačku.

V zákulisí panuje strašný zmatek. Žena v džínách diriguje modelky a hlasitými povely je posílá na molo. Děvčata ze sebe divoce strhávají modely, rychle si oblékají další, dávají si fénovat vlasy a přejíždějí si narychlo rty rtěnkou…

Udýchaně a vyděšeně se rozhlížím kolem. Už svou modelku nevidím. Kde krucinál může být? Procházím mezi kadeřníky, odsunuju věšáky se šaty a snažím se ji najít, a najednou zaslechnu ostrou výměnu názorů u dveří.

„To je Bill Lington, jasný?“ slyším Damiana, který se evidentně přestal ovládat. „Bill Lington. Jenom proto, že nemá povolený vstup do zákulisí…“

„Nemá povolený vstup, tak tam nepůjde,“ slyším nevzrušenou odpověď hlídače. „Šéfova pravidla.“

„Tím šéfem je krucinál on sám,“ oboří se na něj Damian. „Tohle všechno je za jeho peníze, ty pakoni!“

„Jakže jste mi to řekl?“ Vyhazovačův hlas zní nebezpečně a já se neubráním úsměvu –, ale ten mě rychle přejde, když se přede mnou objeví Sadie se zoufalým výrazem a temnýma očima. „Rychle! Pojď!“

„Cože?“ rozběhnu se, ale Sadie je už dávno pryč. Za chvilinku se objeví, ale vypadá zničeně.

„Je pryč!“ sípá, očividně neschopná slova. „Ta holka mi štípla náhrdelník. Volala si taxi, tak jsem pro tebe běžela zpátky, ale to jsem si mohla myslet, že ti uteče. A když jsem se vrátila na ulici… už byla v tahu!“

„Taxi?“ civím na ni vyděšeně. „Ale… ale…“

„Zase jsme o něj přišly,“ zhroutí se Sadie. „Přišly jsme o něj.“

„Ale Diamanté mi to slíbila,“ horečně otáčím hlavou a hledám ji. „Slíbila, že mi ho dá!“

Jsem zklamaná a nevím, co si počít. Nemůžu uvěřit, že mně znovu proklouzl mezi prsty. Měla jsem po něm skočit, měla jsem být rychlejší, měla jsem být chytřejší…

Ze sálu se ozve bouřlivý jásot a výskot. Přehlídka nejspíš skončila. Vzápětí vpadnou všechny modelky do zákulisí a za nimi přichází zrůžovělá Diamanté.

„To bylo světový!“ ječí na všechny kolem. „Jste hvězdy! Všechny miluju! A teď se bude slavit!“

Snažím se tou tlačenicí prodrat k ní, uskakuju před ostrými podpatky, které se mi snaží probodnout nohy, a zakrývám si uši před šílenými výkřiky, které se mi snaží protrhnout bubínky.

„Diamanté!“ pokouším se překřičet okolní povyk. „Náhrdelník! Ta holka, která ho měla, je pryč!“

Diamanté vypadá nechápavě. „Která holka?“

Kristepane. Čím vším se to nadopovala?

„Jmenuje se Flora,“ napoví mi rychle Sadie.

„Flora! Chtěla jsem s ní mluvit, ale je pryč!“

„Jo, Flora,“ Diamantino obočí se narovná. „No jo, ta jela do Paříže na nějaký ples. Tatíčkovým tryskáčem. Slíbila jsem jí, že si může šatičky nechat.“

„Ale ona odfrnkla i s náhrdelníkem!“ Vší silou se přemáhám, abych nezačala hystericky ječet. „Diamanté, prosím. Zavolej jí. Hned teď. Řekni jí, že se musíme setkat. Že poletím do Paříže, ať to stojí, co to stojí. Potřebuju ten náhrdelník, opravdu strašně moc.“

Diamanté na mě chvíli civí, pak povytáhne obočí až ke stropu. „Táta měl pravdu,“ prohlásí. „Jsi vážně praštěná. Ale já to docela žeru.“ Vytáhne mobil a navolí číslo.

„Hej, Floro! Teda, kočko, tys byla třída! Už sedíš v tom svým éru? Hele, kočko, pamatuješ si na ten náhrdelník s vážkou, který jsi měla?“

„Na kotníku,“ vložím se rychle. „Měla ho na kotníku.“

„Tu věcičku na kotníku?“ dodá Diamanté. „Jo, přesně tu. Strašně o něj stojí má praštěná sestřenice. Že prý si pro něj klidně poletí i do Paříže. Můžeš mi říct, kde máš ten ples? A mohla bys tam na ni někde počkat?“ Chvíli poslouchá, zapaluje si přitom cigaretu a párkrát vdechne kouř. „Jo, prima. Jasan. Naprosto… Jistěže…“ Nakonec se podívá na mě a vyfoukne obláček. „Takže, Flora neví, kde ten ples bude. Pořádá ho snad nějaký přítel její mámy. Že prý si chce ten náhrdelník na ten ples vzít, protože se jí ohromně hodí k šatům, ale pak ti ho štandopede pošle FedExem.“

„Zítra ráno? Hned jak se probudí?“

„Ne, až po tom plese, víme?“ říká Diamanté pomalu, jako bych byla slabomyslná. „Já doopravdy absolutně nevím, kdy se to má konat, ale hned pak ti ho pošle. Slíbila mi to. Dobrý, ne?“

Zasměje se a zvedá ruku, jako že si plácneme.

Zklamaně se na ni dívám. To má být dobrý?

Měla jsem ten náhrdelník pár centimetrů od sebe. Mohla jsem si na něj sáhnout. A slibovala mi ho. A teď frčí někam do Paříže a nedá se říct, kdy ho dostanu. Jak to může být dobrý? Mám chuť začít řvát.

Ale rychle ji potlačím. S tím náhrdelníkem mě teď spojuje jediné tenoučké vlákno, a tím je Diamanté. Když na ni budu hnusná, vlákno se přetrhne.

„Dobrý!“ přinutím se usmát a radostně si s Diamanté plácnu. Vytáhnu mobil a nadiktuju Floře svou adresu a každé slovo vyslovuju pomalu a dvakrát.

Teď už můžu jenom doufat ve šťastný osud a čekat.

OSMNÁCT

Dostaneme náhrdelník zpátky. Musím tomu věřit. A také tomu věřím.

Ale stejně jsme se Sadie od včerejšího večera strašně nervózní. Sadie na mě dnes ráno vyjela, že jsem jí stoupla na nohu (přes její botu, aby bylo jasno), a já jsem se na ni osopila, když mi zkritizovala mejkap. Vtip je v tom, že se cítím, jako bych ji zklamala. Dvakrát jsem měla náhrdelník na dosah. A pokaždé jsem si ho nechala uniknout. Ztratila jsem jistotu a zmocňuje se mě nervozita.

Když jsem se ráno probudila, chvíli jsem přemýšlela o tom, jestli by nebylo nejlepší jen tak prostě naskočit do pařížského rychlíku. Ale jak bych tam našla Floru? A kde vůbec začít? Cítila jsem se naprosto bezmocná.

Ani jedna z nás toho dnes ráno příliš nenamluvila. Sadie i tady už delší dobu mlčí. Když jsem v práci vyřizovala nezbytné e-maily, seděla u okna tak zpříma, jako by spolkla pravítko. Nikdy to otevřeně neřekla, ale bloudit světem s jedinou možností navázání kontaktu musí nutně vyvolávat pocit osamělosti.

S povzdechem vypnu počítač a přemýšlím, kde asi může být ten náhrdelník právě teď. Asi někde v Paříži. A nejspíš na krku dívky Flory. Nebo bezstarostně pohozený v otevřené tašce na zadním sedadle nějakého kabrioletu se staženou střechou…

A zase se mi udělá špatně od žaludku. Musím toho nechat, nebo už budu jako máma. Nemůžu si pořád vymýšlet katastrofické scénáře. Náhrdelník se nám vrátí. Musím tomu věřit. Kromě toho mám také svůj život. Mám přítele, s nímž půjdu na oběd.

Odstrčím židli od stolu, přehodím si sako přes rameno a popadnu kabelku.

„Já mizím,“ zavolám na Kate a Sadie a vyletím z kanceláře jako vítr, abych neslyšela odpověď. O žádnou společnost nestojím. Popravdě řečeno jsem z představy, že se zase setkám s Joshem, trochu nervózní. O žádné pochybnosti nebo tak něco nejde, to vás nesmí ani napadnout. Nic takového. Jenom mám asi… malinko obavy.

A rozhodně nemám náladu na to, aby na mě každou chvíli někdo ze záhrobí vyjukl, jako kupříkladu na mě teď Sadie u vchodu do metra. „Kam jdeš?“ vyptává se.

„Nikam,“ přidám do kroku a snažím se ji nevnímat. „Dej mi pokoj.“

„Ty jdeš za Joshem, co?“

„Když to víš, tak co se ptáš?“ odseknu dětinsky. „Promiň…“ Prosmýknu se kolem nároží ve snaze ji nějak setřást. Jenomže setřást Sadie není vůbec lehké.

„Jako tvůj anděl strážný musím nějak zařídit, abys přišla k rozumu,“ podotkne kousavě. „Josh tě nemiluje, a jestli si myslíš opak, tak si lžeš do vlastní kapsy mnohem víc, než jsem si vůbec myslela.“

„Kdo tady vykřikoval, že není žádný můj strážný anděl,“ procedím mezi zuby. „Hleď se zdejchnout, bábino.“

„Já nejsem žádná bábina!“ rozzuří se. „A nedovolím ti promarnit celý život s nějakým vypatlaným poseroutkou.“

„On není žádnej poseroutka,“ odseknu a sbíhám po schodech do metra. Slyším přijíždět vlak, tak rychle vytáhnu elektronickou síťovku Oyster Card a dorazím na nástupiště právě včas, abych naskočila do vlaku.

„A ani ty do něj nejsi kór moc zaláskovaná,“ doprovází mě Sadiin hlas. „Ve skutečnosti.“

A už toho mám právě dost. Teď mě opravdu dopálila, takže se k ní otočím s vytaženým mobilem. „To si piš, že jsem! Proč bych se asi jinak cítila tak mizerně, co? Proč bych tolik stála o to, aby se ke mně vrátil, kdybych ho nemilovala?“

„No přece abys všem dokázala, že jsi měla pravdu, děvenko,“ založí si nice na prsou.

To mě docela vyvede z míry. A chvíli mi trvá, než se z toho vzpamatuju.

„To je… kravina! Jenom další důkaz toho, jak málo toho víš! To s tím nemá vůbec co dělat! Miluju Joshe a on miluje mě…“ Zmlknu, když si uvědomím, že se celý vagon otočil ke mně.

Vmáčknu se do rohového sedadla a Sadie jde za mnou. Vzhledem k tomu, že se nadechuje k delší přednášce, vytáhnu si iPod a zapnu ho na plné pecky. V okamžení její hlas dokonale přeřve.

Sláva! Že jsem na to nepřišla už dávno.

Navrhla jsem Joshovi, abychom se sešli v bistru Martin, abych tím přebila všechny vzpomínky na tu pitomou Marunu. Když si svlékám kabát, zahlédnu ho sedět u stolu a pocítím nával úlevy smíšený s potvrzením správnosti svého jednání.

„Vidíš?“ neodolám, abych se triumfálně nepodívala na Sadie. „Už tu sedí. Teď vyprávěj o tom, že jsem mu lhostejná.“

„Jenomže to není z něj.“ Potřese opovržlivě hlavou. „Připadá mi jako břichomluvecká figurína. To já jsem mu nakukala, co má říkat. To já jsem do něj nahustila, co si má myslet.“

Ta je tak zaujatá.

„Poslyš,“ dopálím se. „Nemáš takovou moc, jak si myslíš, jasný? Josh je náhodou velmi rozhodný a cílevědomý člověk, jestli chceš něco vědět.“

„Kočičko, klidně bych ho donutila tancovat na stole a zpívat k tomu ‚Béé, béé, černá ovce‘, kdybych chtěla!“ odfrkne si opovržlivě. „A možná to udělám! Aby se ti konečně rozbřesklo!“

S ní nemá cenu se hádat. Úmyslně projdu k Joshovu stolu přímo přes ni a jejího nesouhlasného vřeštění si nevšímám. Josh odstrčí židli od stolu, na vlasy mu dopadne světlo a má stejně něžné a modré oči, jako míval. A mně cosi zašumí v žaludku. Možná štěstí. Nebo láska. Nebo pocit vítězství.

Nejspíš všechno dohromady.

Natáhnu ruce, obejmu ho, jeho rty se setkají s mými a jediné, nač dokážu myslet, je veliké „anóó“! Po chvilce by si už rád sedl, ale já si ho přitáhnu k dalšímu vášnivému polibku. Já Sadie ukážu, kdo tady koho miluje.

Když se mu nakonec podaří se mi vytrhnout, posadíme se. Vezmu si sklenku bílého vína, kterou mi Josh objednal.

„Takže,“ řeknu trochu udýchaně. „Tak jsme tady.“

„Tak jsme tady,“ přikývne Josh.

„Tak na nás! Není to nádherné být zase spolu? V naší oblíbené restauraci? Vždycky si budu tuhle restauraci spojovat s tebou, Joshi,“ dodám trochu kousavě. „S nikým jiným. To bych vážně nemohla.“

Josh má tolik slušnosti, že upadne do mírných rozpaků. „Tak co práci?“ zeptá se rychle.

„Dobrý.“ Povzdychnu si. „No, abych pravdu řekla…, moc dobrý zase ne. Natalie se vypařila na Goa a nechala mi na krku celou firmu. Je to tak trochu děs.“

„Vážně?“ řekne Josh. „To je hrůza.“ Vezme si jídelní lístek a začne ho studovat, jako by už k tomu neměl co říct, a já cítím mírné zklamání. To jsem tedy čekala trochu větší reakci. Ale když na to teď myslím, Josh se nikdy nevyznačoval bůhvíjak bouřlivou reakcí. On si prostě s ničím nedělá moc velké starosti. Právě to ale na něm tak miluju, připomenu si rychle. Právě tu jeho bezstarostnost. Nikdy se nestresuje. Nikdy nic nepřehání. Neviděla jsem ho ani podrážděného. Prostě se řídí filozofií „ono se to nějak vystříbří“. Ale to je právě ohromně rozumné.

„Jednou bychom se tam mohli taky vypravit!“ změním téma a Joshovi se rozzáří oči.

„Určitě. To by bylo jistě nádherné. Poslyš, docela vážně se zabývám myšlenkou, že bych si vzal na nějaký čas dovolenou. Řekněme na půl roku.“

„Tak to bychom mohli společně!“ řeknu vesele. „Mohli bychom seknout s prací, trochu si zacestovat, mohli bychom začít kupříkladu v Mumbaji…“

„Dej mi s tím svým plánováním už jednou pokoj,“ vyhrkne najednou popuzeně. „Nedáváš mi ani kousek prostoru. Proboha!“

Zkoprněle na něj hledím. „Cože?“

„Promiň.“ I on se zdá být vyvedený z míry tím, co řekl. „Promiň.“

„Něco se stalo?“

„Ne, tedy aspoň…“ Oběma rukama si promne čelo a pak se na mě zmateně podívá. „Já vím, že je to senzační, že jsme zase spolu. Já vím, že jsem to byl já, kdo to chtěl. Ale prostě mě někdy zničehonic napadne… jakože, co to sakra děláme?“

„To koukáš, co?“ zakráká mi nad hlavou Sadie, která se nade mnou vznáší jako anděl pomsty.

Soustřeď se. A nedívej se nahoru. Mysli si, že je to jenom velký stín od lampy.

„Já… já si myslím, že je to docela normální,“ odhodlaně se podívám na Joshe. „Musíme si na to asi zvyknout a to chce nějaký čas.“

„To víš, že je to normální!“ zavřískne Sadie popudlivě. „Vždyť tu ani nechce být! Povídám, je to loutka. Můžu mu nakukat, co budu chtít! Jednou se budeš chtít s Larou oženit!“ zavřískne mu do ucha. „Řekni jí to!“

Teď Josh vypadá ještě popleteněji. „I když si myslím… že jednou… bychom se spolu… mohli vzít.“

„Na pláži!“

„Na pláži,“ opakuje poslušně.

„A mít šest dětí!“

„Chtěl bych mít spoustu dětí,“ říká upejpavě. „Čtyři… nebo pět… možná i šest. Co myslíš?“

Vrhnu na Sadie pohled plný nenávisti. Všechno zkazí těmi svými špinavými fígly.

„Pamatuj si, cos mi chtěl říct, Joshi,“ prohlásím co nejvlídněji. „Ale já si teď musím na chvilku odskočit.“

Nikdy jsem neproletěla restaurací na dámy tak rychle jako dnes. Prásknu za sebou dveřmi a obořím se na Sadie: „Co si to sakra dovoluješ?“

„Dávám ti názorný důkaz. Toho, že nemá vlastní rozum.“

„Má rozum, a tutovej!“ zaječím zuřivě. „A vůbec, to, že mu něco nakukáš, nemusí ještě vůbec znamenat, že mě nemiluje. Patrně někde hluboko si mě doopravdy chce vzít! A mít se mnou kupu dětí!“

„Tohle si vážně myslíš?“ vysmívá se mi Sadie.

„To si piš, že jo! Nedonutíš ho, aby řekl něco, o čem není v hloubi duše přesvědčený.“

„Opravdu?“ Sadie pohodí hlavou a blýskne po mně očima. „Když si o to tak říkáš… Zvedám hozenou rukavici.“ Proletí dveřmi jako blesk.

„Jakou rukavici?“ vyjevím se. „Copak jsem tu něco házela…“

Vletím zpátky do restaurace, ale Sadie je daleko přede mnou a už cosi vříská Joshovi do ucha. Jenom vidím, jak jí svítí oči. Navíc jsem uvízla za číšníkem, který nese na ruce pět talířů. Co to s ním provádí?

A už je zase u mě. Svírá rty, jako by se bránila hurónskému smíchu.

„Cos to s ním prováděla?“ vyštěknu na ni.

„Jenom počkej. A pak už mi snad uvěříš.“ Vypadá tak škodolibě, že bych ji nejraději uškrtila.

„Dej mi už pokoj!“ zavrčím na ni. „Už ať tě tu nevidím.“

„Jak račte, madam!“ pohodí hlavou. „Tak jdu! Ale stejně uvidíš, že mám pravdu!“

Zmizí a já se nervózně vracím ke stolu. Josh civí do dálky takovým tím přihlouplým pohledem a mně poklesne srdce. Sadie mu zase něco nabulíkovala, to si užiju. Co mu asi řekla?

„Takže!“ spustím zvesela. „Už sis vybral, co budeš jíst?“

Jako by mě vůbec neslyšel. Jako by byl v transu.

„Joshi!“ lusknu mu prsty před nosem. „Vzbuď se!“

„Promiň, Laro, byl jsem strašně daleko.“ Předkloní se ke mně a upřeně se na mě zadívá. „Právě jsem si říkal, že bych měl být vynálezcem.“

„Vynálezcem?“ zakuckám se.

„A měl bych se přestěhovat do Švýcarska,“ přikyvuje se vší vážností. Zničehonic mě to najednou napadlo. Takový úžasný… záblesk. Musím změnit svůj život. Okamžitě.“

Já jí zakroutím krkem, potvoře.

„Joshi…,“ snažím se zachovat klid. „Proč by ses stěhoval do Švýcarska a proč bys měl být vynálezcem? Vždyť pracuješ v reklamě.“

„Ne, ne,“ oči mu svítí jako poutníkovi při vidění. „Ty to nechápeš, byl jsem na špatné cestě. A najednou jsem prozřel. Chci jet do Ženevy a stát se astrofyzikem.“

„Ale vždyť jsi nic takového nestudoval?“ téměř křičím. „Jak můžeš být astrofyzikem?“

„Možná jsem byl k tomu předurčen,“ prohlásí vášnivě. „Už se ti někdy stalo, že jsi slyšela uvnitř hlas, který ti říkal, že máš změnit svůj život? Že jsi na nesprávné cestě?“

„Stalo, ale na takové hlasy se normální člověk vykašle,“ přestanu se ovládat. „Takové hlasy máš ignorovat! Normální člověk si řekne: ‚To je ale pitomost!‘“

„Jak můžeš, Laro, něco takového vůbec vyslovit?“ zarazí se Josh. „Musíš naslouchat svému nitru. Vždyť jsi mi to pořád říkala!“

„Ale tím jsem nemyslela…“

„Tak jsem tu seděl a přemýšlel o svých záležitostech, a najednou se mi rozsvítilo.“ Překypuje nadšením. „Jako nějaký záblesk, jako osvícení. Podobně, jako když jsem si uvědomil, že bych se měl vrátit k tobě. Naprosto stejně.“

Jako by se mi do srdce zasekla ledová tříska. Chvíli trvá, než najdu slova.

„Vážně to bylo… úplně stejné?“ chci se ujistit.

„Stoprocentně.“ Josh se na mě nechápavě podívá. „Laro, není proč se zlobit.“ Natáhne ke mně ruku přes stůl. „Pojeď se mnou do Ženevy. Začneme tam nový život. A chceš vědět, co mě ještě napadlo?“ Zhluboka se nadechne a obličej mu září štěstím. „Chci založit zoologickou zahradu. Co ty na to?“

Chce se mi brečet. A nejspíš i budu.

„Joshi…“

„Ne, poslouchej mě.“ Bouchne rukou o stůl. „Budeme zachraňovat ohrožené druhy zvířat. Najmeme si na to experty, získáme nějaké peníze…“

Mluví a mluví a mně do očí stoupají slzy. Tak jo, říkám v duchu vztekle Sadie. Už mi to došlo. UŽ MI TO DOŠLO.

„Joshi…,“ přeruším ho. „Proč ses vlastně chtěl ke mně vrátit?“

Nastane ticho. Josh se na mě ještě pořád dívá jako v rauši.

„Už ani nevím.“ Tak usilovně se snaží si vzpomenout, až se mu svraští obočí. „Prostě mi něco najednou řeklo, že bych to měl udělat. Takový ten hlas v mé hlavě. Říkal mi, že tě stále miluju.“

„Ale poté, co jsi slyšel ten hlas.“ Snažím se, aby to neznělo příliš zoufale. „Měl jsi pocit, že ke mně zase cítíš to, co předtím? Jako když u starého auta pořád točíš klikou a ono se jenom natřásá, a pak najednou motor naskočí. Cítil jsi něco podobného?“

Josh se na mě podívá, jako bych ho chtěla při něčem nachytat. „Jak říkám, slyšel jsem v hlavě ten hlas…“

„Vykašli se na hlas!“ už na něj prakticky řvu. „Bylo tam i něco jiného?“

Josh se nasupeně zamračí. „A co by tam ještě mělo být?“

„Ta naše fotka!“ chytám se každého stébla. „Na tvém mobilu. To, že sis ji tam nechal, mělo jistě nějaký důvod.“

„Jo, tamto.“ Joshovi zněžní obličej stejně jako tehdy, když se díval na nás dva na horách. „Miluju ten záběr.“ Vytáhne mobil a podívá se na něj. „Má vůbec nejoblíbenější fotka.“

Jeho nejoblíbenější fotka.

„Aha,“ řeknu nakonec. V krku mě bolí od úsilí rovnou se tu na místě nerozbrečet. Myslím si, že je mi to konečně naprosto jasné.

Chvíli nedokážu říct ani slovo. Jenom donekonečna kroužím prstem po okraji sklenky a nejsem schopná odtrhnout od něj oči. Byla jsem si tak jistá. Byla jsem si tak jistá, že jakmile se ke mně vrátí, dojde mu to. Že z nás bude pár. Že to bude stejně krásné jako předtím.

Možná jsem celou tu dobu snila o naprosto jiném Joshovi. Jeden Josh byl skutečný a druhý v mé hlavě. A byli téměř, téměř totožní, až na jednu maličkost.

Jeden mě miloval a druhý ne.

Zvednu hlavu a podívám se na něj, jako bych ho viděla poprvé v životě. Na jeho pohledný obličej, na tričko s logem nějaké obskurní kapely, na stříbrný náramek, který má vždycky na ruce. Je to pořád stejný člověk. Není s ním nic v nepořádku. Prostě jenom… já nejsem těmi pravými houslemi k jeho smyčci.

„Byla jsi vůbec v Ženevě?“ ptá se Josh a mé myšlenky se prudce vrátí k současnosti.

Proboha. Ženeva. Zoologická zahrada. Jak na tyhle pitomosti Sadie vůbec přišla? Je naprosto praštěná. A zcela nezodpovědná. Díkybohu, že se omezila jen na mé milostné záležitosti, pomyslím si neradostně. Díkybohu, že se nepokoušela ovlivnit žádného světového vůdce nebo tak něco. Mohla by způsobit světový kolaps.

„Poslyš, Joshi,“ řeknu nakonec. „Nemyslím si, že bys měl odjet do Ženevy, pracovat jako astrofyzik, ani založit zoologickou zahradu. Ani-…“ polknu a sbírám veškerou odvahu. „Ani… chodit se mnou.“

„Proč?“

„Myslím si, že by to všechno byla velká chyba. A je to má vina. Promiň, že jsem tě pořád tak pronásledovala, Joshi. Měla jsem ti dovolit, aby sis zařídil život po svém. Už se to nestane.“

Josh se na mě šokované dívá. Vlastně vypadá šokované prakticky po celý náš rozhovor.

„Určitě?“ pípne slabě.

„Určitě.“ Číšník přichází ke stolu a já zavřu jídelní lístek, který držím v ruce. „Nakonec si nic dalšího nedáme. Zaplatíme.“

V metru se cestou do kanceláře cítím trochu jako ve snách. Právě jsem se rozešla s Joshem. Já řekla jemu, že se k sobě nehodíme. Ještě jsem se s tou obludností nevyrovnala.

Já vím, že jsem jednala správně. Já vím, že mě Josh nemiluje. Já vím, že jsem si ho vlastně jenom vysnila. I že se s tím časem vyrovnám. Jenom tomu nemůžu uvěřit. Zejména když jsem ho mohla mít tak snadno. Tak snadno.

„No!“ Sadiin hlas mě vyruší z úvah. Očividně na mě čekala. „Měla jsem pravdu? Tak co, je mezi vámi konec?“

„Ženeva?“ řeknu ledově. „Astrofyzika?“

Sadie se rozhihňá: „To je bžunda, co!“

Ona to považuje za obyčejnou zábavu. Já ji nenávidím.

„Tak co se stalo?“ poskakuje kolem mě se škodolibým úsměvem. „Chtěl si otevřít zoo?“

Chce slyšet, že měla naprostou pravdu, že jsem se s ním rozešla, a to díky jejím úžasným a nepřekonatelným schopnostem, co? Takovou radost jí ovšem neudělám! Ta se mi nebude pošklebovat! I když měla pravdu a já se s ním skutečně rozešla a bylo to díky jejím úžasným schopnostem.

„Zoo?“ nasadím udivený výraz. „O tom se Josh nezmiňoval. Měl snad?“

„Ale,“ Sadie se udiveně zastaví.

„O Ženevě se sice zmínil, ale hned usoudil, že to byl praštěný nápad. A že prý na něj dorážel jakýsi děsně protivný hlas.“ Pohodím rameny – “Ale prý byl tak neskutečně ujetý, že mu nevěnoval žádnou pozornost. A hlavní věc je, že chce zůstat se mnou. Dohodli jsme se, že to neuspěcháme a budeme postupovat citlivě.“ Jdu vyrovnaně dál a ignoruju její pohled.

„Jakože spolu stále chodíte?“ ptá se Sadie ohromeně.

„Nechápu, proč bychom neměli,“ odpovím překvapeně a předstírám úžas nad takovou otázkou. „To víš, na zničení dobrého vztahuje zapotřebí mnohem víc než jenom jeden uvřískaný duch.“

Sadie vypadá naprosto zmateně.

„To nemyslíš vážně,“ vykoktá nakonec. „To jistě není pravda.“

„Ale je,“ odseknu a vtom mi mobil bzučením oznámí, že mi přišla zpráva. Letmo se podívám, a je od Eda.

Tak co, pořád ještě se mnou chcete v neděli na prohlídku památek? E

„To bylo od Joshe.“ Zamilovaně se usměju na mobil. „Sejdeme se v neděli.“

„Jo a vezmete se a budete mít šest dětiček,“ prohlásí Sadie sarkasticky. Ale už to zdaleka nezní tak sebejistě.

„To víš, holka,“ usměju se na ni blahosklonně. „Možná dokážeš lidem poplést hlavy, ale na jejich srdce nestačíš.“

Ha, to máš za to, ty jedno strašidlo.

Sadie se nasupí a zřejmě neví, co na to říct. Vypadá tak vyjeveně, že mi to téměř spraví náladu. Zahnu za roh a zamířím ke vchodu do naší budovy.

„Jo mimochodem, v kanceláři na tebe čeká nějaká holka,“ řekne Sadie, která jde za mnou. „A vůbec se mi nelíbí.“

„Holka? Jaká holka?“ Vyběhnu po schodech nahoru a přemítám, jestli se za mnou nezastavila Shireen. Rozrazím dveře, vletím dovnitř – a strnu.

Je to Natalie.

Co tu ksakru dělá Natalie?

Je přímo přede mnou. Sedí na mé židli. Mluví mým telefonem. Je dobronzova opálená, v bílé halence, v úzké tmavomodré sukni a chraplavě se čemusi směje. Nevypadá vůbec překvapeně, že mě vidí, jenom na mě šibalsky mrkne.

„Tak děkuju, Janet. Jsem ráda, že jste s naší prací spokojená,“ protahuje sebejistě. „Máte pravdu, Clare Fortescueová byla tak trochu zastrčená v koutě. Ohromný talent. Pro vás jako dělaná. Dělala jsem si na ni zálusk… ne, já děkuju vám. Je to má práce, Janet, za to mi přece platíte provizi…“ A pak se znovu hluboce a chraplavě zasměje.

Podívám se nevěřícně na Kate, která na mě jenom bezmocně pokrčí rameny.

„Budeme v kontaktu,“ pokračuje Natalie. „Jo, budu s Larou mluvit. Ještě pár věcí se musí naučit, ale… No jistě. Pár bot sice udělala, ale je to nadějné děvče. Nesmíte nad ní hned lámat hůl.“ Opět na mě mrkne. „Dobře, díky, Janet. Zajdeme si na oběd. Opatrujte se.“ Nevěřím svým uším. Natalie položí sluchátko, otočí se ke mně a líně se usměje. „Tak co, jak se máš?“

DEVATENÁCT

Ještě v neděli ráno šílím vzteky. Na sebe. Jak jsem mohla být tak neschopná?

To v pátek mě to tak zaskočilo, že jsem Natalie dovolila, aby se stala pánem situace. Nic jsem jí nevyčetla. Slovem jsem se nezmínila o žádné výhradě. Ty mi jenom bzučely kolem hlavy jako polapené mouchy.

Teď už vím, co všechno jsem jí měla říct. Kupříkladu: „Nemůžeš sem jen tak vrazit, jako by se nechumelilo.“ A také: „Co tak se omluvit za to, žes nás tak vyšplouchla?“ A ještě: „Jak se opovažuješ připisovat si zásluhu za Clare Fortescueovou, kterou jsem našla já?“ A možná také: „Takže oni tě z té poslední práce vylili, co? Kdypaks mi to chtěla říct?“

Ale já ani nepípla. Jenom jsem tam stála s otevřenou pusou a blekotala: „Natalie! Páni! Jak to, že… Co tě to…“

A ona se hned obšírně rozpovídala o tom, jak se z toho chlapa na Goa nakonec vyklubal naprostý sviňák a debil, a že se člověk může flákat jenom po jistou dobu, než se z toho naprosto zcvokne, a že to mělo být pro mě překvápko, a nespadl mi kámen ze srdce, že přijela?

„Natalie,“ začala jsem. „Nevěděly jsme, co si počít, když jsi odjela…“

„Vítej ve velkém byznysu. K němu stres neoddělitelně patří!“

„Ale ty ses prostě vypařila! Bez jediného slova! Musely jsme se samy snažit udržet nad vodou…“

„Laro,“ napřáhne ke mně ruku, jako by říkala: „Uklidni se.“

„Já vím, že to nebylo snadné. Ale to nic. Teď jsem tady a všechny katastrofy, které se odehrály za mé nepřítomnosti, napravím. Dobrý den, Grahame!“ Vrátí se k telefonu. „Tady je Natalie Masserová.“

A tak to šlo celé odpoledne, jeden telefonát za druhým, takže jsem se prakticky nedostala ke slovu. A ještě večer při odchodu pořád něco mlela do toho svého mobilu a nám s Kate jenom zběžně zamávala na rozloučenou.

A je to. Máme ji zpátky. Sebevědomou šéfku, která se zřejmě nemá zač stydět, a ponížený personál by nad jejím návratem měl vřískat nadšením.

Jestli na mě ještě jednou šibalsky mrkne, tak ji uškrtím.

Otráveně si stahuju vlasy do koňského ohonu. Dneska se s tím nebudu moc párat. Na prohlížení památek snad nemusí člověk chodit v charlestonkách. Navíc si Sadie pořád myslí, že jdu na schůzku s Joshem, tak mi v tom smyslu ani nic nepřikazuje.

Potají na ni kouknu, když si nanáším „zdravíčko“ na tváře. Mám trochu výčitky, že jsem jí tak strašně lhala. Ale když ona byla tak neskutečně protivná.

„Ne abys chodila se mnou,“ upozorňuju už pomilionté. „Na to si nech zajít chuť!“

„Kdo si myslíš, že by o to stál?“ odsekne mi nasupeně. „Myslíš, že mám chuť se courat vedle tebe a toho kašpárka na špagátkách? To se radši podívám na televizi. Teď právě frčí filmy s Fredem Astairem. To si s Ednou báječně užijeme.“

„Prima, že ji pozdravuju,“ prohodím sarkasticky.

Sadie našla o několik ulic dál jakousi starou paní, která se jmenuje Edna a která nedělá nic jiného, než se pořád dívá na černobílé filmy. Tak za ní v posledních dnech občas zajde, posadí se vedle Edny na pohovku a dívá se s ní. Že prý jí vadí jenom jedna věc, a sice že Edna neustále telefonuje a to často i během filmu, takže jí musí řvát do ucha „Buď už zticha! Polož to sluchátko!“ Tím prý Ednu dokáže natolik vytočit, že občas sluchátkem praští i uprostřed věty.

Chudinka Edna.

Dokončuju mejkap a kouknu se do zrcadla. Černé úzké džíny, stříbrné lodičky na nízkém podpatku, tričko a kožené sako. Normální styl roku 2009. Ed mě asi ani nepozná. Možná bych si měla pro každý případ zastrčit do vlasů péro.

Při té myšlence se uchichtnu a Sadie se na mě podezíravě podívá.

„Copak je tak strašně legrační?“ Prohlíží si mě od hlavy k patě a zase naopak. „Ty jdeš ven takhle? V životě jsem neviděla tak nezajímavý ohoz. Josh se na tebe jenom podívá a umře nudou. Pokud teda neumřeš nudou ty jako první.“

No jo, ha ha. Ale možná na tom něco je. Možná jsem to s tou ležérností trochu přehnala.

Najednou se vidím, jak sahám po jednom ze starých náhrdelníků z dvacátých let a omotávám si ho kolem krku. Stříbrné a černé korále v dlouhých řadách do sebe při každém mém pohybu ťuknou a já si najednou připadám mnohem zajímavější. Mnohem přitažlivější.

Znovu si přetřu rty o něco tmavší rtěnkou a trochu víc je nalíčím do tvaru, jaký se nosil ve dvacátých letech. Pak si vezmu starožitné psaníčko ze stříbrné kůže a znovu se na sebe podívám.

„Mnohem lepší,“ konstatuje Sadie. „A co třeba nějaký roztomilý malinký klobouček?“

„Na to si nech zajít chuť,“ otočím oči v sloup.

„Být tebou, tak si klobouk vezmu,“ nevzdává to.

„Jenomže já nechci vypadat jako ty,“ zatřesu hlavou, aby mi vlasy spadly na záda, a usměju se na sebe. „Já chci vypadat jako já.“

Navrhla jsem Edovi, že začnem londýnským Towerem, a hned jak vystoupím z metra na čerstvý vzduch, se mi spraví nálada. Kašlu na Natalie. Kašlu na Joshe. Kašlu na celý náhrdelník. Ten pohled! Ten stojí za to! Zdi starodávného vězení ční proti modrému nebi tak jako po řadu předchozích století. Obcházejí ho strážci v červenomodrých, téměř pohádkových kostýmech. Na takovém místě má člověk radost, že je rodilý Londýňan. Jak je možné, že se sem Ed vůbec nešel podívat? Vždyť je to téměř další div světa!

Tedy, když už jsme u toho, právě trochu přemýšlím, jestli jsem tu někdy byla sama. Jakože, jestli jsem šla dovnitř a tak. Ale u mě je to něco jiného. Já tu přece bydlím. Já dovnitř chodit nemusím.

„Laro! Tady!“

Ed už stojí ve frontě na vstupenky. Je v džínách a šedém tričku. Ani se neoholil, což mě mírně překvapí. Měla jsem ho za člověka, který si potrpí na dokonalou vizáž i o víkendu. Když k němu přicházím, prohlíží si mě od hlavy k patě s úsměvem. „Koukám, že občas nosíte i šaty z jednadvacátého století.“

„Výjimečně,“ zasměju se.

„Byl jsem přesvědčený, že zase dorazíte v nějakém modelu z dvacátých let. Takže, abych netrhal partu, jsem si vzal také jednu maličkost.“ Z kapsy vytáhne malé stříbrné obdélníkové pouzdro, poznamenané četnými šrámy. Otevře ho a uvnitř je sada hracích karet.

„Senza!“ vyjeknu nadšením. „Kde jste to sehnal?“

„Vypátral jsem to na eBay,“ pokrčí rameny. „Vždycky s sebou nosím paklík karet. Tyhle jsou z roku 1925,“ ukáže na titěrný letopočet.

To mě vážně dojalo, že si dal takovou práci.

„Jsou ohromné.“ Zvednu od nich hlavu, protože přicházíme na řadu. „Dva dospělé, prosím. Tohle platím já,“ řeknu rozhodně Edovi, který vytahuje náprsní tašku. „Já jsem dnes hostitelkou.“

Koupím lístky a průvodce Historický Londýn a vedu Eda k Toweru.

„Takže, budova, před níž právě stojíme, je londýnský Tower,“ spustím jako erudovaný průvodce. „Patří k našim nejvýznamnějším a nejstarším historickým stavbám. K našim největším pozoruhodnostem. Je trestuhodné přijet do Londýna a naprosto se nezajímat o naše úžasné dědictví.“ Zadívám se přísně na Eda. „Je to nesmírně úzkoprsé, a navíc nic takového v Americe nemáte.“

„To je pravda.“ Ed se při pohledu na Tower tváří mnohem pokorněji. „Je to velmi působivé.“

„Že je to skvostné!“ nadýmám se pýchou.

V jistých časových úsecích si Angličané vedli výjimečně dobře a jedním z nich je období velkých hradů. „A kdy vlastně vznikl?“ ptá se Ed.

„Ehm…,“ honem se rozhlížím, jestli bych to podle něčeho nedokázala odhadnout. Ale nic takového nevidím. Sakra. Něco takového by tu mělo být. Přece to nemůžu otevřeně hledat v průvodcích. Zejména když to Ed chce slyšet ode mě.

„Bylo to v…,“ otočím se na druhou stranu a snažím se něco nezřetelně zamumlat, „… tém století.“

„V jakémže?“

„No, spadá to do…,“ odkašlu si. „Tudorovského… nebo možná do… stuartovského období.“

„Myslíte do normandského?“ ptá se Ed zdvořile.

„Jo. Právě to jsem chtěla říct.“ Podezíravě se na něj podívám. Jak to, že to ví? Že on se to předtím našprtal!

„Teď půjdeme tudy.“ Ukážu Edovi sebejistě na násep, který vypadá slibně, ale Ed mě stáhne zpátky. „Já myslím, že vstup je odtamtud, od řeky.“

Proboha. Je to očividně ten typ, co musí mít pořád navrch. Nejspíš všechno ví, všechno zná.

„Hele, Ede,“ prohlásím zdvořile. „Vy jste Američan a nikdy jste tu nebyl. Tak kdo tu asi spíš zná cestu, vy anebo já?“

V tu chvíli se u nás zastaví jeden z hradních strážců a přátelsky se na nás zasměje. Usměju se také a právě se ho chci zeptat, kudy dovnitř, když strážce vesele zahaleká na Eda.

„Brýtro, pane Harrisone. Jak se vede? Tak jste se k nám zase přišel podívat?“

Cože?

Co se to děje? Ed se tu kamarádí s hradními strážci? Jak je to možné? Zkoprněle přihlížím, jak mu Ed podává ruku a jak mu říká: „Rád vás vidím, Jacobe. To je Lara.“

„Ehm… dobrý den,“ zakoktám.

A jaké bude další jednání? Přihasí si to sem královna a pozve nás dovnitř na čaj?

„Mno,“ utrousím dopáleně, když hradní strážce pokračuje v obchůzce. „Tak o co jde?“

Ed při pohledu na můj obličej vyprskne.

„No tak!“ dožaduju se odpovědi a on zvedne omluvně ruce.

„Povím vám, jak to je. Byl jsem tu v pátek. Společný výlet na utužení týmové spolupráce. Chvíli jsme si povídali s několika strážci. Úžasný zážitek.“ Odmlčí se a dodá: „Tak proto vím, že Tower založili v roce 1078. A že ho založil Vilém Dobyvatel. A že se do něj jde tudy.“

„To jste mi nemohl říct hned?“ blýsknu po něm očima.

„Promiňte. Ale byla jste o tom tak skálopevně přesvědčená a já jsem si říkal, proč to s vámi celé neobejít. Ale můžeme jít klidně někam jinam. Jistě jste tu byla miliónkrát. Co říkáte?“ Nalistuje v Historickém Londýně rejstřík a prohlíží si ho.

Poklepávám si lístky o dlaň, pozoruju skupinu školáků, kteří se vzájemně fotografují, a nedokážu se rozhodnout. Očividně má pravdu. Byl v Toweru v pátek, tak proč tam chodit znovu?

Na druhé straně jsme už koupili lístky. A vypadá to lákavě. A chci to vidět.

„Mohli bychom jet ke Sv. Pavlu.“ Ed si prohlíží mapu metra. „Nemělo by to být moc daleko…“

„Chci se podívat na korunovační klenoty,“ špitnu.

„Cože?“ zvedne hlavu a podívá se na mě.

„Chci se podívat na korunovační klenoty. Když už jsme tady.“

„Copak jste je ještě neviděla?“ podívá se na mě nevěřícně. „Vy jste ještě neviděla korunovační klenoty?“

„Já tu bydlím!“ dopálím se. „To je něco jiného! Já to můžu vidět kdykoli, když na to přijde. Akorát že… na to ještě nepřišlo.“

„A není to od vás trochu úzkoprsé, Laro?“ Vidím, jak to Ed s rozkoší vychutnává. „Nezajímat se o dějiny vašeho úžasného města? Nemyslíte, že je odsouzeníhodné ignorovat tyto unikátní historické pamětihodnosti…“

„Nechte si to!“ Cítím, jak mi rudnou tváře.

Ed se nakonec nechá obměkčit. „Tak dobře. Tak já vám ty vaše krásné korunovační klenoty ukážu. Vážně stojí za to. Hodně jsem se o nich dozvěděl. Jestlipak víte, že nejstarší kus pochází z doby restaurace?“

„Vážně?“

„Vážně.“ Vede mě davem lidí. „Státní koruna britského impéria obsahuje obrovský diamant, vybroušený z proslulého Cullinanu, největšího známého diamantu.“

„Kdo by to řekl,“ podotknu zdvořile. Ed se očividně včera naučil pasáž o klenotech nazpaměť.

„Hmmm, hmmm.“ Přikývne. „Alespoň do roku 1997, kdy se přišlo na to, že je falešný.“

„Opravdu?“ zarazím se. „On je falešný?“

Edovi zacuká kolem úst. „Jenom jsem chtěl vědět, jestli posloucháte.“

Viděli jsme klenoty, viděli jsme havrany, White Tower i Bloody Tower, vlastně jsme viděli komplet všechny věže. Ed mi po celou dobu vytrvale a hlasitě předčítá všechna možná data z průvodce. Některá pravdivá, některá vymyšlená a některá… nevím. Neustále má stejný kamenný výraz a občas mu trošinku blýskne v očích, z čehož stejně nic nepoznám.

Když dokončíme prohlídku, hlava mi ve švech praská ze všech těch zrádců a mučení a mám pocit, že už nevydržím ani jednu zmínku o zrušovaných či nekonečně se vlekoucích popravách. Prohlédneme si Medieval Palace. Projdeme kolem dvou chlápků ve středověkém kostýmu, kteří tam opisují nějaký středověký rukopis (nebo co), a ocitneme se v místnosti s malými hradními okénky a ohromným krbem.

„Tak, velectěný Všeználku, prozraďte mi, kam vedou tahleta dvířka,“ ukážu na malé dveře ve stěně. „Pěstoval tam kupříkladu Walter Raleigh brambory?“

„Hned to zjistíme,“ Ed nahlédne do svého průvodce. „Aha. Tak tam sedmnáctý vévoda z Marmaduku ukládal své paruky. Velmi zajímavá historická postava. S oblibou nechával svým četným manželkám useknout hlavu. Ty ostatní nechal kryogenicky zmrazit. Mimo jiné vynalezl středověkou verzi popkornovače.“

„Šikula!“ přizpůsobím se jeho vážnému tónu.

„Jistě jste se učili o popkornovém šílenství v roce 1583.“ Ed nakoukne do průvodce. „Shakespeare prý chtěl původně nazvat svou hru Mnoho povyku pro nic Mnoho povyku pro popkorn.“

Zamyšleně se díváme na malé dubové dveře a po chvíli se k nám připojí postarší dvojice v nepromokavých bundách.

„To je skříň na paruky,“ řekne Ed ženě, jejíž obličej se rozjasní zájmem. „A v té malé komůrce musel žít se svými parukami i sám mistr panikář.“

„Vážně?“ rozzářený obličej pohasne. „Hrozné, viďte?“

„Ani ne,“ pokračuje Ed klidně dál. „On ten panikář byl velmi malý.“ A jeho výšku naznačuje rukou. „Přímo prťavý. Slovo ‚paruka‘ je odvozeno od úsloví ‚pata – ruka‘, jak jistě víte.“

„Skutečně?“ žena očividně neví, co má na to říct, a já Eda šťouchnu do žeber.

„Pěknou prohlídku,“ loučí se Ed vychovaně a pak jdeme dál.

„Máte příšerné způsoby!“ řeknu mu, jen co se dostaneme z doslechu dvojice. Ed o tom chvíli přemýšlí a pak se na mě odzbrojujícím způsobem usměje.

„Asi ano. Hlavně když mám hlad. Šla byste na oběd? Nebo raději do Fusiliers‘ Museum?“

Chvíli přemýšlím, jako bych zvažovala obě možnosti. Ne že bych neměla o pamětihodnosti obrovský zájem, nicméně jejich prohlížení se často zvrhne v únavné plahočení, z něhož si člověk později vzpomíná jenom na nekonečná točitá schodiště a stejně nekonečné bitvy a historky o uťatých hlavách s oblibou napichovaných na kopí.

„Raději ten oběd,“ řeknu nenuceně. „Pokud vám to pro tuto chvíli stačí.“

Edovi se zablýskne v očích. Mám nepříjemný pocit, že přesně ví, na co myslím. „Jako pro typického Američana je příliš dlouhé soustředění nad mé síly,“ prohlásí s kamenným výrazem. „Tak jdeme jíst.“

Posadíme se do kavárny, kde nabízejí taková jídla, jako je georgiánská cibulačka a dušený divočák. Ed trvá na tom, že teď platí on, když já kupovala lístky, a posadíme se ke stolu v rohu u okna.

„Tak co byste ještě chtěl v Londýně vidět?“ ptám se nadšeně. „Co jste měl na tom svém seznamu?“

Ed sebou trhne a mě zamrzí, že jsem to neformulovala jinak. Na ten seznam nemá jistě příjemné vzpomínky.

„Promiňte,“ omlouvám se rozpačitě. „Nechtěla jsem to připomínat…“

„Ale, to je v pořádku.“ Chvíli se dívá na svou naloženou vidličku, jako by nevěděl, co s ní. „Víte co? Měla jste onehdy pravdu. Nic tak strašného se nestalo a člověk se s tím musí nějak smířit. To, co říkal váš otec o eskalátoru, se mi moc líbí. Od té doby na to musím pořád myslet. Nahoru a dolů.“ A strčí vidličku do úst.

„Vážně?“ trochu mě to dojalo. Musím to tátovi vyřídit.

„Mmmm-hmmm.“ Chvíli žvýká a pak se na mě tázavě podívá. „Poslyšte… také jste se zmínila, že jste se rozešla s přítelem. Kdy to bylo?“

V pátek. Před necelými osmačtyřiceti hodinami. Už při pouhé vzpomínce na to, co se stalo, mám chuť zavřít oči a výt jako šakal. „Bylo to… nedávno,“ pokrčím rameny. „Jmenoval se Josh.“

„A co se stalo? Pokud o tom chcete mluvit.“

„Ale klidně. No prostě… najednou jsem si uvědomila… že se k sobě,“ zarazím se, zhluboka si vzdychnu a podívám se na něj. „Cítil jste se někdy jako naprostý, absolutní blbec?“

Bezděky se usměju. Tím, že si o tom povídám s Edem, se na to začínám dívat tak trochu z nadhledu. Nejsem jediná na světě, kdo se cítí jako hlupák. A mě Josh aspoň nepodváděl. Přinejmenším jsem neskončila jako trosečník vyvržený do úplně cizího města.

„Poslyšte, co kdybychom šli někam, co jste na tom seznamu neměl?“ napadne mě. „Podíváme se tam, kam jste neměl vůbec namířeno. Je něco takového?“ Ed si odlomí kousek chleba a chvíli nad tím přemýšlí. „Corinne se nechtělo na Londýnské oko,“ vzpomene si. „Měla strach z výšek a navíc to považovala za trochu prostoduchou zábavu.“

Já věděla, že by se mi ta ženská nelíbila. Jak může někdo považovat Londýnské oko za prostoduchou zábavu?

„Tak se jde na Londýnské oko,“ rozhodnu. „A co třeba starý dobrý Starbucks? Stará dobrá anglická kavárna.“

Čekám, že Ed třeba vyprskne, ale on se na mě se zájmem podívá a jí dál chleba. „Starbucks. Zajímavé. Takže žádné Lingtons Coffee?“ A máme to tady, už mě vyhmátl.

„Třeba někdy jindy. Uvidíme.“ Pohodím rozpačitě rameny. „Takže… jste zjistil, že patřím do příbuzenstva.“

„Už jsem se přece zmínil, že jsem si vás malinko proklepl.“

Obličej má bezvýrazný. Každopádně aspoň nezačal dorážet jako všichni ostatní, když si mě spojí se strýčkem Billem, ve stylu: „Jé, páni, to je úžasné, a povězte mi, jaký je váš strýček doopravdy?“

Najednou mi dojde, že se Ed v těchto podnikatelských kruzích běžně pohybuje a že musel už dávno na strýčka Billa tak či onak narazit.

„A co si myslíte o mém strýci?“ zeptám se tedy sama.

„Lingtons Coffee je úspěšná organizace,“ odpoví. „Vysoce zisková velmi efektivní.“

Tím se krásně vyhnul přímé odpovědi. Nedám se odradit: „A s ním osobně jste se někdy setkal?“

„Ano, setkal.“ Napije se vína. „Ale podle mě je Pár halířků manipulativní hovadina. Promiňte.“

V životě mi nikdo neřekl něco podobného o strýčkovi Billovi přímo do očí. Páni, to je úleva!

„Vůbec se neomlouvejte,“ řeknu hned. „Povězte mi, co si o něm myslíte. A pěkně bez servítků.“

„Tak jestli to chcete vážně vědět… váš strýc je výjimečný člověk. Ale jsem si jistý, že mu do ruky hrála spousta faktorů. Jenomže tohle on lidem neřekne. Snaží se jim naopak namluvit: ‚Je to hračka! Každý se může stát milionářem stejně jako já!‘“ Ed hovoří úsečně, téměř rozzlobeně. „Takže jeho semináře jsou plné bláhových snílků, kteří si nechají namluvit cokoli, a jediný člověk, který z toho něco má, je jenom váš strýc. Tahá peníze z kapsy smutným a zoufalým lidem. Tak tohle si o něm myslím.“

Už když to říká, vím, že je to pravda. Viděla jsem ty lidi na „pár halířkových“ seminářích. Někteří přijeli zdaleka. Někteří vypadali skutečně zoufale. A ten seminář není rozhodně zadarmo.

„Taky jsem se jednoho běhu účastnila,“ přiznám se. „Jenom abych věděla, o čem to je.“

„No vida! A skutečně jste pak vydělala jmění?“

„Že se vůbec ptáte! Copak jste si nevšiml, v jakém bouráku jsem přifrčela?“

„Tak to byl váš bourák? I když jsem tedy čekal, že vás přiveze nejmíň helikoptéra.“

To už se oba hlasitě smějeme. Teď bych v Edovi už vážně nehledala Velkého amerického mračouna. Už se tak často nemračí. A když už, tak jenom proto, že si vymýšlí nějaké legrační téma. Dolije mi víno, já se pohodlně posadím, vychutnávám pohled na Tower a uvnitř mě zahřívá víno a vyhlídka na příjemný zbytek dne.

„Proč vlastně s sebou pořád nosíte ty karty?“ Říkám si, že teď jsem už zase na řadě já. „To si pořád vykládáte pasiáns nebo co?“

„Pokr. Když najdu někoho, s kým bych mohl hrát. Vy byste byla na partičku pokru senzační partner,“ dodá.

„Ani nápad!“ odporuju mu. „Já jsem na hazard naprosto nemožná

zarazím se, když Ed vrtí hlavou.

„Podstata pokru není v hazardu, ale v tom, jestli dokážete číst lidech. Tady by se vám mohly ohromně hodit vaše orientální schopnosti číst v lidské mysli.“

„Jo, tamto,“ zrudnu. „Tyhle schopnosti mě už definitivně opustily.“

Ed povytáhne obočí. „Neděláte si ze mě legraci, slečno Lingtonová?“

„Ne!“ rozesměju se. „Je to pravda! V tomhle ohledu jsem naprostý začátečník.“

„No tak dobře.“ Zkušeně zamíchá kartami. „Musíte jenom nějak zjistit, jestli mají ostatní hráči dobré či špatné karty. Takhle jednoduché to je. Takže pozorujete obličeje svých protihráčů. A pokládáte si takovou otázku: ‚Děje se něco?‘ A to je celé.“

„Děje se něco?“ opakuju. „A jak to zjistíte?“

Ed si vytáhne tři karty a podívá se na ně. Pak se podívá na mě. „Dobré, nebo špatné?“

No tohle! A jak to mám asi vědět? Obličej má naprosto bezvýrazný. Dívám se na jeho hladké čelo, na drobné vrásky kolem očí, na rašící víkendové strniště a pátrám po nějakém náznaku. V očích se mu zalesklo, ale to může znamenat cokoli. „Nevím,“ pokrčím rameny. „Spíš… dobré?“

Ed vypadá pobaveně. „Ty vaše orientální síly jsou skutečně pryč. To je strašné.“ Všechny tři karty otočí a jsou nízké. „Tak teď vy.“ Znovu zamíchá a vyhodí mi tři karty a sleduje mě, jak je zvedám.

Dostala jsem křížovou trojku, srdcovou čtyřku a pikové eso! Chvíli nad nimi přemýšlím a pak se na něj podívám s tím nejvíc neproniknutelným výrazem, jakého jsem vůbec schopná.

„Uklidněte se,“ radí mi Ed. „A neusmívejte se.“

Aha. Když mi to řekl, uvědomila jsem si, že se mi koutky úst stáčejí nahoru.

„Máte absolutně nepokrový obličej,“ prohlásí Ed. „Víte to?“

„Když vy mě rozesmáváte!“ Snažím se narovnat rty a nesmát se. „Tak dobře, co jsem dostala?“

Edovy tmavohnědé oči se zabodnou do mých. Chvíli mlčíme a jenom se díváme na sebe. Po několika vteřinách mám v žaludku takový divný pocit. Je to tak… zvláštní. Tak důvěrné. Jako by mi dokázal nahlédnout až do duše. Předstírám kašel a otočím se, abych zlomila kouzlo chvíle. Napiju se pořádně vína a kouknu se na Eda, který pije také.

„Dostala jste jednu vysokou kartu, patrně eso,“ prohlásí věcně. „A dvě nízké.“

„No tohle!“ rozčílím se a položím karty na stůl. „Jak to víte?“

„Když jste uviděla to eso, málem vám vypadly oči z důlků.“ Ed vypadá pobaveně. „Bylo to naprosto jasné. Téměř jako byste říkala ‚Jůůů! To je ale vysoká karta!‘ Pak jste se podívala doprava a doleva, jestli jste se náhodou neprozradila. Pak jste na vysokou kartu položila ruku a zamračila jste se na mě.“ Rozesměje se. „Nesmíte mi dovolit, abych vám někdy svěřil nějaké státní tajemství, které by mělo zůstat aspoň chvíli tajné.“

Nemůžu tomu uvěřit. A já si namlouvala, že na mně nemůže nikdo nic poznat.

„Ale teď vážně.“ Ed zase míchá karty. „Ten váš fígl se čtením mysli. Ten přece musel aspoň částečně vycházet z rozboru povahových vlastností, ne?“

„No… svým způsobem,“ řeknu opatrně.

„To se vám přece nemohlo jen tak ztratit. Prostě buďto takovou věc umíte, nebo ne. Takže, co se stalo, Laro? O co vlastně šlo?“

Nakloní se dychtivě ke mně a zřejmě čeká, že mu to vysvětlím. To mě trochu vyvádí z míry. Nejsem příliš zvyklá na takový zájem. Být to Josh, setřásla bych ho snadno. Joshovi nikdy nic nevrtalo hlavou. Prostě řekl: „Jistě, lásko,“ a já mohla kliďánko obrátit list. Nikdy se mě na nic nevyptával ani o ničem nepřemýšlel…

Protože Josh se o mě vlastně nikdy příliš nezajímal.

Je to jako ledová sprcha. A je to zahanbující. Konečně jsem ho prokoukla a teď také vím, že je to pravda. Po celou dobu, co jsme spolu chodili, Josh nikdy neměl žádné námitky, nikdy se se mnou nehádal, a dokonce si toho o mně ani moc nepamatoval. A já si myslela, že je prostě takový pohodář a flegmatik. A moc se mi to na něm líbilo. Chápala jsem to jako velké plus. Jenže teď tomu rozumím líp. Byl pořád v takovém klidu hlavně proto, že se o mě nijak zvlášť nezajímal. Každopádně ne dost.

Mám pocit, jako bych se probudila z transu. Tak strašně jsem ho uháněla, byla jsem tak zoufalá, ale na druhé straně tak pevně přesvědčená o své pravdě, že jsem se vlastně ani moc nezajímala o to, za čím se pachtím. Nikdy jsem se pořádně nezamýšlela, jestli je to skutečně člověk, po jakém toužím. Takový jsem byla idiot.

Podívám se do Edových tmavých a inteligentních očí, které mě stále soustředěně pozorují. A najednou cítím takovou zvláštní radost, že komusi, koho ani moc neznám, stojím za tak velký zájem. Vidím mu to na obličeji. Nevyptává se jen proto, aby zabil čas, ale protože se chce o mně něco dozvědět. Skutečně chce znát pravdu.

Jenomže právě tu mu bohužel nemůžu říct.

„Je to… trochu složitá záležitost. Hodně složitá.“ Dopiju zbytek vína, nacpu si poslední kousek koláče do úst, a abych změnila téma, směju se na něj a řeknu: „No tak pojďte. Půjdeme na Londýnské oko.“

Jižní břeh přímo bzučí turisty, pouličními obchodníky a zpěváky, prodavači antikvárních knih a živými sochami, které mě vždycky dokážou trochu vylekat. Londýnské oko je obrovské ruské kolo s průhlednými gondolami, jimiž vidíme na lidi, kteří tam sedí a dívají se zase dolů na nás. Opravdu se strašně těším. Byla jsem na něm jenom jednou a to ještě pracovně se spoustou protivných a opilých lidí.

Džezová kapela vyhrává melodie z dvacátých let a já se bezděky a po očku podívám na Eda. Udělá několik charlestonových kroků a já na něj zatočím šňůrou korálků.

„Výborně!“ zahaleká na nás vousáč s kloboukem na hlavě, který vybírá v davu příspěvky. „Máte rádi džez?“

„Víceméně,“ prohodím, když hledám v kabelce pár drobných.

„Speciálně se zajímáme o dvacátá léta,“ mrkne na mě Ed. „Výlučně o dvacátá léta, že ano, Laro?“

„Příští týden budeme hrát džez v Jubilee Gardens,“ oznamuje s nadšením vousáč. „Nekoupíte si lístek? Dneska s desetiprocentní slevou.“

„Ale ano,“ Ed se podívá na mě. „Proč ne?“

Vytáhne peníze, obdrží dva lístky a jdeme dál.

„Právě si říkám,“ ozve se Ed po chvilce, „že bychom mohli jít na ten džez… spolu. Tedy, jestli chcete.“

„Ehm… dobře. Prima. Půjdu ráda.“

Dá mi lístek a já si ho trochu rozpačitě schovám do kabelky. Chvíli mlčím a snažím se přijít na to, co se vlastně stalo. Pozval mě snad na rande? Nebo je to svérázné pokračování prohlídky londýnských pamětihodností? Nebo… co vlastně? Co to vlastně děláme?

Edovi nejspíš vrtá v hlavě něco podobného, protože když se zařadíme do fronty na Oko, najednou se na mě tázavě podívá.

„Poslyšte, Laro. Povězte mi něco.“

„Ehm. Ano.“ Okamžitě znervózním. Asi se ze mě bude zase snažit vytáhnout ty mé nadpřirozené schopnosti.

„Co to tehdy bylo, jak jste vpadla do toho zasedacího sálu?“ Svraští komicky čelo. „A proč jste se mnou chtěla jít na schůzku?“

Tohle je ještě miliónkrát horší. Co mu mám na to říct?

„Tak to je… zajímavá otázka,“ nedám se. „Ale… já mám taky jednu. Proč jste na ni přišel? Mohl jste se na to klidně vykašlat!“

„Já vím,“ přikývne Ed s lehce zmateným výrazem. „Chcete slyšet pravdu? Mám to jakoby všechno rozmazané. A nedokážu si přesně vybavit, co jsem si tehdy myslel. Do kanceláře mi vpadne jakási dívčina, kterou vidím poprvé v životě. A za chvíli si už domlouváme rande.“ Otočí se ke mně a v očích má další otazník. „Prosím vás. Přece jste k tomu musela mít nějaký důvod. Viděla jste mě někde poblíž nebo tak něco?“

V jeho hlasu slyším záblesk naděje. Jako by doufal, že se dozví něco, co mu v tom udělá trochu jasno. Najednou se cítím hrozně provinile. Vůbec chudák netuší, že jsme ho jenom zneužily.

„Ono totiž… vsadila jsem se s kamarádkou,“ dívám se mu přes rameno. „Vlastně ani nevím proč.“

„No tak dobře,“ prohlásí stejně nenuceně jako předtím. „Byla to tedy náhodná sázka. Nic, co by se dalo vykládat ve stáří vnoučatům. Radši jim řeknu, že vás za mnou poslali mimozemšťané. A pak jim budu vyprávět o parukách vévody z Marmaduku.“

Je mi jasné, že žertuje. Že je to jenom vtip. Ale když se mu podívám do očí, vidím to tam. Tu vřelost. Zamiloval se do mě. Ne, zpět –, on si myslí, že se do mě zamiloval. Ale to je všechno podvod. Je to omyl. Další loutkové představení. Sadie tu tahala za provázky stejně jako u Joshe. Nic z toho není pravé, nic z toho nemá žádnou hodnotu…

Najednou jsem absurdně naštvaná. Za všechno může Sadie. Všude, kam přijde, dělá problémy. Ed je opravdu strašně moc fajn a Sadie mu dala dost zabrat a nepěkně si s ním pohrála, a to vážně není fair…

„Ede,“ polknu nasucho.

„Ano?“

Ach bože, co mu mám říct? Ty jsi vůbec nešel se mnou, ty jsi randil duchem, se Sadie, která se ti zasekla do mozku. Ona je jako LSD, jenomže bez toho rauše…

„Možná si myslíte, že mě máte rád. Ale to není pravda.“

„Ale je,“ rozesměje se. „Já vás mám opravdu rád.“

„Nemáte.“ Nevím, jak to říct. „Vy nemyslíte sám za sebe. Jakože… to není doopravdy.“

„Pro mě to je doopravdy až moc.“

„Já vím, že je. Jenomže… vy to nechápete…,“ bezmocně se zarazím, a chvíli je ticho – pak se Edův výraz prudce změní.

„Aha, tak už mi to došlo.“

„Opravdu?“ ptám se nejistě.

„Nemusíte chodit kolem horké kaše, Laro.“ Najednou se usmívá sarkasticky. „Jestli toho už máte dost, stačí říct. Já si zařídím odpoledne podle svého. Bylo to hezké a jsem vám vděčný za čas, který jste se mnou strávila, mockrát děkuju…“

„Ale tak jsem to nemyslela!“ vykřiknu zděšeně. „Přestaňte! Já přece nechci vzít roha! Mně je tu dobře a chci jít na Oko!“

Edovy oči mi jako detektory lži zkoumají obličej zleva doprava a zdola nahoru.

„No, já taky,“ připustí nakonec.

„Prima… tak dobře.“

Tak jsme se zabrali do řeči, že jsme si ani nevšimli, že se před námi ve frontě vytvořila mezera.

Vtom mě dloubne do zad chlap, který stojí za námi. „No tak! Jste na řadě!“

„Hele!“ proberu se. „Rychle, jsme na řadě!“ Popadnu Eda za ruku a běžíme do velké oválné gondoly. Gondola zvolna poskakuje po plošině a lidé do ní s hihňáním a výskáním nastupují. Vlezu si dovnitř, stále ruku v ruce s Edem, vesele se na sebe usmějeme a najednou z nás všechny rozpaky spadnou.

„Tak teď, milý pane Harrisone,“ vrátím se ke svému průvodcovskému hlasu, „tak teď si Londýn prohlédneme jaksepatří.“

Je to senzace. Jakože, je to vážně senzace.

Právě jsme byli na vrcholu a celé město se pod námi rozkládalo jako oživlá mapa. Dívali jsme se shora na lidičky, kteří se dole hemžili jako mravenci a nastupovali do mravenčích automobilů a autobusů. Jako pravý znalec jsem ukazovala Svatého Pavla, Buckinghamský palác a Big Ben. Teď jsem si vzala průvodce Historický Londýn sama. Sice tam není pasáž Co vidíte z Londýnského oka, ale i tak tam nacházím spoustu údajů, a co nenajdu, to si vymyslím.

„Gondola je vyrobena z průhledného titanu roztaveného s očními čočkami,“ předčítám kupříkladu Edovi. „Kdyby se dostala do vody, okamžitě by se změnila ve funkční ponorku.“

„Hned jsem si to říkal,“ přikývne a dívá se přes sklo ven.

„Každá gondola dokáže přežít pod vodou až třináct hodin…“ Zarazím se. Mám pocit, že mě vůbec neposlouchá. „Ede?“

Obrátí se ke mně a zády se opírá o skleněnou stěnu gondoly.

Za ním se pomaloučku otáčí nahoru panoramatický výhled na město. Když jsme byli právě na vrcholu, slunce se schovalo za ohromné šedivé mraky, které se tu najednou objevily.

„Chcete něco vědět, Laro?“ Rozhlíží se poočku kolem, jestli nás nikdo neposlouchá, ale ostatní se dívají z opačné strany gondoly na policejní člun na Temži.

„Tak třeba,“ souhlasím nejistě. „Tedy pokud to není nějaké moc důležité tajemství, které bych patrně okamžitě vyžvanila.“

Edův obličej se krátce rozsvítí úsměvem. „Ptala jste se mě, proč jsem nakonec souhlasil, že s vámi půjdu na tu první schůzku.“

„Aha. Tamto. Ale na tom už asi nezáleží,“ prohodím rychle. „Jestli se vám nechce, tak mi to nemusíte říkat…“

„Ale já vám to chci říct. Bylo to… úplně bláznivé.“ Odmlčí se. „Měl jsem pocit, jako by mi někdo rovnou v hlavě přikazoval, abych s tím souhlasil. A čím víc jsem se bránil, tím hlasitěji mi to přikazoval. Rozumíte tomu?“

„Ne,“ zatloukám, co se dá. „To vážně ne. Nic mě nenapadá. Možná to byl… Bůh.“

„No možná,“ krátce se zasměje. „Třeba jsem další Mojžíš.“ Zaváhá. „Fakt je, že jsem nikdy nezažil tak silný impulz, nebo hlas, nebo co to bylo. Jako by to se mnou chtělo praštit o zem.“ Ztiší hlas a postoupí o krok dopředu. „Ať to bylo, co to bylo – a bůhví odkud to bylo – mělo to pravdu. Být s vámi je to nejlepší, co mě mohlo potkat. Mám pocit, jako bych se probudil z nějakého snu nebo vyšel z temného lesa… a chtěl bych vám za to poděkovat.“

„To vůbec není třeba!“ namítám. „Bylo mi potěšením. Příště zas a tak dál…“

„Doufám.“ Má zastřený hlas a pod jeho pohledem trošku znervózním. „Takže… ehm… ještě mám přečíst něco z průvodce?“ listuju rychle stránkami.

„Určitě.“

„Takže gondola je… ehm…“ Nedokážu se soustředit na to, co mám říkat. Srdce mi buší jako o závod. Najednou je všechno nějak intenzivnější. Silně vnímám každý svůj pohyb.

„Kolo se pohybuje… otáčí…“ Říkám nesmysly. Zavřu knihu a snažím se čelit Edovu pohledu, snažím se nasadit stejný nevzrušený výraz a vypadat, jako by se nic zvláštního nedělo.

Ale najednou vnímám spoustu věcí. Horko se mi dere do obličeje. Na temeni mě začne strašně svědit. Edovy oči, které se vpíjejí do mých, jako by se mi chtěly zavrtat do duše. Trochu mě mrazí.

Na celém těle mi naskakuje husí kůže. Nechápu, jak jsem si mohla myslet, že není hezký. Asi jsem byla trošku zaslepená. „Něco se děje?“ zašeptá Ed.

„Já… já nevím,“ téměř nedokážu pohybovat rty. „Děje se?“

Položí mi ruku na bradu a na chvíli ji vezme do dlaně, jako by prozkoumával terén. Nakloní se ke mně, vezme mi obličej něžně do dlaní a políbí mě. Má teplá a sladká ústa a jeho strniště mě škrábe do kůže, ale to vůbec nevadí a… Bože. Ještě ještě ještě ještě… Mrazení přešlo a mně je najednou do zpěvu. Když mě vezme do náruče a přivine mě k sobě, tepou mi v mozku dvě myšlenky.

Je tak jiný než Josh.

Je tak senzační.

V této chvíli mě příliš mnoho dalších myšlenek nenapadá. Tedy, každopádně bych to asi nenazývala myšlenkami, jako spíš spalující touhou.

Nakonec se Ed trochu odtáhne, ale hlavu mi pořád drží v rukou jako v kolébce.

„Víš… tohle jsem dneska neměl v plánu,“ říká. „Jenom pro případ, že by tě to napadlo.“

„Ani já ne,“ řeknu udýchaně. „Vůbec.“

Znovu mě políbí a já zavírám oči, prozkoumávám svými ústy jeho, vdechuju jeho vůni a přemýšlím, jak dlouho se ještě takové kolo může otáčet. Jako by mi Ed četl myšlenky, pustí mě z objetí.

„Možná bychom se ještě jednou měli podívat ven,“ usměje se. „Než přistaneme na zemi.“

„Asi ano,“ zdráhavě souhlasím. „Když už jsme si to zaplatili.“

Zavěšeni do sebe se otočíme k průhledné stěně gondoly. A já zděšeně vykřiknu.

Za stěnou se vznáší a očima jako dvě nabroušené dýky nás pozoruje Sadie.

Viděla nás. Jak se líbáme.

Sakra. Sakra, sakra, sakra. Srdce mi buší jako vyděšenému králíkovi. Roztřesu se hrůzou, když projde s blýskajícíma se očima stěnou a já před ní na rozechvělých nohou uskočím, jako bych skutečně spatřila hrůzostrašné strašidlo. „Laro, co se stalo?“ vyděsí se Ed. „Děje se něco?“

„Jak jsi mohla?“ ječí na mě Sadie ublíženě a vypadá, jako bych ji zradila. Až si musím zacpat uši. „Jak jsi mohla?“

„Já… přece… to nebylo…,“ koktám, ale nemůžu najít ta správná slova. Chtěla bych jí říct, že jsem to rozhodně neměla v úmyslu, že to není tak hrozné, jak se to může zdát…

„Já tě viděla!“

Bolestně vzlykne, otočí se ke mně zády a je pryč. „Sadie!“ vyrazím za ní, ale narazím na průhlednou stěnu gondoly, a tak po ní alespoň pátrám v mracích, v Temži a mezi lidmi na zemi.

„Laro! Proboha! Co se stalo?“ Ed vypadá naprosto vyděšeně. Najednou si uvědomím, že i ostatní lidé v gondole se přestali dívat ven a místo toho civí s otevřenou pusou na mě.

„Ale nic!“ vykoktám. „Promiňte. Já jsem jenom… to bylo…“ Když mě Ed obejme, trhnu sebou. „Promiň, Ede, já nemůžu…“

Po chvilce Ed ruku odtáhne. „Jistě.“

Když dojedeme dolů, vyvede mě Ed s úzkostným pohledem na pevnou půdu.

„No tak.“ Říká to sice nevzrušeně, ale cítím, že ho to vyvedlo z míry. Ani se mu nedivím. „Tak co se stalo?“

„To ti nemůžu vysvětlit.“ Na nic lepšího se nezmůžu. Jenom civím do dálky a pátrám po Sadie.

„Zlepšilo by se to třeba trochu, kdybychom si zašli do nějakého Starbucku?“

„Promiň,“ přestanu se dívat do dálky a všimnu si Edova utrápeného obličeje. „Promiň, Ede. Já nemůžu… tam jít. Byl to moc hezký den, ale…“

„Ale… trochu se nám to vymklo z rukou…?“ ptá se pomalu.

„Ne, tak to není!“ promnu si obličej. „Je to trochu… složitější. Musím si to nejdřív sama ujasnit.“

Podívám se na něj a doufám, že mě pochopil. Nebo aspoň trochu. Nebo že si aspoň nemyslí, že mi úplně přeskočilo.

„Jak myslíš,“ přikývne. „Souhlasím. Všechno není vždycky jednoduché.“ Malinko zaváhá a pak se lehce dotkne mé ruky. „Takže to můžeme tady skončit. Byl to moc hezký den. Děkuju ti za něj, Laro. A za čas, který jsi mi tak velkoryse věnovala.“

Stáhl se do svého formálního džentlmenského stylu. Veškerá hřejivá blízkost a vzájemné žertování se vytratily. Jako bychom byli dva nepříliš dobří známí. Je to jeho ochranný štít, uvědomím si a bodne mě u srdce. Zase se vrací do svého tunelu.

„Ede, strašně ráda bych se s tebou zase setkala,“ řeknu zoufale. „Jen co se to… nějak urovná.“

„Já také.“ Je mi jasné, že mi ani na chvíli neuvěřil. „Dovol, abych ti zavolal taxi.“ Dívá se na silnici, otáčí hlavu nalevo a napravo a vidím, jak se mu na čelo vrací staré vrásky jako zářezy způsobené zklamáním.

„Ne, díky. Zůstanu tady a trochu se projdu. Musím si pár věcí ujasnit.“ Nuceně se usměju. „Díky. Za všechno.“

Zamává mi na rozloučenou, jako bych byla oficiální návštěva, a zmizí v davu. Dívám se za ním a cítím se strašně. Mám ho ráda. Opravdu, moc. A on je teď nešťastný. A já také. A Sadie jakbysmet. To se to zase báječně povedlo.

„Takže tohle mi děláš za zády?“ zařve mi Sadie do ucha tak silně, až téměř nadskočím a chytnu se za srdce. To tady očumovala celou tu dobu? „Ty zmije prolhaná, ty zákeřná bestie. Přišla jsem se podívat, jak ti to jde s Joshem. S Joshem!“

Lítá kolem mě tak rozlíceně, že před ní trochu couvnu. „Promiň,“ koktám. „Promiň, že jsem ti o Joshovi neřekla pravdu. Prostě se mi nechtělo mluvit o tom, že jsme se rozešli. Ale zákeřná nejsem! To, co se stalo mezi mnou a Edem, jsem rozhodně neplánovala. Prostě to vyplynulo tak nějak samo…“

„Co je mi po tom, jestlis to plánovala nebo ne!“ ječí Sadie. „Drž se od něj dál!“

„Promiň, Sadie, je mi to moc líto…“

„To já jsem ho našla! To já s ním tancovala! Je můj! Můj! Můj!“ Je tak majetnická a tak rozzuřená, že neslyší ani slovo z toho, co ji říkám. Ale najednou, přes veškerou provinilost, dostanu na ni zlost.

„Jak by mohl být tvůj?“ slyším vlastní hlas. „Jsi mrtvá! Napadlo tě to už vůbec? Jsi tuhá jako štolverka! Vždyť on ani neví, že existuješ!“

„To víš, že ví!“ Vrazí mi obličej s vražedným výrazem přímo před nos. „Vždyť mě slyší!“

„‚No a co? To není totéž jako osobní setkání, že ne? Jsi jenom přízrak! Mlhovina!“ Celé mé zoufalství nad tím, jak to dopadlo, ze mě naráz vztekle vyletí jako špunt z láhve. „Ty mi vyprávěj o tom, jak si člověk může něco nalhávat! Jak se může vyhýbat pravdě, Sadie! Jak se neumí vyrovnat se situací. A jak to zvládáš ty, co?“

Už když ta slova říkám, dochází mi, jak tvrdě zní a jak špatně si je lze vyložit. A strašně si přeju, abych je mohla vzít zpátky. Sadiiným obličejem přeletí šok. Vypadá, jako bych jí dala facku. Snad si proboha nemyslí, že jsem tím chtěla… Ach Bože.

„Sadie, já jsem tím nechtěla… tím jsem nemyslela…“ Slova se mi pletou… Vlastně ani nevím, co bych jí měla říct. Sadie má najednou prázdný pohled. Dívá se na řeku, jako by mě téměř nevnímala.

„Máš pravdu,“ řekne nakonec. Z hlasu jí zmizí veškerá vášeň. „Máš pravdu, jsem mrtvá.“

„Ne, to nejsi!“ namítám horlivě. „Jakože… No možná jsi. Ale…“

„Jsem mrtvá. Všechno je dávno pryč. Nestojíš o mě. Ani on o mě nestojí. Tak to prostě je.“

Zamíří k mostu Waterloo a ztratí se mi z očí. Provinile spěchám za ní a vybíhám do schodů vedoucích na most. Už je téměř v půlce mostu a já se ji snažím dostihnout. Stojí tam tiše, zahleděná k Svatému Pavlu, štíhlá postava v houstnoucím šeru, která mě očividně ani nevnímá.

„Sadie, nic není ztraceno!“ Ve větru se můj hlas téměř ztrácí. „Nic není pryč! Tak jsem to nemyslela, byla jsem prostě na tebe naštvaná. A tak jsem řekla první, co mi přinesla slina na jazyk…“

„Ne, měla jsi pravdu.“ Mluví rychle, ani se na mě nepodívá.

„Obelhávám se stejně jako ty. Myslela jsem si, že by si člověk měl na světě naposledy užít trochu švandy. Myslela jsem si, že bych si mohla pořídit přítele. Že bych mohla něco dokázat.“

„Ale ty jsi to dokázala!“ říkám zničeně. „Prosím tě, nemluv tak. Hele, půjdeme domů, pustím nějakou hudbu, uděláme si pěkný večer…“

„Najednou jsi samý med!“ obrátí se ke mně a vidím, jak se třese. „Já vím, co si ve skutečnosti myslíš. Nestojíš o mě, nikdo o mě nestojí, o jakousi bezvýznamnou starou bábu…“

„Sadie, přestaň, to není pravda…“

„Já jsem vás slyšela na pohřbu!“přeruší mě Sadie vztekle a mě najednou zamrazí. Ona nás slyšela?

„Já vás na tom pohřbu slyšela,“ opakuje s bývalou důstojností. „Co si tam příbuzní povídali. Nikomu se tam nechtělo jít. Nikdo netruchlil. Byla jsem pro vás ‚milion let stará rašelina‘!“

Dělá se mi špatně při pomyšlení na to, co všechno se tam říkalo. Byli jsme tak necitelní a hrozní. Všichni.

Sadie má napjatou bradu a zírá mi strnule přes rameno. „Tvá sestřenice to naprosto vystihla. Ničeho jsem v životě nedosáhla, nic po mně nezbylo, ničím jsem nevynikla. Vlastně ani nevím, proč jsem žila!“ Ostře se zasměje.

„Prosím tě, Sadie, nech toho,“ polknu nasucho.

Ale ta je k nezadržení. „Neměla jsem ani lásku, ani kariéru. Nenechala jsem po sobě děti, ani žádné úspěchy, nic, co by stálo za zmínku. Jediný člověk, kterého jsem kdy milovala…, na mě zapomněl.“

Třese se jí hlas. „Žila jsem sto pět let a nezanechala jsem tu žádnou stopu. Vůbec nic. A pro nikoho jsem nic neznamenala. A ani teď neznamenám.“

„Ale znamenáš. To víš, že ano,“ namítám utrápeně. „Prosím tě, Sadie…“

„Byla jsem blázen, že jsem chtěla mít někoho pro sebe. A stojím ti v cestě.“ Zhrožené vidím, jak se jí na řasách chvějí slzy.

„Ne!“ snažím se ji chytit za ruku, i když vím, že je to marné. Téměř sama pláču. „Sadie, já tě mám ráda. A nějak ti to vynahradím. Půjdeme si zase zatancovat charleston, budeme se bavit a seženu ti ten náhrdelník, i kdyby mě to mělo stát život.“

„Mě už ten náhrdelník nezajímá,“ říká rozechvěle. „A proč taky? Nebylo to k ničemu. Celý můj život nebyl k ničemu.“

A k mému zděšení se za zábradlím mostu rozplyne.

„Sadie,“ zaječím. „Vrať, se, Sadie. Sa-die!“ Zoufale hledím do kalné zpěněné vody a slzy mi tečou po tvářích. „To není pravda, že to nebylo k ničemu! Sadie, prosím tě, slyšíš mě?“

„Proboha!“ Všimne si mě dívčina v kostkovaném kabátu a zalapá po dechu: „Někdo skočil do řeky! Pomóóc!“

„Nikdo tam neskočil!“ Zvednu hlavu, ale dívka už nevnímá a svolává přátele. Než dostanu nápad, jak tomu zabránit, shromažďují se už lidé u zábradlí a upřeně zírají dolů do vody.

„Někdo tam skočil!“ slyším je povykovat. „Zavolejte policii!“

„Nikdo tam neskočil!“ namítám, ale ostatní mě překřičí. Mládenec v denimové bundě už natáčí černou vodu na mobil. Chlápek po mé pravici si svléká bundu a zřejmě se tam chystá skočit a jeho přítelkyně ho bez dechu sleduje.

„Ne!“ chytím ho za bundu. „Přestaňte!“

„Někdo se musí zachovat příkladně!“ hrdinně zadeklamuje a významně se přitom dívá na děvče. Proboha.

„Nikdo tam neskočil!“ zařvu co nejsilněji a mávám přitom rukama. „To je omyl! Všechno je v pořádku! Nikdo tam neskočil. Opakuju, nikdo tam neskočil!“

Hrdina si přestane zouvat boty. Mládenec s mobilem se otočí od řeky a místo toho začne natáčet mě.

„A ke komu jste to tam mluvila?“ Dívka v kostkovaném kabátě se na mě podívá nasupeně, jako by mě chtěla obvinit ze lži. „Cosi jste volala do té vody a brečela jste přitom! A všechny jste nás vystrašila! Tak ke komu jste to mluvila?“

„K jednomu takovému přízraku,“ odpovím stručně. Otočím se k ní zády, a než na to stihne něco říct, prodírám se davem a veškeré výkřiky a nevrlé komentáře ignoruju.

Však ona se vrátí, říkám si. Až se uklidní a až mi odpustí. Pak se vrátí.

DVACET

Ale druhý den ráno je v bytě naprosté ticho. Obvykle se Sadie objeví ve chvíli, kdy si vařím čaj, posadí se na kuchyňskou linku, trousí ostrovtipné komentáře na téma mého pyžama a popichuje mě, že si ani neumím pořádně uvařit čaj.

Dnes nic. Vytáhnu čajový sáček z hrnečku a rozhlížím se po kuchyni.

„Sadie? Sadie, jsi tam?“

Žádná odpověď. Je tu mrtvo a prázdno.

Chystám se do práce. Bez Sadiina nekonečného brebentění je tu najednou divné prázdno. Nakonec si zapnu rádio, abych se tu necítila tak sama. Ale na druhé straně je fajn, že mě nikdo nekomanduje. Aspoň se můžu dneska našminkovat podle svého. Naschvál si obléknu nabíraný top, který Sadie nenávidí. Pak si pro každý případ přemáznu řasy ještě jednou vrstvou maskary, kdyby se náhodou dívala.

Před odchodem přece jen obejdu celý byt.

„Sadie? Jsi tu? Já teď jdu do práce, tak kdyby sis chtěla promluvit nebo tak něco, přijď do kanceláře…“

S hrnkem čaje v ruce projdu znovu celý byt, volám ji, ale žádná odpověď. Bůhví, kde vůbec je, co dělá nebo co si myslí… Trochu mě bodne u srdce, když si vzpomenu na její prázdný obličej. Kdybych jenom tušila, že slyší, co si na jejím pohřbu povídáme.

Ale co s tím teď můžu udělat?

Do práce se dostanu chvíli po půl desáté. Natalie tam už sedí u stolu, pohazuje vlasy na všechny strany a s někým právě telefonuje. „Jo. Přesně to jsem mu řekla, kočičko.“ Mrkne na mě, poklepe si na hodinky a podotkne: „Trochu pozdě, ne, Laro? Malinko jsi zvlčila, co jsem tu nebyla… Každopádně, kočičko…,“ vrátí se zas ke svému telefonátu. Zvlčila? Já?

Začíná to ve mně vřít. Co si o sobě sakra myslí? Sama se beze slova vypaří kamsi do Indie, celou svou profesionalitu hodí za záda, a teď se bude ke mně chovat jako k nějaké nanynce, která je tu na zkušenou?

„Natalie,“ řeknu jí, jen co položí sluchátko. „Musím s tebou mluvit.“

„A já s tebou,“ šlehne po mně pohledem. „Ed Harrison, co?“

„Cože?“

„Ed Harrison, říkám,“ opakuje netrpělivě. „Držela sis ho pěkně pod pokličkou, co?“

„Co tím myslíš?“ Slyším slabé cinkání poplašných zvonků. „Jak víš o Edovi?“

„Business People!“ Natalie ke mně přisune časopis, otevřený na straně s mou a Edovou fotografií. „Fešák.“

„Ale to není… byla to pracovní záležitost,“ vyhrknu a podívám se na ni.

„Jistě, to já vím, od Kate. Už zase chodíš s Joshem. No to je fuk.“ Natalie si afektovaně zívne, aby mi dala najevo, jak moc se zajímá o mé milostné aféry. „Ale tohle je zase moje věc. Tenhle Ed Harrison je ohromně zajímavý talent. Už máš plán?“

„Plán?“

„Komu ho nabídnout, přece!“ Natalie se ke mně nakloní a jako zaostalému děcku mi vysvětluje: „My jsme pracovně personální firma, Laro. My sháníme lidi na práci. Tohle děláme. To nám totiž obstarává mergle.“

„No počkat!“ snažím se utajit leknutí. „Ne, ne, ty to nechápeš. To není tento druh kontaktu. On o žádnou novou práci nestojí.“

„To si jenom myslí,“ opraví mě Natalie. „Ne, opravdu, nech toho. Ten lovce talentů nenávidí.“

„To si jenom myslí,“

„Nemá zájem.“

„No a co?“ Natalie na mě mrkne a já ji div nepraštím.

„Dej mu laskavě pokoj! On o nic takového zájem nemá!“

„Každý má svou cenu. Když mu podstrčím pod nos ten správný plat, věř mi, že se chytí.“

„Nechytí! Na světě nejsou jenom samé peníze, abys věděla!“

Natalie vyprskne v afektovaný smích. „Copak se tu dělo, když jsem byla pryč? Snad jsi z toho neudělala filiálku Matky Terezy? My si prostě vyděláváme tím, že za lidi dostáváme provizi, Laro. Potřebujeme zisk.“

„To mi rozhodně nezůstalo utajeno,“ odseknu. „Právě o to jsem se celou dobu snažila, zatímco ty ses válela na pláži v Goa, jestli si to nepamatuješ!“

„Fjúúů!“ Natalie hodí hlavou dozadu a rozesměje se. „Ono to má drápky!“

Ani trochu se nezdá, že by se styděla. Dokonce se vůbec neomluvila. Jak jsem ji mohla považovat za svou nejlepší kamarádku? Mám pocit, že jsem ji vlastně neznala.

„Hleď nechat Eda na pokoji,“ rozzuřím se. „O žádnou práci nestojí. To vím určitě. A stejně s tebou nebude mluvit…“

„Ale on už se mnou mluvil…,“ Natalie se nakloní dozadu jako vrcholně spokojená kočka.

„Cože?“

„Dneska ráno jsem mu zavolala. To je rozdíl mezi mnou a tebou. Já jenom trapně nepřešlapuju kolem, ale jdu přímo na věc.“

„Ale on nebere telefonáty lovců talentů,“ podivím se. „Jak se ti podařilo…“

„Ale to víš, že jsem na něj rovnou nevybalila své jméno,“ chechtá se mi Natalie. „Řekla jsem prostě, že jsem tvá kámoška a že mu mám od tebe něco vyřídit. No a trochu jsme si, jak už to bývá, pokecali. Očividně neměl o Joshovi ani páru, a tak jsem ho podrobně zasvětila.“ Povytáhne obočí. „Ty jsi ale tajnůstkářka. Nějaký důvod, proč jsi mu nechtěla říct o svém příteli?“

Leknutím se mi rozklepou kolena. „Co… jsi mu vlastně o Joshovi řekla?“

„Fjúúů, Laro!“ Natalie se při pohledu na to, jak se před ní v rozpacích kroutím, může zbláznit radostí. „Snad sis s ním nechtěla trošku zalaškovat? Něco jsem ti překazila?“ Položí si ruku před ústa. „Promiň!“

„Zavři zobák!“ ztratím nakonec nervy. „Zavři už konečně zobák!“

Musím mluvit s Edem. Hned. Vytáhnu mobil, běžím z kanceláře

a cestou narazím na Kate. Nese podnos s kávou, a když mě spatří, oči

se jí rozšíří údivem. „Laro! Stalo se něco?“

„Natalie,“ řeknu stručně a ona sebou trhne.

„Podle mě, čím je opálenější, tím je horší,“ zašeptá a já se bezděky uchechtnu. „Jdeš dovnitř?“

„Za minutku. Jenom si musím zatelefonovat. Je to… soukromé.“ Seběhnu ze schodů, vyjdu na ulici a rychle vytáčím Edovo číslo. Bůhví, co mu Natalie napovídala. Bůhví, co si teď o mně myslí.

„Kancelář Eda Harrisona,“ ozve se ženský hlas.

„Dobrý den,“ snažím se podačit úzkost v hlase. „Tady je Lara Lingtonová. Mohla bych mluvit s Edem?“

Zatímco mě přepojuje, zatoulám se v myšlenkách do včerejšího dne. Přímo cítím, jak mě jeho ruce objaly. Jaký to byl pocit cítit jeho pleť na mé. Jeho vůni, jeho chuť… A jak hrozné bylo, když se zase uzavřel do staré ulity. Už jenom při té vzpomínce se začnu svíjet.

„Ahoj, Laro. Můžu pro tebe něco udělat?“ Hlas v telefonu je formální a věcný. Ani stopa něčeho osobního. Srdce mi trochu poklesne, přesto se snažím mluvit příjemně a optimisticky.

„Ede, právě jsem se dozvěděla, že ti má kolegyně Natalie dnes ráno telefonovala. Moc mě to mrzí. Ale už se to nestane. A ještě jsem chtěla říct…,“ topím se v rozpacích, „že je mi moc líto, jak to včera skončilo.“

A taky že nemám žádného přítele, chce se mi dodat. A že bych strašně ráda, kdybychom mohli obrátit list a vyrazit si zase na Londýnské oko, kde bys mě líbal a líbal… A teď už bych neucukla, ani kdyby se nevímco stalo, ani kdyby si všichni duchové měli vyrvat hlasivky.

„Prosím tě, Laro, neomlouvej se,“ říká Ed oficiálním hlasem. „Mělo mi to dojít, že jsi víc… zainteresována, abych tak řekl, ekonomicky… To ses mi snažila naznačit, ne? Nicméně oceňuju, že jsi ke mně byla nakonec tak upřímná.“

V páteři mě najednou zamrazí. Tak tohle si myslí? Že jsem po něm vyjela jenom kvůli obchodu?

„Ale ne, Ede,“ namítnu rychle. „Tak to nebylo. Byl to opravdu i pro mě moc hezký den. Já vím, že ten konec byl najednou hodně divný, ale jsou tu… jisté komplikace, které nedokážu teď vysvětlit…“

„Nedělej ze mě, prosím tě, pitomce,“ říká Ed chladně. „Ušily jste na mě s tou tvou kolegyňkou boudu. Sice tvé metody neschvaluju, ale předpokládám, že ti vynesly obrovský aplaus.“

„Ale tak to vůbec není,“ vyděsím se. „Nemůžeš, Ede, věřit všemu, co ti Natalie navykládá. Vždyť víš, jak je nespolehlivá. Přece nevěříš, že jsme na tebe ušily boudu, to je absurdní!“

„Věř mi,“ řekne stručně, „že poté, co jsem si Natalie proklepl, bych se u ní nedivil absolutně ničemu. Jenom nevím, jestli jsi tak naivní, nebo úplně stejná jako ona…“

„Ale tys to vůbec nepochopil!“ zoufám si.

„Proboha, Laro!“ Ed je očividně na konci sil. „Už toho nech! Já přece vím, že máš přítele. Já vím, že jste se s Joshem zase dali dohromady – nebo pravděpodobněji, že jste se nikdy nerozešli. Že to všechno byla jenom bouda, a tak mě prosím tě neurážej tím, že budeš tu frašku donekonečna protahovat. Mělo mi to dojít hned, když ses objevila v mé kanceláři. Nejspíš sis dělala průzkum a dozvěděla ses o mně a o Corinne. Jak jinak bys mě mohla taky objevit, že? Bůhví, čeho všeho jste vůbec schopné. Teď už by mě nic nepřekvapilo.“

Má tak tvrdý a nepřátelský hlas, až to bolí.

„To bych nikdy neudělala! Já takové věci nedělám!“ říkám roztřeseně. „Ede, to, co se stalo, bylo doopravdy. Tancovali jsme…, bavili jsme se… Přece si nemyslíš, že to byl všechno jenom švindl.“

„A patrně mi také řekneš, že s nikým nechodíš!“ Mluví jako žalobce u soudu.

„Jo! Teda ne!“ opravím se. „Totiž, chodila jsem s někým, ale v pátek jsme se rozešli…“

„Takže v pátek!“ Jeho suchý smích se mi zařízne do uší. „Tak akorát, že? Hele, Laro, na tohle já nemám čas.“

„Prosím tě, Ede.“ Oči se mi začínají plnit slzami. „Musíš mi věřit…“

„Sbohem, Laro.“

A telefon je hluchý. Chvíli tam bez hnutí stojím a tělem mi projíždějí bolavé šípy. Nemá cenu mu volat zpátky. Nemá cenu mu nic vysvětlovat. Neuvěří mi. Má mě za cynickou manipulátorku – v nejlepším případě za pošetilou husu. A s tím nic nenadělám. Ale ne, něco přece. Ještě něco udělat bych mohla. Vztekle si otřu oči a otočím se na podpatku. Už ze schodů slyším, jak Natalie zase visí na telefonu, piluje si přitom nehty a něčemu se hlasitě směje. Bez rozpaků jdu k jejímu stolu, natáhnu ruku a přeruším hovor. „Co to sakra má být?“ otočí se ke mně Natalie. „Právě jsem telefonovala!“

„No a teď už netelefonuješ,“ oznámím jí klidně. „A teď mě budeš poslouchat. Už toho mám dost. Nemůžeš se už tak chovat.“

„Cože?“ rozesměje se.

„Odletěla sis na Goa a nás nechala v bryndě. Bylo to arogantní a hnusné.“

„Bravo, bravo!“ vykřikne Kate, ale když se k ní obě otočíme, rychle se plácne přes pusu.

„A když se konečně uráčíš vrátit, tak si přivlastníš všechnu slávu za klienta, kterého jsem sehnala já! Ale takhle to dál nepůjde! Už mě nebudeš zneužívat! Já prostě… už prostě s tebou nemůžu pracovat!“

Tu poslední větu jsem vlastně v plánu neměla, ale když už jsem ji řekla, došlo mi, že přesně tak to cítím. Už s ní nemůžu pracovat. Ani s ní dýchat jeden vzduch. Ona ho dokáže otrávit.

„Ale kočičko, nejsi nějaká přetažená?“ Natalie obrátí posměšně oči v sloup. „Běž si vzít den volna…“

„Žádné volno nepotřebuju!“ vyletím. „Já potřebuju, abys mluvila pravdu! Kupříkladu o tom, že tě z té poslední práce vyhodili!“

„Nevyhodili,“ zamračí se nepřátelsky Natalie. „Bylo to po vzájemné dohodě. Byli to takoví hlupáci, že nedokázali ocenit, co všechno ve mně je…“ Najednou jí dojde, jak dvojznačně to zní. „Hele, Laro. My dvě dokážeme být báječný tým.“

„Nedokážeme!“ zavrtím hlavou. „Uvažuju naprosto jinak než ty, Natalie. A mám úplně jinou životní filozofii. Chci pro lidi sehnat báječnou práci, a ne je využívat jako kus masa. Výplata není všechno!“ Ve svatém nadšení chci odtrhnout její debilní plakát s nápisem „Výplata, výplata, výplata“ ze stěny, ale je tak dobře přilepený, že se mi ho podaří jenom pomačkat. „Záleží na mnoha věcech, na člověku samém, na firmě… na celé situaci. Jestli se lidi k sobě hodí. Jestli to všem bude tak vyhovovat. A pokud to tak dosud nebylo, tak by to tak být mělo.“

Pořád ve skrytu duše doufám, že se mi s ní podaří nějak pohnout, ale z jejího skeptického pohledu pochopím, že to není možné.

„Jestli se lidi k sobě hodí!“ posměšně se rozřehtá. „Mám pro tebe zajímavou novinku, Laro. Tohle není klub osamělých srdcí!“

S ní se nikdy nedomluvím. A nikdy si nebudeme rozumět.

„Chci zrušit naše partnerství,“ narovnám se jako pravítko. „Byla to chyba. Zavolám právníkovi.“

„Jak račte, milostivá.“ Vstane, opře se o stůl a založí si ruce na prsou. „Ale nebudeš mi přetahovat klienty. Máme to ve smlouvě. Takže si, holčičko, nemaluj, že mě oškubáš.“

„Nemám to v úmyslu,“ prohlásím pevně.

„No tak dělej,“ pohodí Natalie rameny. „Seber si těch svých pár švestek a vypadni.“

Po očku se podívám na Kate, která nás konsternované sleduje. „Promiň,“ artikuluju k ní nezvučně. Ukáže mi prstem na mobil a začne vyťukávat esemesku. Za chvilku mi mobil pípne a vykočí mi zpráva.

Ja ti to nevycitam. Jestli zalozis firmu, muzu prijit? K

Odpovím jí.

Jasan. Ale zatim nevim, co bude dal. Diky, Kate. L

Natalie sedí u stolu a ostentativně vyťukává něco na klávesnici, jako bych vůbec neexistovala. Stojím uprostřed kanceláře a cítím se trochu omámeně. Co teď? Ještě ráno jsem měla práci a budoucnost. To je uz pryč. Z Natalie nikdy své peníze nedostanu, co řeknu mámě a tátovi?

Na tohle teď nebudu myslet. Se sevřeným hrdlem beru z kouta krabici, vysypu z ní papíry do počítače na stůl a začnu do ní skládat sve věci. Děrovačku, stojan na tužky.

„Ale jestli si myslíš, že s tou svou filozofií budeš mít bůhvíjaký úspěch, tak to se moc mýlíš,“ vyštěkne na mě najednou Natalie a na židli se ke mně otočí. „Nemáš žádné kontakty, nemáš žádnou kvalifikaci. A s těmi svými bláboly jako ‚Chci nabídnout lidem báječné zaměstnání‘ a ‚Musíš to vidět komplexně‘ se nikam nedostaneš. A nečekej, že až budeš na ulici žebrat o kousek chleba, tak tě vezmu zpátky.“

„Možná že se Lara na to shánění nových klientů vykašle!“ vloží se do debaty k mému překvapení z opačného konce místnosti Kate. „Možná bude dělat úplně něco jiného! Ona má i jiné schopnosti, víš!“ Kývne na mě vzrušeně a já se na ni trochu překvapeně podívám. Že by mně něco uniklo?

„A jaké například?“ ptá se Natalie skepticky.

„Kupříkladu umí číst z mysli!“ zamává Kate časopisem Business People. „Proč ses nezmínila, Laro? Tady o tobě píšou ve společenské rubrice: Lara Lingtonová bavila společnost dobrou hodinu svým úžasným uměním číst lidem z mysli. Organizátoři jsou zaplaveni žádostmi, aby pozvali za tímto účelem slečnu Lingtonovou na další podnikové večírky. ‚Nic podobného jsem nikdy nezažil,‘ prohlásil John Crawley, předseda Medway s. r. o., ‚Lara Lingtonová by si zasloužila vlastní TV show.‘“

„Ctění myšlenek?“ opakuje nevěřícně Natalie.

„No prostě… trochu jsem se tím zabývala,“ pokrčím rameny.

„Tady se říká, že jsi je dokázala okamžitě přečíst!“ Kate není k zastavení. „Měla bys jít, Laro, na Britain’s Got Talent! Když máš takové schopnosti!“

„A odkdy ty umíš číst myšlenky?“ Nataliiny oči se zúží podezíravostí.

„To by bylo na dlouhé povídání. A ano, půjdu na pár podnikových oslav,“ dodám. „Proč v tom směru trochu nepodnikat, že? Takže na té ulici, doufám, neskončím, Natalie, nemusíš si dělat starosti.“

„Když máš teda takové schopnosti, tak mi řekni, co si teď myslím,“ vystrčí na mě Natalie výbojně bradu. „Dělej.“

„Promiň, ale musím tě zklamat, Natalie,“ usměju se sladce. „Nerada se totiž brodím po pás v hnoji.“

Z místa, kde sedí Kate, se ozve potlačovaný smích. Teď poprvé vypadá Natalie trochu rozpačitě. Dřív než se vzpamatuje a řekne něco dalšího, vezmu rychle svou krabici a jdu obejmout Kate.

„Sbohem, Kate. Mockrát děkuju za všechno. Jsi naprostá hvězda.“

„Hodně štěstí, Laro.“ Silně mě obejme a do ucha mi zašeptá: „Bude se mi stýskat.“

„Sbohem, Natalie,“ rozloučím se stručně a jdu ke dveřím.

Vyjdu na chodbu, zamířím k výtahu a s krabicí v náruči zmáčknu knoflík. Cítím se trochu nejistě. Co teď?

„Sadie?“ zavolám jen tak ze zvyku. Ale nikdo se neozve. Jak by také mohl.

Výtah v naší budově je stařičký, jezdí velmi pomalu, a právě když naslouchám jeho tlumenému vrzání, uslyším za sebou kroky. Otočím se a je to Kate, která ke mně udýchaně letí.

„Laro, chtěla jsem tě chytit, ještě než odejdeš,“ vyhrkne. „Nepotřebuješ náhodou asistentku?“

„No… já ještě nevím, jestli budu zakládat nějakou firmu nebo ne, ale určitě ti dám vědět…“

„Ale ne, já myslím na to tvé čtení myšlenek,“ skočí mi do řeči. „Nepotřebuješ nějakou asistentku na svá vystoupení? Protože něco takového bych strašně ráda dělala. Chodila bych v krásném kostýmu a dokážu také žonglovat!“

„Žonglovat!“ opakuju užasle.

„Ano! S míčky! Mohla bych ti dělat něco jako předskokanku!“

Vypadá tak nadšeně, že nemám srdce ji zklamat. A ani nedokážu říct: „Víš, já ve skutečnosti číst myšlenky vůbec neumím, to vlastně nebylo doopravdy, on totiž existuje jeden duch…“

„Hele, Kate, to asi nepůjde.“ Snažím se vymyslet nějakou výmluvu, která by ji moc nebolela. „Vtip je v tom…, že už asistentku mám.“

„Jo, vážně?“ Kateino nadšení vyprchá. „Ale v tom článku se o žádné nezmiňovali. Že prý jsi to dělala úplně sama.“

„No, ona byla, abych tak řekla… trochu v utajení. Nechtěla, aby ji bylo vidět.“

„A kdo to je?“

„Jedna… příbuzná,“ řeknu nakonec. Kate zesmutní ještě víc. „Tak to je jasné. To se vám asi dobře spolupracuje, když jste příbuzné…“

„Ohromně si rozumíme,“ prohlásím a kousnu se přitom do rtu. „Jakože, snad tisíckrát jsme se pohádaly. Ale víš, strávily jsme spolu spoustu času. Hodně jsme toho společně prožily. A jsme… kamarádky.“

Už při těch slovech mě bodne u srdce. Možná jsme kamarádky byly. Co já vím, co jsme teď? A najednou se mě zmocní naprostá beznaděj. Jsem strašná. Všechno jsem zpackala, se Sadie, s Edem, s Joshem, přišla jsem o práci, děsím rodiče, všechny peníze, co mi ještě zbyly, jsem utratila za šatičky charlestonky…

„Hele, kdyby to jednou třeba už nechtěla dělat,“ Kate se zase rozzáří obličej, „nebo kdyby sama potřebovala asistentku…“

„Nemám zdání, co má v plánu. Trochu jsme… malinko…“ Začnou mě pálit oči. Kate se na mě dívá tak soucitně a já jsem s nervy tak na dně, že mi unikají slova, ani nevím jak. „Ono totiž… trochu jsme se pohádaly. A ona zmizela. Od té doby jsem ji neviděla, ani o ní nic nevím.“

„To snad nemyslíš vážně!“ vyděsí se Kate. „A o co šlo?“

„O spoustu věcí,“ říkám nešťastně. „Nejvíc o jednoho… muže.“

„A víš, jestli je…,“ Kate váhá, jak mi to má říct, „jakože, jestli je v pořádku?“

„Nevím. Nevím, co s ní je. Může být kdekoli. Jakože, za normálních okolností spolu klábosíme po celý den. Ale teď… jako by se po ní slehla zem.“ Najednou se mi zničehonic začnou kutálet slzy po tvářích.

„Chudinko!“ Kate vypadá téměř stejně zničeně jako já. „A ještě tamto s Natalie. Nepomohl by ti Josh?“ Najednou se celá rozzáří. „Zná ji vůbec? Je to tak chápavý člověk.

„Ale já už s Joshem nechodím!“ škytnu utrápeně. „My jsme se rozešli!“

„Vy jste se rozešli?“ zalapá Kate po dechu. „Páni! To já vůbec netušila! Tak to chápu, že jsi tak zničená!“

„Poslední týden opravdu za moc nestál, abych řekla pravdu.“ Utírám si oči. „Ani jediný den. Ani jediná hodina.“

„Udělalas dobře, že ses rozešla s Natalie,“ šeptá Kate rozhodně. „A něco ti povím! Všichni budou chtít pracovat s tebou. Mají tě moc rádi. A Natalie nenávidí.“

„Díky,“ snažím se usmát. Výtah konečně přikodrcá a Kate mi přidrží dveře, abych tam mohla zanést i krabici a opřít si ji o zábradlí.

„A nevíš o nějakém místě, kde by ta tvá příbuzná mohla být?“ Kate si mě úzkostně prohlíží. „Nedala by se přece jen nějak najít?“

„Co já vím,“ pokrčím malomyslně rameny. „Ví přece, kde jsem, a ví, jak mě najít…“

„Ale co když čeká, že uděláš první krok ty?“ říká Kate starostlivě. „Pokud se jí to, jak říkáš, dotklo, třeba čeká, že ty uděláš ten první krok. To mě jen tak napadlo,“ volá za mnou do zavírajících se dveří. „Rozhodně se vám do toho nechci míchat…“

Výtah se pomalu spouští dolů a já zírám jako přikovaná na jeho stěnu obloženou ošuntělým kobercem. Kate je génius. Sadie je tak pyšná, že by nikdy první krok neudělala. Nejspíš na mě někde čeká; čeká, že se jí přijdu omluvit a udobřit se s ní. Ale kde?

I když se mi mnohdy zdálo, že výtah sjíždí do přízemí nekonečně dlouho, teď tu stojím jako solný sloup a krabice se mi pomalu sesouvá do náruče. Přišla jsem o práci, budoucnost mám značně nejistou. Mám pocit, jako by můj život projížděl supervýkonnou skartovačkou.

Ale já se tím nenechám zdeptat. Nebudu brečet. Ani remcat. Téměř slyším Sadiin hlas: Má milá, když se ti v životě nedaří, zvedni hlavu, nasaď úchvatný úsměv, namíchej si malý koktejl…

„Kupředu!“ zavolám na sebe do umouněného zrcadla ve chvíli, kdy výtah otevře Sandžejev, který pracuje v přízemí.

„Co prosím?“ podiví se.

Nasadím co nejúchvatnější úsměv. (Rozhodně to vypadá o něco líp, než kdybych se tvářila jako umučení. Alespoň doufám.) „Odcházím, Sandžejeve. Sbohem. Byl jste moc prima.“

„Jé,“ vyhrkne překvapeně. „No tak mnoho štěstí. A do čeho se pustíte teď?“

Bez přemýšlení odpovím. „Teď se budu chvíli honit za jedním duchem.“

„Za duchem?“ podiví se. „Tak jako jste se honila za klienty?“

„Tak nějak,“ usměju se na něj a vyjdu z výtahu.

DVACET JEDNA

Kde je? Kde tak, do háje, může být?

Tohle už přestává být legrace. Tři dny ji hledám jako cvok. Byla jsem v každém obchodě se starožitným zbožím, na který jsem si vzpomněla, a všude jsem do regálů mezi šaty syčela „Sadie!“ Zaklepala jsem na všechny dveře v tomto domě a na prahu volala „Hledám svou kamarádku Sadie!“ natolik hlasitě, aby mě určitě slyšela. Dokonce jsem zašla do klubu Flashlight a pozorovala tanečníky na parketu. Ale po ní ani vidu, ani slechu.

Včera jsem ještě zašla k Edně a vymyslela si příběh o ztracené kočičce, takže jsme obě nakonec běhaly kolem domu a volaly: „Sadie, čiči, čiči!“ Ale nikde nic. Edna byla moc milá a slíbila mi, že kdyby náhodou uviděla někde poblíž nějakou micku, že mi dá hned vědět. Ale tím mi stejně moc nepomůže.

Řeknu vám, že hledat ducha je příšerná dřina. Nikdo je nevidí, nikdo je neslyší. Můžete připíchnout na strom fotku s nápisem „Ztratil se nám duch“? Můžete se ptát na potkání všech lidí: „Neviděli jste tu náhodou mého ducha? Má hlas jako cirkulárka a rád tančí charleston – nic vám to neříká?“

Teď jsem v Ústavu pro britský film. Dávají tu černobílé filmy a já sedím v zadní řadě a prohlížím si hlavy před sebou. Ale moc mi to nejde. Jak tu mám v té černočerné tmě něco vidět?

Shrbeně se plížím uličkou k plátnu, rozhlížím se napravo nalevo a pátrám ve spoře osvětlených profilech.

„Sadie?“ šeptám co nejtišeji.

„Šššš!“ odpoví kdosi.

„Sadie, jsi tu?“ šeptám u další řady. „Sadie?“

„Ticho už tam!“

Ach bože, takhle to nepůjde. Můžu udělat jenom jedno. Seberu veškerou svou odvahu, narovnám se, zhluboka se nadechnu a hlasitě zavolám: „Sadie! To jsem já, Lara!“

„Šššs!“

„Jestli jsi tu, ozvi se, prosím tě! Já vím, že se zlobíš, a je mi to líto a nechci tě ztratit a…“

„Zavři tu klapačku! Co to má znamenat? Drž zobák!“ Jakoby v mexické vlně se ke mně postupně otáčejí všechny hlavy a zlostně mě okřikují. Ale Sadie mezi nimi není.

„Promiňte,“ přistoupí ke mně uvaděč. „Musím vás požádat, abyste odešla.“

„Jistě. Promiňte. Už jdu.“ Kráčím za uvaděčem uličkou k východu a pak se ještě jednou otočím a naposledy zařvu: „Sadie! Sa-die!“

„Buďte prosím zticha!“ okřikne mě dopáleně uvaděč. „Tady jste v kině!“

Zoufale pátrám v černé tmě, ale nikde nevidím ani její bílé vyhublé ruce, ani mezi ostatními hlavami poskakující peří, ani neslyším chrastění korálků.

Uvaděč mě vyvede pro jistotu až na ulici, celou cestu mi přísně domlouvá a pak mě nechá na chodníku jako vykopnutého psa.

Se sakem přehozeným přes ramena se schlíple šourám pryč. Dám si kafe a promyslím, co dál. I když, abych pravdu řekla, mně už nápady docházejí. Zamířím k řece, na jejímž břehu se proti obloze vypíná Londýnské oko a vesele se otáčí, jako by se vůbec nic nestalo.

Mrzutě se zadívám na druhou stranu. Nechci ho vidět. Nechci si ten den připomínat. Proč zrovna já si musím pořídit nejtrapnější okamžik svého života na místě, na něž je vidět málem z celého Londýna? To jsem si nemohla vybrat něco méně nápadného, čemu se dá bez problémů vyhnout?

Zamířím do kavárny, objednám si kapucino, hodně kávy, málo vody, a žuchnu sebou na židli. Už mě to neustálé hledání začíná zmáhat. Počáteční adrenalin je už dávno ten tam. Co když ji vůbec nenajdu?

Ale to si vůbec nemůžu připouštět. Musím pokračovat. Jednak proto, že si odmítám připustit neúspěch. Jednak proto, že čím déle je Sadie pryč, tím větší mám o ni obavy. A navíc toho prostě nechci nechat. Při hledání Sadie nemusím myslet na vlastní život. Nemusím si dělat starosti o další kariéru, ani o to, co na to řeknou rodiče. A nemusím se vracet k tomu, jak jsem mohla ohledně Joshe být tak zaslepená.

Ani na Eda nemusím myslet. Protože kdykoli si na něj vzpomenu, vždycky mě to vyvede z míry. Takže… na to myslet nebudu. Zaměřím se na Sadie, na takový svůj svatý grál. Já vím, že je to divné, ale mám pocit, že když ji najdu, může to všechno ještě dobře dopadnout.

Rychle před sebe rozložím seznam nápadů „Jak najít Sadie“, ale většina položek je už přeškrtnutá. Neslibněji mi připadalo to kino. Už zbývají pouze takové nápady jako „podívat se do dalších tanečních klubů“ nebo „ústav pro přestárlé“.

Popíjím kávu a chvíli uvažuju o tom ústavu. Ale tam by Sadie určitě nešla. Nenáviděla ho. Vlastně ani nechtěla jít dovnitř.

Nicméně za pokus to stojí.

Před cestou do fairsideského ústavu jsem dostala takový strach, že jsem si málem nalepila falešné vousy. Vždyť právě ta holka, která se tak hrne dovnitř, obvinila místní personál ze spáchání vraždy.

Jestlipak se nějak dozvěděly, že jsem to byla já, přemítám nervózně.

Jestlipak jim policie řekla, že jejich dobré jméno pošpinila právě Lara Lingtonová? Protože jestli ano, tak se mám nač těšit. Sestřičky se kolem mě seběhnou a svými humpoláckými sandály mě odtud vykopou. A stařečkové a stařenky do mě budou bušit svými chodítky. Ne že bych si to nezasloužila.

Ale dveře mi otevře Ginny a nejeví žádnou známku toho, že by o tom něco věděla. Obličej se jí zkrabatí do milého úsměvu a já mám ještě horší pocit než předtím.

„Laro! To je ale překvapení! Nemám vám s tím pomoct?“

Držím velkou kytici a několik lepenkových krabic, které mi začínají vypadávat z náruče.

Vděčně jí poděkuju a jednu krabici jí dám. „Jsou tam bonbony pro všechny sestřičky.“

„Propána!“

„A ty kytky jsou taky pro personál…“ Jdu za ní chodbou provoněnou včelím voskem a položím kytici na stůl. „Jenom jsem vám všem chtěla poděkovat za to, jak dobře jste se staraly o pratetu Sadie.“

A taky za to, že jste ji nezamordovaly. Ne že by mě něco takového vůbec napadlo!

„To je od vás hezké! Všechny sestry z toho budou naměkko.“

„Vlastně se jdu za rodinu tak trochu omluvit,“ pokračuju rozpačitě, „že jsme tetu nechodili navštěvovat častěji… a moc vám za všechno děkujeme.“

Že jsme ji nenavštívili ani jednou.

Zatímco Ginny za nadšených výkřiků otevírá bonboniéru, nenápadně se šinu ke schodišti a nakukuju nahoru.

„Sadie?“ syčím potichu. „Jsi tam?“ Dívám se na odpočívadlo, ale nikde nic.

„A co je tohle?“ dívá se Ginny na druhou krabici. „Další čokoláda?“

„Ne. Přinesla jsem pár cédéček a dývídýček pro vaše klienty.“

Rozbalím krabici a vytáhnu cédéčka Charleston Tunes, The Best of Fred Astaire 1920-1940: Výběr. „Napadalo mě, že by si možná rádi poslechli pár melodií, na které zamlada tancovali,“ říkám váhavě. „Zejména ti nejstarší. Třeba jim to udělá radost.“

„Laro, to je od vás nesmírně pozorné! Hned si jedno pustíme!“ Rozběhne se do společenské místnosti plné stařečků a stařenek, kteří sedí na židlích nebo na pohovkách a dívají se na jakousi talk show v televizi. Jdu za ní a všude se rozhlížím, jestli někde mezi bílými hlavami nezahlédnu Sadie.

„Sadie!“ volám šeptem. „Sadie! Jsi tu?“

Žádná odpověď. Měla jsem vědět, že je to hloupý nápad. Asi bych měla jít.

„A je to!“ Ginny se zvedá od CD přehrávače. „Za chviličku to spustí.“ Vypne televizi a obě bez hnutí čekáme na hudbu. A za chviličku se dočkáme. Vrzavá kapela z dvacátých let spustí bujarou džezovou skladbu. Hraje to tiše, a tak Ginny zesílí zvuk na maximum.

Na opačné straně místnosti otočí hlavu starý pán, zakrytý tartanovou přikrývkou, který má u ruky kyslíkovou bombu. Všechny obličeje v místnosti se rozjasní poznáním. Kdosi si začne roztřeseným hlasem pobrukovat. Jedna žena dokonce nadšeně vyťukává rytmus rukou.

„Podívejte, jak se jim to líbí!“ upozorňuje mě Ginny. „Měla jste skvělý nápad! Škoda že nás něco takového už dávno nenapadlo!“

V krku mi roste knedlík. Jak jsou všichni v podstatě tolik podobní Sadie! Srdcem jsou ve svých milovaných dvacátých letech. Ty bílé vlasy a vrásčitá pleť, ty jsou jen na povrchu. Starý pán s kyslíkovou bombou byl kdysi patrně velký elegán a lamač dívčích srdcí. Žena s uslzenýma očima, které hledí někam do dálky, byla možná v mládí velká uličnice, která přátelům prováděla různé rošťárny. Všichni byli kdysi mladí, měli své lásky a přátele, chodili na večírky a oslavy a měli celý život před sebou…

Zatímco tam stojím, přihodí se mi divná věc. Jako bych je najednou viděla takové, jací kdysi byli. Jako by se jejich mladé duše, plné života, odpoutaly od jejich těl, jako by setřásly stáří jako prach a najednou se společně roztancovaly. V rytmu charlestonu rozpustile mrskají nohama, vlasy jim náhle ztmavly a zhoustly a ruce i nohy získaly bývalou lehkost. Smějí se, chytají se za ruce, naklánějí hlavu dozadu a vychutnávají si okamžik…

Zamrkám. Obraz zmizel. Hledím do místnosti plné starých a nehybných lidí.

Zaletím pohledem ke Ginny. Ale ta jenom stojí, příjemně se usmívá a falešně si pobrukuje melodii z cédéčka.

Hudba stále vyhrává a rozléhá se po celé budově. Tady Sadie jistě není. Určitě by zaslechla hudbu a šla by se podívat, co se děje. Byla to klamná naděje.

„Už vím, nač jsem se vás chtěla zeptat!“ najednou se ke mně obrátí Ginny. „Našla jste ten Sadiin náhrdelník? Který jste tak hledala?“

Náhrdelník. Poté, co Sadie zmizela, mi připadá nesmírně vzdálený.

„Ne, nenašla.“ Pokouším se usmát. „Jedno děvče mi ho mělo poslat z Paříže, ale… Pořád doufám.“

„Třeba budete mít štěstí,“ řekne Ginny.

„Třeba,“ přikývnu. „Ale už bych měla jít. Přišla jsem jenom na skok.“

„Bylo to od vás moc hezké. Doprovodím vás.“

Na chodbě se mi neustále vrací představa omládlých a roztančených staříků a stařenek. Nemůžu se jí zbavit.

„Ginny,“ napadne mě ve chvíli, kdy mi otevírá venkovní dveře. „Vy jste tu už musela vidět umírat spoustu starých lidí.“

„Ano, máte pravdu,“ přisvědčí věcně. „Tomu se tady nevyhnete.“

„Věříte v…,“ v rozpacích si odkašlu. „V posmrtný život? Myslíte si, že se naše duše můžou vrátit a tak podobně?“

Právě když mi chce Ginny odpovědět, v kapse se mi rozdrnčí mobil a ona k němu kývne hlavou. „Nejdřív si to vyřiďte.“

Na displeji je tátovo číslo.

Proboha, co mi může chtít? Asi se od někoho doslechl, že jsem odešla z práce. Určitě se vyděsil a bude na mě dotírat, jaké mám další plány. Když u toho bude Ginny, budu se všelijak vytáčet a topit se v rozpacích.

„Ahoj, tati,“ řeknu rychle. „Právě teď něco mám. Já ti za chvilku zavolám, ano?“ Pak vypnu mobil a podívám se zvědavě na Ginny.

„Takže vy byste ráda věděla, jestli věřím na duchy?“ usmívá se.

„Ehm… ano.“

„Upřímně? Ne, nevěřím. Myslím si, Laro, že jsou to jenom naše představy. Myslím si, že tomu lidé prostě chtějí věřit. Chápu, že pro ty, kteří někoho ztratili, to musí být úleva.“

„Tak jo,“ přikývnu a snažím se s tím vyrovnat. „Tak… sbohem. A děkuju.“

Dveře se za mnou zavřou a už mám za sebou hodný kus cesty, když si vzpomenu na tátu, který na mě pořád ještě trpělivě čeká. Vytáhnu mobil a zmáčknu tlačítko Talk. „Ahoj, tati! Promiň, žes musel čekat.“

„To nic, holčičko! Nerad tě vyrušuju v práci.“

V práci? Takže on nic neví?

„No jistě!“ vyhrknu a překřížím přitom prsty. „V práci. Jasně. Pochopitelně. V práci! Kde jinde bych taky mohla být, že?“ Rezavě se zasměju. „I když, abych pravdu řekla, teď zrovna v kanceláři nejsem…“

„Prima, tak jsem si vybral správnou chvíli.“ Předtím než pokračuje, na chvíli zaváhá. „Vím, že to asi zní divně, ale mám něco dost důležitého, o čem bych si s tebou chtěl promluvit. Mohli bychom se někde sejít?“

DVACET DVA

Je to divné. Moc dobře nechápu, oč tu vlastně jde.

Domluvili jsme se, že se sejdeme v Lingtonově kavárně na Oxford Street, protože je v centru a oba to tam známe. A také proto, že když se chceme někde sejít, táta vždycky navrhne toto místo. Je neochvějně věrný strýčkovi Billovi a k tomu vlastní Lingtonovu zlatou VIP kartu, na kterou dostanete vždycky a všude bezplatně tři kávy a tři jídla. (Já ji nemám. Já jsem dostala jenom kartu pod názvem Přátelé a příbuzní s padesátiprocentní slevou. Ne že bych si stěžovala.)

Před důvěrně známým hnědobílým průčelím velmi znervózním. Co když má táta pro mě nějakou špatnou zprávu? Jakože je máma nemocná. Nebo on.

Ale i v opačném případě, jak mu vyložím, že jsem se rozešla s Natalie? Co řekne na to, že jeho nezdárná dcera odešla ze zaměstnání, do něhož investoval spoustu peněz? Trhnu sebou už jenom při pomyšlení na jeho zklamaný – už pokolikáté – obličej. Bude zničený. Raději mu to neřeknu. Třeba časem. Až se budu moct zároveň vytasit s něčím pozitivním.

Otevřu dveře a vdechnu známou vůni kávy, skořice a rozpečených croissantů. Jako v každé Lingtonově kavárně, co jich je po celém světě, jsou tu židle čalouněné luxusním hnědým sametem a dřevěné stolky se lesknou jako zrcadlo. Z rozměrného plakátu za pultem se na nás zářivě usmívá strýček Bill. Ve vitríně jsou vystaveny ve firemní hnědobílé barvě Lingtonovy hrnečky, kávové konvice a mlýnky. (Jako by měl na tento odstín čokoládově hnědé strýček Bill výsadní právo.)

„Laro!“ zamává na mě táta z fronty. „Právě včas! Co si dáš?“

Sláva, vypadá poměrně vesele. Tak třeba ani není nemocný.

„Ahoj,“ obejmu ho. „Dám si karamelové lingtončíno a tuňákovy sendvič se sýrem.“

To víte, u Lingtona si nemůžete dát kapucino. Musí to být lingtončíno.

Táta objedná kávu a jídlo a vytáhne zlatou VIP kartu.

„Co to má jako být?“ podiví se mládenec u pokladny a dívá se na ni podezíravě. „Nic takového jsem tu ještě neměl.“

„Tak to projeďte skenerem,“ poradí mu vlídně táta.

„No páni.“ Na monitoru pokladny mu s pípnutím vyskočí nějaké údaje a mládenec jenom valí oči. Podívá se na tátu s téměř nábožnou úctou. „Vy to máte… všechno zadara.“

„Vždycky se s tou kartou cítím tak trochu provinile,“ svěřuje se mi táta, když si s kávou jdeme sednout ke stolku. „Připravuju chudáka Billa o jeho legitimní příjem.“

Chudáka Billa? Trochu mě píchne u srdce. Táta je takový dobrák. Myslí na všechny vyjma sebe.

„Podle mě si to může kliďánko dovolit,“ zaškaredím se na strýčkův obličej na kávovém hrnečku.

„Asi ano,“ usměje se táta a podívá se na mé džíny. „Dneska jsi oblečená velmi neformálně, Laro! To jste si u vás v kanceláři zavedli nový styl oblékání?“

Sakra. Vypadlo mi z hlavy, jak jsem oblečená.

„Já jsem totiž… byla na semináři,“ vymýšlím si. „A tam vyžadovali neformální oblečení. Měli jsme tam hrát různé role.“

„Dobrý nápad!“ řekne táta tak povzbudivě, že zrudnu hanbou. Roztrhne si cukr, vysype ho do kávy a zamíchá. „Chci se tě na něco zeptat, Laro.“

„Tak do toho,“ přikývnu zvědavě.

„Jak se daří tvé firmě? A upřímně!“

Ouvejouvejouvej. Ze všech možností, co jich je na světě, se musí ptát zrovna na tohle.

„No… víš. Jde to… dobře.“ Hlas mi vyjede o dva tóny nahoru. „Náhodou moc dobře! Získala jsem pár úžasných klientů, nedávno jsme dělali něco pro Macrosant a Natalie se už vrátila…“

„Vrátila?“ diví se táta. „Copak ona byla pryč?“

Když už člověk začne jednou rodičům lhát, měl by si aspoň to, co jim napovídal, pamatovat.

„Na chvíli si kamsi vyrazila,“ přinutím se usmát. „Nebylo to na moc dlouho.“

„Ale máš pocit, že ses rozhodla správně?“ Jako by na tom tátovi opravdu záleželo. „Vážně to děláš ráda?“

„Ano,“ pípnu nešťastně. „Moc ráda.“

„Máš pocit, že to má budoucnost?“

„Ano. Určitě to má budoucnost.“ Očima provrtávám stůl. I člověk, který rodičům v jednom kuse lže, dostane někdy chuť na pár pravdivých slov. Občas by se nejraději rozbrečel a pověsil se tátovi na krk: „Tati, všechno je to v háááji! Co mám dělááát?“

„O čem jsi to chtěl se mnou mluvit?“ zeptám se, abychom mohli konečně obrátit list.

„Na tom už teď vlastně nesejde.“ Táta se na mě láskyplně podívá. „Už jsi mi vlastně na mou otázku odpověděla. Firma si vede dobře. Tebe to baví. Právě o tom jsem si chtěl promluvit. A rozhodně ti nechci komplikovat život. Nechci ti nějak křížit plány. Svou práci miluješ a jde ti to. Žádné nové místo nepotřebuješ.“

Nové místo?

Srdce se mi najednou rozbuší jako zvon. Ale teď nesmím dát najevo žádný mimořádný zájem.

„Na druhou stranu, proč mi to koneckonců neříct, že?“ prohodím nenuceně. „Člověk nikdy neví…“

„Ale holčičko,“ rozesměje se táta. „Nemusíš být tak zdvořilá.“

„Ale to není ze zdvořilosti,“ namítnu rychle. „Já to chci vědět.“

„Nerad bych se tě nějak dotkl. Já jsem tak pyšný, holčičko, na to, čeho jsi sama dosáhla,“ rozplývá se nade mnou táta. „A tímhle bys vlastně všechno hodila za hlavu. A to za to nestojí.“

„Třeba stojí! Tak mi to už honem řekni!“ Do háje. To znělo příliš zoufale. Rychle se snažím přeladit na výraz mírného zájmu. „Jakože, nevidím důvod si to neposlechnout, že? To mi přece nemůže nijak uškodit.“

„Možná máš pravdu,“ táta se napije kávy a pak se mi podívá přímo do očí. „Včera mi volal Bill. Dost mě tím překvapil.“

„Strýček Bill?“ opakuju zaraženě. „Že prý jsi ho nedávno šla navštívit.“

„No,“ odkašlu si. „No tak ano, zaskočila jsem tam na pár slov. Chtěla jsem ti to říct…“

Nechtěla.

„Každopádně to na něj udělalo velký dojem. Jak to o tobě řekl?“ Táta stočí jeden koutek úst nahoru, což dělá, když ho něco pobaví. „Jo, už vím, prý jsi ‚houževnatá‘. A nakonec z něj vypadlo tohle.“

Vytáhne z kapsy obálku, položí ji na stůl a postrčí ji ke mně. Překvapeně ji otevřu. Uvnitř je list papíru s hlavičkou firmy Lingtons. A na něm nabídka celodenní práce ve firemním personálním oddělení. A šesticiferný plat.

Dělají se mi mžitky před očima. Podívám se na tátův rozzářený obličej. I když se snaží chovat rezervovaně, uvnitř je očividně ohromně šťastný.

„Bill mi to přečetl do telefonu, než mi to poslal kurýrem. Dobrý, co říkáš?“

„To vážně nechápu,“ promnu si zmateně čelo. „Proč to posílal tobě? Proč ne rovnou mně?“

„Považoval to za takové milé gesto.“

„Vida.“

„No tak se usměj, holčičko!“ pobízí mě táta. „Ať už to vezmeš nebo ne, je to ohromný kompliment!“

„No dobře,“ opakuju. Ale do smíchu mi moc není. Něco tu není v pořádku.

„Je to pro tebe ohromná poklona,“ vysvětluje táta. „Myslím tím, že nám Bill nic nedluží. Je to čiré ocenění tvých schopností a z dobroty jeho srdce.“

Tohle není v pořádku. A táta na to naletěl. Já rozhodně strýčkovým kecům o mých extra schopnostech nevěřím. O dobrotě jeho srdce nemluvě.

Podívám se opět na papír a na tu šesticifernou sumu, která tam stojí černé na bílém. Podezíravost mě ovíjí jako pavučina.

Chce si mě prostě koupit.

No, možná trochu přeháním, ale každopádně si mě naklonit. Od chvíle, kdy jsem se zmínila o Sadiině náhrdelníku, jsem taková osina za strýčkovým krkem. Viděla jsem mu to na očích. Měl v nich ohromení a strach.

A najednou a zčistajasna by mě strašně rád zaměstnal.

„Ale tím se nenech nijak zviklat,“ uklidňuje mě táta. „Jsme na tebe s mámou hrozně pyšní, ale jestli chceš pokračovat v načatém zaměstnání, budeme stát stoprocentně za tebou. Je to výhradně tvá volba. Nikdo na tebe nebude tlačit.“

Určitě to myslí upřímně, ale hluboko v jeho očích, i když se to snaží ukrýt, vidím jiskřičku naděje. Byl by moc rád, kdybych měla stabilní práci ve velké nadnárodní firmě. A to ne v ledasjaké, nýbrž ve velké rodinné nadnárodní firmě.

A strýček tohle dobře ví. Proč jinak by mi svou nabídku posílal přes otce? Chce s námi postrkovat jako s kameny na šachovnici.

„Myslím, že Billa trochu mrzelo, že tě na pohřbu tak stroze odmítl,“ pokračuje táta. „Tvá vytrvalost na něj ale velmi zapůsobila. A na mě také! Koho by napadlo, že se nenecháš odbýt a půjdeš za ním ještě i domů?“

„Ale já jsem ho tam nešla žádat o práci! Trochu jsem se zajímala o…,“ beznadějně se utápím v moři vlastních lží. Nemůžu mu říct o náhrdelníku. Nemůžu mu říct o Sadie. Tak teď je, jak už to tak bývá, dobrá rada zase drahá!

„Abych pravdu řekl,“ ztlumí táta mírně hlas a nakloní se ke mně přes stůl, „myslím si, že Bill má trochu problémy s Diamanté. Teď lituje, že měl k její výchově tak… velkorysý vztah. Trochu jsme si od srdce popovídali a víš, co mi řekl?“ Tátovi se přímo rozzáří obličej. „Řekl mi, že v tobě vidí člověka, který se dokáže o sebe postarat a který by mohl být Diamanté tak trochu vzorem.“

Jenomže nic takového si nemyslí! Nevíš, oč tu jde! Prostě jenom chce, abych přestala hledat ten náhrdelník!

Sevřu si v zoufalství hlavu do dlaní. Dostala jsem se do pěkné kaše! Všechno vypadá tak nepochopitelně. A teď je ke všemu Sadiin náhrdelník pryč a já si vůbec nevím rady…

„Laro,“ vyděsí se táta. „Holčičko! Co se děje?“

„Ale nic,“ zvednu hlavu. „Promiň. Je toho na mě prostě trochu moc najednou.“

„A můžu za to já,“ posmutní táta. „Neměl jsem se o tom vůbec zmiňovat. Když se ti v podnikání tak daří a vůbec…“

To je strašné. Už v té frašce nemůžu pokračovat.

„Hele, tati,“ přeruším ho. „Musím ti říct pravdu. Tak moc dobře se mi zase nedaří.“

„Co to říkáš?“

„No, že se mi nedaří. Byly to samé lži. Nechtěla jsem ti to přiznat.“ Nemám odvahu se mu podívat do očí a v rozpacích žmoulám v prstech obal od cukru. „Pravdou je, že je to… průšvih. Natalie se na mě vykašlala, strašně jsme se pohádaly a já jsem práskla dveřmi a rozešla se s ní. Jo a s Joshem jsem se rozešla také. A tentokrát už definitivně.“ V krku mám sucho a doluju v sobě odvahu, abych mu dokázala říct: „Nakonec jsem si uvědomila, že to s ním bylo všechno nalevačku. Nemiloval mě. To jsem si jenom já tak malovala ve svých snech.“

„Vida,“ podiví se mírně táta. „Tomuhle říkám překvapení.“ Chvíli mlčí a snaží se s tím nějak vyrovnat. „Mno… takže ta nabídka na práci možná přišla právě včas,“ usoudí nakonec.

„Ani nevím,“ špitnu s očima stále zabodnutýma do stolu.

„A v čem vidíš problém?“ ptá se táta mírně. „Holčičko, co ti v tom brání? Vždyť jsi přece chtěla pro Billa pracovat.“

„Já vím, ale nějak se to… zkomplikovalo.“

„Laro, můžu ti dát malou radu?“ Táta čeká, až se na něj podívám. „Nebuď k sobě tak tvrdá. Uklidni se. Možná to vůbec není tak komplikované, jak si myslíš.“

Podívám se na tátu, na jeho upřímný obličej, na jeho poctivé oči. I kdybych mu celou pravdu řekla, asi by mi nevěřil. Myslel by si, že jsem paranoidní cvok nebo že něco beru. Případně obojí.

„Zmínil se někdy strýček Bill o náhrdelníku?“ vyhrknu.

„O náhrdelníku?“ opakuje táta zmateně. „Ne. Jaký náhrdelník máš na mysli?“

„To já… jen tak.“ Povzdychnu si. Napiju se lingtončína, a když zvednu oči, vidím, jak si mě táta prohlíží. Sice s úsměvem, ale očividně mu dělám starosti.

„Holčičko, tady se ti nabízí báječná šance.“ Ukáže na dopis. „Možnost, jak si dát život do pořádku. Měla bys jí možná využít. Přemýšlej o tom. Nehledej problémy tam, kde nejsou. Musíš chytit příležitost za pačesy.“

Nechápe to. Ale jak by také mohl? Sadie není neexistující problém. Ona existuje. Je skutečná. Je to člověk a má kamarádka a potřebuje mě…

Tak kde tedy je? ozve se mi v hlavě hlásek ostrý jak břitva. Když existuje, tak kde je?

Vyděsím se. Kde se ten hlas vzal? Přece o tom nepochybuju… přece si nemyslím…

Zmocní se mě lehká panika. Jistěže je Sadie skutečná! Jistěže existuje! Nech těch hloupostí! Přestaň takto uvažovat!

Ale Ginnyin hlásek se jen tak nedá. Podle mě je to jenom výmysl, Laro. Lidé si to prostě CHTĚJÍ myslet.

Ne. V žádném případě. Jakože… Ne.

Trochu se mi z toho točí hlava, a tak se napiju kávy, rozhlížím se po kavárně a snažím se nějak zakotvit ve skutečnosti. Kavárna je skutečná. I táta je skutečný. Skutečná je i pracovní nabídka. I Sadie. Já vím, že existuje. Jakože, viděla jsem ji. Slyšela jsem ji. Mluvily jsme spolu. Vždyť jsme spolu proboha i tancovaly.

A vůbec, jak bych si ji mohla vymyslet? Jak bych se o ní mohla vůbec něco dozvědět? Jak bych se mohla cokoli dozvědět o náhrdelníku? Vždyť jsem se s ní v životě nesetkala!

„Tati,“ otevřu prudce oči. „My jsme nikdy za tetou Sadie nebyli, že? Myslím tím, když už jsem byla větší.“

„No, tak úplně pravda to není.“ Táta zpozorní. „Mluvili jsme o tom s mámou po pohřbu. Vzpomněli jsme si, že jsme tě tam jednou vzali, když ti bylo šest.“

„Šest.“ Polknu. „A měla… na krku náhrdelník?“

„Možná ano, co já vím?“ pokrčí táta rameny.

Navštívila jsem tetu Sadie, když mi bylo šest. Takže jsem ten náhrdelník mohla vidět. Mohla jsem si ho pamatovat… podvědomě.

Svět se se mnou zatočí. Pocítím v sobě mrazivé prázdno. Jako by všechno udělalo kotrmelec. Poprvé mě napadne, že by to také mohlo být úplně jinak.

Vždyť já si celý ten příběh mohla také vymyslet. A možná jsem to chtěla. Měla jsem takové výčitky, že jsem ji nikdy nenavštívila, až jsem si ji třeba v podvědomí vymyslela. Jakože, když jsem ji poprvé uviděla, byla přesně to, co jsem si úplně nejdřív myslela. Halucinace.

„Laro?“ táta si mě pozorně prohlíží. „Není ti něco, holčičko?“

Pokusím se na něj usmát, ale mou pozornost zcela vyčerpávají dva hlasy, které se mi v hlavě hádají a vzájemně se překřikují. První hlas kvílí: „Sadie je skutečná, ty to dobře víš! Je někde tam venku! Je to tvá kamarádka, je uražená a ty ji musíš najít!“ Druhý hlásek k tomu nevzrušeně trousí: „Sadie vůbec neexistuje. A nikdy neexistovala. Jenom jsi tím ztrácela čas. Vzpamatuj se!“

Těžce oddychuju a snažím se ve svých myšlenkách a pocitech nějak vyznat. Ale nevím, co dál. Už si tak nevěřím jako dřív. Možná jsem vážně trochu cvok.

„Tati, myslíš si, že jsem blázen?“ vyhrknu v zoufalství. „Vážně. Mohla bych si někoho vymyslet?“

Táta vyprskne smíchy. „Ne! To víš, že ne, holčičko!“ Odloží kávu na stolek a nakloní se ke mně. „Jenom si myslím, že máš občas trochu vypjaté emoce a představivost. To máš po své matce. A tu a tam se jimi necháš trochu unést. Ale blázen nejsi. Rozhodně ne větší než máma.“

„Aha,“ polknu nasucho. „Tak tos mi pomohl.“

Rozechvělými prsty uchopím dopis od strýčka Billa a znovu si ho přečtu. Najednou ho vidím úplně jinýma očima a nic nepatřičného tam nenacházím. Žádný podraz v tom není. Je to prostě jen pracháč, který chce pomoct své neteři. Měla bych to vzít. Měla bych se stát Larou Lingtonovou z Lingtons Coffee. Otevřela by se mi tím báječná budoucnost: finanční zajištění, luxusní bourák, růžové vyhlídky. Sadie se mi vykouří z hlavy a můj život se vrátí do zajetých kolejí.

A všechno bude tak úžasně snadné.

„Už jsi nebyla dlouho doma,“ podotkne táta laskavě. „Nechtěla bys přijet na víkend? Máma by tě moc ráda viděla.“

„Ano,“ prohodím po chvilce. „Moc ráda. Už jsem u vás nebyla celou věčnost.“

„Trochu si tam odpočineš a přijdeš na jiné myšlenky,“ usmívá se na mě svým asymetrickým a povzbudivým úsměvem. „Pro člověka, který se dostal na křižovatku a potřebuje si pár věcí promyslet, není lepší místo než domov. Nehledě na to, kolik je mu let.“

„Všude dobře, doma nejlíp,“ usměju se.

„Jak správně říkala Dorotka. Tak to dojez.“ Ukáže na sendvič. Ale já ho poslouchám jen napůl ucha. Domov. To slovo mě upoutalo. Tohle mi uniklo. Mohla jít také domů.

Tam, kde ho kdysi měla. Kam se vážou její nejstarší vzpomínky. Kde prožívala velkou lásku. Za života se tam vrátit nechtěla, ale co když se jí najednou zastesklo? Co když je teď právě tam?

Lingtončíno míchám tak urputně jako maltu v neckách. Kdybych Sadie naprosto vymazala z mysli, byla by to názorná ukázka mé rozumnosti a racionálnosti. A kdybych přijala nabídku strýčka Billa a koupila šampaňské na oslavu s rodiči. To je mi jasné. Jenomže… to prostě nedokážu. V hloubi duše se nedokážu přesvědčit, že není skutečná. Po tom všem, po celém tom hledání. Musím to zkusit ještě jednou.

Ale jestli tam nebude, nastoupím u strýčka a nechám to být. Napořád.

„Takže.“ Táta si otře ústa čokoládově hnědým ubrouskem. „Už vypadáš trochu líp, holčičko.“ Pohodí hlavou k dopisu. „Tak už ses rozhodla, co uděláš?“

„Ano,“ kývnu rozhodně hlavou. „Pojedu na nádraží St Pancras.“

DVACET TŘI

Uf. Tak tohle je fakt poslední místo, kde ji hledám. Tohle je její poslední šance. A pevně doufám, že mou snahu aspoň ocení.

Trmácela jsem se hodinu do St Albans a dalších dvacet minut taxíkem do Archbury. A teď tu stojím v jakési zapadlé vísce na návsi, kde mají hospodu, autobusovou zastávku a tak nějak podivně moderně vyhlížející kostel. Byla by tu docela idylka, kdyby se po silnici neřítily přímo kosmickou rychlostí náklaďáky jeden za druhým a kdyby se pod stříškou autobusové zastávky neprali tři výrostci. Kdo mi to vyprávěl o božském klidu, který má prý na vesnici panovat?

Pomalu se šourám od nich po trávníku, dokud ještě žádný z nich nevytáhl kalašnikov nebo něco podobného. Stojí tam tabule s mapou vesnice a rychle si na ní najdu Archbury Close. Tak se teď jmenuje to místo poté, co Archbury House shořel. Jestli Sadie šla domů, pak bude tady.

Po několika minutách spatřím před sebou bránu. Z tepaného železa a s ozdobným železným nápisem „Archbury Close“. Za ní stojí šest cihlových domků s garáží, k nimž vede úzká příjezdová cesta. Je těžké si představit, že tu kdysi stával jeden obrovský a krásný dům s vlastní zahradou.

Připadám si velmi nápadná, a tak obcházím domky zezadu, drobný štěrk příjezdové cesty mi křupe pod nohama, nahlížím do oken a šeptem volám: „Sadie?“

Měla jsem se Sadie víc vyptávat na to, jak tu tehdy žili. Možná měla svůj oblíbený strom nebo tak něco, nebo oblíbené místo v zahradě, na kterém teď stojí třeba něčí prádelna.

Nikoho široko daleko nevidím, tak si troufnu trochu hlasitěji: „Sadie? Jsi tu? Sa-die?“

„Promiňte!“ Nadskočím úlekem, když mi někdo poklepe na záda. Za mnou stojí šedovlasá paní v květované halence, hnědých kalhotách a galoších, která se na mě dívá s velkým podezřením.

„Já jsem Sadie. Chcete mi něco?“

„Ehm…“

„Přišla jste kvůli kanalizaci?“ ptá se.

„Ehm… ne,“ vykoktám konečně. „Já hledám trochu jinou Sadie.“

„A jakou?“ zúží oči. „Já jsem tady jediná Sadie široko daleko. Sadie Williamsová. Čtvrtá v pořadí.“

„Ráda vám věřím. Jenomže ta Sadie, po které tu pátrám já, je… jak bych to řekla… pes.“ Improvizuju. „Utekla mi, a tak ji hledám. Ale možná se zatoulala jinam. Promiňte, že jsem vás vyrušila…“

Odcházím odtud, ale Sadie Williamsová mě popadne překvapivě silnými prsty a nechce mě pustit dál. „A vy tu klidně necháte běhat nějaké psisko po ulici? Nepřeskočilo vám náhodou? Abyste věděla, my tu máme na odchytávání volně pobíhajících psů policii.“

„Tak to se omlouvám. To jsem nevěděla. No prostě, určitě se mi zaběhla jinam.“ Snažím se jí vykroutit ze sevření.

„Na to vám neskočím, nejspíš tu někde číhá ve křoví, aby mohla na někoho vyrazit!“ Sadie Williamsová se na mě dívá velmi rozčíleně. „Psi jsou nebezpečné bestie, má milá. Bydlí tu také děti. Lidi jsou tak nezodpovědní!“

„To tedy já nejsem!“ vyrazí ze mě spontánně. „Sadie je náhodou moc přátelský pes. Ta by nikoho nepokousala, nikdy!“

„Všichni psi jsou nevypočitatelní.“

„Ale ona není!“

Hele, holka, brzdi. Vždyť to psisko ani neexistuje.

„A vůbec,“ konečně se mi podaří vytrhnout se z ženina sevření. „Už vím jistě, že tu není. Protože jinak by přišla, když jsem ji volala. Je velmi poslušná. Dokonce získala na Crufts cenu,“ dodám, kdyby jí to snad bylo málo. „Tak já ji teď půjdu hledat.“

Než mě stačí Sadie Williamsová znovu popadnout, vykročím rychle k bráně. Sadie tu určitě není. Jinak by se jistě přišla na takovou scénu podívat.

„A jaká je to vlastně rasa?“ nedá si pokoj Sadie Williamsová. „Po čem se máme poohlédnout?“ Propánaboha. Teď už jí mám vážně dost.

„Pitbul,“ zavolám přes rameno. „Ale nemusíte se jí bát, jak jsem řekla, je to drahoušek.“

Raději se neohlížím, proběhnu bránou a po silnici běžím na náves. To byl zase nápad! Naprostá ztráta času.

Zamířím k lavičce, která stojí na trávě, ztěžka na ni dosednu, vytáhnu Twix a zírám do prázdna. To byla ale pitomost trmácet se takovou dálku až sem! Jen co dojím tyčinku, zavolám si taxi a vrátím se do Londýna. Sadie už pustím definitivně z hlavy a přestanu ji hledat. Už jsem s ní ztratila dost času. A vůbec, proč bych se s ní měla pořád zabývat? Ona si na mě stoprocentně ani nevzpomene.

Sním tyčinku a říkám si, že bych měla zavolat taxi. Už je nejvyšší čas. Nejvyšší čas pustit všechno tohle z hlavy a začít nový, normální život bez duchů a jiných přízraků.

Ovšem…

Ach bože. Vrací se mi ztrhaný Sadiin obličej na Waterloo Bridge. V uších mi zní její hlas. Nezajímám tě… Nikdo o mě nemá zájem…

Když pátrání po třech dnech vzdám, nebude to znamenat, že má skutečně pravdu?

Přemůže mě příšerná frustrace – z ní, ze sebe, z celé situace. Naštvaně zmačkám obal od Twixu a hodím ho do odpadkového koše. Jenže teď je dobrá rada drahá. Dosud jsem ji jenom hledala. Mohla přijít, když jsem ji volala… mohla mě poslechnout a nebýt tak tvrdohlavá…

Moment. Najednou mě zčistajasna něco napadne. Jsem přece médium, že? Možná bych mohla této schopnosti využít. Mohla bych ji přivolat z onoho světa. Nebo z Harrods, nebo kde se právě toulá.

Tak dobře. Poslední pokus. A myslím to naprosto vážně.

Vstanu a dojdu k nedalekému rybníčku. Rybníky jsou spirituální místa, to ví každé dítě. Určitě mnohem spirituálnější než jakákoliv lavička. Uprostřed stojí mechem obrostlá kamenná fontánka a přímo vidím, jak tam před léty Sadie tancuje, cáká na všechny kolem a ječí na celé kolo navzdory pokusům místního strážníka, který se ji snaží odtud nějak dostat.

„Duchové,“ opatrně rozpřáhnu ruce. Ve vodě cosi šplouchne, ale to bude asi vítr.

Nemám ponětí, jak se to dělá. Prostě začnu a snad mi to časem samo naskočí.

„Jmenuju se Lara,“ pronesu pochmurným hlasem. „Jsem přítelkyně duchů. Minimálně jednoho,“ opravím se rychle.

Nerada bych, aby se mi tady začal promenovat kupříkladu Jindřich Osmý.

„A hledám… Sadie Lancasterovou,“ dodám důrazně. Je ticho, jenom opodál se na rybníku cachtá kačena. Možná nevolám dost důrazně.

„Tímto volám Sadie Lancasterovou,“ zanotuju mnohem panovačněji. „Volám ji z hlubin záhrobního světa. Já, Lara Lingtonová, médium. Slyšte můj hlas. Slyšte mé volání. Duchové, zapřísahám vás.“ Na zvýšení efektu začnu kolem sebe mávat důrazně rukama. „Jestli znáte Sadie, pošlete ji za mnou. Pošlete ji za mnou, a to hned.“

Nic. Ani záblesk, ani stín.

„No tak dobře!“ spustím ruce podél těla. „Tak si zůstaň tam, kde jsi.“ Říkám to do prostoru, kdyby mě náhodou slyšela. „Už na to kašlu. Mám na práci spoustu jiných věcí a nemůžu tu celý den trčet a vykecávat se s duchy, kteří mě stejně neposlouchají. Končím.“

Jdu k lavičce, vezmu si kabelku, vytáhnu mobil, vytočím číslo taxislužby, která mě sem přivezla, a objednám si odvoz.

Co je moc, to je moc. Padám odtud.

Dispečer mi řekne, že taxi bude před kostelem během deseti minut, tak se tam pomalu loudám a jdu se podívat, jestli tam kupříkladu nemají v předsálí automat na kávu. Celý kostel je ovšem zamčený. Takže se vrátím a vytáhnu mobil, jestli tam nemám esemesku, a najednou koutkem oka cosi postřehnu. Je to nápis na bráně: Stará fara.

Vida, fara. Možná tam kdysi žil farář. Což by mohlo znamenat… že tam žil i Stephen. Byl přece farářův syn, že jo!

Zvědavě se zadívám za dřevěnou bránu. Stojí tam velký starý dům, šedý, se štěrkovou příjezdovou cestou, na níž po straně parkuje několik aut. Hlouček přibližně šesti lidí jde ke dveřím. Rodina, která tam bydlí, je asi doma.

Zahrada s rododendrony a okrasnými stromy rostoucími podél cesty, která vede kolem domu, je mírně zanedbaná. V dálce zahlédnu starou kůlnu a napadne mě, jestli to náhodou není právě ta, v níž Stephen maloval. Přímo vidím Sadie, jak se plíží po cestě s botama v rukou a jak jí oči svítí v měsíčním světle. Ta stará kamenná zeď a zastíněná zahrada s přerostlou trávou vypadají jako z jiného světa. Není tu nic moderního. Místo přímo dýchá starosvětskostí. Tak mě napadá…

Ne. Nechám toho. Už jsem to vzdala. Nikam se už nepoženu.

Ale co kdyby…

Ne. Tam by nešla. Nikdy. Na to je moc hrdá. Sama přece říkala, že by se nikoho nedoprošovala. Za žádných okolností by se nepotloukala kolem domu svého bývalého přítele. Zejména když jí zmíněný přítel klidně zlomil srdce a nenapsal jí ani slovo. Další hloupý nápad.

Jenomže to už sahám na kliku brány.

Tohle je absolutně to nejposlednější místo, kam se podívám.

Jdu po štěrku a snažím se vymyslet si případnou výmluvu, co tu vlastně dělám. Ztracený pes už ne. Co třeba studijní práce o starých farách?

Co si takhle střihnout studentku architektury? To by šlo. Pracuju na diplomové práci o „církevních budovách a o rodinách, které v nich žijí“. Na Birkbecku.

Ne. Na Harvardu.

Jdu ke vchodu a užuž natahuju ruku ke starému zvonku, když si všimnu, že vstupní dveře jsou jenom na západku a že se dají otevřít zvenčí. Takže bych se tam mohla případně vplížit, aniž by si mě někdo všiml. Potichounku otevírám dveře a vstupuju do haly se zdmi obloženými dřevem a se starými parketami. K mému údivu tam stojí za stolem s knihami a letáky jakási ženská v huňatém svetru a s mikádem neurčité barvy.

„Dobrý den,“ usmívá se na mě, jako by ji vůbec nepřekvapilo, že mě vidí. „Přišla jste na prohlídku?“

Na prohlídku?

To je dobře. Můžu se tady potloukat po libosti a nemusím nikomu nic vysvětlovat. Sice jsem trochu překvapená, že se v dnešní době na farách konají prohlídky, ale nakonec proč ne.

„Ehm… ano. Za kolik?“

„Za pět liber.“

Chtějí po mně pět liber? Za obyčejnou prohlídku fary? Krkouni nenasytní!

„Prosím.“ Paní mi dá prospekt, ale já ho neprostuduju. Nijak zvlášť mě ta barabizna nezajímá. Rychle odkráčím do salonu se starobylými pohovkami a koberečky a rozhlížím se.

„Sadie?“ syknu. „Sadie? Jsi tu?“

„Tak právě tady nejraději trávil Malory večery.“ Leknu se tak, že málem nadskočím. Nevšimla jsem si, že mi je ta paní v patách.

„Vida.“ Nemám tušení, co byl ten Malory vlastně zač. „Milé. Ještě bych nakoukla támhle…“ Zamířím do vedlejšího pokoje, kde byla jídelna a který vypadá jako scéna připravená pro dobové drama. „Sadie?“

„Tady pochopitelně vidíme rodinnou jídelnu…“

Proboha! Copak si člověk nemůže prohlédnout faru, aniž by mu přitom někdo pořád dýchal za krk? Vyhlédnu z okna na zahradu, kde se prochází rodina, kterou jsem zahlédla předtím. Po Sadie ani vidu ani slechu.

Zase pitomý nápad. Není tu. Co by také hledala v domě, kde bydlel kluk, který jí zlomil srdce? Otáčím se k odchodu a málem narazím do ženy, která stojí těsně za mnou.

„Vsadím se, že jste velkou obdivovatelkou jeho práce?“ usmívá se.

Práce? Kdo tu co dělal?

„No… pochopitelně!“ vyhrknu. „To se samo sebou rozumí. Jsem do toho celá blázen. Úplně hin.“ Poprvé nakouknu do letáčku, který držím v ruce, s nadpisem: Vítejte v domě Cecila Maloryho, pod nímž jsou namalované jakési útesy.

Cecil Malory. To je nějaký slavný malíř, ne? Jakože, možná ne tak slavný jako Picasso, ale už jsem o něm určitě slyšela. Najednou mě to přece jen začne zajímat.

„Takže, on tady Cecil Malory bydlel, nebo tak něco?“ koktám.

„Propáníčka,“ paní se na mě podívá, jako by mi přeskočilo. „Právě kvůli tomu přece udělali v tomto domě muzeum. Bydlel tu do roku 1927.“

Opravdu? Tak teď mě to vážně zajímá. Jestli tu bydlel do roku 1927, tak ho musela Sadie znát. Jistě spolu někam chodili nebo tak něco.

„Kamarádil se s farářovým synem? S mládencem, který se jmenoval Stephen Nettleton?“

„Holka moje zlatá…“ Žena na mě kulí zmateně oči. „Já myslela, že víte, že Stephen Nettleton ve skutečnosti byl Cecil Malory. Pro svou práci nepoužíval vlastní jméno.“

Stephen byl Cecil Malory?

Stephen… je Cecil Malory?

Cítím, jak mi padá brada.

„On si totiž později nechal o své vůli změnit jméno,“ pokračuje paní. „Obecně se má za to, že na protest kvůli rodičům. Poté, co odjel do Francie…“

Poslouchám na půl ucha. V hlavě mám zase včelín. Tak on se ze Stephena stal slavný malíř. Počkat, tady něco nesedí. Sadie se nikdy, ani slovem, nezmínila, že se nakonec proslavil. Normálně by se tím člověk dost vytahoval, ne? Věděla to vůbec?

„… a neudobřili se do jeho smrti, která přišla tragicky brzy,“ uzavře žena zasmušile a pak se usměje. „Nechcete se podívat do ložnice?“

„Ne. Já totiž… promiňte,“ mnu si čelo. „Nejde mi to nějak do hlavy. Steph – myslím tím Cecil Malory… byl přítelem mé pratety, víte? Taky bydlela ve vesnici. Znala ho. Ale mám zvláštní pocit, že si vůbec neuvědomovala, jak byl slavný.“

„Aha,“ žena informovaně přikývne. „On se totiž neproslavil za svého života. To až dlouho po jeho smrti se zvedl zájem o jeho obrazy, nejdříve ve Francii a pak i v jeho rodné zemi. Vzhledem k tomu, že umřel tak mladý, není jeho prací příliš mnoho, což také přispělo ke zvýšení jejich ceny a významu. V osmdesátých letech jejich cena najednou prudce vzrostla. Tehdy se totiž proslavil.“

V osmdesátých letech. Sadie dostala mrtvici v roce 1981. A odešla do ústavu. Nikdo jí nic neřekl. Co se děje za zdmi ústavu, vůbec nevěděla.

Proberu se z úvah a vidím, jak se na mě žena divně dívá. Vsadím se, že by mi nejraději těch pět liber vrátila, jenom aby se mě zbavila.

„Ehm… Omlouvám se. Trochu jsem se zamyslela. Neměl na zahradě nějakou kůlnu nebo tak něco, ve které maloval?“

„Ano.“ Ženin obličej se rozzáří. „Jestli máte zájem, nabízíme tu o Malorym několik knih…“ Kamsi odběhne a vrací se s útlou vázanou knihou. „Jeho životopis je trochu kusý, protože psané vesnické záznamy se za války poztrácely, a než o něj stoupl zájem, mnoho z jeho vrstevníků už umřelo. Nicméně je tam pár pěkných detailů o jeho životě ve Francii, odkud vlastně pochází většina jeho obrazů…“ Podává mi knihu s obrazem moře na obálce.

„Díky.“ Listuju knihou a téměř ihned narazím na černobílou fotografii muže malujícího na útesu s komentářem: „Jedna z mála podobizen Cecila Maloryho při práci.“ Hned vidím, proč se do sebe se Sadie zakoukali. Je to vysoký, tmavovlasý a tmavooký fešák ve staré roztrhané košili.

Pacholek jeden.

Nejspíš si o sobě myslel, že je génius. Že je moc dobrý pro obyčejnou holku. I když je už dávno po smrti, musím se ovládat, abych na něj nezačala ječet. Jak se k ní mohl zachovat tak hnusně? Jak si mohl jen tak odjet do Francie a klidně na ni zapomenout?

„Byl to mimořádný talent.“ Žena sleduje můj pohled. „Jeho tragicky předčasná smrt patřila k tragédiím dvacátého století.“

„Ale třeba si to zasloužil.“ Zaškaredím se na ni. „Možná se měl chovat líp ke své přítelkyni. Napadlo vás to někdy?“

Víc jsem ji šokovat nemohla. Žena otevře ústa a pak je hned zavře.

Listuju knihou, obrázky moře, dalších útesů a nějakých slepic… a najednou strnu. Z knihy na mě kouká jedno oko. Obrovský vytržený detail. Jediné oko s předlouhými řasami a poťouchlým leskem.

Tohle oko přece znám.

„Promiňte.“ S obtížemi se mi podaří pohybovat rty. „Co to je?“ Bodám prstem do knihy. „Kdo je to? Kde se to tu vzalo?“

„Má milá…,“ vidím, že se žena snaží zachovat trpělivost. „Jistě to dobře víte. Je to detail z jeho nejznámějšího obrazu. Máme jeho kopii v knihovně, kdybyste se chtěla podívat.“

„Ano.“ Málem se rozběhnu. „Ráda, prosím. Ukažte mi to.“

Žena mě vede tmavou chodbou s vrzajícími parketami do potemnělé místnosti vyložené kobercem. Kolem všech stěn stojí knihovny, uprostřed jsou rozestaveny staré kožené židle a nad krbem visí obrovský obraz.

„Tak tohle, slečno,“ prohlásí žena láskyplně, „je naše radost i naše pýcha.“

Nemám slov. Hrdlo se mi svírá. Stojím tu bez hnutí, tisknu k sobě knihu a jenom se dívám.

Tak tady je. Dívá se z bohatě zdobeného pozlaceného rámu, jako by jí patřil celý svět. Sadie.

Nikdy jsem ji neviděla tak bláznivě šťastnou jako na tomhle obraze. Nikdy jsem ji neviděla tak bezstarostnou. Tak spokojenou. Tak krásnou. S tak obrovskýma sametovýma očima rozzářenýma láskou.

Leží na pohovce a kromě lehounké průsvitné látky kolem ramen a přes boky na sobě nemá nic. Ale ani ta toho příliš nezakrývá. Nakrátko ostříhané vlasy odhalují elegantní křivku dlouhého krku. V uších má třpytivé náušnice. A kolem krku jí visí a mezi téměř průsvitné prsy v třpytivé záplavě korálků stéká náhrdelník s vážkou, který si Sadie namotává na prsty.

Najednou znovu slyším její hlas. Byla jsem tak šťastná, když jsem ho nosila… cítila jsem se tak krásná. Jako nějaká bohyně.

A je to jasné. Tak proto tolik chtěla ten náhrdelník. Proto pro ni tolik znamenal. Tehdy byla šťastná. Co na tom, co se stalo předtím a potom. Co na tom, že jí puklo srdce. V tu chvíli bylo všechno tak, jak má být.

„Úžasné,“ setřu si slzu u oka.

„Není to nádhera?“ Žena mě sleduje s uspokojením. Očividně se chovám jako správně vychovaný milovník umění. „Ten detail a práce štětcem je prostě něco úžasného. Každý korálek v tom náhrdelníku je malé mistrovské dílko. Je to malováno s takovou láskou. A ještě k tomu je pochopitelně svého druhu jediný.“

„Proč jediný?“ nechápu. „Vždyť toho namaloval spoustu, ne?“

„Jistě. Ale portrét jenom tenhle. Prostě už nikdy další namalovat nechtěl. Za svého života dostal celou řadu nabídek, zejména když jeho reputace ve Francii vzrostla, ale vždycky řekl totéž: „J’ai peint celui que j’ai voulu peindre.‘“ Žena se na chvíli dramaticky odmlčí. „Ten, který jsem chtěl namalovat, jsem už namaloval.“

Ohromeně na ni civím a v hlavě mi hučí. Takže Stephen namaloval jenom Sadie? Za celý svůj život? A namaloval tu, kterou chtěl?

„A v tomto korálku…“ Žena se informovaně nakloní k obrazu a usměje se. „V tomhletom korálku je malé překvapení. Takové malé tajemství, jestli chcete.“ Kývne mi rukou, abych se podívala. „Vidíte to?“

Civím na korálek, div si oči nevykoukám. Ale vidím jenom korálek.

„Ono to téměř není vidět, jenom pod zvětšovacím sklem… podívejte.“ Vytáhne kus matného papíru s velkým vytištěným detailem jednoho korálku. Prohlížím si ho a najednou s překvapením zjišťuju, že se dívám na obličej. Mužský obličej.

„To je…?“ podívám se na ni.

„Malory,“ přikývne s uspokojením. „Jeho vlastní odraz na náhrdelníku. Zakomponoval se tak do obrazu. Naprosto miniaturní, téměř neviditelný portrét. Přišlo se na to před pouhými deseti lety. Jako na takovou tajnou zprávu.“

„Můžu se podívat?“

Vezmu si od ní list papíru a najednou se mi třesou ruce. Tady to je. Na tom obrazu. Na tom náhrdelníku. Od nějž se Sadie nechtěla odloučit. Stephen pak už další portrét nikdy nenamaloval. Ten, který chtěl namalovat, už namaloval.

Miloval Sadie. Ze srdce. Je mi to jasné.

Podívám se znovu na obraz a zase mi do očí vhrknou slzy. Ta paní má pravdu. Je to obraz malovaný s láskou. Je to vidět na každém tahu štětce.

„Je to… úžasné.“ Polknu nasucho. „Máte… ehm, o něm ještě nějaké knihy?“ Strašně potřebuju tuto paní jakkoli dostat z místnosti. Počkám, než její kroky utichnou, a pak zvednu hlavu.

„Sadie!“ volám zoufale. „Sadie, slyšíš mě? Našla jsem ten obraz! Je nádherný. Ty jsi také nádherná. A jsi v muzeu! A něco jsem se dozvěděla! Stephen už nikdy žádný jiný portrét nenamaloval! Až do smrti! Namaloval jenom tebe. A sám se ti namaloval do toho náhrdelníku. Miloval tě, Sadie. Já vím, že tě miloval. Strašně moc bych si přála, abys to také viděla…“

Udýchaně se zarazím, ale místnost je tichá a bez života. Ať je, kde je, prostě mě neslyší. Když uslyším kroky, rychle se otočím a nasadím si milý úsměv. Paní mi podává náruč knih.

„Tohle je všechno, co máme. Vy jste studentka umění, nebo se jenom zajímáte o Maloryho?“

„Mě vlastně zajímá především tento obraz,“ přiznám se bez mučení. „A ještě mě napadlo, jestli vy, nebo… kunsthistorici… kupříkladu neví, kdo na tom obraze je? Třeba jak se jmenuje?“

„Jmenuje se Dívka s náhrdelníkem. Ale o to, kdo mu seděl modelem, se zajímá spousta lidí.“ Žena začne deklamovat očividně naučenou část: „Byly provedeny četné výzkumy, ale bohužel se nepodařilo k dnešnímu dni zjistit víc než pravděpodobné křestní jméno.“ Žena se odmlčí a cituplně dodá: „Mabel.“

„Mabel?“ vyděsím se. „Ale ona se tak nejmenovala!“

„Má milá!“ Žena se na mě káravě podívá. „Já vím, že dnešním uším může tohle jméno znít trochu divné, ale musíte si uvědomit, že Mabel se tehdy holčičkám dávalo docela běžně. A na druhé straně obrazu je nápis. Malory tam vlastnoručně napsal: Má Mabel.“

No tohle!

„On jí tak říkal jenom v žertu! Ona se tak ve skutečnosti nejmenovala. Jmenovala se Sadie. Ano! Sadie Lancasterová. Já vám to někde tady napíšu. Já to vím, protože…,“ chvíli váhám, jestli mám pokračovat. „Protože je to má prateta.“

Teď čekám, že třeba padne do mdlob, ale paní se na mě dívá plná pochybností. „I toto, děvenko. A odkudpak to víte? Proč si myslíte, že to má být vaše tetička?“

„Já si to nemyslím, já to prostě vím. Teta byla z Archbury, Steph-teda Cecila Maloryho znala. Milovali se. Je to ona, to je jisté.“

„A máte na to nějaký důkaz? Máte její fotografii z mládí, nějaký písemný materiál?“

„Tak to… nemám,“ odpovím lehce znechuceně. „Ale je to ona, to je jednou jisté. Já to nějak dokážu. A hleďte tam napsat její pravé jméno a už jí neříkejte ‚Mabel‘…“ V půli věty se zarazím, protože mě napadne něco opravdu moc divného. „No moment. Tohle ale patří Sadie! Tohle namaloval pro ni! Nadlouho se jí to někam ztratilo, ale je to pořád její. Nebo teď spíš mého otce a strýčka Billa. Jak jste se k tomu dostali? A co to tu vlastně dělá?“

„Cože prosím?“ Žena očividně nechápe a já si netrpělivě povzdychnu.

„Tenhle obraz dostala má prateta. Před lety se ztratil. Rodinný dům shořel a pak se obraz nemohl najít. Takže by mě zajímalo, jak se dostal na tuhle zeď?“ Přes veškerou mou snahu to zní vyčítavě a žena přede mnou trochu couvne.

„To já přece nemůžu vědět! Já tu dělám deset let a celou tu dobu tady je.“

„Dobře,“ prohlásím rázně. „Takže, mohla bych si promluvit s ředitelem tohoto muzea nebo s tím, kdo má ten obraz na starosti?“

Žena se na mě užasle podívá. „Ale děvenko, je vám doufám jasné, že jde jenom o reprodukci, o kopii?“

„Cože?“ Teď jsem zmatená zase já. „O jakou reprodukci?“

„Originál je, milá zlatá, čtyřikrát větší a řekla bych, že mnohem hezčí.“

„Ale…“ Dívám se vyjeveně na obraz. Podle mě by to klidně originál být mohl. „A kde je tedy originál? Zamčený v trezoru nebo něco v tomhle stylu?“

„Kdepak, děvenko,“ vysvětlí mi žena klidně. „Ten visí v Londýně v Portrait Gallery.“

DVACET ČTYŘI

Je to hustý. Je to bomba. Miliónkrát lepší než na té faře.

Sedím před Sadiiným portrétem v London Portrait Gallery už asi dvě hodiny. A nemůžu se od něj odtrhnout. Očima sametově zelenýma pod hladkým čelem se pokojně dívá do galerie jako nějaká nádherná bohyně. Cecil Malory využil hry světla na její pleti s nevídaným mistrovstvím. To mám od jedné učitelky výtvarného umění, která tudy asi tak před hodinou prováděla svou třídu. A pak se šli sborově podívat, jestli uvidí tu miniaturku na jejím náhrdelníku.

Viděla jsem stovky lidí, kteří si ji prohlíželi. A nadšeně vzdychali. A usmívali se na sebe. Nebo jenom seděli a dívali se.

„Není nádherná?“ To si ke mně na lavici přisedá tmavovláska v nepromokavém plášti. „Tenhle obraz mám z celé galerie nejradši.“

„I já,“ přikývnu.

„Na copak asi právě myslí?“ uvažuje žena.

„Myslím, že je zamilovaná.“ Znovu se podívám, jak Sadie září oči a jak se červená. „A myslím, že je opravdu velmi šťastná.“

„To máte asi pravdu.“

Chvíli obě mlčíme a necháme se unášet tou nádherou.

„Docela to člověku spraví náladu, viďte!“ prohodí žena. „Chodívám sem často o polední přestávce. Jenom se na chvíli potěšit. Mám doma kopii tohoto obrazu na plakátě. Koupila mi ji dcerka. Ale originálu se v žádném případě nevyrovná, že?“

Sevře se mi hrdlo, ale dokážu se usmát a odpovědět. „Ne. Originálu se to vyrovnat nemůže.“

Během naší rozmluvy se k nám blíží japonská rodinka. Matka upozorňuje dceru na náhrdelník. Obě si šťastně povzdychnou a pak ve stejném postoji se založenýma rukama a zakloněnou hlavou se na Sadie jen tak dívají.

Všichni ji tu obdivují. Desítky, stovky, tisíce lidí. A ona o tom nemá ani zdání.

Všude jsem ji volala až do ochraptění, z okna, i venku. Ale neslyší. Nebo nechce. Najednou vstanu a podívám se na hodinky. Musím už jít. Je pět. Mám se sejít s Malcolmem Gledhillem, ředitelem sbírky.

Vrátím se do haly, řeknu své jméno recepční a čekám v davu francouzských dětí, dokud se mě hlas za zády nezeptá: „Slečna Lingtonová?“ Otočím se a spatřím člověka v purpurové košili s kaštanovou bradkou a chomáčky chlupů trčících z uší, který na mě hledí rozzářenýma očima. Vypadá jako Santa Claus zamlada a hned si mě tím získá.

„Dobrý den. Jsem Lara Lingtonová.“

„Malcolm Gledhill. Prosím.“ Provede mě zakrytými dveřmi za přepážkou, kde sedí recepční, po pár schodech nahoru do rohové kanceláře, z níž je krásný výhled na Temži. Všude jsou pohlednice a reprodukce různých obrazů, na stěnách, na knihách i na jeho rozměrném počítači.

„Takže.“ Nalije mi čaj a posadí se. „Takže vy jste mi přišla něco říct o Dívce s náhrdelníkem?“ Pozorně si mě prohlíží. „Abych pravdu řekl, z té vaší zprávy jsem příliš moudrý nebyl. Jenom, že je to poměrně… naléhavé…“

Přiznávám, že jsem mu nechala trochu zvláštní vzkaz. Nechtělo se mi vyprávět celý příběh bůhvíjaké recepční, a tak jsem jenom řekla, že jde o Dívku s náhrdelníkem a že je to otázka života a smrti, národní bezpečnosti a ohrožení státu.

No co, v uměleckém světě to nebude nejspíš žádná výjimka.

„Naléhavé je to ažaž,“ přikývnu. „A hned zkraje bych chtěla říct, že to nebyla jen tak nějaká holka, nýbrž má prateta. Podívejte.“

Sáhnu do kabelky a vytáhnu fotografii Sadie v ústavu s náhrdelníkem kolem krku.

„Podívejte se na ten náhrdelník,“ dodám a podám mu ji. Já věděla, že se mi bude Malcolm Gledhill zamlouvat. Reaguje přesně podle mých představ. Tváře mu zrůžoví vzrušením. Podívá se ostře na mě, pak zpátky na fotku. A potom pozorně studuje náhrdelník, který má Sadie kolem krku. A nakonec si odkašle takovým tím způsobem, jako by se lekl, že se příliš prozradil.

„Vy mi jako chcete říct,“ otáže se, „že tahleta dáma je naše Mabel?“

Už mi ta zatracená Mabel opravdu leze krkem.

„Nejmenovala se Mabel. A vůbec, tohle jméno opravdu neměla ráda. Jmenovala se Sadie. Sadie Lancasterová. Bydlela v Archbury a byla milenkou Stephena Nettletona. Kvůli ní ho poslali do Francie.“

Je naprosté ticho vyjma toho, že Malcolm Gledhill vypouští vzduch z nafouknutých tváří.

„A máte pro to nějaký důkaz?“ ptá se nakonec. „Písemný třeba? Nebo staré fotografie?“

„Má ten náhrdelník na krku, ne?“ řeknu mírně otráveně. „Měla ho po celý život. Jaké důkazy byste ještě chtěl?“

„On ten náhrdelník pořád existuje?“ vyvalí oči. „A vy ho máte? A paní dosud žije?“ Při téhle myšlence mu málem vypadnou oči z hlavy. „Protože v tom případě by to byla doopravdy…“

„Právě přednedávnem zemřela, bohužel.“ Zavčas ho zarazím, aby se nenechal příliš unést. „A ten náhrdelník sice nemám, ale stále se ho pokouším získat.“

„Asi takhle,“ Malcolm Gledhill vytáhne plátěný kapesník a utře si do něj orosené čelo. „V podobných případech bohužel je třeba provést velmi pečlivé pátrání, než dojdeme k nějakému definitivnímu závěru…“

„Je to ona,“ řeknu rozhodně.

„V tom případě vás můžu odkázat na náš výzkumný tým, který vaše tvrzení se vší pečlivostí prověří, prostuduje všechny dostupné důkazy…“

Musí hrát hru podle pravidel, tomu dobře rozumím.

„Velmi ráda si s nimi promluvím,“ odpovím zdvořile. „A jsem si jistá, že se mnou budou souhlasit. Je to ona.“

Náhle si všimnu pohlednice s reprodukcí Dívky s náhrdelníkem, kterou má přilepenou na počítači bluetackem. Položím vedle ní Sadiinu fotografii z ústavu. Chvíli tiše hledíme na obě ženy. Na rozzářené hrdé oči u jedné a na mžourající stará očka u druhé. A na stejný náhrdelník u obou.

„Kdypak vaše prateta umřela?“ zašeptá nakonec Malcolm Gledhill.

„Před několika týdny. Ale od osmdesátých let bydlela v ústavu pro přestárlé a prakticky ztratila veškerý kontakt s vnějším světem. Už se ani nedozvěděla, jak se Stephen Nettleton nakonec proslavil. Ani to, že slavná je i ona. Myslela si, že je nula. A právě proto chci, aby se celý svět dozvěděl její jméno.“ Malcolm Gledhill přikývne. „No, když náš výzkumný tým dospěje k závěru, že k tomuto portrétu seděla právě ona… pak mi můžete věřit, že se její jméno dozvědí všichni. Náš marketingový tým prováděl nedávno průzkum a zjistil, že Dívka s náhrdelníkem patří k neznámějším obrazům naší galerie. Velmi rádi by se o ní dozvěděli víc. Je pro naši galerii mimořádně cennou položkou.“

„Vážně?“ zčervenám pýchou. „To by měla ohromnou radost.“

„Můžu přivolat jednoho svého kolegu, aby se podíval na tu fotografii?“ rozzáří se mu oči. „Nesmírně se o Maloryho zajímá a vím, že ho vaše tvrzení určitě zaujme.“

„Moment.“ Zvednu ruku. „Než zavoláte další lidi, je tu něco, o čem bych si s vámi ráda promluvila. Mezi čtyřma očima. Takže nejdřív bych ráda věděla, jak jste k tomu obrazu vůbec přišli. Patřil původně Sadie. Byl její. Jak jste ho získali?“

Malcolm Gledhill nepatrně ztuhne.

„Říkal jsem si, že tato záležitost asi časem přijde na přetřes,“ prohlásí. „Po vašem telefonátu jsem si došel pro dokumentaci a prostudoval si, jak jsme ke zmíněnému exponátu přišli.“ Otevře složku, která celou dobu ležela na stole, a rozloží jeden starý dokument. „Obraz nám byl prodán v osmdesátých letech minulého století.“

Prodán? Jak jim ho mohl někdo prodat?

„Ale ten se přece ztratil při požáru. A nikdo nevěděl, kde je. Jak vám ho mohl vůbec někdo prodat?“

„Problém je v tom…,“ odmlčí se Malcolm Gledhill, „že člověk, který obraz prodával, trval na tom, aby byly veškeré okolnosti prodeje důvěrné.“

„Takže důvěrné?“ podívám se na něj rozhořčeně. „Vtip je v tom, že ten obraz patřil Sadie. Dal jí ho kdysi Stephen. Ten dotyčný, který ho prodával, na to prostě neměl právo. Takové věci byste si snad měli ověřovat!“

„Však si to také ověřujeme,“ ošívá se Malcolm Gledhill. „A tehdy všechno vypadalo v pořádku. Galerie přiměřeným způsobem prověřila, jestli je prodávající skutečně oprávněný prodávat. Máme tu podepsané potvrzení, v němž člověk, který obraz prodával, poskytl náležité záruky. Mám ho tady.“

Očima zatéká k dokumentu, který drží v ruce. Asi právě teď hledí na jméno toho člověka. Z toho by se člověk zbláznil.

„Skutečnost je taková, že nehledě na to, co vám ten člověk napovídal, jednoznačně lhal. A víte co? Já platím daně, a tak vás poměrně značně podporuju. Svým způsobem vás částečně vlastním. A tak chci také vědět, kdo vám obraz prodal. Na místě.“

„Musím vás vyvést z omylu,“ opraví mě Malcolm Gledhill mírně. „My nejsme státní instituce, takže nás nevlastníte. Ujišťuju vás, že bych stejně rád jako vy tuto záležitost vysvětlil, ale bohužel mě váže důvěrná dohoda. Obávám se, že mám tím pádem svázané ruce.“

„A co když se sem vrátím s policií a právníky?“ podepřu si ruce v bok. „Co když pustím do světa, že je to kradený obraz, a donutím vás tak to jméno říct?“

Malcolm Gledhill nadzvedne huňaté obočí až téměř k vlasům. „Kdyby si na nás došlápla policie, tak bychom plně spolupracovali.“

„No tak dobře. To ráda slyším. Já mám totiž u policie pár přátel,“ dodám hrozivě. „Detektivku Jamesovou kupříkladu. Tu to bude eminentně zajímat. Ten obraz totiž patřil Sadie a teď patří mému otci a jeho bratrovi. A to si pište, že tu nebudeme jen tak sedět se založenýma rukama.“

Mám pocit, že mě už nic nezastaví. Já tomu přijdu na kloub. Obraz se prostě nemůže zničehonic objevit.

„Chápu vaše rozrušení.“ Malcolm Gledhill tone v rozpacích. „Ubezpečuju vás, že naše galerie bere otázku skutečného vlastníka mimořádně vážně.“

Ale do očí se mi podívat nechce. Ty má neustále sklopené k dokumentu, který drží v ruce. Ke jménu, které je tam napsáno. Já to vím. Co kdybych skočila přes stůl, povalila ho na zem a –

Raději ne.

„Tak vám tedy děkuju za váš čas,“ loučím se zdvořile. „Dám o sobě ještě vědět.“

„Jistě,“ Malcolm Gledhill zavře složku. „Mohl bych ještě předtím, než odejdete, zavolat svého kolegu Jeremyho Mustoea? Určitě se s vámi rád seznámí a nepochybně se bude zajímat o fotografii vaší pratety…“

Za okamžik vpadne do místnosti vyzáblý muž s otřepanými manžetami a vystouplým ohryzkem, vrhne se na fotografii se Sadie a neustále si pod vousy brumlá: „No to je něco!“

„Bylo strašně těžké zjistit k tomuto obrazu nějaké podrobnosti,“ prohlásí Jeremy Mustoe nakonec. „Soudobých materiálů a fotografií bylo pomalu, badatelé se vrátili do vesnice až po několika generacích, a to už si nikdo nic nepamatoval. A tak jsme nakonec vydedukovali, že modelem mu seděla jakási Mabel…,“ svraští obočí. „Myslím, že počátkem devadesátých let vznikla teorie, že modelem byla služka u Nettletonových, že rodiče proti tomuto vztahu protestovali z třídních důvodů a že právě ona byla pravou příčinou, proč Stephena poslali do Francie.“

Málem vyprsknu smíchy. Kdosi si naprosto vycucal z prstu jakýsi příběh a říkal tomu „výzkum“?

„Nějaká Mabel tam skutečně byla,“ vysvětluju trpělivě. „Ale modelem mu neseděla. To, že Stephen říkal Sadie ‚Mabel‘, byla od něj jakási provokace. Milovali se,“ dodám. „A proto ho poslali do Francie.“

„Vážně?“ Jeremy Mustoe si mě prohlíží s novým zájmem. „Takže… ta ‚Mabel‘ v těch dopisech, to je také vaše prateta?“

„No jistě. Dopisy!“ vykřikne Malcolm Gledhill. „Jak jsem na ně mohl zapomenout! Ale už je to tak dávno, co jsem je naposledy četl.“

„V dopisech?“ Dívám se z jednoho na druhého. „A v jakých?“

„Máme v archivu hromadu Maloryho dopisů,“ vysvětluje mi Jeremy Mustoe. „Patří k tomu málu dokumentů, které se po jeho smrti podařilo zachránit. Není stoprocentně jasné, jestli je skutečně poslal, ale jeden z nich určitě odeslán byl, jenže pošta mu ho zase vrátila. Bohužel, adresa byla přeškrtána tmavomodrým inkoustem a přes veškerou moderní technologii nejsme schopni to…“

„Nerada vám skáču do řeči,“ snažím se nedat najevo, jak strašně mě to zajímá. „Ale mohla bych je vidět?“

*

O hodinu později odcházím z galerie a v hlavě mám zase včelín. Když zavřu oči, vidím ten prazvláštní rukopis na lístcích dopisního papíru.

Všechny jsem nečetla. Zdály se mi příliš důvěrné a stejně jsem na ně dostala jenom pár minut. Ale přečetla jsem dost, abych znala pravdu. Miloval ji. I poté, co odešel do Francie. I poté, co se dozvěděl, že si vzala jiného.

Sadie celý život čekala na odpověď na svou otázku. A já teď vím, že i on na ni čekal. A i když se jejich vztah odehrál před víc než sedmdesáti lety, i když je Stephen už dávno mrtvý a Sadie také a už se s tím nedá nic dělat, jejich neštěstí se mě dotýká i teď. Bylo to tak nespravedlivé. Tak hnusné. Měli být spolu. Někdo jeho dopisy předtím, než došly k Sadie, zřejmě vždycky zachytil. Nejspíš ze všeho ti její podaření viktoriánští rodiče.

Takže Sadie vůbec nevěděla, jak to ve skutečnosti je. Myslila si, že ji zneužil. A byla příliš hrdá na to, aby se za ním vypravila a přesvědčila se o tom na vlastní oči. Z pošetilé touhy po pomstě si vzala onoho ťulpase s červenou vestou. Možná doufala, že Stephen přijde do kostela. Během příprav na svatbu s tím jistě počítala. A on ji zradil.

To je k nevydržení. Kéž by se tak člověk mohl vrátit v čase a všechno to napravit! Zabránit nějak tomu, aby si Sadie vzala ťulpase s červenou vestou, zabránit Stephenovu odjezdu do Francie i tomu, aby na ně rodiče přišli. Zabránit…

Ne. S tímhle musím přestat. Nemá cenu brečet nad rozlitým mlíkem. Stephen je dávno mrtvý. Sadie je také mrtvá. Už se stalo.

Kolem mě proudí davy do stanice metra Waterloo, ale já se ještě nemůžu vrátit do svého bytu. Musím se chvíli projít. Musím si trochu pročistit hlavu. Prodírám se skupinou turistů a mířím na Waterloo Bridge. Když jsem tu byla naposledy, byla obloha zatažená těžkými mraky a celá šedivá. Sadie stála na zábradlí a já jsem zoufale křičela do větru.

Ale dnes večer vane vlahý větřík a je docela teplo. Temže je modrá a je pokrytá drobounkými kraječkami z bílé pěny. Výletní člun pomalu podplouvá most a lidé si ukazují na Londýnské oko.

Stojím na stejném místě jako tehdy a dívám se na Big Ben. Ale vlastně nic nevidím. V myšlenkách se toulám v minulosti. Dosud mám před očima Stephenovy dopisy z minulého století. Dosud mi v uších znějí jeho dávno nepoužívané fráze. Dosud ho vidím, jak sedí ve Francii na skalnatém pobřeží a píše Sadie. Dokonce slyším úryvky charlestonu, jako by tu vyhrávala kapela ve stylu dvacátých let.

No moment!

Vždyť ona tu hraje!

Zaostřím na scénu pod mostem. O několik set metrů dál, v Jubilee Gardens, se na malém travnatém prostoru kupí davy lidí. Koná se tam nějaká hudební akce. Kapela vyhrává taneční džezovou melodii a lidé tancují. Ale jistě. Je to džezový festival. K němuž nám onehdy dávali letáčky, když jsme byli s Edem na Oku. A v peněžence mám na něj ještě vstupenku.

Chvíli stojím na mostě a sleduju scénu pod sebou. Kapela hraje charleston. Na pódiu tančí děvčata v charlestonkách, až jim třásně a korále nadskakují. Vidím rozzářené oči, kmitající nohy a péra poskakující na hlavě. A najednou v davu spatřím… na okamžik jsem zahlédla…

Ne. Na chvíli úplně ztuhnu. A pak, aniž svému mozku dovolím se novým poznatkem zabývat, aniž dovolím vzplanout jediné jiskřičce naděje, se obrátím a klidně a rozvážně kráčím dál a sejdu ze schodů. Zázrakem se mi podaří nerozběhnout se jako o závod. Jdu pomalu se zatajeným dechem a zaťatými pěstmi k hudebnímu představení.

Nad pódiem je natažený dlouhý plakát ozdobený svazky stříbrných balónků a hráč na trubku ve svítivé vestě stojí a vytrubuje své oslnivé sólo. Kolem se tlačí lidi, pozorují tanečníky na pódiu a sami tancují na tanečním parketu postaveném na trávníku – někteří jen tak v džínách, jiní v oblečení z dvacátých let. Všichni se obdivné usmívají na děvčata v charlestonkách, vyjma mě. Mně se ta okostýmovaná děvčata na jevišti nelíbí. Místo kostýmů mají pouhé imitace s umělým peřím, umělými korály, moderními botami a mejkapem z jednadvacátého století. Vůbec nevypadají opravdově, rozhodně ne jako pravé a nefalšované milovnice charlestonu. Rozhodně ne jako…

A najednou strnu a srdce mi buší až v hrdle. Měla jsem pravdu.

Je nahoře na pódiu a tančí jako o život. Tančí ve světle žlutých šatech se stejnobarevnou čelenkou ve tmavých vlasech. Ještě víc než kdy jindy vypadá jako přízrak. Hlavu má zvrácenou dozadu, oči přimhouřené úsilím a jako by naprosto zapomněla na celý svět. Lidé tancují skrze ni, šlapou jí na nohy a strkají do ní lokty, ale ona jako by si toho nevšímala. Bůhví, co tu v posledních dnech vyvádí…

Zatímco se na ni dívám, zmizí mi za dvěma rozesmátými dívenkami v denimových bundičkách a mě se zmocní panika. Nemůžu ji zase ztratit. Po celé té anabázi.

„Sadie!“ prorážím si cestu davem „Sadie! To jsem já, Lara!“

Znovu ji zahlédnu, a tentokrát má široce otevřené oči. Rozhlíží se. Slyšela mě.

„Sadie! Tady!“ mávám jako šílená a pár lidí se otočí, aby se podívali, proč tak křičím.

Najednou mě zahlédne a celé tělo jí ztuhne. Dívá se na mě se záhadným výrazem a cestou k ní mě přepadnou obavy. V posledních dnech se můj vztah k Sadie prudce změnil. Už to pro mě není obyčejná holka. Ani můj anděl strážný, pokud jím vůbec kdy byla. Najednou je to součást dějin umění. Je slavná. Ani o tom neví.

„Sadie…,“ zarazím se bezradně. Nevím, odkud začít. „Promiň mi to. Všude jsem tě hledala…“

„To ses teda moc nepřetrhla!“ Má oči jenom pro kapelu a očividně není nijak nadšená tím, že mě vidí. A já už zase cítím, jak mě ta ženská štve.

„Dělala jsem, co jsem mohla! Už pár dnů tě všude hledám, jestli chceš něco vědět! Volám tě, vyřvávám jako cvok, prohledávám všechna možná a nemožná místa…, nemáš ani tušení, kde všude jsem byla!“

„Co bych neměla. Kupříkladu tě onehdy vyhodili z jednoho kina.“ Uchechtne se. „To byla docela prča!“

„Ty jsi tam byla?“ užasnu. „A proč jsi mi neodpověděla?“

„Protožes mě fakt pořádně namíchla.“ Ušklíbne se. „Nechtělo se mi odpovídat.“

To jsem si mohla myslet. Že ji ta zlost hned tak nepřejde. „Hledala jsem tě všude. A mezitím jsem zjistila strašně moc věcí. Musím s tebou mluvit.“ Nevím, jak jí taktně naznačit, co všechno jsem se dozvěděla o Archbury, Stephenovi a obrazu, ale Sadie najednou zvedne hlavu, trochu nerudně pohodí rameny a utrousí: „Stýskalo se mi.“

To mě tak překvapí, že ztratím docela řeč. Zasvědí mě v nose, a tak si ho trochu rozpačitě promnu.

„No… i mně. I mně se stýskalo.“ Instinktivně natáhnu ruce, abych ji objala –, ale hned si uvědomím, že je to marné, a nechám toho. „Poslyš, Sadie. Musím ti něco říct.“

„A já tobě taky!“ skočí mi důležitě do řeči. „Já jsem totiž věděla, že sem dnes večer přijdeš. Čekala jsem tady na tebe.“

No tohle. Ona si skutečně myslí, že ví všechno na světě.

„Tak tohle jsi vědět opravdu nemohla,“ namítnu mírně. „Ani já jsem nevěděla, že sem dneska půjdu. Přišla jsem sem úplnou náhodou, zaslechla jsem hudbu a…“

„Ale já to věděla,“ nedá si vymluvit. „A kdybys sem náhodou nepřišla, tak bych tě někde našla a přivedla bych tě sem. A víš proč?“ Oči se jí rozzáří a nadšeně se dívá do davu.

„Hele, Sadie,“ snažím se zachytit její pohled. „Poslouchej mě. Zjistila jsem něco strašně moc důležitého. Měly bychom si zajít někam, kde je trochu klid, a promluvit si, bude to pro tebe možná trochu šok…“

„A já zase musím ukázat něco hodně důležitého tobě!“ Příliš pozorně mě tedy neposlouchá. „Hele!“ najednou triumfálně ukáže. „Támhle! Koukej!“

Sleduju s přimhouřenýma očima její pohled a snažím se zjistit, o čem mluví… a najednou mě leknutím bodne u srdce. Ed.

Stojí na kraji tanečního parketu. V ruce drží plastovou láhev s čímsi, dívá se na kapelu, a aby se neřeklo, občas přešlápne z jedné nohy na druhou. Vypadá tak otráveně, že bych se málem rozesmála, kdybych neměla chuť se scvrknout a zalézt si někam do krabice, aby mě neviděl.

„Sadie.“ Chytnu se za hlavu. „Cos mu to zase provedla?“

„Zeptej se ho sama!“ pohodí k němu hlavou.

„Ani nápad!“ polekám se. „V žádném případě!“

„No tak!“

„Nechci za ním jít. Má mě plné zuby.“ Rychle se schovám za skupinku tanečníků, aby mě Ed nezahlédl. Už pouhý pohled na něj ve mně vyvolává vzpomínky, na něž chci raději zapomenout. „Proč jsi ho sem krucinál přitáhla?“ zavrčím na Sadie. „Co to má zase znamenat?“

„Měla jsem špatné svědomí,“ podívá se na mě vyčítavě, jako bych za všechno mohla já. „A já špatné svědomí nemám ráda. No tak jsem s tím musela něco udělat.“

„Takže jsi mu zase šla ječet do ucha.“ Nevěřím svým uším.

Tohle mi ještě scházelo! Určitě ho sem přitáhla pod nějakou příšernou pohrůžkou. Nejspíš si plánoval hezký a klidný večer a najednou se, neznámo jak, ocitl sám uprostřed pitomého džezového festivalu a roztančených lidí. Asi je to nejhorší večer jeho života a Sadie po mně navíc chce, aby si s ním šla promluvit.

„Vždyť měl být jenom tvůj? A já prý všechno zničila. Tak co teď s tím?“

Sadie sebou trochu trhne, ale hlavu neskloní. Vidím, jak se na Eda dívá přes dav. Jak jí v očích kratince zahrála něžná touha, ale pak otočí hlavu na druhou stranu.

„Stejně to v podstatě není můj typ,“ prohlásí rozhodně. „Je na mě kapánek moc… živý. Ty ostatně také. Takže vám to jde víc dohromady. Mazej! Požádej ho o tanec!“ Opět se mě snaží k němu postrčit.

„Sadie,“ zavrtím hlavou. „Skutečně si cením tvé snahy, ale já tu na něj nemůžu zničehonic vybafnout. Není na to pravý čas ani pravé místo. Takže, mohly bychom si jít někam promluvit?“

„Jasněže je na to pravý čas i pravé místo!“ nafrní se Sadie. „Proč si vlastně myslíš, že tu jsi? Nebo on?“

„Já tu tedy kvůli tomu rozhodně nejsem!“ Začínám ztrácet nervy. Kdybych ji tak mohla popadnout za ramena a pořádně s ní zatřást! „Sadie, copak mi nerozumíš? Chci si s tebou promluvit! Je pár věcí, které ti musím říct! Ale někde v klidu! Potřebuju, abys mě dobře poslouchala. Vykašli se teď na Eda a na mě. Potřebuju si promluvit o tobě! A o Stephenovi! A o tvé minulosti! Už vím, co se tehdy stalo. Našla jsem ten obraz!“

Příliš pozdě jsem si uvědomila, že hudba přestala hrát. Přestalo se tancovat a kdosi má na pódiu projev. Tedy, alespoň se všemožně snaží na sebe upoutat pozornost, jenomže všichni kolem civí na mě, protože tu vyřvávám jako blázen do prázdna.

„Promiňte,“ polknu. „Nechtěla jsem… rušit. Prosím, pokračujte.“ Po očku a hlavně nenápadně se kouknu k místu, kde stál předtím Ed, a doufám, že ho to tady mezitím přestalo bavit a že šel domů. Bohužel. Stojí na stejném místě a jako všichni ostatní civí na mě.

Kéž bych se tak mohla někam schovat. Ed vyráží přes taneční parket ke mně a já se začnu ošívat nervozitou. Rozhodně se neusmívá. Jestlipak slyšel, co o něm říkám?

„Tys našla ten obraz?“ šeptá Sadie a zírá na mě prázdnýma očima. „Tak tys našla ten Stephenův obraz?“

„Jo,“ mumlám s rukou před ústy. „Musíš ho vidět, je fakt nádherný…“

„Ahoj, Laro.“ Ed stojí přede mnou. Při pohledu na něj se mi vrátí všechno, co se stalo na Londýnském oku, a zase mám chuť někam hodně hluboko zalézt.

„Jejda. Vida, ahoj!“ zajíknu se.

„Kde je?“ Sadie se mě pokouší tahat za rukáv. „Kde je?“

Ed vypadá stejně rozpačitě jako já. Ruce má zaražené až po lokty do kapes a čelo zase samou vrásku. „Tak jsi přece přišla.“ Krátce se mi podívá do očí a pak uhne pohledem. „Nebyl jsem si jistý.“

„Ehm… totiž…,“ odkašlu si. „Napadlo mě… víš…“

Snažím se mluvit souvisle, ale moc se mi to nedaří vzhledem k tomu, že kolem mě neustále krouží Sadie a snaží se upoutat mou pozornost.

„A na co jsi přišla?“ Vynoří se těsně přede mnou a mluví pisklavým a naléhavým hlasem. Jako by se najednou probrala a došlo jí, že mám pro ni možná něco opravdu důležitého. „Řekni mi to!“

„Jo, povím ti to, ale chvíli počkej.“ Snažím se mluvit tiše a jenom koutkem úst, ale Edovi to neuniklo. Slyší všechno.

„Co mi řekneš?“ zajímá se a pozorně si mě prohlíží.

„Ehm…“

„No tak!“ ječí Sadie.

Kruci. Tak to jsem v pěkné kaši. Oba, Ed i Sadie, stojí přede mnou a oba čekají, co jim řeknu. Očima těkám z jednoho na druhého. Ed už každou chvílí dojde k nezvratnému přesvědčení, že jsem fakt cvok, a odejde.

„Laro?“ Ed ke mně popojde o krok blíž. „Není ti náhodou něco?“

„Ano. Totiž ne. Totiž…,“ zhluboka se nadechnu. „Jenom jsem ti chtěla říct, že mě moc mrzí, že jsem minule tak rychle odešla. Je mi líto, že sis myslel, že jsem to všechno dělala kvůli své práci. Ale tak to opravdu nebylo. Opravdu ne. Jenom doufám, že pochopíš, že mluvím pravdu.“

„Přestaň se s ním vykecávat!“ vříská rozzuřená Sadie, ale já nehnu brvou. Edovy temné a vážné oči se vpíjí do mých a já nedokážu uhnout pohledem.

„Já ti to věřím,“ řekne. „A chtěl bych se také omluvit. Přehnal jsem to. Nedal jsem ti žádnou šanci. Pak jsem toho litoval. Uvědomil jsem si, že jsem odmítl něco, co… přátelství… bylo to…“

„Bylo to jaké?“ vykoktám.

„Dobré.“ V obličeji má otazník. „Mám pocit, že to, co bylo mezi námi, bylo dobré. Co říkáš?“

Teď bych nejspíš měla přikývnout, jako že ano. Ale já to tak nemůžu nechat. Já o žádné dobré přátelství nestojím. Chci, aby se vrátila chvíle, kdy mě objímal a líbal. Chci ho. Tak to je.

„Takže ty stojíš hlavně o mé… přátelství?“ vykoktám a okamžitě vidím, jak se cosi v Edově obličeji změnilo.

„Nech toho! Mluv se mnou!“ Sadie se vrhne k Edovi a ječí mu do ucha: „Přestaň s ní mluvit! Jdi hned pryč!“ Ed na chvíli dostane onen nepřítomný výraz a je jasné, že ji slyšel. Ale nehýbá se. Oči se mu zvrásní do milého, něžného úsměvu.

„Mám ti říct pravdu? Myslím si, že jsi můj anděl strážný.“

„Co?“ Mám chuť se smát, ale nějak mi to nejde.

„Jestlipak víš, jaké to je, když ti někdo znenadání vpadne do života?“ Ed zavrtí při té vzpomínce hlavou. „Když ses mi objevila v kanceláři, napadlo mě: ‚Kdo to proboha je?‘ Ale podařilo se ti probudit mě, vytrhnout mě z jakéhosi komatu zpátky do života. Přesně to jsem potřeboval.“ Mluví tiše a něžně a já pod jeho pohledem taju jako jarní sníh.

„A já taky.“ Mám sevřený hlas. „Takže jsme si kvit.“

„Ty určitě ne.“ Usměje se smutně. „Ty jsi sama o sobě báječná.“

„No, tak tě možná nepotřebuju, ale zato…,“ zaváhám, „ale… zato tě chci.“

Chvíli mlčíme. Hledí mi do očí. Srdce mi tluče tak silně, že ho téměř slyším.

„Vypadni, Ede!“ zařve mu najednou do ucha Sadie. „Tohle si můžete vyřídit později!“

Vidím, jak sebou Ed trhne, a už je mi jasné, že to zase špatně dopadne. Jestli mi to bude Sadie pořád takhle komplikovat, já jí, já jí…

„Padej!“ vyřvává do úmoru Sadie. „Řekni jí, že jí později zavoláš! Padej odtud! Jdi se bodnout! Sypej domů!“

Mám na ni takový vztek, že je mi téměř fyzicky špatně. Mám chuť na ni zařvat: „Hele, dej mu pokoj!“ Ale to by nemělo žádnou cenu. Musím se prostě smířit s tím, že v Edových očích zahlédnu známý záblesk, který bude znamenat, že ji uslyšel. Je to stejná písnička jako předtím s Joshem. Všechno mi zničí.

„Stává se ti taky někdy, že slyšíš v hlavě takový hlas?“ prohlásí Ed najednou, jako by ho to náhle napadlo. „Jako takový instinkt…“

„Nemusíš nic říkat,“ pípnu nešťastně. „Určitě slyšíš hlas, který ti říká, abys šel pryč. Já vím.“

„Ale ten můj mi říká něco úplně opačného.“ Ed přistoupí ke mně a uchopí mě pevně za ramena. „Říká mi, že tě nemám nechat odejít. Že jsi to nejlepší, co mě mohlo v životě potkat, a že to tentokrát už nesmím zpackat.“

A než se stačím nadechnout, skloní se ke mně a políbí mě. A jeho objetí je silné, pevné a rozhodné.

To se mi snad jen zdá! On neodešel. Vykašlal se na Sadie. A ty hlasy v jeho hlavě… s ní nemají nic společného.

Nakonec mě pustí, usměje se na mě a něžně mi odhrne pramínek vlasů z obličeje. Zadýchaně se na něj usměju také a snažím se potlačit touhu popadnout ho, přitáhnout ho k sobě a ještě chvíli se mazlit.

„Nezatancovala by sis, charlestonko?“ zeptá se.

No zdali! A neskončila bych jenom u tance, byla bych s ním pěkně celý večer až do samého rána.

Kouknu opatrně po očku, co na to Sadie. Stojí opodál se schoulenými rameny, prohlíží si boty a prsty na rukou si proplétá do složitého uzlu. Podívá se na mě, na uznání mého vítězství se smutně usměje a pohodí rameny.

„Tak si s ním zatancuj,“ řekne. „To nic. Já počkám.“

Čekala už tolik let na to, aby se dozvěděla pravdu o Stephenovi. Proč by tedy nepočkala ještě chvíli, dokud si nezatancuju s Edem.

Svádím těžký boj. Kdybych ji tak mohla obejmout a pohoupat v náručí!

„Ne,“ zavrtím hlavou. „Teď jsi na řadě ty. Ede…,“ zhluboka se nadechnu. „Musím ti něco říct o mé pratetě. Nedávno totiž umřela.“

„Vida, no dobře. Jistě. To jsem nevěděl.“ Očividně nechápe, jak to myslím. „Chceš si o tom promluvit třeba u večeře?“

„Ne, musím ti to říct hned.“ Odtáhnu ho co nejdál od kapely. „Je to moc důležité. Jmenovala se Sadie a ve dvacátých letech měla ráda mládence, který se jmenoval Stephen. Myslela si o něm, že je lump a že ji jenom zneužil. Ale on ji miloval. Vím to. Dokonce i poté, co odešel do Francie, ji miloval.“

Slova ze mě tryskají jakoby nějakým přetlakem. Dívám se přímo na Sadie. Musím ji nějak přesvědčit. Musí mi uvěřit.

„A jak to víš?“ Nos má nahoru jako vždycky, ale rozechvělý hlas ji prozrazuje. „Co to vlastně plácáš?“

„Vím to proto, že jí psal dopisy z Francie,“ říkám Sadie přes Edovo rameno. „A protože se namaloval do toho náhrdelníku. A protože už nikdy v životě žádný jiný portrét nenamaloval. Sice to po něm spousta lidí chtěla, ale on prý říkal: J’ai peint celui que j’ai voulu peindre – Portrét, který jsem chtěl namalovat, jsem už namaloval.‘ A když se člověk na ten obraz podívá, hned pochopí proč. Jakože, proč by měl vůbec po Sadie ještě někoho malovat?“ Najednou se mi svírá hrdlo. „Byla tak neuvěřitelně krásná. Přímo zářila. A ten její náhrdelník… Ten náhrdelník byl posledním kouskem do skládanky. Stephen ji miloval. Ale ona se to nikdy nedozvěděla. I když žila celých sto pět let.“ Setřu si z tváře nečekanou slzu.

Ed očividně neví, co by na to měl říct. Ne že bych se tomu divila. Jednu chvíli se tu objímáme a hned nato na něj chrlím jakousi slzavou historii.

„A kde jsi viděla ten obraz? Kde je?“ Sadie popojde o krok ke mně a třese se po celém těle. „Přece se ztratil. Přece shořel.“

„Tys asi musela znát svou pratetu hodně dobře, že?“ říká do toho Ed.

„Za jejího života ani ne, ale když umřela, jela jsem do Archbury, kde kdysi bydlela. A zjistila jsem, že je strašně slavná.“ Otočím se znovu k Sadie. „I Stephen je strašně slavný.“

„Slavný?“ Sadie na mě vykulí oči.

„Má tam celé muzeum. Přijal jméno Cecil Malory. Objevili ho až po jeho smrti. A ten portrét je taky strašně slavný. Nakonec se nějak zachránil a visí v galerii a všichni ho obdivují… a to musíš vidět. Musíš se na to jít podívat.“

„Teď,“ špitne Sadie tak slabounce, že ji téměř neslyším. „Prosím, teď.“

„No to zní úžasně,“ řekne Ed zdvořile. „Musíme se na něj někdy jít podívat. Prohlédneme si pár galerií, zajdeme si na oběd…“

„Ne. Teď.“ Vezmu ho za ruku. „Půjdeme tam teď.“ Podívám se na Sadie. „Tak jdeme.“

Sedíme na koženém sedátku, všichni tři vedle sebe, a mlčíme. Sadie sedí vedle mě. A já vedle Eda. Od vstupu do galerie neřekla Sadie ani slovo. Když poprvé spatřila obraz, myslela jsem, že snad omdlí. Tiše se chvěla, dívala se a pak vydechla tak silně, jako by zadržovala dech nejméně hodinu.

„Nádherné oči,“ prohlásí Ed nakonec. Chvílemi se na mě rozpačitě podívá, jako by si nebyl jistý, co v takové situaci dělat.

„Nádherné,“ kývnu, ale nedokážu se na něj soustředit.

„Jsi v pořádku?“ podívám se nejistě na Sadie. „Je mi jasné, že to byl pro tebe dost velký šok.“

„Cítím se výtečně,“ odpoví Ed překvapeně. „Ale děkuju za optání.“

„Nic mi není,“ usměje se na mě Sadie vyčerpaně. A zase se zadívá na obraz. Dokonce se už šla podívat těsně k obrazu, aby viděla Stephenův obličej skrytý v náhrdelníku, a na chvíli se jí obličej tak sevřel láskou a smutkem, že jsem se musela otočit na druhou stranu, abych jí poskytla trochu soukromí.

„Prý tu v galerii dělali nějaký výzkum,“ řeknu Edovi, „a prý je to jejich nejoblíbenější obraz. A uvedou s tímto motivem na trh celou sérii výrobků, jako plakáty a hrnečky na kávu. Bude strašně slavná!“

„Hrnečky na kávu,“ pohodí Sadie hlavou. „Tak odporně vulgární.“

Ale v očích se jí mihne záblesk pýchy. „A kde ještě budu?“

„A taky prostírání, puzzle…,“ říkám jakoby Edovi. „Na co si vzpomeneš. Takže jestli měla někdy pocit, že na tomto světě nezanechala žádnou stopu…,“ nedopovím.

„Ty máš ale slavnou příbuznou,“ povytáhne Ed obočí. „Tvá rodina na ni musí být hodně pyšná.“

„Zatím moc není,“ řeknu po chvíli. „Ale to se změní.“

„Mabel,“ nahlédne Ed do průvodce, kterého nám vnutili při vstupu. „Tady se říká, že se prý modelka jmenovala Mabel.“

„To si myslí oni,“ přikývnu, „protože na zadní stranu obrazu Stephen napsal ‚Má Mabel‘.“

„Mabel?“ Sadie se otočí jako na obrtlíku a tváří se tak zděšeně, že vyprsknu smíchy.

„Já jsem jim už řekla, že to byl soukromý žert mezi ní a Cecilem Malorym,“ pospíším si s vysvětlením. „Byla to její přezdívka, ale všichni si mysleli, že se tak jmenovala doopravdy.“

„Vypadám snad jako Mabel?“

Koutkem oka postřehnu jakýsi pohyb a podívám se tam. K mému překvapení přichází Malcolm Gledhill. Když mě uvidí, provinile se usměje a přehodí diplomatku z jedné ruky do druhé.

„Vida, slečna Lingtonová. Dobrý den. Po té naší dnešní konverzaci jsem si řekl, že bych se měl na ni ještě jednou podívat.“

„I já,“ přikývnu. „Dovolte mi, abych vám představila…,“ rychle se zarazím, protože mu málem představím Sadie. „Eda.“ Rychle ukážu rukou na druhou stranu. „To je Ed Harrison. Malcolm Gledhill. Má na starosti tuto sbírku.“

Malcolm si k nám přisedne na sedátko a chvíli všichni hledíme na obraz.

„Takže vy máte ten obraz od roku 1982,“ prohodí Ed, který si čte v průvodci. „A proč ho rodina vůbec prodávala? To mi připadá hodně zvláštní.“

„To bych taky ráda věděla,“ podotkne Sadie, která se najednou probere. „Vždyť byl můj. A nikdo neměl právo ho prodávat.“

„A ještě bych ráda věděla, kdo ho skutečně prodal?“ dodá.

„A kdo ho skutečně prodal?“ opakuju po ní.

„Kdo ho skutečně prodal?“ opakuje Ed.

Malcolm Gledhill se na sedátku rozpačitě zavrtí. „Už jsem vám dnes jednou řekl, slečno Lingtonová, že to byla důvěrná transakce. Do té doby, než bude oficiálně vznesen zákonný nárok, nemůže galerie…“

„No jo, no jo,“ přeruším ho. „To jsem už slyšela, nemusíte mi to říkat dvakrát. Ale ubezpečuju vás, že na to přijdu. Ten obraz patřil mé rodině. A my si zasloužíme znát pravdu.“

„Nemohli byste mi říct jasně, oč tu vlastně jde?“ Ed konečně začíná projevovat o tento příběh zájem. „Ten obraz někdo ukradl?“

„Co já vím?“ pokrčím rameny. „Na dlouhá léta se ztratil a najednou je tady. Vím jen to, že ho někdo v osmdesátých letech prodal galerii, ale kdo to byl, to nevím.“

„A vy to víte?“ otočí se Ed k Malcolmovi Gledhillovi.

„Já ano,“ odpoví neochotně.

„A říct jí to nemůžete?“

„Ne že… totiž… nemůžu.“

„Jedná se o úřední tajemství?“ nedá se odradit Ed. „Týká se to zbraní masového ničení? Jde o věc národní bezpečnosti?“

„To ani ne.“ Malcolm vypadá ještě nervózněji než předtím. „Ale k dotyčné smlouvě byla připojena tajná doložka…“

„Dobrá,“ vklouzne Ed do svého stylu obchodního poradce, který vzniklou situaci dokonale ovládá. „Zítra ráno se o tom poradím s právníkem. To je velmi zvláštní.“

„To tedy je,“ osmělená Edovou ráznou reakcí přiložím si i já polínko. „A my si to nenecháme líbit. Znáte snad mého strýčka Billa Lingtona? Ten určitě využije veškerých pák na to, aby… tuto podivnou tajnou doložku odtajnil. Je to náš obraz.“

Malcolm Gledhill vypadá naprosto zničeně.

„V té dohodě je jasně stanoveno…,“ zakoktá nakonec a nedopoví větu. Vidím, jak mu oči neustále těkají k té diplomatce.

„Vy tu smlouvu máte s sebou?“ napadne mě najednou.

„Čirou náhodou mám,“ odpoví Malcolm Gledhill rezervovaně. „Beru si ji domů, abych ji mohl prostudovat. Její kopii, pochopitelně.“

„Takže byste nám ji mohl ukázat,“ zašeptá Ed. „My bychom to na vás nepráskli.“

„Já vám rozhodně nemůžu nic ukazovat!“ vyděsí se Malcolm Gledhill tak, že málem spadne z lavice. „Kolikrát mám říkat, že je to důvěrná informace!“

„Ale my to chápeme,“ snažím se ho uklidnit. „Možná byste mi mohl udělat malou laskavost a podívat se na přesné datum, kdy jste tento obraz dostali. To snad důvěrné není, nebo ano?“

Ed se na mě zkoumavě podívá, ale já předstírám, že jsem si ničeho nevšimla. Něco mě napadlo, ale tomu by Ed stejně nerozuměl.

„Bylo to v červnu 1982, pokud si dobře vzpomínám,“ řekne Malcolm Gledhill.

„A přesně který den to bylo? Nemohl byste se podívat do smlouvy?“ upřu na něj nevinný pohled. „Prosím! To by mi mohlo velmi pomoct.“

Malcolm Gledhill se na mě podezíravě podívá, ale očividně ho nenapadne žádná závažná výmluva. Skloní se, otevře kufřík a vytáhne slohu.

Mrknu na Sadie a nenápadně pohodím hlavou k Malcolmu Gledhillovi.

„Co jako?“ ptá se.

Proboha, a ta mi bude vyprávět něco o dlouhém vedení.

Trhnu ještě jednou hlavou k Malcolmu Gledhillovi, který právě rukou uhlazuje list papíru.

„Tady to je…,“ nasadí si brýle na čtení. „Kdepak jenom máme to datum…“

Jestli budu pořád tak škubat hlavou, dostanu svalovou křeč. Mám vážně pocit, že frustrací na místě umřu. Informace, kterou potřebujeme, je tady. Přímo před nosem. Dostupná každému, kdo je nehmotné podstaty, něco jako duch… A Sadie na mě pořád tupě zírá.

„Podívej se!“ špitnu koutkem úst. „Podívej se tam! Podívej se tam!“

„Jééé!“ Obličej se jí rozsvítí náhlým porozuměním. O nanosekundu později stojí za Malcolmem Gledhillem a dívá se mu přes rameno.

„Podívat na co?“ ptá se zmatený Ed, ale já ho téměř nevnímám. Dychtivě se dívám na Sadie, která cosi podmračeně slabikuje, pak zalapá po dechu a nakonec se podívá na mě.

„William Lington. Prodal ho za pět set tisíc liber.“

„William Lington?“ opakuju zpitomělé po ní. „Jakože… strýček Bill?“

Tato slova zapůsobí na Malcolma Gledhilla nevídaným dojmem. S vytřeštěnýma očima si přitiskne smlouvu na hruď, zbledne, pak zrůžoví, podívá se na smlouvu, a přitiskne si ji ještě těsněji na prsa. „Co jste – co jste to řekla?“

Snažím se s tou novinkou co nejlépe vyrovnat.

„Ten obraz prodal galerii William Lington,“ snažím se mluvit pevným hlasem, ale nějak se mi nedostává dechu. „To je to jméno na smlouvě.“

„To má být fór?“ zalesknou se Edovi oči. „Tvůj vlastní strýc?“

„Za půl milionu liber.“

Vypadá to, že se Malcolm Gledhill každou chvíli rozpláče. „Já opravdu nevím, jak jste k té informaci přišla.“ Obrátí se k Edovi. „Dosvědčíte mi, že jsem slečně Lingtonové nic neřekl?“

„Takže ona má pravdu?“ povytáhne Ed obočí. Po té otázce propadne Malcolm Gledhill ještě větší panice.

„Já to nemůžu potvrdit… ani vyvrátit…,“ zarazí se a otře si čelo. „Ani na okamžik jsem smlouvu nespustil z očí a ani na okamžik jsem jí neumožnil, aby do ní nahlédla…“

„To ani nebylo třeba,“ snaží se ho utěšit Ed. „Ona je totiž médium.“

A zase mám v hlavě včelín, jak se snažím překonat šok a uspořádat si myšlenky. Tak ten obraz měl strýček Bill. V hlavě mi zní tátův hlas:… dali do skladiště a tam to bylo dlouhá léta. Nikdo z nás neměl sílu s tím něco udělat. Nakonec se toho ujal Bill… Teď bys tomu nevěřila, ale tehdy byl Bill dost velký flákač.

Je to jasné jako facka. Musel najít obraz, uvědomit si jeho cenu a prodat ho potají a se všemi zmíněnými klauzulemi London Portrait Gallery.

„Jsi v pořádku?“ dotkne se mé ruky Ed. „Laro?“

Ale já se nedokážu ani pohnout. Teď mé myšlenky opisují stále větší kruhy. A širší. Dávám si dvě a dvě dohromady. A osm a osm dohromady. A docházím ke stu milionům.

Bill založil to své Lingtons Coffee v roce 1982.

V temže roce potají získal půl milionu liber z prodeje Sadiina obrazu.

A konečně, konečně, mi to všechno začíná dávat smysl. Měl ulitých pět set tisíc, o kterých nikdo nevěděl. Pět set tisíc, s nimiž se nikomu nepochlubil. Nezmínil se o nich v žádném rozhovoru, na žádném semináři, ani v jedné knize.

Točí se mi hlava. Jenom pomalu mi dochází celé to svinstvo. Určitě si okamžitě musel uvědomit, že je na obraze Sadie a že každopádně patří jí. Ale nechal všechny v iluzi, že jde o nějakou služku Mabel. Nejspíš jim to sám nakukal. Tím pádem nikoho nenapadlo vyptávat se u Lingtonů, kdo byla ta fešanda na obraze.

„Laro!“ Ed mi mává nikou před nosem. „Řekni něco. Co se děje?“

„Rok 1982,“ zvednu k němu omámené oči. „Říká ti to něco? Tehdy totiž strýček Bill založil celý ten svůj velkopodnik. Chápeš? Údajně jenom s ‚pár halířky‘.“ Prsty naznačím uvozovky. „Jenomže on k tomu měl ještě půl melounu liber, o nichž se zapomněl zmínit, protože hlavně a především nebyly jeho.“

Je ticho. Vidím, jak v Edově mozku zapadají jednotlivé dílky do celé skládačky.

„No těpic,“ podotkne a podívá se na mě. „Tak to je hustý. To je fakt hustý.“

„Jo,“ polknu. „Je to bomba.“

„Z čehož plyne, že celou tu komedii o ‚pár halířcích‘, všechny ty semináře, knihu, dývídýčko, film…“

„… si strejdánek vycucal z prstu.“

„Být takovým Piercem Brosnanem, tak už volám svému agentovi,“ povytáhne Ed komicky obočí.

Kdyby mi nebylo do pláče, asi bych řvala smíchy. Kdybych nebyla tak naštvaná kvůli tomu, co strýček Bill provedl, kdyby mi z toho nebylo tak zle a kdyby mi to nebylo tak líto.

Byl to Sadiin obraz. Jenom ona měla právo s ním naložit podle svého. Vzal si ho, prodal ho a živé duši o tom neřekl. Jak si to mohl dovolit? Jak si to mohl dovolit?

S těžkým srdcem si představuju paralelní svět, ve kterém by ten obraz našel někdo tak slušný jako můj otec a zachoval se správně. Představuju si Sadie v ústavu s náhrdelníkem kolem krku, jak se celé své stáří, dokud nezavře navždy oči, na ten nádherný obraz dívá.

Možná by ho také prodala. Ale prodala by si ho sama. A byla by to její sláva. Vidím, jak se jede z ústavu podívat na slavnou instalaci obrazu do London Portrait Gallery. Vidím tu radost, jakou by jí to poskytlo. A dokonce vidím, jak sedí ve svém křesle a jak jí nějaký hodný archivář předčítá ze Stephenových dopisů.

Strýček Bill ji okradl o řadu let, které mohla strávit mnohem šťastněji. A tohle mu nikdy nezapomenu.

„Měla to vědět.“ Už nedokážu ovládnout hněv. „Sadie měla vědět, že tu visí její obraz. Ale do smrti se to nedozvěděla. A to bylo hnusné. Moc hnusné.“

Kouknu na Sadie, která očividně tuto debatu příliš neposlouchá, jako by jí na tom ani nijak zvlášť nezáleželo. Pohodí rameny, jako by ze sebe chtěla veškerý můj hněv a vztek setřást.

„Má milá, už s tím dej pokoj. Kdo to má poslouchat. Aspoň že se to vůbec našlo. Aspoň že to neshořelo. A hlavně tam nevypadám tak tlustá jako ve svých vzpomínkách,“ dodá s náhlým uspokojením. „Mám tam docela hezké ruce, ne? Vždycky jsem měla hezké ruce.“

„Prosím tě, jako hůlčičky,“ neodpustím si.

„Aspoň na nich nemám boule.“

Podíváme se na sebe a unaveně se usmějeme. Hraje na mě hrdinku, ale mě tím neošálí. Je bledá a rozechvělá a je mi jasné, že s ní události posledních hodin pořádně zacloumaly. Ale hlavu drží rovně, bradu vysoko a vypadá stejně pyšně jako vždy.

Zato Malcolm Gledhill vypadá jako zmoklá slepice. „Kdybychom věděli, že je stále naživu, kdyby nám to někdo řekl…“

„To jste nemohli vědět,“ řeknu trochu vlídněji. „Ani my jsme nevěděli, že to byla ona.“

Protože strýček Bill držel pěkně jazyk za zuby. Protože si rafinovaně pojistil smlouvu dodatkem o anonymitě. Není divu, že tolik stál o ten náhrdelník. Byla to jediná věc, která mohla spojit Sadie s jejím portrétem. Byla to jediná věc, která mohla odhalit jeho velepodvod. Ten obraz musel být pro něj časovanou bombou, která po dlouhá léta tiše tikala. A teď bouchla. Prááásk. Ještě nevím jak, ale já mu to za Sadie pěkně spočítám. To bude koukat.

Tiše a postupně se všichni čtyři zase vracíme k obrazu. Vlastně ani není možné do této galerie zajít a neskončit před ním.

„Už jsem vám říkal, že je to nejpopulárnější obraz v naší galerii,“ připomene nám Malcolm Gledhill po chvíli. „Mluvil jsem dnes s naším marketingovým ředitelem a ten chce její tvář rozšířit i mimo galerii. Bude součástí každé naší akce.“

„Chci, aby mě dali na rtěnku,“ rozhodne se najednou Sadie a otočí se ke mně. „Na nějakou hodně červenou.“

„Měla by být na rtěnce,“ řeknu rozhodně Malcolmovi Gledhillovi. „A měl byste ji pojmenovat po ní. To by jí jistě udělalo radost.“

„Uvidíme,“ prohlásí trochu zaraženě. „Tohle není sice moje parketa…“

„Dám vám ještě vědět, co dalšího by si přála.“ Mrknu na Sadie. „Od této chvíle mě považujte za jejího neoficiálního agenta.“

„Vážně by mě zajímalo, na co tehdy myslela,“ pronese Ed, který dosud hledí na obraz. „Má takový zvláštní výraz.“

„Tohle by mě zajímalo také,“ přidá se Malcolm Gledhill dychtivě. „Vypadá tak vyrovnaně a šťastně… Podle toho, co jste říkala, chovala k malíři jisté city. Často jsem přemítal, jestli jí kupříkladu nečetl při malování verše…“

„To je ale osel,“ zašeptá mi Sadie opovržlivě do ucha. „Je snad jasné, nač jsem myslela. Dívala jsem se na Stephena a říkala si, jak krásné by bylo ho ošukat…“

„Chtěla ošukat malíře,“ předávám Malcolmu Gledhillovi tuto informaci. Ed se na mě vyjeveně podívá a pak se hlasitě rozesměje.

„Asi bych měl jít…,“ Malcolm Gledhill nás zřejmě má pro tento večer dost. Vezme si diplomatku, kývne nám na pozdrav a rychle odejde. Za několik sekund ho slyším svižně sbíhat z mramorových schodů.

Podívám se na Eda a zazubím se. „Omlouvám se za to odbočení.“

„Není zač.“ Zpytavě se na mě podívá. „Chystá se další odhalování starých mistrů? Kupříkladu dávno ztracených rodinných soch? Nebo jiné nadpřirozené kousky? Nebo bychom mohli jít na večeři?“

„Na tu večeři.“ Vstanu a podívám se na Sadie. Ta tu dosud sedí s nohama na lavičce v záplavě žlutých volánků a hledí na svou třiadvacetiletou podobu, jako by se jí nemohla nasytit. „Jdeme?“ zeptám se tiše.

„Jistě,“ odpoví Ed.

„Já tu ještě zůstanu,“ řekne Sadie, aniž otočí hlavu. „Klidně jdi. Tak zatím.“

Jdu s Edem k východu a pak se otočím a naposledy se na Sadie nejistě podívám. Jenom pro klid duše, že je v pořádku. Ale ta mě vůbec nevidí. Dívá se na obraz tak, jako by tam chtěla prosedět celou noc. Jako by si chtěla vynahradit čas, o nějž byla ošizena.

Jako by konečně našla to, co celý život hledala.

DVACET PĚT

Do této doby jsem se nikdy nikomu nemstila. A je to o dost složitější, než jsem původně myslela. Strýček Bill je v zahraničí a nikdo mi na něj nemůže dát spojení. (Ale jistěže se s ním můžou spojit, ale nějaké bláznivé neteři, která ho pořád otravuje, rozhodně neřeknou jak.) Nechci mu psát, ani telefonovat. Chci mu vidět přímo do očí. A to je v tuto chvíli nemožné.

A Sadiin povznesený postoj je ve stylu, že nemá cenu brečet nad rozlitým mlíkem, a co se stalo, stalo se, a „už to přestaň pořád omílat, děvenko“.

Ale mně je jedno, co si myslí. Já se pomstím. Čím víc myslím na to, co strýček udělal, tím víc mě to rozčiluje a tím větší mám chuť popadnout telefon a všechno tátovi pěkně vyklopit. Ale zatím jsem odolala. Všichni víme, že pomsta je sladká, a tím sladší, čím víc necháme svůj vztek uzrát. A navíc, žádný spěch, můj důkaz se mi nikam neztratí. Z London Portrait Gallery obrazy jen tak nemizí. Ani takzvané důvěrné dohody, které strýček Bill podepsal před řadou let. Ed mi už najal právníka, a ten se okamžitě začne oficiálně domáhat našich nároků, jakmile mu k tomu dám pokyn. Což hodlám učinit ihned poté, co se postavím strýčkovi Billovi tváří v tvář a uvidím, jak se svíjí. To je můj cíl. (Ještě úžasnější by bylo, kdyby se přede mnou plazil v prachu, ale tak velké naděje si nedělám.)

Zhluboka si vzdychnu, zmačkám list papíru a hodím ho do koše. Chci, aby se přede mnou kroutil teď hned. Už jsem dokonale vypilo-vala, co mu vmetu do tváře, a tak vůbec.

Abych utloukla čas, opřu se zády o čelo postele a začnu se probírat poštou. Musím říct, že taková ložnice je naprosto skvělá kancelář. Nemusí se nikam dojíždět a nic vás to nestojí. A postýlka je tuze fajn. Tou horší stránkou je, že Kate musí pracovat u mého toaletního stolku a je u něj zkroucená jako paragraf.

Svou novou firmu jsem nazvala Kouzelné hledání a fungujeme už tři týdny. Už jsem dokonce vyřídila jednu zakázku! Jedné farmaceutické společnosti nás doporučila Janet Gradyová, která je teď naší dobrou kamarádkou. (Janet není vůbec hloupá. Ví, že jsem celou práci provedla sama a že Natalie nehnula ani prstem. Tedy, ví to hlavně proto, že jsem jí to jednou zatelefonovala.) Provedla jsem tu práci sama a přede dvěma dny nám oznámili, že jsme vyhrály. A že máme provést užší výběr na další místo marketingového ředitele a že tentokrát to musí být odborník na farmaceutický průmysl. Řekla jsem jejich personálnímu oddělení, že to je práce pro nás jako dělaná, protože čirou náhodou se jeden z našich společníků ve farmaceutickém průmyslu velmi dobře vyzná.

No tak dobře, tak úplně pravda to není.

Ale vtip je v tom, že Sadie to báječně pálí a má báječné nápady. A také proto je velmi důležitým členem našeho týmu.

„Brýtro!“ Její pronikavý hlas mě vytrhne z úvah, a když zvednu hlavu, spatřím ji sedět v nohách postele. „Právě jsem byla v Glaxo Wellcome. Získala jsem přímou linku na dva z předních členů marketingového týmu. Rychle, než mi to vypadne z hlavy…“

Nadiktuje mi dvě jména a telefonní čísla. Jsou to přímá čísla, soukromé linky. Životní sen každého personálního poradce.

„Ta druhá má čerstvé mimino,“ dodá. „Takže možná o novou práci stát nebude. Ale Rick Young by možná mohl. Na té jejich schůzi se tvářil příšerně otráveně. Ještě se tam vrátím a někde vyštrachám jeho plat.“

„Sadie,“ píšu pod telefonní čísla, „ty jsi naprostá hvězda. Tisíckrát ti děkuju.“

„To nestojí za řeč,“ řekne rázně. „To byla brnkačka. Co dál? Co takhle se poohlédnout v Evropě? V takové Francii nebo ve Švýcarsku musí být hromady talentů.“

„Senzační nápad,“ napíšu a podívám se na Kate. „Mohla bys mi sepsat seznam hlavních evropských farmaceutických společností? Říkám si, že bychom mohly rozhodit trochu sítě.“

„No to je úžasný nápad, Laro,“ zatváří se Kate ohromeně. „Hned se do toho dám.“

Sadie na mě mrkne a já se zakřením. Práce jí opravdu svědčí. V těchto dnech vypadá mnohem živější a šťastnější než kdykoli předtím. Dokonce jsem už její funkci dala název: generální vyhledávačka talentů. Je to koneckonců ona, kdo nám vyhledává potenciální klienty.

Navíc nám našla kancelář. Kousek od Kilburn High Road v jednom oprýskaném baráku. Příští týden se můžeme stěhovat. Všechno se pomalu vrací do svých kolejí.

Každý večer poté, co Kate odejde domů, si spolu se Sadie sedneme do postele a povídáme si. Ale spíš povídá ona. Řekla jsem jí, že se o ní chci něco dozvědět. Chci, aby mi pověděla všechno, nač si může vzpomenout, každou maličkost… všechno. A tak tu sedí, pohrává si s korálky, trochu přemýšlí a také vypráví. Její vzpomínky jsou občas přeházené a pokaždé nevím, o čem právě mluví, ale postupně se přede mnou začíná její život rýsovat. Vyprávěla mi o překrásném klobouku, který měla na hlavě v Hongkongu ve chvíli, kdy byla vyhlášena válka, jak všechny své věci uložila do kufru, který se pak ztratil, jak plula lodí do Spojených států, jak ji v Chicagu při ozbrojeném přepadení oloupili, jak jednou večer tancovala s mužem, který se později stal prezidentem…

A já tam sedím a nemůžu z ní spustit oči. Nikdy jsem nic takového neslyšela. Měla nádherný a pestrý život. Někdy zábavný, někdy dobrodružný, někdy zoufalý, někdy úděsný. Vůbec si nedovedu představit nikoho jiného na jejím místě. Taková byla jenom Sadie.

I já občas mluvím. Vyprávěla jsem jí o svém dětství s mámou a tátou, pár příhod z toho, jak se Tonya učila řídit a jak jsem byla posedlá synchronizovaným plaváním. Vyprávěla jsem jí o tom, jak máma trpí úzkostnými stavy a jak bych si přála, aby ji to přešlo a ona se mohla radovat ze života. Vyprávěla jsem jí o našem životě trvale zastíněném strýčkovým mimořádným úspěchem.

Neskákaly jsme si do řeči, jenom jsme si naslouchaly.

A když se pak uložím ke spánku, Sadie odchází do London Portrait Gallery a celou noc prosedí před svým obrazem. S tím se mi sice nesvěřila, ale pochopila jsem to z jejích očí, které najednou dostanou takový nepřítomný výraz, a z toho, jak se vždycky nenápadně vytrácí. I z jejích návratů. Jak je zamyšlená a roztržitá a jak mluví o svém dětství, o Stephenovi a Archbury. Jsem ráda, že tam chodí. Obraz je pro ni moc důležitý, je dobře, že tam chodí. A takhle se o něj nemusí s nikým dělit.

Čirou náhodou mi docela vyhovuje, že tu v noci není. Protože… prostě…

Ale o nic nejde.

No ano, tak jo. Přiznávám se. O něco málo tu přece jen jde. Posledních pár nocí u mě zůstal Ed.

Jakože, řekněte. Dovedete si představit něco horšího než ducha, který poletuje kolem vaší postele, právě když… zjišťujete, jak je váš nový přítel ve všech směrech skvělý? Představa, že by to Sadie průběžně komentovala, je naprosto nesnesitelná. A ona není rozhodně žádná puritánka. Dívala by se, to si pište. Patrně by nás přitom známkovala, nebo by se vytahovala, že za jejích časů to dělali mnohem lépe, nebo by najednou zařvala Edovi do ucha: „Přidej, chlapče!“, nebo tak něco.

Jednou jsem ji dokonce přistihla, jak nás ráno šmírovala v koupelně, když jsme tam náhodou byli s Edem dohromady. Zařvala jsem a snažila se ji nějak vystrnadit a omylem jsem praštila Eda loktem do obličeje a trvalo mi téměř hodinu, než se z toho, chudák, vzpamatoval. A Sadie si z toho vůbec nic nedělala. Že prý jsem vyváděla jako šílená a že nám jenom chtěla dělat společnost. Společnost?

Ed na mě od té doby vrhá zkoumavé pohledy. Jako by něco tušil. Jakože, to je jasné, že neuhádl pravdu, jak by také mohl. Ale je až příliš ostražitý. A dozajista uhodl, že je v mém životě něco hodně podivného.

Zazvoní telefon a Kate ho zvedne. „Dobrý den, Kouzelné hledání, co pro vás můžu udělat? Ano, jistě, hned vás přepojím.“ Zmáčkne na tlačítko „hold“ a oznámí mi: „Je to Sam z cestovní kanceláře Billa Lingtona. Že prý jsi jim volala.“

„Ano, volala, díky, Kate.“

Zhluboka se nadechnu a vezmu sluchátko. Má pomsta se blíží. „Dobrý den, Sam,“ pozdravím příjemně. „Díky, že jste se ozvala. Chtěla jsem vám jenom říct… ehm…, chtěla bych pro strýčka uspořádat takové malé překvapení. Já vím, že je v zahraničí, ale nemohla byste mi poskytnout jeho cestovní harmonogram? Určitě ho nikomu neprozradím!“ a nenuceně se přitom zasměju.

Což je lež jako věž. Vůbec nevím, jestli se odtud, kde byl, už vrátil. Možná že cestuje na Queen Elizabeth II. nebo v privátní ponorce. Ničemu bych se nedivila.

„Laro,“ vzdychne si Sam. „Před chvíli jsem mluvila se Sarou. Že prý pořád na Billa dorážíte. A že vám zakázali vstup do domu.“

„Zakázali?“ nasadím zhrožený tón. „To snad nemyslíte vážně! Opravdu nevím, o co vám jde. Chci uspořádat malé narozeninové překvapení pro vlastního strýčka…“

„… který měl narozeniny před měsícem.“

„Jůůů… to jsem to prošvihla, viďte?“

„Laro, nemůžu vám poskytnout jeho soukromý cestovní harmonogram,“ říká Sam klidně. „Ani žádné jiné informace. Promiňte. Hezký den.“

„No tak dobře. Děkuju…“ A položím sluchátko. Kruci.

„Děje se něco?“ podívá se na mě Kate nervózně.

„Ale nic. To je dobré.“ Nuceně se na ni usměju. Ale když jdu do kuchyně, dýchám rychle a ztěžka a krev, otrávená frustrací, mi zběsile koluje v těle. Takový stav věcí určitě mému zdraví neprospívá. Další černý puntík pro strýčka Billa. Zapnu varnou konvici, opřu se o kuchyňskou linku a snažím se pro uklidnění dýchat zhluboka.

Hare bare… pomstím se mu… bare hare… musím být trpělivá…

Vtip je v tom, že celá ta trpělivost mi už leze krkem. Vytáhnu si čajovou lžičku a silou zabouchnu zásuvku, což mě trochu uklidní.

„Proboha!“ objeví se Sadie a posadí se na sporák. „Co se děje?“

„Jako bys to nevěděla.“ Vytáhnu vztekle sáček s čajem a praštím s ním do odpadkového koše. „Chci si to s ním vyřídit.“

„Netušila jsem, že tě to tak rozčiluje,“ vykulí Sadie oči.

„To až poslední dobou. Už toho mám dost.“ Naliju si trochu mléka do čaje a vrátím krabici do lednice. „Obdivuju tvou velkorysost, ale nechápu, jak to dokážeš. Mám prostě chuť mu… rozbít hubu. Když jdu kolem nějaké kavárny Lingtons coffee a vidím tam hromady Pár halířků, mám chuť vrazit dovnitř a zařvat: ‚Já vám ukážu pár halířků! To byl majetek mé pratety!‘“ Povzdychnu si a zhluboka se napiju čaje. Pak se zvědavě podívám na Sadie. „Copak ty nemáš chuť mu to nějak vrátit? To musíš být naprosto svatá.“

„Trochu přeháníš…,“ uhladí si rukou vlasy.

„Ani ne. Jsi naprosto úžasná,“ vezmu hrneček do dlaní. „Jak se díváš dopředu. Jak se nenecháš svazovat maličkostmi. Jak všechno bereš z nadhledu.“

„Vždycky jsem se dívala do budoucnosti,“ řekne prostě. „To byl prostě můj životní styl.“

„Já tě obdivuju. Být tebou, tak bych mu prostě… udělala z života peklo.“

„Mohla bych mu udělat z života peklo,“ pokrčí rameny. „Mohla bych se přenést do jižní Francie a pořádně mu zkomplikovat život. Ale byla bych potom lepším člověkem?“ Bouchne se do hubeného hrudníčku. „Cítila bych se tady líp?“

„Do jižní Francie?“ zarazím se. „Co jsi tím myslela, tou jižní Francií?“

Sadie to okamžitě začne zamlouvat. „Podle mě by tam někde mohl být. Do takových míst přece boháči jezdívají.“

Proč se mi tak vyhýbá očima?

„No tohle!“ Najednou mi to dojde. „Takže ty víš, kde je, že jo? Sadie!“ Zařvu, protože se mi začíná ztrácet před očima. „Neopovaž se zmizet!“

„Ale tak ano,“ Sadie se nevrle vrací. „No tak jo, vím, kde je. Šla jsem do jeho kanceláře. Našla jsem to jako nic.“

„A proč jsi mi nic neřekla?“

„Protože…,“ pohodí vyhýbavě hlavou.

„Protože jsi nechtěla připustit, že jsi stejná potvora jako já a že máš stejnou chuť se mu pomstít! Tak ven s tím! Cos mu provedla? To bys mi snad mohla říct.“

„Nic jsem mu neprovedla!“ zatváří se uraženě. „Totiž, nic zvláštního. Jenom jsem se chtěla podívat, jak si žije. Je to pracháč, že?“

„Děsnej,“ přikývnu. „Proč?“

„Vlastní nejspíš celou pláž. Tam jsem ho totiž našla. Vyvaloval se na lehátku na sluníčku napatlanej olejem a opodál mu služebnictvo vařilo papáníčko. Vypadal nesnesitelně samolibě.“ Sadie se zatváří na okamžik zhnuseně.

„A tos ani neměla chuť na něj zařvat? Ani mu dát za vyučenou?“

„Jak bych to… no, trochu jsem si přece jen zařvala,“ připustí po chvilce. „To jsem fakt nevydržela. Dostala jsem takový dopal.“

„No prima! Udělalas dobře! A cos na něj zařvala?“

Jsem strašně zvědavá. Nemůžu uvěřit, že se Sadie do strýčka pustila sama. Abych pravdu řekla, cítím se trochu dotčená, že mě z toho vynechala. Ale na druhé straně má jistě právo na vlastní odplatu. Mám radost, že si to s ním vyřídila. A doufám, že slyšel každičké slovo.

„Tak se nenech prosit!“ naléhám. „Pěkně mi to všechno řekni od samého začátku.“

„Řekla jsem mu, že je strašně vypasenej,“ prohlásí s uspokojením. Asi jsem se přeslechla.

„Tys mu řekla, že je vypasenej?“ divím se. „A víc nic? To je celá tvá pomsta?“

„A vůbec ne špatná!“ odsekne Sadie. „Dost ho to sebralo. Určitě ti neuniklo, že je strašně ješitnej.“

„Tak to já mám trochu lepší plán,“ řeknu rozhodně a postavím hrnek na stůl. „Uděláme to takhle. Ty mi zjistíš, kam si mám zabukovat let. A zítra pofrčíme. A pak mě k němu zavedeš, ano?“

„Ano,“ najednou se rozveselí. „Vyrazíme si na takovou dovolenou!“

Sadie tu dovolenou vzala velmi vážně. Na můj vkus až příliš. Nastrojila se do úzkých šatů z oranžového hedvábí s hlubokým výstřihem na zádech, kterým říká „plážové pyžama“. Na hlavě má obrovský slamák, v jedné ruce slunečník, v druhé proutěný košík a cosi si pobrukuje o „sur la plage“. Je v tak rozverné náladě, že ji téměř mám chuť okřiknout, aby si už přestala hrát s těmi mašličkami na klobouku, že tu jde o vážnou věc. Ji už to tolik netíží. Strýčka Billa už viděla, zařvala si na něj, už si trochu ulevila. Ale ve mně ještě všechno vře. Já jsem si neulevila. Nezískala jsem žádný nadhled. Chci odplatu. Chci, aby trpěl. Chci, aby…

„Dáte si ještě šampaňské?“ Vedle mě se objeví usměvavá letuška.

„No,“ zaváhám, ale pak nastavím sklenku. „Ehm… tak ano. Díky.“

Se Sadie se cestuje jedna radost. Na letišti hned seřvala všechny cestující, takže jsme se ihned dostaly do čela fronty. Pak si zaječela na to děvče u odbavování, takže i to proběhlo bleskem. A teď mě ještě letuška obíhá se šampaňským! (I když si nejsem jistá, jestli v tom má prsty Sadie, nebo je to kvůli tomu, že sedím v první třídě.)

„Není to legrace?“ Sadie se vmáčkne ke mně do sedadla a toužebně se dívá na šampaňské.

„Je to prima,“ zamumlám a předstírám, že mluvím do diktafonu.

„Co Ed?“ Do jedné slabiky se jí podařilo vtěsnat tisíc významů.

„Děkuju za optání, je to v pořádku,“ odpovím nenuceně. „Myslí si, že jedu na setkání se starou kamarádkou ze školy.“

„Víš, že o tobě mluvil se svou matkou?“

„Cože?“ otočím se k ní. „A jak to víš ty?“

„Čirou náhodou jsem onehdy večer šla kolem jeho kanceláře,“ praví Sadie, jako by se nechumelilo. „A když jsem tam nakoukla, právě telefonoval. Zaslechla jsem jenom pár útržků.“

„Sadie,“ syknu, „ty jsi ho špehovala?“

„Říkal jí, že se mu v Londýně pracuje velmi dobře.“ Mou poznámku naprosto ignoruje. „A pak dodal, že tu kohosi potkal, takže je teď hrozně rád, že Corinne udělala to, co udělala. Že prý si to neuměl vůbec představit a že ani po ničem takovém nepátral…, ale stalo se to. A jeho matka mu řekla, že je strašně ráda a že se nemůže dočkat, až tě uvidí, a on řekl: ‚Brzdi, matko, brzdi.‘ Ale smál se u toho.“

„No ano… má pravdu. Neměli bychom nic uspěchat.“ Snažím se mluvit lhostejně, ale uvnitř mám velkou radost. Ed o mně mluvil se svou matkou!

„A ty nejsi ráda, že ses rozešla s Joshem?“ ptá se mě Sadie významně. „Nejsi i ty ráda, že jsi unikla takovému příšernému osudu?“

Napiju se šampaňského, vyhnu se jejímu pohledu, protože sama se sebou bojuju. Rozdíl mezi Joshem a Edem je asi takový, jako rozdíl mezi obyčejnou bílou bagetou a prvotřídním selským chlebem pořádně ochuceným a plným semínek. (Tím se nechci Joshe nijak dotknout, prostě jsem si to tehdy neuvědomovala. Ale nic naplat, je takový. Jako obyčejná bageta.)

Takže je možná načase vyjít s pravdou ven, jakože: „Ano, Sadie. Jsem ráda, že jsi mi pomohla uniknout tak příšernému osudu.“ Jenomže ona pak bude tak domýšlivá, že s ní člověk nevydrží.

„Život nás vodí různými cestičkami,“ odpovím nakonec záhadně. „A my je nedokážeme zhodnotit ani posoudit, můžeme je pouze respektovat a přijmout.“

„To jsou kecy,“ uleví si Sadie opovržlivě. „Já vím, že jsem tě zachránila před příšerným osudem, ale jestli mi za to neumíš být vděčná…“ Najednou ji upoutá něco za oknem. „Hele! Už tam skoro jsme!“

A také ano, za chviličku se rozsvítí znamení, že se máme připoutat, a všichni se zapínáme vyjma Sadie, která si to plachtí kabinou sem a tam.

„Jeho matka je strašně nóbl dáma,“ naváže konverzačním tónem.

„A čí vlastně?“ nestačím ji sledovat.

„No Edova, pochopitelně. Myslím si, že si budete rozumět.“

„A jak tohle můžeš vědět?“ divím se.

„No, šla jsem si ji trošku omrknout, to je jasné,“ prohodí jen tak. „Bydlí u Bostonu. V moc hezkém domku. A právě se koupala. Na osobu jejího věku má tuze dobrou figuru…“

„Přestaň, Sadie!“ zalapám po dechu. „Takhle se nemůžeš chovat! Nemůžeš špehovat celé mé okolí!“

„Co by ne,“ povytáhne obočí, jakože oč proboha jde. „Jsem přece tvůj strážný anděl. A je mou povinností na tebe dohlížet.“

Vyjeveně se na ni podívám. Začínáme klesat, motory letadla se rozeřvou, začnou mi zaléhat uši a trochu se mi zvedne žaludek.

„Tuhle část letu moc nemiluju,“ pokrčí Sadie nos. „Tak zatím pa.“ A než se zmůžu na slovo, vytratí se.

Z niceského letiště to taxíkem trvá do strýčkovy vily strašně dlouho. Zastavím se na sklenici pomerančového džusu v jedné vesnické kavárně a k velkému Sadiinu pobavení se snažím komunikovat s majitelem svou školní francouzštinou. Pak nastoupíme do taxíku a dojedeme poslední kus cesty do strýčkovy vily. Vlastně do jakéhosi komplexu. Nebo jak by se vlastně mělo říkat velkému bílému domu s několika přilehlými domečky, s malou vinicí a přistávací plochou pro helikoptéru.

Všude je tu spousta personálu, ale když máte s sebou ducha, který mluví francouzsky, tak vám to nevadí. Veškerý personál, na který narazíme, zůstává za námi stát se skelným pohledem. Projdeme rychle a bez problémů zahradami a Sadie mě vede přímo k útesu s vytesanými příkrými schody opatřenými zábradlím. Na samém dně je písečná pláž a za ní nekonečné Středozemní moře.

Takhle si člověk žije, když je majitelem Lingtons Coffee. Má vlastní pláž, vlastní výhled, má vlastní kus moře. Být bohatý není vlastně vůbec špatné.

Chvíli tu stojím, stíním si oči proti slunci a dívám se na strýčka Billa. Původně jsem si představovala, že se bude povalovat na lehátku, přehlížet své panství a maximálně drbat svou odpornou pazourou nějakou bílou micku. Ale to jsem se spletla. Je celý uřícený a dře se svým osobním trenérem sklapovačky. Vyjeveně se dívám, jak při každé funí a málem skučí bolestí a jak se nakonec zhroutí na podložku.

„Chvíli si… odpočnu… a pak…,“ vydechne, „si dáme ještě stovku.“

Je tak pohlcený sám sebou, že nevnímá, že potichu scházím ze schodů.

„Možná by to pro dnešek stačilo!“ řekne tréner a zneklidněně si strýčka prohlíží. „Dneska už toho bylo dost.“

„Musím si trochu procvičit břicho,“ skuhrá strýček a zasmušile se drží za boky. „Tohle musí pryč.“

„Pane Lingtone,“ zoufá si trenér. „Vy nemusíte nic shazovat, kolikrát vám to mám říkat?“

„Musíš, musíš, musíš!“ trhnu sebou, když Sadie začne ječet strýčkovi do ucha. „Jsi tlustý jako vepř! Přímo fujtajblově!“

Strýčkovi se svraští znepokojením obličej. Se zoufalým výrazem se zhroutí na podložku a za mohutného sténání se pustí do dalších sklapovaček.

„Ha,“ odfrkne si opovržlivě Sadie, která mu poletuje nad hlavou. „Jen trp. Zasloužíš si to.“

Neovladatelně se rozhihňám. Klobouk dolů. Tohle je senzační pomsta. Ještě chvíli na něj obě hledíme, jak tam heká a sténá, a pak mu Sadie poručí: „Teď řekni svému sluhovi, aby šel pryč!“ a strýček Bill se zastaví uprostřed sklapovačky.

„Už můžete jít, Jeane-Micheli,“ zachroptí z posledních sil. „Do večera máte volno.“

„Dobře,“ tréner posbírá své věci a setřese z nich písek. „Přijdu v šest.“ Rozběhne se po schodech nahoru, zdvořile mi pokývne na pozdrav a míří k domu.

Tak. Teď přišla má chvíle. Zhluboka se nadechnu vlahého středozemního vzduchu a sejdu poslední úsek schodů. Dole na pláži mám zpocené dlaně. Udělám pár kroků na písku a pak se zastavím a čekám, až si mě strýček Bill všimne.

„Kdo to…“ Když se pokládá na rohožku, najednou mě uvidí. Okamžitě se posadí a otočí se ke mně. Vypadá trochu zpitoměle a očividně mu není moc dobře. Komu by také bylo po takové spoustě sklapovaček. „To je… Lara? Co tu děláš? A jak ses sem dostala?“

Vypadá tak otupěle a vyčerpaně, že je mi ho skoro líto. Ale to si nesmím dovolit. A vlastně s ním ani nechci mluvit. Chci mu něco říct a tím to končí.

„Ano, jsem to já,“ snažím se nasadit co nejledovější tón. „Lara Alexandra Lingtonová. Dcera otce, kterého jsi podrazil. Praneteř pratety, kterou jsi také podrazil. Neteř podvodníka, lumpa a lháře. A jdu se ti pomstít.“ Tato věta se mi tak zalíbí, že si ji musím říct ještě jednou. „A jdu se ti pomstít!“ vykřiknu na celou pláž.

Jůůů, já měla být filmovou hvězdou.

„Laro,“ strýček Bill přestane na chvíli funět a téměř se mu vrátí sebedůvěra. Otře si obličej, omotá si ručník kolem pasu, otočí se ke mně a nasadí si svůj obvyklý uhlazený a blahosklonný úsměv. „No to byl strhující projev! Jenom mi uniklo, o čem vlastně mluvíš. A jak ses vlastně dostala přes mou ochranku…“

„Ale ty dobře víš, o čem mluvím,“ řeknu opovržlivě. „Ty víš.“

„Bohužel tě musím zklamat.“

Je ticho, jenom vlny narážejí na pláž. Zdá se, že slunce praží ještě víc než předtím. Ani jeden z nás se nepohne.

Takže on si myslí, že jenom blufuju. Určitě si myslí, že se mu nemůže nic stát. Asi je přesvědčen, že ho ta tajná dohoda ochrání do konce života a že na ni nikdo nemůže přijít.

„Týká se to toho náhrdelníku?“ řekne strýček Bill najednou, jako by ho to právě teď napadlo. „Pěkná bižuterie a chápu, že se ti líbí. Ale vážně nevím, kde je. Věř mi. Jestlipak ti tvůj otec řekl, že ti chci nabídnout práci? Proto jsi přišla? Protože tvůj elán a zaujetí pro věc skutečně odměnu zasluhují, milá dámo.“

Zasvítí na mě všemi zuby a nazouvá si vietnamky. Snaží se celou situaci obrátit. Za chvíli si objedná něco k pití a bude tak trochu předstírat, že celá má návštěva byla v podstatě jeho nápad. Pokusí se mě koupit, naprosto zmást a dostat situaci pod kontrolu. Tak jak to dělal celá ta léta až dosud.

„Nepřišla jsem kvůli náhrdelníku, ani kvůli práci,“ přeruším ho. „Jsem tu kvůli pratetě Sadie.“

Strýček Bill se zatváří podrážděně a obrátí oči v sloup. „Kristepane, Laro. Nechtěla bys už s tím přestat? Naposledy ti říkám, že ji nikdo nezabil, že za to ani nikomu nestála…“

„A kvůli tomu jejímu obrazu, který jsi našel,“ pokračuju chladně. „Od Cecila Maloryho. A kvůli tomu, jak jsi ho prodal v roce 1982 London Portrait Gallery a jak sis tam vyjednal doložku, že tvé jméno nesmí nikdo zveřejnit. A jak jsi za něj dostal půl melounu liber. A kvůli tomu, jak jsi nám donekonečna a pořád lhal. A kvůli tomu, co uděláš teď. Tak kvůli tomu jsem přijela.“

A s velkým potěšením se dívám, jak mi strýčkův obličej před očima plihne a roztěká se jako máslo na slunci.

DVACET ŠEST

Je to senzace. Je to na titulní stránce všech novin. Všech novin.

„Párhalířkový“ Bill Lington konečně vysvětlil, jak to s tím jeho příběhem bylo. V Mailu byl velký exkluzivní rozhovor a všechny ostatní noviny po tom okamžitě skočily.

A strýček konečně nalil čistého vína, jak to bylo s tím půl milionem. Až na to, že protože on už jiný ani nebude, okamžitě dodal, že ty peníze nebyly všechno. A že jeho obchodní zásady se dají stále aplikovat na kohokoli, kdo začne s pár halířky. Takže to vůbec není tak odlišný příběh a v jistém slova smyslu je těch pět set tisíc liber skoro totéž jako těch pár halířků, jediný rozdíl je v kvantitě. Pak si uvědomil, že se to původně mělo týkat smolařů a lidí, kteří nemají úspěch, a snažil se zařadit zpátečku, ale už bylo pozdě.

Co mě se týče, peníze nejsou pro mě to hlavní. Hlavní je, že konečně po všech těch letech promluvil veřejně o Sadie. Řekl o ní celému světu a přestal ji konečně zapírat a tajit. Většina novin uvedla, že o ní řekl: „Nikdy bych nedosáhl svého úspěchu, nebýt mé krásné tetičky Sadie Lancasterové, které za to budu do smrti vděčný.“ Však jsem mu to také slovo od slova nadiktovala.

Sadiin portrét byl na každičké titulní stránce. London Portrait Gallery se dostala do obležení. Ze Sadie je téměř nová Mona Lisa. A o dost lepší, protože vzhledem k velikosti obrazu se na něj může najednou dívat mnohem víc lidí. (A také je mnohem hezčí. Aspoň si to myslím.) Byli jsme se tam také několikrát podívat, už jenom proto, abychom viděli ty davy a slyšeli všechny ty pěkné věci, co o ní lidé říkají. Na internetu má svůj fanklub.

Co se strýčkovy knihy týče, může si vykládat o obchodování, co chce, ale není mu to už nic platné. Pár halířkům se dostalo největšího výsměchu hned po Millennium Dome. Bulvár se mu chechtá, v televizi si z jeho knihy utahují a vydavatelé se cítí tak trapně, že za ni chtějí vracet peníze. Jejich nabídky využilo prý asi dvacet procent zákazníků. Ti ostatní si ji nejspíš chtějí ponechat jako suvenýr nebo si ji vystavit na krbové římse a dělat si z ní legraci nebo tak něco.

Právě si o tom čtu v úvodníku Mailu, když mi pípne mobil a objeví se esemeska:

Ahoj, jsem tu. Ed

To je na Edovi jedna z mnoha dobrých věcí. Nechodí pozdě. Nadšeně popadnu kabelku, prásknu za sebou dveřmi a seběhnu ze schodů. Dneska se s Kate stěhujeme do nové kanceláře a Ed slíbil, že se cestou do práce zastaví. Stojí před domem na chodníku s obrovskou kyticí rudých růží.

„Na oslavu té kanceláře,“ políbí mě.

„Díky!“ usměju se na něj vesele. „To na mě budou všichni v metru valit oči…,“ překvapeně se zarazím, když mě Ed vezme za ruku.

„Myslel jsem si, že bychom tam mohli zajet mým autem,“ řekne jakoby nic.

„Tvým autem?“

„Mhm.“ Pohodí hlavou k elegantnímu černému Aston Martinovi, zaparkovanému opodál.

„To je tvoje?“ divím se. „Ale… ale… jak to?“

„Koupil jsem to. Znáš to, předváděcí salon… kreditka… takové ty normální věci… Říkal jsem si, že bych si asi měl koupit britské auto,“ sarkasticky se pousměje.

On si koupil Aston Martina? Jenom tak?

„Ale nikdy jsi neřídil vlevo.“ Přiznávám, že se trochu bojím. „Už jsi to vůbec řídil?“

„Uklidni se. Minulý týden jsem udělal testy. Páni, vy teda máte příšerná pravidla!“

„To rozhodně ne,“ ohradím se automaticky.

„To vaše řazení je něco příšerného. A nepřej si, abych komentoval, jak odbočujete doprava.“

Nemůžu tomu uvěřit. Vůbec nic neřekl. O autu, ani o řízení… ani o ničem jiném.

„Ale… proč?“ vyhrknu bezděčně.

„Kdosi mi kdysi říkal,“ prohlásí zadumaně, „že když člověk žije v nějaké zemi, nehledě na to, jak dlouho, měl by do ní trochu zapadnout. A jak lépe zapadnout, než se naučit v dotyčné zemi řídit? Tak nasedneš, anebo ne?“

Galantně mi otevře dveře. Ohromeně se posadím na sedadlo spolujezdce. Je to doopravdy moc hezké autíčko. Dokonce se trochu bojím položit růže na sedadlo, aby ho trny nepoškrábaly.

„Mimochodem, už umím také všechny nadávky britských řidičů,“ pochlubí se Ed a vjede na silnici. „Šlápni na plyn, ty hlavo dubová!“ nasadí koknejský akcent a já se zahihňám.

„Výborně,“ přikývnu. „A znáš taky ‚Jak to jedeš, ty sráči?‘“

„Mně říkali ‚Kde ses učil řídit, ty sráči?‘“ prohlásí hrdě Ed. „To se spletli?“

„Ale ne, obojí je možné. Ale musíš trochu zapracovat na přízvuku.“ Přihlížím, jak šikovně řadí a projíždí kolem červeného autobusu. „Ale jednomu nerozumím. Je to hodně drahé auto. Co s ním budeš dělat, až…,“ nedořeknu a trochu se rozkašlu.

„Co až?“ I když Ed řídí, dobře ví, co říkám.

„Nic.“ Skloním hlavu, až mám téměř bradu v kytici. „Nic.“

Ale chtěla jsem říct: „Až se vrátíš do Států.“ Jenomže o tomhle tématu se nebavíme.

Chvíli je ticho a pak se na mě Ed záhadně podívá. „Kdopak zná cesty osudu?“

Prohlídka kanceláře netrvá příliš dlouho. Pět minut po deváté jsme prakticky hotovi. Ed si celou kancelář prohlédl minimálně dvakrát, všechno hlasitě pochválil, dal mi seznam kontaktů, které by se mi mohly hodit, a pak musel odejít do své práce. A o hodinu později, právě když uřezávám stonky růží a rovnám je do narychlo koupené vázy, přijdou rodiče, také s květinami, lahví šampaňského a krabicí kancelářských svorek, což je tátův oblíbený vtip.

I když jsem to před chvílí ukazovala Edovi a i když se jedná o místnost s jedním oknem, nástěnkou a dvojími dveřmi a dvěma stoly… s velkou radostí a nadšením jim všechno dopodrobna ukazuju znovu. Je to moje. Můj kousek vesmíru. Má firma.

„Máš to tady moc hezké,“ máma se dívá z okna. „Ale, holčičko, jseš si jistá, že na to budeš mít? Neměla bys to přece jenom lepší s Natalie?“

Já se z toho zblázním. Kolikrát člověk musí rodičům vysvětlit, že vaše bývalá nejlepší kamarádka je jedovatá zmije a bezohledná potvora, která by vám jenom visela na krku, aby to konečně pochopili?

„Bude mi líp samotné, mami, nemusíš si dělat starosti. Hele, tady mám podnikatelský plán.“

Podám jim vázaný spis s očíslovanými stránkami, který vypadá tak nóbl, že se sama divím, jak jsem mohla něco takového stvořit. Kdykoli si v něm čtu, cítím úžasné vzrušení propojené s touhou. Kdyby se ta firma dobře rozběhla, můj život by byl dokonalý.

Dnes ráno jsem to řekla Sadie, když jsme se spolu dívaly do novin, co tam o ní zase napsali. Chvíli mlčela, ale pak se jí k mému údivu zvláštně zalesklo v očích, vstala a řekla: „Jsem přece tvůj anděl strážný! Měla bych taky pro to něco udělat!“ A pak zmizela. Takže mám takový divný pocit, že zase něco chystá. Pokud mi případně nepřipravuje nějaké schůzky naslepo.

„Impozantní!“ listuje táta knihou.

„Pár rad mi dal Ed,“ přiznávám. „Taky mi hodně pomáhal v té věci se strýčkem Billem. Hlavně s tím prohlášením. A právě on mi poradil, abych si najala najednání s tiskem novináře. Už jsi dneska viděl Mail, tati?“

„Už ano,“ pípne táta a podívá se na mámu. „Už jsme to viděli.“

Bylo by málo říct, že mí rodiče jsou nedávnými událostmi vyvedeni z míry. Ještě nikdy jsem neviděla nikoho tak šokovaného, když jsem jednoho dne přifrčela k jejich domu s tím, že strýček Bill jim chce říct pár věcí, vrátila se do limuzíny a postrčila ho prstem ven: „Tak dobře, jdi tam.“ A strýček Bill vyšel beze slova a se zaťatými zuby z auta a udělal přesně to, co jsem mu řekla.

Žádný z mých rodičů se nezmohl na slovo. Zírali na mě, jako by mi najednou vyrůstaly z hlavy klobásy. A nemukli ani poté, když pak strýček odešel a já se jich otázala: „Nechcete se mě třeba na něco ještě zeptat?“ Jenom seděli na pohovce a s jakousi posvátnou hrůzou se na mě dívali. I teď, když se už trochu oklepali a už to pro ně není takový šok, i teď se na mě ještě dívají s jakýmsi respektem.

Nakonec, proč ne? Podle mě si ho docela zasloužím. Zorganizovala jsem celé odhalení v tisku, i když tedy s Edovou pomocí, a vyšlo to báječně. Tedy, každopádně z mého hlediska. Strýček Bill by na to měl možná trochu jiný názor. Nebo teta Trudy. Téhož dne, kdy celý skandál propukl, odletěla tetička naneurčito do jakýchsi arizonských lázní. Jen sám Bůh ví, jestli ji ještě někdy uvidíme.

Naopak Diamanté z toho vytěžila maximum. Nechala se vyfotit Tatlerem jako Sadie na portrétu a snaží se využít publicity ve prospěch své módní značky. Což je tedy absolutně nevkusné. Ale na druhou stranu docela chytré. Chtě nechtě musím obdivovat, jakou má kuráž. Jakože, copak za to může, že má otce parchanta?

Je velká škoda, že se Diamanté s pratetou Sadie nemohly setkat. Podle mě by si dobře rozuměly. Mají mnoho společného, i když by se asi obě při této myšlence zděsily.

„Laro,“ zvednu oči a vidím, že ke mně jde táta. Tváří se rozpačitě a neustále pokukuje po mámě. „Chtěli jsme si s tebou promluvit o pratetě Sadie…,“ odkašle si.

„O čem?“

„O jejím pohřbu,“ vloží se máma svým „diskrétním“ hlasem.

„No právě,“ přikývne táta. „Chtěli jsme si o tom pohovořit. Je totiž jasné, že když teď policie zjistila, že vůbec nebyla…“

„Zavražděná,“vloží se máma.

„Přesně. Když byl tedy případ uzavřen, policie uvolnila její… abych tak řekl…“

„Tělesné pozůstatky,“zašeptá máma.

„Snad jste to ještě neudělali?“ zpanikařím. „Doufám, že jste ten pohřeb neprovedli?“

„Ale ne! Jenom jsme ho předběžně naplánovali na tento pátek. Chtěli jsme ti to časem říct, ale…,“ očividně se mu nechce větu dokončit.

No jo, jasně.

„Jenomže!“ vloží se máma rychle. „To bylo předtím.“

„Právě. Teď je očividně všechno jinak,“ pokračuje táta. „Takže kdyby ses chtěla organizace jejího pohřbu nějak zúčastnit…“

„To bych tedy chtěla, a moc ráda,“ řeknu téměř zuřivě. „A vůbec, nejraději bych si to vzala celé na starost sama.“

„No dobře.“ Táta se podívá na mámu. „Prima. Fajn. Podle mě na to máš největší právo vzhledem k tomu, kolik jsi toho… vypátrala o jejím životě.“

„Oba si myslíme, že jsi ohromná, Laro,“ prohlásí máma s náhlým zápalem. „Když jsi tak na všechno přišla. Kdo by to bez tebe věděl? Možná by se to nikdy ani nezjistilo! Všichni jsme mohli umřít a vůbec se nedozvědět pravdu!“

Máma do všeho vždycky zaplete poslední chvíle člověka.

„Tady ti posílají z pohřební služby nějaké podrobnosti, holčičko,“ podává mi táta letáček a já si ho nešikovně strkám do kapsy, když se ozve bzučák. Podívám se na malinký monitor domácího telefonu a vidím tam cosi zrnitého a černobílého. Nejspíš to bude člověk, ale obraz je tak špatný, že by to klidně mohl být i slon.

„Prosím?“

„Tady je Gareth Birch z Print Please,“ představí se kdosi. „Nesu vám obchodní vizitky.“

„Jůůů, to je prima! Pojďte s nimi nahoru!“

A je to. Tak teď už doopravdy vím, že mám firmu. Mám firemní navštívenky!

Vedu Garetha Birche do naší kanceláře, vzrušeně otevřu krabičku a rozdávám vizitky všem kolem. Stojí na nich „Lara Lingtonová, Kouzelné hledání“ a jsou ozdobené malou reliéfní kouzelnickou hůlkou.

„A čím to, že jste mi je doručil osobně?“ ptám se, když podepisuju doručenku. „Jakože, ne že bych si stěžovala, bylo to moc milé, ale nesídlíte náhodou v Hackney? Mám takový pocit, že jste mi je chtěli poslat poštou.“

„Napadlo mě, že to bude pro vás příjemnější,“ řekne Gareth Birch a podívá se na mě skelným pohledem. „Vážím si vaší přízně a to je to nejmenší, co pro vás můžu udělat.“

„Cože?“ užasnu.

„Vážím si vaší přízně,“ opakuje jako robot. „A to je to nejmenší, co pro vás můžu udělat.“

No nazdar! Sadie. Co to zase provádí?

„No… tak to vám mnohokrát děkuju,“ říkám v mírných rozpacích. „Velmi si toho cením. A určitě vás doporučím přátelům!“

Gareth Birch odchází, já rychle vybaluju všechny navštívenky a cítím přitom na sobě ohromený pohled rodičů.

„On je sem nesl celou cestu až z Hackney?“ zeptá se táta nakonec.

„Už to tak vypadá,“ odpovím nenuceně, jako by to nebylo nic tak zvláštního. Naštěstí než na to stačí zareagovat, zazvoní telefon a já ho běžím zvednout.

„Dobrý den, Kouzelné hledání.“

„Mohla bych prosím mluvit s Larou Lingtonovou?“ Je to ženský hlas, který neznám.

„Prosím, u telefonu.“ Posadím se na jednu z nových kancelářských židlí a doufám, že na druhém konci telefonu nebylo slyšet, jak umělá hmota zapraskala. „Co pro vás můžu udělat?“

„Tady je Pauline Reedová. Jsem šéfkou personálního oddělení firmy Wheeler Foods. Nechtěla byste se u nás zastavit na pár slov? Slyšela jsem o vás spoustu dobrého.“

„Ale to je od vás milé!“ zazářím do telefonu. „A od koho, jestli to není tajné? Od Janet Gradyové?“

Nastalo ticho. Když se Pauline Reedová znovu ozve, mluví velmi rozpačitě.

„Teď si ani nevzpomenu od koho. Ale říká se o vás, že umíte velmi dobře shánět talenty, a tak jsem se s vámi chtěla seznámit. Mám takové tušení, že byste mohla naší firmě úžasně prospět.“

Sadie.

„Ale to by bylo báječné!“ vzpamatuju se z ohromení, „jenom se podívám do diáře…“ Otevřu diář a domluvím si schůzku. Když pokládám sluchátko, rodiče na mě zírají s dychtivou nadějí.

„Dobré zprávy, holčičko?“ ptá se táta.

„To mi jenom volala vedoucí personálního oddělení u Wheeler Foods.“ Snažím se vyvolat dojem, že je to pro mě běžná věc. „Chtěla si domluvit schůzku.“

„Wheeler Foods, kteří dělají ty Oatie Breakfest Treats?“ Zdá se, že to na mámu očividně udělalo dojem.

„Přesně,“ rozzářím se. „Jako by mi pomáhal nějaký anděl strážný.“

„Brýtro!“ přeruší mě veselý hlas. To Kate letí jako blesk do kanceláře s velkou kyticí v náruči. „Podívejte, co nám právě donesli! Dobrý den, pane Lingtone, dobrý den, paní Lingtonová,“ dodá zdvořile. „Jak se vám líbí naše nová kancelář? Není skvělá?“

Vezmu si kytici od Kate a otevřu malou obálku.

„Všem z Kouzelného hledání,“ čtu nahlas. „Doufáme, že ve vás najdeme dobré klienty i přátele. Váš Brian Chalmers, ředitel Global Human Resources u Dwyer Dunbar s r.o. A připsal ještě svou soukromou linku.“

„No to je úžasné!“ vykulí Kate oči. „Copak ty ho znáš?“

„Ne.“

„Tak někoho od Dwyer Dunbar?“

„Ehm… ne.“

Máma s tátou jsou naprosto bez sebe. Měla bych je asi odtud odvést dřív, než dojde k nějaké další šílenosti.

„Zajdeme si na pizzu,“ oznamuju Kate. „Nechceš jít s námi?“

„Přijdu za vámi za chvilinku,“ přikývne vesele. „Jenom si tu nejdřív potřebuju udělat pár věcí.“

Vyprovodím mámu s tátou z kanceláře a sejdeme po schodišti na ulici. Kousek od vchodu do domu stojí postarší kněz s kolárkem a v rouchu a vypadá trochu ztraceně, tak se ho jdu zeptat, jestli něco nepotřebuje.

„Dobrý den. Víte, kde jste? Nepotřebujete poradit?“

„No… ano, já to tu moc neznám.“ Podívá se na mě trochu omámeně. „Hledám číslo 59.“

„Ale to je právě tady, podívejte,“ ukážu na vchod do budovy, nad nímž visí skleněná tabulka s číslem 59.

„Vida, tady to je!“ Obličej se mu rozjasní, přistoupí ke vchodu, ale k mému údivu nejde dovnitř. Jenom vztáhne ruce a začne dělat znamení kříže.

„Bože, prosím tě, požehnej všem, kdo pracují v této budově,“ říká trochu roztřeseným hlasem. „Požehnej veškerému úsilí a podnikání a zejména Kouzelnému…“

No to snad ne!

„Takže,“ popadnu mámu s tátou za ruce a táhnu je pryč. „Jdeme na tu pizzu.“

„Laro,“ ozve se táta slabým hlasem. „To mi už přeskočilo, nebo ten farář…“

„Tak já si dám Four Seasons,“ skočím mu vesele do řeči. „A pár koblih. A co vy dva?“

Myslím si, že se z toho rodiče už trochu vzpamatovali. Dali jsme si červené víno, a už se jenom dobře baví a na nic se mě nevyptávají. Objednali jsme si pizzu a právě se ládujeme horkými česnekovými koblihami. A je mi fakt dobře.

A nezkazí mi náladu, ani když přijde Tonya. To byl mámin a tátův nápad, abychom ji pozvali, a je fakt, že i když mi leze strašně na nervy, je to přece jen rodina. A pomalu začínám oceňovat, co tato skutečnost znamená.

„Proboha!“ zahalasí na celou restauraci, až se přibližně dvacet lidí otočí. „Proboha! Co říkáte na tu věc se strýčkem Billem?“

Když dorazí k našemu stolu, očividně očekává nějakou vzrušenou reakci.

„Ahoj, Tonyo,“ vítám se s ní. „Jak se mají kluci? A co Clive?“

„No co tomu říkáte?“ opakuje a nespokojeně si nás všechny prohlíží. „Četli jste noviny? Já si myslím, že je to nějaká bouda. Že to jsou jenom bulvární výmysly. Asi neměli co psát.“

„Podle mě to pravda je,“ snaží se ji trochu usměrnit táta. „Taky to podle mě sám přiznal.“

„Ale viděli jste, co všechno o něm napsali?“

„Jo,“ přisvědčí máma a natáhne ruku po láhvi s vínem. „Viděli. Dáš si trochu vína?“

„Ale…“ Tonya se sesune na židli a napůl zmateně a napůl rozhořčeně se na nás podívá. Očividně si myslela, že tu budeme připravovat tažení na strýcovu obranu. A ne se cpát česnekovými koblihami.

„Tady máš víno,“ máma k ní postrčí sklenku přes stůl. „Hned ti dáme jídelní lístek.“

Tonya si rozepne sako, pověsí ho na židli a přímo na ní vidím, jak jí mozek pracuje na plné obrátky. Očividně přehodnocuje situaci. Nehodlá bojovat za strýčka Billa, kdyby měla být sama.

„A kdo s tím vůbec přišel?“ zeptá se nakonec a napije se vína. „Investigativní novináři?“

„Lara,“ pousměje se táta.

„Lara?“ Tak tohle ji opravdu nadzvedlo. „Jak to, že Lara?“

„No tak, zjistila jsem, jak to bylo s pratetou Sadie a s tím obrazem,“ vysvětluju. „A dala jsem si dvě a dvě dohromady. Byla jsem to já.“

„Ale…,“ Tonya nafoukne nedůvěřivě tváře. „Ale vždyť se o tobě v těch novinách vůbec nepsalo.“

„Dávám přednost nenápadnosti,“ prohlásím záhadně jako super-hrdinka, která se beze jména rozplyne v temnotě a nepotřebuje za konání dobra žádnou odměnu.

Musím se ovšem přiznat, že bych v těch novinách byla strašně ráda. Jenomže jsem nikoho nezajímala a nikdo se mě nepřišel na nic vyptávat, a to jsem si zaskočila pro každý případ do kadeřnictví a nechala se krásně učesat. Ve všech zprávách bylo pouze: „K odhalení došlo z iniciativy člena rodiny.“

Člena rodiny. Pche.

„Ale já to nechápu,“ Tonya mě probodává zlostným pohledem. „Proč ses v tom vůbec začala šťourat?“

„Instinktivně jsem cítila, že s pratetou Sadie není něco v pořádku. Ale nikdo mě nechtěl poslouchat,“ neodpustím si škodolibou poznámku. „Na pohřbu si všichni mysleli, že mně přeskočilo.“

„Tvrdila jsi, že ji zavraždili,“ namítne Tonya. „Ale vždyť ji nikdo nezavraždil.“

„Měla jsem takový obecný dojem, že tu něco nesedí,“ bráním se důstojně. „Tak jsem se rozhodla, že si své podezření sama prověřím. A tak jsem se v tom chvíli vrtala a zanedlouho jsem už věděla, o co jde.“ Všichni mi visí na rtech, jako bych byla univerzitní profesor. „Pak jsem si zašla za odborníky v London Portrait Gallery a oni mi to potvrdili.“

„Ano, tak to skutečně bylo,“ usměje se na mě táta.

„A ještě něco!“ dodám hrdě. „Dají ten obraz ocenit a strýček Bill bude muset tátovi zaplatit polovic ceny!“

„To mě podrž,“ plácne se Tonya přes pusu. „To mě podrž! A kolik to bude?“

„Patrně pár milionů,“ zavrtí se táta rozpačitě na židli. „Bill na tom trvá.“

„Ale vždyť si to zasloužíš, tati,“ říkám už potisící. „Vždyť ti to ukradl. Zloděj zlodějská.“

Jako by Tonye došla řeč. Vezme si koblihu a dravě se do ní zakousne.

„Viděli jste ten úvodník v Timesech?“ zeptá se nakonec. „Příšerný.“

„Byl dost drsný,“ trhne sebou táta. „Pochopitelně s Billem přes to přese všechno cítíme…“

„To v žádném případě!“ přeruší ho máma. „Mluv jenom za sebe.“

„Pippo!“ zdá se, že tátovi vyrazila dech.

„Já s ním tedy necítím ani trochu.“ Máma se podívá na všechny kolem stolu. „Já mám… vztek. Ano. Vztek.“

Málem mi vypadnou oči z důlků. Snad za celý svůj život jsem mámu neslyšela říct, že by ji něco rozzlobilo. Z opačné strany stolu na ni zírá stejně vyjeveně Tonya. Povytáhne na mě tázavě obočí a já v odpověď mírně pokrčím rameny.

„To, co provedl, je ostudné a neodpustitelné,“ pokračuje máma. „Váš otec se vždycky snaží vidět v lidech spíš tu dobrou stránku, snaží se je pořád omlouvat. Jenomže někdy ta dobrá stránka naprosto chybí. Jsou věci, které se omluvit nedají!“

Ještě nikdy jsem neviděla mámu v tak bojovné náladě. Má zrůžovělé tváře a sklenku s vínem drží tak, jako by jí chtěla pořádně bouchnout o stůl.

„Výborně, mami!“ vykřiknu.

„A jestli ho váš otec bude pořád bránit…“

„Ale já ho nechci bránit!“ ozve se vzápětí otec. „Ale je to můj bratr. Je to rodina. Je to těžké…“

Zhluboka si povzdychne. Ve vráskách kolem jeho očí vidím zklamání. Táta chce v každém nacházet to dobré. Patří to k jeho mejkapu.

„Úspěch tvého bratra celé naší rodině pořádně zkomplikoval život.“ Mámě se chvěje hlas. „Všechny nás to ovlivnilo, i když každého jinak. A teď můžeme být konečně volní. Můžeme to nechat za zády.“

„Já jsem strýčkovu knihu doporučila svému klubu čtenářů,“ vyhrkne najednou Tonya. „A koupilo si ji osm lidí.“ Zdá se, že tohle jí vadí snad ze všeho nejvíc. „A nakonec to jsou jen samé lži! To je ale neřád!“ Najednou se obrátí k tátovi. „A jestli si to nemyslíš také, tati, jestli na něj nejsi doopravdy naštvaný, pak jsi moula!“

Musím se přiznat, že mě to docela potěšilo. Někdy je Tonyin postoj vyjadřovat se bez servítků velmi osvěžující.

„Ale já jsem naštvaný,“ řekne táta nakonec. „Jasněže jo. Je to strašná rána. Zjistit, že je mladší bratr tak sobecký a bezohledný… sráč.“ Ostře si odfoukne. „Ale co se dá na to říct?“

„Třeba to, že na něj už přestaneme myslet,“ prohlásí máma rozhodně. „Půjdeme dál. A máme konečně šanci dožít život jako normální lidé, a ne jako neschopní packalové.“

Z mámy najednou vyzařuje mnohem větší odhodlání než za všechna poslední léta. Výborně, mami!

„No a kdo to s ním vyřizoval?“ zamračí se Tonya. „To muselo být docela komplikované, ne?“

„To všechno Lara,“ prohlásí máma hrdě. „Vyjednala to se strýčkem Billem, domluvila se s galerií a všechno vyřešila… a navíc založila vlastní firmu! Prokázala velkou odvahu.“

„Výtečně!“ usměje se na mě Tonya, ale já na ní dobře vidím, že jí to leží v žaludku. „To se ti povedlo, Laro!“ Napije se vína, zamyšleně ho převaluje v ústech a přímo na ní vidím, jak hledá nějaké mé slabé místo, aby mohla zase demonstrovat svou převahu…

„No a jak to vypadá s Joshem?“ ptá se soucitně. „Táta mi říkal, že jste se na chvíli dali dohromady, ale pak jste se rozešli nadobro. To pro tebe muselo být opravdu hrozné. Strašlivá rána.“

„Ani ne,“ pokrčím rameny. „Už jsem se z toho dostala.“

„Ale jistě se tě to muselo strašně dotknout,“ nedá se jen tak a pátravě na mě upírá své laní oči. „Muselo to naprosto rozložit tvou sebedůvěru. Musíš si uvědomit, že to vůbec neznamená, že nejsi hezká. Chápeš mě, Laro?“ Dovolává se naléhavým pohledem souhlasu rodičů. „Jsou přece i jiní muži…“

„Můj nový přítel mě těchto obav zbavil,“ prohodím vesele. „Tak si z toho opravdu nic nedělám.“

„Nový přítel?“ Brada jí spadne málem na prsa. „Už?“

No, nemusela být tak strašně překvapená.

„Je to americký konzultant, který je sem dočasně přeložený. Jmenuje se Ed.“

„A je velkej fešák,“ postaví se za mě táta.

„Minulý týden nás všechny pozval na oběd,“ dodá máma.

„No teda,“ řekne Tonya trochu dotčeně. „To je skvělé! Ale zase to budeš mít těžké, až se bude muset vrátit do Států, viď?“ Tahle myšlenka ji očividně potěší. „Vztahy na velkou vzdálenost obvykle nevydrží. Sice si člověk může zavolat, ale je tam ten velký časový posun…“

„Člověk nikdy neví, co všechno se může stát,“ odpovím na to mile.

„Můžu ho donutit, aby tu zůstal!“ špitne mi Sadie do ucha a já málem leknutím vyskočím. Otočím se a spatřím ji, jak se vedle mě vznáší s odhodlaným výrazem. „Jsem přece tvůj anděl strážný. Můžu Eda donutit, aby zůstal v Anglii!“

„Omluvte mě prosím na chvíli,“ řeknu všem u stolu. „Jenom si nutně musím poslat jednu esemesku.“

Vytáhnu mobil a začnu vyťukávat zprávu a natočím displej tak, aby na něj Sadie viděla.

„Klídek. Nemusíš ho k ničemu nutit. Kde jsi byla?“

„Nebo ho můžu přimět, aby tě požádal o ruku!“ nenechá se odbýt Sadie. „To by se mi líbilo! Nakukám mu to a on ti určitě vybere nějaký překrásný prsten a užijeme si soustu legrace s plánováním svatby…“

„Ne, ne, ne!“ píšu rychle. „Sadie, přestaň! Do ničeho Eda nenuť. Chci, aby se rozhodl sám. Chci, aby poslechl svůj VLASTNÍ hlas.“

Sadie při čtení mé zprávy nesouhlasně mručí. „Podle mého skromného názoru je můj hlas přece jen zajímavější,“ broukne a já se neubráním úsměvu.

„To si píšeš s tím klukem?“ zajímá se Tonya, která ze mě nespouští oči.

„Ale ne,“ vyhýbám se jasné odpovědi. „Jenom s jednou kámoškou. Dobrou kámoškou.“ Otočím se od ní a vyťukávám: „Díky za všechno, cos pro mě udělala. To jsi nemusela.“

„Ale chtěla jsem,“ prohlásí Sadie. „Je to zábava! Už jste si dali šampáňo?“

„Nedali,“ píšu odpověď a málem vyprsknu smíchy. „Sadie, ty jsi ten nejlepší andělíček strážníček NA SVĚTĚ.“

„Tak to jsem na sebe opravdu pyšná,“ nafoukne se Sadie. „Kam si mám sednout?“

Pluje kolem stolu a nakonec se posadí na židli, která je ode mě nejdál, právě když přichází Kate celá zrůžovělá nadšením.

„To vám musím říct!“ volá zdaleka. „Právě jsme dostali láhev šampaňského z toho obchodu, co je kousek dál na ulici. Že prý nás tak chtějí uvítat mezi sebe! A volalo ti strašně moc lidí, Laro. Zaznamenala jsem všechna čísla. A přišly i nějaké balíčky, přesměrované z tvého bytu. Všechny jsem nepřinesla, ale jeden se mi zdál dost důležitý. Cosi z Paříže…“ Podá mi expresní zásilku, posadí se na židli a na všechny se rozzářeně podívá. „Už jste si objednali? Já mám hlad jako vlk! Dobrý den, my se ještě neznáme, já jsem Kate…“

Kate se seznamuje s Tonyou, táta dolévá víno a já hledím s hlubokými obavami na expresní zásilku. Přišla z Paříže. Adresa psaná dívčí rukou. Zkouším nahmatat, co v ní je, a je to cosi tvrdého a hrbolatého. Tvrdého a hrbolatého jako náhrdelník.

Pomalu zvedám oči. Sadie se na mě z druhé strany stolu upřeně dívá. Je mi jasné, že si myslí totéž.

„No tak!“ kývne na mě.

Třesoucí se rukou roztrhnu obálku. Uvnitř je spousta hedvábného papíru. Rozhrnu ho a zahlédnu záblesk čehosi světle žlutého a měňavého. Zvednu oči a podívám se přímo na Sadie.

„Je to ono, že?“ Zdá se mi velmi bledá. „Tak ti to poslala.“

Kývnu, jenom jednou. Pak téměř v mrákotách odsunu židli od stolu.

„Musím… si jít zavolat.“ Najednou téměř chraptím. „Půjdu stranou. Hned jsem zpátky…“

Propletu se mezi stoly do zadního traktu restaurace, kde je malý izolovaný dvorek. Projdu nouzovým východem a zamířím do nejvzdálenějšího rohu, znovu otevřu expresní zásilku, vytáhnu vrstvu hedvábného papíru a rozbalím ho.

Po tak dlouhé době. Držím ho v ruce. Jakoby nic.

Je na dotek příjemnější, než jsem čekala. Tak nějak masivnější. Štrasové kamínky odrážejí sluneční světlo a korálky se jemně třpytí. Je tak úžasný, že najednou dostanu obrovskou chuť pověsit si ho na krk. Ale místo toho se podívám na Sadie, která mě mlčky pozoruje.

„Tak tady ho máš. Je tvůj.“ Automaticky se jí ho pokusím pověsit na krk jako olympijskou medaili. Ale ruce mi projedou jejím tělem jako nůž. Znovu a znovu se o to snažím, i když vím, že je to marné.

„Nevím, co s ním!“ Napůl se směju a napůl téměř pláču. „Je tvůj! Měla bys ho mít na krku! Potřebujeme jeho verzi pro duchy…“

„Nech toho!“ Sadiin hlas najednou vyskočí napětím. „Nech toho…,“ nedořekne, odtáhne se a hledí upřeně na keramickou dlažbu. „Dobře víš, co máš udělat.“

Nastane ticho přerušované jenom řevem dopravy z hlavní ulice. Nedokážu se na ni podívat. Jenom tam stojím a držím náhrdelník v ruce. Myslím na to, že právě po něm jsem tak dlouho pátrala a všemožně se ho snažila získat. A když ho teď mám… tak si přeju, abych ho nedostala. Ještě ne. Vždyť právě kvůli tomu náhrdelníku se mi Sadie zjevila. Když ho dostane zpátky…

Ucuknu od té myšlenky jako od rozpálených kamen. Nechci na to myslet. Vůbec si to nechci připustit.

Vítr si pohrává s listím na zemi a pobledlá Sadie se na mě podívá a požádá: „Dej mi trochu času.“

„Jistě,“ polknu. „Samozřejmě.“ Strčím náhrdelník do kabelky a vrátím se zpátky do restaurace. Sadie je mezitím tatam.

*

Pizza mi v krku vázne. Není mi příliš do řeči. A nemůžu se soustředit na práci v kanceláři, ani na těch šest dalších telefonátů z nejrůznějších personálních oddělení, jejichž manažeři se se mnou chtějí mermomocí seznámit. Expresní balíček mi spočívá na klíně, přes obal svírám náhrdelník a nejsem schopná rozevřít prsty.

Napíšu Edovi esemesku, že mě strašně bolí hlava a že musím být chvíli sama. Když přijdu domů, Sadie tam není, což mě příliš nepřekvapí. Udělám si večeři, na kterou nemám chuť, pak si sednu na postel s náhrdelníkem kolem krku, hraju si s korálky, dívám se na TCM na staré filmy a ani se nepokouším usnout. Nakonec kolem půl šesté vstanu, obléknu se a jdu ven. Jemná šeď svítání je pokropená zářivě růžovočerveným východem slunce. Stojím tiše, chvíli hledím na rudé šmouhy na obloze a ke svému překvapení cítím, že se mi ulevuje. Tak si koupím v kavárně kávu, nastoupím do autobusu, který se pomalu plíží dopravou k mostu Waterloo, a cestou tupě civím z okna. Než dojedu na místo, je téměř půl sedmé. Lidé se pomalu začínají objevovat na mostě i v ulicích. Nicméně Portrait Gallery je dosud zavřená. Zavřená a prázdná a není tam ani živáčka. Na první pohled ovšem.

Sednu si na jakýsi tarásek, popíjím kávu, která sice už trochu vystydla, ale prázdnému žaludku udělá ohromně dobře. Jsem ochotná tu prosedět třeba celý den, ale s vyzváněním kostelních zvonů, které odbíjejí osmou, se objeví se zasněným výrazem na schodišti. Zase v jiných nádherných šatech, tentokrát v perlově šedých s tylovou sukní tvarovanou do okvětních plátků. Na hlavě má šedý klobouček ve tvaru zvonu a oči upřené na zem. Nechci ji vyrušovat, a tak jenom sedím a čekám, až si mě s překvapením všimne.

„Laro.“

„Ahoj,“ zvednu ruku na pozdrav. „Myslela jsem, že tě tu najdu.“

„Kde je náhrdelník?“ vyjekne ostře znepokojením. „Snad jsi ho neztratila?“

„Ale ne! Neboj se, mám ho. Nic se mu nestalo. Mám ho tady. Podívej.“

Nikdo široko daleko není, ale pro jistotu se kouknu nalevo i napravo. Pak vytáhnu náhrdelník. V ostrém ranním světle vypadá ještě nádherněji než obvykle. Pověsím si ho na ruku a korálky o sebe něžně cinknou. Láskyplně se na něj zahledí, natáhne k němu ruce, ale hned zase ucukne.

„Ani nevíš, jak ráda bych se ho dotkla,“ zašeptá.

„Ale vím,“ bezradně ho k ní natáhnu jako obětinu. Chtěla bych jí ho pověsit kolem krku. Chtěla bych ho s ní spojit.

„Chci ho zpátky,“ zašeptá. „Chci, abys mi ho vrátila.“

„Teď? Dnes?“

Sadie se mi podívá do očí. „Hned teď.“

Najednou se mi stáhne hrdlo. Nedokážu vyslovit nic z toho, co bych chtěla říct. Ale ona asi stejně ví, co bych jí řekla.

„Chci, abys mi ho vrátila,“ opakuje tiše, ale rozhodně. „Už jsem bez něj byla moc dlouho.“

„Dobře,“ několikrát přikývnu a svírám náhrdelník tak pevně, že se obávám, abych ho nerozmačkala. „Je mi to jasné, musíš ho mít.“

Cesta je příliš krátká. Taxík projíždí ulicemi jako nůž máslem. Mám chuť na řidiče zavolat, že se nemusí tak hnát. Mám chuť mu říct, aby rovnou zastavil. Chtěla bych se dostat do šestihodinové zácpy… Ale to už vjíždíme do předměstské uličky. Jsme na místě.

„Tak to šlo rychle, že?“ usměje se Sadie.

„Ano!“ přinutím se také k úsměvu. „Velmi rychle.“

Vystupuju z taxíku a strach mi svírá hrudník jako železná ruka. Držím náhrdelník tak pevně, že začínám dostávat do prstů křeč. Ale nedokážu ho pustit, ani když se druhou rukou snažím nešikovně zaplatit taxikáři. Taxík odfrčí pryč a se Sadie se na sebe podíváme. Stojíme před řadou domů a v jednom z nich je pohřební služba.

„Támhle je to,“ ukážu naprosto zbytečně na ceduli s nápisem Poslední odpočinek. „Nejspíš mají zavřeno.“

Sadie přeletí k zamčeným dveřím a nakoukne oknem dovnitř. „Asi budeme muset počkat,“ pokrčí trameny a vrátí se ke mně na lavičku. „Posadíme se na chvíli.“

Usedne vedle mě na dřevěnou lavičku a chvíli obě mlčíme. Podívám se na hodinky. Za deset minut devět. V devět otevřou. Už jenom při tom pomyšlení začínám propadat panice, takže na to nebudu raději myslet. Až za chvíli. Teď se musím soustředit na skutečnost, že tu sedím se Sadie.

„Hezké šaty, mimochodem,“ prohodím a doufám, že na mně není nic poznat. „Komus tyhle čajzla?“

„Nikomu,“ ohradí se Sadie. „Tyhle byly moje.“

Podívá se na mě a neochotně prohlásí: „Máš hezké boty.“

„Díky,“ chtěla bych se usmát, ale nedokážu pohnout rty. „Ty jsem si koupila nedávno. Pomáhal mi je vybírat Ed. Šli jsme na nákup pozdě večer. Do obchodního centra Whiteleys. Mají tam spoustu slev…“

Ani nevím, co vlastně říkám, mluvím jen tak nazdařbůh. Protože snáz se mi mluví, než mlčky čeká. Podívám se znovu na hodinky a už jsou dvě minuty po deváté. Už měli dávno otevřít. Mám pocit podivné úlevy, jako bychom dostaly odklad.

„I laškování mu celkem jde,“ prohodí Sadie konverzačním tónem. „Jakože, Edovi. Ani ty nejsi tak špatná.“

Laškování?

Snad tím nechce…

To ne. No to snad ne.

„Sadie,“ obrátím se k ní. „Teď mi to docvaklo! Tys nás špehovala!“

„No a co!“ rozesměje se pobaveně. „Šla jsem na to chytře! Vůbec jsi na mě nepřišla.“

„A na co ses koukala?“ zaúpím.

„Na všechno,“ prohlásí suverénně. „A byla to fakt tutová podívaná, to ti povím.“

„Sadie, ty jsi nemožná!“ Chytnu se za hlavu. „Na souložení se nesmí koukat! Na to jsou zákony!“

„Mám jednu malinkou připomínku,“ naprosto ignoruje to, co říkám. „Možná spíš… návrh. Cosi, co jsme dělali za našich dnů!“

„Strč si to za klobouk!“ otřesu se odporem. „Žádné rady nechci slyšet!“

„Tvá škoda,“ pokrčí rameny, prohlíží si zaujatě nehty a občas po mně střelí zpod řas pohledem.

No to je strašné! Zvědavost mnou přímo lomcuje. Co mi asi tak chtěla navrhnout?

„No tak jo,“ ustoupím nakonec. „Tak mi tedy pověz, co jste vy sexuální géniové ve dvacátých letech prováděli! Ale nesmí to být nic, co se napatlá a pak to nejde smýt.“

„Hele,“ Sadie si ke mně připosedne. Ale než to stačí doříct, spatřím cosi za jejím ramenem. Ztuhnu a zatajím dech. Postarší muž v převlečníku odemyká dveře pohřebního ústavu.

„Co je?“ zeptá se Sadie a sleduje můj pohled. „Aha.“

„Ano.“ Polknu ztěžka.

To už si mě dotyčný pán všiml. Asi žádný div, když tu sedím na lavičce vzpřímeně jako pravítko a nespouštím z něj oči. „Stalo se vám něco?“ zeptá se neklidně.

„Hm… dobrý den.“ S vypětím sil vstanu. „Já jsem sem přišla hlavně proto… přišla jsem navštívit… vzdát hold. Mé pratetě. Sadie Lancasterové. Měla by být… tady…“

„Á.“ S melancholickým výrazem přikývne. „Ano.“

„Mohla bych ji… co říkáte… vidět?“

„Á.“ Opět přikývne. „Jistěže. Jenom mi dejte minutku, než všechno otevřu a pár věcí připravím a hned budu u vás, slečno…“

„Lingtonová.“

„Lingtonová.“ Obličejem mu probleskne poznání. „No jistě, no jistě. Nechcete si zajít dovnitř a počkat v salonku pro pozůstalé…“

„Hned tam budu,“ usměju se neurčitě. „Jenom si ještě… zavolám.“

Muž zmizí uvnitř. Chvíli se nedokážu ani pohnout. Kéž bychom se mohly tady zastavit! Kéž bychom mohly teď přestat! Když si to nepřipustím, třeba se to vůbec nestane.

„Máš náhrdelník?“ řekne Sadiin hlas vedle mě.

„Tady,“ vytáhnu ho z kabelky.

„Dobře.“ Sadie se usměje, ale je to napjatý a nepřítomný úsměv. Vidím, že se jí v hlavě už nehoní nápady, jak vylepšit můj sexuální život tipy z dvacátých let.

„Tak můžeme?“ Snažím se mluvit, jako by o nic nešlo. „Tahleta místa dovedou být pořádně deprimující…“

„Ale já dovnitř nepůjdu,“ prohodí Sadie nedbale. „Počkám na tebe tady. Tady to bude mnohem lepší.“

„Dobře,“ přikývnu. „Jsem pro. Nechceš náhodou…“

Nedokončím větu, protože nedokážu pokračovat – ale také neumím vyslovit, co si skutečně myslím. Myšlenka, která se mi honí hlavou jako hrozivý nápěv, stále sílí.

Bude ji schopná některá z nás vyslovit?

„Takže,“ spolknu knedlík v krku.

„Co takže?“ zeptá se Sadie hlasem ostrým a jasným jako diamantový střep – a já hned pochopím. I ona na to myslí.

„Co myslíš, že se stane, až se… když tam…“

„Jakože, jestli se mě konečně zbavíš?“ dokončí Sadie stejně prostořece jako vždycky. „Ne! Jenom jsem se chtěla…“

„Je mi to jasné. Už se nemůžeš dočkat, až mě budeš mít z krku. Už se ti ze mě dělá zle.“ Brada se jí sice chvěje, ale přesto se na mě usměje. „Co mě se týče, podle mě se to hned teď nestane.“

Podívá se mi do očí a v nich vidím vzkaz. Nesmíš na to myslet. Nesmíš o tom hloubat. Nesmíš se tomu poddat. Hlavu vzhůru.

„Jo, už tě mám plné zuby.“ S přemáháním se zmůžu na posměšný tón. „Už se na to těším.“

„Jestli jsem to nevěděla.“

„Sen každé holky, aby ji od rána do večera sekýroval nějaký duch,“ otočím oči v sloup.

„Aby ji od rána do večera sekýroval anděl strážný,“ opraví mě přísně.

„Slečno Lingtonová!“ Postarší muž vystrčí hlavu ze dveří. „Tak už můžete.“

„Díky! Za chvilinku tam jsem!“

Když se dveře zavřou, několikrát si zbytečně uhladím sako. Utáhnu si pásek, ujistím se, že je dokonale rovný, což mi vynese dalších třicet sekund.

„Takže já tam dám ten náhrdelník a za chvíli se sejdeme, jo?“ řeknu co nejvěcněji.

„Budu tu,“ Sadie ťukne na lavičku, na níž právě sedí. „Pak se půjdeme podívat na nějaký film. Nebo tak něco.“

„Jasně,“ přikývne Sadie.

Vykročím – ale pak se zastavím. Je mi jasné, že je to jenom hra. Ale nemůžu to tak nechat. Otočím se, zhluboka se nadechnu s odhodláním neztratit hlavu, nezradit ji.

„Ale… jenom pro každý případ. Pro každý případ, že bychom…,“ nedokážu to ani vyslovit. Nedokážu si to ani představit. „Sadie, bylo to tak…“

Nemám slov. Neumím najít taková, která by to vystihovala. Žádné nedokáže vylíčit, jaké to bylo prožít kus života se Sadie.

„Já vím,“ zašeptá s očima jako dvě temné blikotající hvězdy. „I pro mě. Tak už jdi.“

Když dojdu ke dveřím pohřebního ústavu, naposledy se ohlédnu. Sedí tam vzpřímeně jako pravá dáma, jako vždy s dlouhou a bledou šíjí, a šaty jí splývají kolem útlé postavy. Dívá se přímo před sebe, kolena těsně u sebe a ruce položené na nich. Naprosto tiše. Jako by na něco čekala.

Neumím si představit, nač myslí.

Všimne si, že tam stojím a dívám se na ni, zvedne hlavu a krátce se na mě zářivě a vzdorně usměje. „Kupředu!“ vykřikne.

„Kupředu!“ odpovím. Z náhlého popudu jí pošlu vzdušný polibek. Pak se otočím a rázně se opřu do dveří. Je čas jednat.

Ředitel ústavu mi uvařil čaj a odněkud vyštrachal dvě křupavé sušenky, které položil na talířek zdobený růžičkami. Má ustupující bradu a před každičkou odpovědí má nesmírně nepříjemný zvyk vydechnout hluboké a truchlivé „ááá“.

Vede mě pastelovými barvami vymalovanou chodbou k dřevěným dveřím nadepsaným „Liliové apartmá“, před nimiž se významně zastaví.

„Nechám vás chvíli o samotě.“ Zkušeným pohybem mi otevře dveře a pak se zeptá: „Vážně je pravda, že kdysi podle ní malovali ten slavný portrét? Jak se o něm mluví v novinách?“

„Ano,“ přikývnu.

„Ááá.“ Skloní hlavu. „Úžasně zajímavé. Kdo by to řekl. Tak nesmírně stará paní. Sto pět, správně? To je opravdu požehnaný věk.“

I když je mi jasné, že chce být na mě milý, jeho slova mě nesmírně popudí.

„Já na ni takhle nemyslím,“ odpovím stroze. „Nemyslím na nijako na nějakou stařenu.“

„Ááá.“ Spěšně přikývne. „Chápu.“

„A ještě něco. Chci jí něco dát do… rakve. Šlo by to? Je to bezpečné?“

„Ááá. Naprosto bezpečné. Ujišťuju vás.“

„A chci to udělat v soukromí,“ řeknu vztekle. „Nechci, aby tam na mě někdo civěl. Jestli mi bude někdo něco chtít, nejdřív mi zavolejte. Ano?“

„Ááá.“ Zdvořile se dívá na vlastní boty. „Jistě.“

„Dobře. Děkuju vám. Takže… jdu dovnitř.“

Vstoupím do místnosti, zavřu za sebou a chvíli tam jenom tak stojím. Když jsem konečně tady a konečně to můžu udělat, nohy se pode mnou trochu klepou. Několikrát polknu a snažím se ovládnout a vzchopit. Po minutě dokážu udělat krok k velké dřevěné rakvi. A pak další.

Je to Sadie. Skutečná Sadie. Má stopětiletá prateta. Která žila a zemřela a kterou jsem vůbec neznala. Zhluboka dýchám a postupuju dopředu. Když dojdu k rakvi, vidím jenom chomáč bílých polétavých vlasů a kousek suché vrásčité kůže.

„Tady ho máš, Sadie,“ zašeptám. Jemně a ohleduplně jí natáhnu náhrdelník kolem krku. A je to.

Konečně. Mám to za sebou.

Vypadá tak drobounká a scvrklá. Tak zranitelná. Tak dlouho jsem se jí chtěla dotknout, říkám si. Kolikrát jsem ji chtěla vzít za ruku nebo ji obejmout… a teď ji tu mám. Skutečné tělo. Něžně ji pohladím po vlasech, uhladím jí šaty a moc si přeju, aby moje prsty cítila. Toto křehké, staré, drobounké a rozpadající se tělo bylo po sto pět let Sadiiným domovem. V tomto těle skutečně existovala.

Stojím tam a snažím se dýchat klidně. Snažím se uspořádat si náležitě myšlenky. Možná pár slov pronést nahlas. Chci se chovat jako dobrý člověk. Ale současně ve mně stoupá cosi naléhavého, co roste a sílí s časem, který tu trávím. Pravda je, že mé srdce není v této místnosti.

Musím jít. Hned.

Na třesoucích se nohou jdu ke dveřím, chytnu za kliku a kolem překvapeného ředitele pohřební služby, který tuna chodbě okouní, vyrazím ven jako splašená.

„Všechno v pořádku?“ volá za mnou.

„V naprostém,“ zasípám v letu. „Mockrát vám děkuju. Ještě se ozvu. Ale teď musím jít. Omlouvám se, ale je to dost důležité…“

Mám tak sevřený hrudník, že téměř nemůžu dýchat. V hlavě mi víří myšlenky, které se mi vůbec nelíbí. Musím ven. Ani nevím, jak se propletu pastelovou chodbou a halou, téměř běžím. Ztěžka dýchám, popadnu za dveře, a zarazím se.

Lavička je prázdná.

Hned mi to dojde. Jistěže to vím.

Ale přesto mě nohy samy nesou přes silnici. Zoufale se rozhlížím nalevo a napravo. Do ochraptění volám „Sadie!“ Utírám si slzy z očí, odmítám dotazy laskavých kolemjdoucích, rozhlížím se zas a zas po okolí, nechci se vzdát, až se nakonec posadím na lavičku a sevřu ji oběma rukama. Pro každý případ. A čekám.

Až se začne stmívat a já se roztřesu zimou…, vím to. Hluboko uvnitř, kde na tom záleží.

Už se nevrátí. Šla kupředu.

DVACET SEDM

„Dámy a pánové,“ zahřímám tak hlasitě, že se musím odmlčet a odkašlat si. Ještě jsem nikdy nemluvila do tak burácejícího amplionu, a i když jsem před chvílí prováděla zkoušku hlasitosti „jedna, dvě, tři, čtyři…“, je to pro mě stále strašný šok.

„Dámy a pánové,“ zopakuju. „Velmi vám děkuju, že jste se tu dnes sešli při této smutné i slavnostní příležitosti…“ Přehlédnu všechny obličeje, které se ke mně s očekáváním otočí. Mnoho řad za sebou. Plný kostel sv. Botolpha. „… a především k uctění památky mimořádné ženy, která se svým způsobem dotkla života nás všech.“

Otočím se a letmo pohlédnu na obrovskou reprodukci Sadiina portrétu, který vévodí kostelu. Kolem něj a pod ním je přenádherné květinové aranžmá z lilií a orchidejí propletených břečťanem, a dokonce je tu i ze světle žlutých růží položených na mechovém polštářku vytvořena napodobenina Sadiina náhrdelníku.

Květinová výzdoba je dílem Hawkese a Coxe, špičkového londýnského květinářství. Když se doslechli o zádušní mši, zavolali mi a nabídli mi své služby zdarma, prý vzhledem k tomu, že jsou ohromní obdivovatelé obrazu a chtějí tím Sadie vzdát hold. (Nebo jsme-li cynici, pak proto, že vědí, že tato událost bude mít velkou publicitu.)

Musím především říct, že jsem z obřadu nehodlala udělat takhle masovou záležitost. Jenom jsem se chtěla se Sadie důstojně rozloučit. Ale pak se o tom doslechl Malcolm Gledhill z London Portrait Gallery. A zeptal se mě, jestli by nemohli podrobnosti o rozloučení zveřejnit na svých webových stránkách pro milovníky umění, kteří by se případně rozloučení se slavným idolem chtěli zúčastnit. K našemu velkému překvapení se přihlásilo strašně moc lidí. Nakonec se muselo o vstupenku losovat. Dokonce jsme se dostali do zpráv London Tonight. A teď je tu tedy plný kostel lidí. Nekonečné řady. Lidí, kteří se chtějí se Sadie rozloučit. Když jsem ten nával uviděla, zalapala jsem po dechu.

„Ještě bych chtěla všechny velmi pochválit za to, jak krásně jste se na dnešní den oblékli. Bravo.“ Usmívám se na lidi, kteří přišli ve starobylých kabátech, se šátky pošitými korálky a tu a tam také v kamaších. „Myslím, že tohle by se Sadie moc líbilo.“

Mottem dnešního dne byla „Dvacátá léta“ a všichni se měli podle svých možností podle toho obléct. A je mi fuk, že se na rozloučení v kostele obvykle žádné motto nevyhlašuje, jak mi donekonečna opakoval farář. Sadie by se to líbilo a to je hlavní.

Úžasně se s tím vypořádaly sestry z fairsideského ústavu, které přijely se všemi svými klienty, schopnými převozu. Všichni jsou nádherně stylově oblečeni včetně účesů a náhrdelníků, úplně všichni. Setkám se očima s Ginny, která se na mě široce usměje a povzbudivě na mě zamává vějířem.

Ginny přijela s několika dalšími sestrami z ústavu na Sadiin soukromý pohřeb s kremací, který se konal před několika týdny. Tam jsem chtěla mít jenom lidi, kteří ji znali. Kteří ji skutečně znali. Bylo to velmi tiché a srdečné a pak jsem je všechny pozvala na oběd a trochu jsme si poplakaly a popily vína a vyprávěly si o Sadie a smály se, a pak jsem dala jejich ústavu velký peněžní dar a všechny jsme si poplakaly ještě jednou.

Mámu s tátou jsem nepozvala. Ale myslím, že to tak nějak pochopili.

Teď sedí v první řadě. Máma je v příšerných světle fialových šatech se sníženým pasem a ve vlasech má čelenku, která víc připomíná Abbu a sedmdesátá léta než počátek minulého století. A táta se dvacátým letům vymkl zcela. Má na sobě obyčejný jednořadový oblek a v náprsní kapsičce zastrčený hedvábný kapesník. Ale je mu odpuštěno, protože se na mě dívá s nesmírnou láskou a pýchou.

„Vy, kteří znáte Sadie jenom z portrétu jako mladé děvče, možná přemýšlíte, jaká asi byla. Byla jednoduše naprosto úžasná. Byla inteligentní, byla s ní legrace, měla velkou odvahu a dokázala své okolí šokovat… a k životu se stavěla jako k obrovskému dobrodružství. Všichni víme, že byla múzou jednomu z nejslavnějších malířů dvacátého století. Naprosto mu učarovala. Miloval ji do konce života, tak jako ona milovala jeho. Tragické okolnosti je rozdělily. Ale kdyby malíř žil o něco déle… kdo ví?“

Na chvíli se odmlčím, abych se mohla nadechnout, a podívám se na rodiče, kteří mě fascinovaně sledují. Celou svou řeč jsem jim přednesla včera večer a táta jenom kroutil hlavou a říkal: „A jak to vlastně všechno víš?“ Snažila jsem se to zamluvit vágními odkazy na „archivy“ a „staré dopisy“.

„Byla také nekompromisní a nedůtklivá. Ale měla jakýsi dar… přispívat k rozuzlení lidských osudů. Svého i ostatních.“ Potají se podívám na Eda, který sedí vedle mámy, a Ed na mě mrkne. I on mou řeč velmi dobře zná. „Žila do sto pěti let, což se málokomu podaří.“ Rozhlédnu se po publiku, abych se ujistila, že mi všichni naslouchají. „Ale určitě by nebyla ráda, kdyby na ni lidé pamatovali jenom takto. Jenom jako na ‚stopětiletou starou bábu‘. Protože uvnitř byla až do smrti třiadvacetiletou holkou. Děvčetem, které žilo pro lásku. Které milovalo charleston, koktejly, které si rádo zařádilo v nočním baru a zatancovalo ve fontáně, zbožňovalo rychlá auta, rtěnky, kouřilo jako fabrika a milovalo… mejďáky.“

Zvolila jsem záměrně tento výraz, aby se publikum rovnou nepohoršilo. Lidé se na mě usmívají a možná si myslí, že mluvím o medu.

„Nenáviděla pletení,“ prohlásím. „To je třeba zdůraznit. Zato milovala časopis Grazia.“ Kostelem se ozve smích, což je dobré. Chci, aby se lidé smáli.

„Pro nás, kteří jsme byli její rodinou,“ pokračuju, „nebyla pouhou dívkou z obrazu. Byla mou pratetou. Byla součástí naší minulosti.“ Trochu zaváhám, když dojdu k místu, které je pro mě velmi citlivé. „Je snadné ignorovat rodinu. Je snadné brát ji za samozřejmou věc. Ale rodina je jakýmsi naším podhoubím. Z něhož vyrůstáme a jehož jsme součástí. A bez Sadie bychom nikdy nebyli tam, kde teď jsme.“

Neodpustím si ostrý pohled na strýčka Bilia. Ten sedí vedle mého otce v luxusním obleku, jako by spolkl pravítko, a v knoflíkové dírce má zastrčený karafiát. V obličeji je trochu pohublejší než na té pláži v jižní Francii. Podle toho, co jsem slyšela, se mu poslední měsíc příliš nedařilo. Neslezl z novinových stránek, ani ze stránek ekonomických časopisů, a to není příliš dobré.

Původně jsem ho tady nechtěla mít. Ale jeho reklamní pracovníci na mě velmi naléhali, aby mohl přijít a tím si trochu napravit špatnou pověst, jenomže mně se strašně příčila představa, že sem napochoduje ve svém oblíbeném velkopanském stylu a podle svého zvyku na sebe strhne veškerou pozornost. Ale pak se mi to trochu rozleželo a řekla jsem si, proč by se nakonec nemohl Sadie poklonit a vyslechnout si, jaká to byla skvělá ženská.

Takže jsem mu to dovolila. Ale měla jsem podmínky.

„Měli bychom jí vzdát čest. A měli bychom jí být vděční.“

Neodpustím si další významný pohled na strýčka Billa – a nejsem jediná. Všichni se k němu otáčejí, a někteří dokonce do sebe šťouchají a cosi si šeptem sdělují.

„Také proto jsem založila na Sadiinu památku Nadaci Sadie Lancasterové. Získané peníze budou správci fondu přidělovat organizacím, k nimž by měla Sadie nějak blízko. Určitě by ráda podporovala taneční organizace, charity pro přestárlé, fairsideský ústav pro přestárlé i London Portrait Gallery za to, že se posledních dvacet let tak dobře starala o její milovaný obraz.“

Usměju se na Malcolma Gledhilla, který se na mě také zazubí. Když jsem ho o této věci informovala, byl šťastný jako blecha. Celý zrůžověl a cosi blekotal o tom, jestli se nechci stát Přítelem galerie, nebo členem správní rady nebo něčím takovým, když jsem takový milovník umění. (Nechtěla jsem mu zkazit radost upřesněním, že jsem milovníkem jen Sadiina portrétu a že zbytek obrazů by tam kvůli mně určitě být nemusel.)

„Ráda bych vás informovala, že uctít Sadie si přeje následujícími větami, které s jeho svolením přečtu, i můj strýček Bill Lington.“

V žádném případě bych strýčka Billa na toto pódium nepustila. Ani bych mu nedovolila nic napsat. Sám neví, co tu vlastně budu číst. Vytáhnu složený list a počkám, až utichne šum, který mé prohlášení vyvolalo.

„To, že jsem vůbec mohl založit svůj podnik, je velkou zásluhou mé tety Sadie. Bez její krásy a její pomoci bych se nikdy nedostal tam, kde teď jsem. Za života jsem si jí příliš nevážil. A je mi to upřímně líto.“ Pro efekt se odmlčím. Všichni v kostele ohromeně mlčí. Vidím, jak všichni novináři píšou jako o závod. „Je mi velkým potěšením vám oznámit, že dnešního dne věnuji deset milionů liber Nadaci Sadie Lancasterové. Je to velmi malé odškodnění za to, jak jsem se k této vynikající ženě choval.“

Ozve se ohromené mumlání. Strýček Bill nabude barvy světle šedého tmelu a strnule se usmívá. Podívám se na Eda, který mi ukáže palcem nahoru. Právě Ed mi řekl: „Jen ať vyplázne deset melounů.“ Původně jsem byla jenom pro pět, větší ambice jsem si nedělala. A nejlepší na tom je, že to teď slyšelo na šest set lidí a plná lavice novinářů, takže od toho už nebude moct ustoupit.

„Upřímně vám děkuju za to, že jste přišli,“ rozhlédnu se po kostele. „Ve chvíli, kdy byl obraz objeven, už byla Sadie v ústavu pro přestárlé. Nikdy se nedozvěděla, jakého uznání a jaké lásky se jí dostalo. Kdyby vás tu všechny viděla, byla by strašně dojatá. Pochopila by konečně…“ Najednou mám pocit, že mám hlavu plnou slzí.

Ne, teď to nesmím vzdát. Když jsem si dosud vedla tak dobře. Podaří se mi usmát a znovu nadechnout.

„Uvědomila by si, že na tomto světě zanechala stopu. Mnoha lidem přinesla radost a její odkaz tu zůstane po řadu generací. Jsem nesmírně hrdá na to, že jsem její praneteř.“ Bleskurychle se otočím k obrazu a hned zase zpátky. „A teď už zbývá jediné… přípitek na Sadie. Prosím, zvedněte všichni své číše…“

Nastane velké šumění, šustění a cinkání, protože všichni pozvednou koktejlovou sklenku. Dostal ji každý host hned u vchodu. A do ní buď gin fizz nebo sidecar, které nám namíchali dva barmani z Hiltonu. (A je mi fuk, že si lidé na rozloučení v kostele obvykle nepřiťukávají koktejlem.)

„Kupředu.“ Pozvednu vysoko sklenici a všichni po mně opakují: „Kupředu!“ Pak nastane ticho, během nějž všichni pijí koktejl. Potom se v kostele začne ozývat mumlání a chichotání. Vidím, jak máma ostražitě upíjí sidecar, jak strýček Bill vypil svůj gin fizz na ex a jak Malcolm Gledhill mává na číšníka a chce dolít.

Varhany se rozezní prvními takty „Jeruzaléma“ a já sejdu z pódia za Edem, který tu sedí s mými rodiči. Má na sobě senzační smokink z dvacátých let, za nějž zaplatil spoustu peněz na aukci v Sothebys a v němž vypadá jako filmová hvězda z černobílého fdmu. Když jsem se zděsila nad tím, kolik smokink stál, pokrčil jenom rameny a podotkl, že ví, jak moc pro mě dvacátá léta znamenají.

„Dobrá práce,“ zašeptá a stiskne mi ruku. „Mluvila jsi o ní moc hezky.“

Lidé začínají zpívat, ale já nemůžu. Mám příliš sevřené hrdlo a slova mi nějak nejdou z úst. A tak se místo toho rozhlížím po kostele, nádherně vyzdobeném květinami, a po shromážděných lidech, krásně oblečených ve stylu dvacátých let, kteří s nadšením zpívají Sadie na počest. Je tu spousta rozmanitých lidí ze Sadiiných různých životních etap. Mladí, staří, rodinní příslušníci, přátelé z ústavu pro přestárlé… lidé, kterým nějak zkřížila cestu. Všichni jsou tu. Kvůli ní. A ona si to zasloužila.

Zasloužila si to. Tehdy i teď.

Po skončení bohoslužby spustí varhanice charleston (je mi jedno, že se v kostele obvykle nehraje charleston) a celé shromáždění se sklenicí v ruce pomalu odchází. Hostina se koná v London Portrait Gallery dík laskavosti milého Malcolma Gledhilla a několika ochotných dívek se jmenovkami, které ukazují lidem, kudy se tam dostanou.

Ale já nikam nespěchám. Trochu mi vadí všechno to brebentění a štěbetání. Musím chvíli počkat. Sedím v přední lavici, vdechuju vůni květin a čekám, až nastane ticho.

Dosáhla jsem pro ni spravedlnosti. Alespoň si to myslím. Doufám v to.

„Holčičko,“ zaslechnu mámin hlas a vidím ji přicházet. Čelenku má ještě víc nakřivo, tváře zardělé, a když ke mně přisedá, vyzařuje z ní spokojenost. „Bylo to nádherné. Nádherné.“

„Díky.“ Usměju se na ni.

„Mám velkou radost z toho, jak jsi to spočítala strýčkovi Billovi. Ta tvá charita udělá jistě spoustu dobrých věcí, uvidíš. A ty koktejly!“ dodá a vyzunkne sklenku do dna. „To byl skvělý nápad!“

Dívám se na mámu a nestačím se divit. Pokud vím, tak si dneska ještě nedělala kvůli ničemu starosti. Neděsila se, že lidé přijdou pozdě, že se opijí, že porozbíjejí sklenice, vůbec kvůli ničemu.

„Mami…, připadáš mi nějaká jiná,“ neodolám. „Míň vystresovaná. Čím to je?“

Napadá mě, že třeba šla k nějakému doktorovi. Nenapsali jí valium nebo prozac nebo něco podobného? Má snad její dobrou náladu na svědomí nějaká chemie?

Chvíli je ticho a máma si zvolna urovnává šeříkový rukáv.

„To ti bylo tak divné,“ řekne nakonec. „Nedokázala jsem to ještě nikomu říct, Laro. Ale před pár týdny se mi stalo něco moc zvláštního.“

„A co?“

„No, skoro jako bych slyšela…,“ zaváhá a pak zašeptá, „ve své hlavě jakýsi hlas.“

„Hlas?“ strnu. „A jaký?“

„Ty víš, že nejsem nábožensky založená. Víš to, že?“ Máma se rozhlédne po kostele a nakloní se ke mně. „Ale nelžu ti, ten hlas jsem slyšela celý den! Přímo tady.“ Poklepe si na hlavu. „Nedal mi ani chvíli pokoj. Myslela jsem, že se z něj zblázním!“

„A co… ti říkal?“

„Říkal: Všechno dobře dopadne, neboj se!‘ Jenom tohle, ale zato pořád, několik hodin za sebou. Až mně to nakonec začalo lézt na nervy, takže jsem hlasitě řekla: ‚Velevážený vnitřní hlásku, už jsem to doopravdy pochopila!‘ A hlas jakoby mávnutím kouzelného proutku zmlkl.“

„No tohle,“ vykoktám se staženým hrdlem. „No to je… úžasné.“

„A mám pocit, že od té doby už nemám takové ty úzkostné stavy jako dřív.“ Máma se mrkne na hodinky. „Už bych měla jít. Táta sem přijede s autem. Nechceš svézt?“

„Teď ne. Uvidíme se tam.“

Máma chápavě přikývne a odejde. Charlestonová melodie volně přejde do jiné melodie z dvacátých let a já se opřu dozadu, prohlížím si nádherně klenutý strop a ještě pořád se nemůžu vzpamatovat z toho, co mi máma řekla. Přímo vidím, jak kolem ní Sadie krouží a odmítá se vzdát.

Co všechno Sadie dokázala a jaká byla… Ještě i teď mám pocit, že toho o ní nevím ani polovinu.

Směsice melodií konečně utichne, objeví se paní v dlouhých šatech a začne zhášet svíce. Vzchopím se, vezmu si kabelku a vstanu. Kostel je už prázdný. Všichni odešli.

Když vycházím z kostela na dlážděné nádvoří, zasvítí mi sluneční paprsek do očí, až zamrkám. Stojí tam hlouček lidí, smějí se a rozmlouvají mezi sebou, ale poblíž není nikdo. Zvedám oči k nebi. Jako tak často v poslední době.

„Sadie?“ zašeptám už ze zvyku. „Sadie?“ Ale nikdo mi pochopitelně neodpoví. Ani teď, ani jindy.

„Povedlo se!“ Najednou se bůhvíodkud přižene ke mně Ed, vlepí mi pusu a já nadskočím úlekem. Kde se schovával – za sloupem? „Velmi působivé. Od začátku až do konce. Lépe to ani dopadnout nemohlo. Byl jsem na tebe moc hrdý.“

„Jé. Díky.“ Zčervenám radostí. „Že to bylo dobré, viď? Přišlo tolik lidí!“

„Bylo to úžasné. A všechno je to jenom tvoje zásluha.“ Pohladí mě jemně po tváři a zašeptá: „Pojedeš do galerie? Řekl jsem tvým rodičům, aby jeli před námi.“

„Ano.“ Usměju se. „Díky, že jsi na mě počkal. Potřebovala jsem být chvíli o samotě…“

„Rádo se stalo.“ Vykročíme k bráně z tepaného kovu, Ed mě vezme za ruku a já mu ji na oplátku stisknu. Když jsme včera společně šli na nácvik obřadu, Ed mi najednou řekl, že si prodloužil o půl roku své dočasné zaměstnání v Londýně, protože tak aspoň plně využije pojištění automobilu, které uzavřel na celý rok. Pak se mi dlouze podíval do očí a zeptal se mě, jestli proti tomu, že tu zůstane, náhodou něco nemám.

Předstírala jsem, že o tom hluboce přemýšlím, a současně jsem se snažila nedat najevo, jakou mi tím udělal radost, a nakonec jsem odpověděla, že by byla velká škoda nevyužít celého pojištění. A on se zasmál. A já se taky zasmála. A celou dobu jsme se pevně drželi za ruce.

„Takže… s kým jsi to teď mluvila?“ ptá se nenuceně. „Když jsi vycházela z kostela.“

„Cože?“ řeknu zaskočeně. „S nikým. Hele, kde máš vlastně auto?“

„Protože to znělo…“ nenechá se odradit, „jako bys řekla ‚Sadie‘.‘

V nastalé chvilce ticha se snažím na obličeji vyloudit výraz naprostého nepochopení.

„Ty si myslíš, že jsem řekla ‚Sadie’?“ Malinko se přitom uchechtnu, jako bych takovou myšlenku považovala za přímo bizarní. „A proč bych něco takového říkala?“

„Přesně to mě také napadlo,“ prohlásí Ed týmž konverzačním tónem. „Pomyslel jsem si: ‚Proč by něco takového říkala?‘“

Ten to nevzdá. To je jasné.

„Mohlo by to být tím britským akcentem,“ napadne mě spásná myšlenka. „Možná jsi mě slyšel říkat ‚sidecar‘. ‚Musím si dát ještě jeden sidecar.‘“

„Sidecar.“ Ed se zastaví v chůzi a dlouze a zkoumavě se na mě zadívá. Podaří se mi nasadit nevinný kukuč s doširoka otevřenýma očima. Ten tvé myšlenky číst neumí, připomenu si. Nedokáže ti číst myšlenky.

„Je tu něco zvláštního,“ konstatuje a kroutí přitom hlavou. „Nevím, co to je, ale něco ano.“

Náhle se mi sevře srdce. Ed o mně ví všechno ostatní, ať už jsou to důležité věci nebo maličkosti. Musí se dozvědět i tohle. Vždyť se toho koneckonců také osobně účastnil.

„Ano,“ přikývnu nakonec. „Něco tu je. A řeknu ti co. Jednou.“

Edovy rty se stočí do úsměvu. Očima přejede mé charlestonky, tuhé vlny ve vlasech a péra v čelence, která mi poskakují nad čelem, a výraz mu zjihne.

„Tak pojď, ty charlestonová fanynko.“ Uchopí mě za ruku pevným a silným stiskem, na jaký jsem si už zvykla. „Se svou tetou ses rozloučila přímo přepychově. Škoda že to neviděla.“

„Ano,“ souhlasím. „Je to škoda.“

Ale když odcházíme, dovolím si nenápadný pohled nahoru na prázdné nebe. Doufám, že to přece jen viděla.