Madeleine Wickham ( Sophie Kinsella )

Vzpomínáš si

PROLOG

Ze všech mizerných večerů ten nejpitomější, na levačku, na draka, večer blbec.

Na stupnici od jedné do deseti… minus šest. A že nemám nijak přehnané nároky.

Přešlapuju tu na bolavých nohou a déšť mi crčí za krk. Přes hlavu jsem si jako provizorní deštník přetáhla denimovou bundu, ale vážně není nepromokavá. Kéž by už přijel ten taxík a odvezl mě domů, kde bych si konečně mohla zout ty debilní kozačky a naložit se do vany horké vody. Ale už tu trčíme celých deset minut a po nějakém taxíku ani památky.

Prsty na nohou mám nadranc! V Cutprice Fashion si už v životě nic nekoupím. Minulý týden jsem si tam koupila botičky ve výprodeji (černé lakovky na nízkém podpatku, jiné si ani nekupuju). Měli jen o půl čísla menší, ale prodavačka tvrdila, že se roztáhnou a navíc mi to zeštíhlí nohy. A já jí na to skočila. Namouduši. Já nána pitomá.

Stojíme na rohu kdesi v jihozápadním Londýně, kde jsem jaktěživo nebyla, a z klubu pod našima nohama vzdáleně duní hudba. Carolynina sestra tu dělá pořadatelku a sehnala nám zlevněné lístky, tak proto jsme se trmácely takovou dálku. Jenomže už je načase jít domů a já jsem jediná, která se nemůže dočkat taxíku.

Fi si pro sebe zabrala nejbližší výklenek před vchodem a právě zkoumá jazykem útroby mládence, s nímž si předtím povídala u baru. Má trochu legrační knírek, ale jinak je to fešák. I když trochu menší než Fi - ale to není vzhledem k jejím téměř sto osmdesáti centimetrům nic tak neobvyklého. Fi je brunetka s dlouhými vlasy, širokými ústy a hlasitým smíchem, který k jejím ústům perfektně sedí. Když ji něco pobaví, celá kancelář na chvíli ztuhne.

O pár kroků dál se pod novinami choulí do sebe zavěšené Carolyn a Debs a na celé kolo vyřvávají „Iťs Raining Men”, jako by dosud vystupovaly v karaoke.

„Lexi!” vypískne Debs a nataženou rukou mě zve, abych se k nim přidala. „Prší mužský!” Dlouhé plavé vlasy jí v dešti zplihly, ale Debs přesto září dobrou náladou. Její nejoblíbenější zábavou je karaoke a výroba šperků. Stříbrné náušničky ve tvaru L s drobounkou perličkou, které mám v uších, mi dala k narozeninám.

„Kde by pršeli mužský!” zavrčím nerudně. „Leje jako z konve!”

Normálně mám karaoke také docela ráda. Ale dneska mi není zrovna do zpěvu. Mám mizernou náladu a chtěla bych se někde o samotě schoulit do klubíčka. Pechař Dave sliboval, že přijde, ale to jsem si mohla myslet. Po všech těch esemeskách luv u Lexi, poté co se zapřísáhl, že tam bude úderem desáté. Seděla jsem tam celou dobu jako husa s očima upřenýma na dveře, i když mě holky přemlouvaly, abych se na něj vybodla. Teď si připadám jako nána.

Pechař Dave rozváží autem zboží na telefonickou objednávku a chodíme spolu od posledního léta, kdy jsme se setkali u Carolyn na barbecue, které pořádala pro své přátele. Tím Pechařem ho nechci nijak urazit, je to prostě jeho přezdívka. Nikdo už neví, jak k ní přišel, a on to nechce prozradit, naopak se ji snaží všelijak vylepšit. Nedávno si začal říkat „Pašák”, protože si namlouvá, že vypadá jako Bruce Willis v Pulp Fiction. Nechal si udělat moderní sestřih, ale tím veškerá podobnost končí.

Stejně se to neujalo. Pro své kolegy je pořád Pechař, tak jako já jsem Křivozubka. Říkají mi tak od mých jedenácti. A někdy také Vrabčí hnízdo. Nedá se popřít, že se mi vlasy kroutí do všech stran. A že na světě existují i rovnější zuby. Ale já si vždycky říkám, že to dává mému obličeji charakter.

(Vlastně to není pravda. Že to dává mému obličeji charakter, říká ve skutečnosti Fi. Já si naopak chci nechat zuby narovnat, jen co seženu nutné peníze a také odvahu nosit rovnátka, to znamená, že patrně nikdy.)

Nejenže se na mě vykašlal Pechař, ale jsou tu ještě ty prémie. Dnes jsme měli v práci konec finančního roku. Všem poslali oznámení, kolik dostali, a všichni začali skákat radostí, protože jak se ukázalo, firemní obrat za období 2003-2004 byl nad očekávání dobrý. Jako by Vánoce přišly o deset měsíců dřív. Všechny holky celé odpoledne mlely jenom o tom, jak s těmi penězi naloží. Carolyn si plánuje vyrazit do New Yorku s přítelem Mattem. Debs se objednala k Nicky Clarkeové na melír - o čemž sní už bůhvíjak dlouho. Fi si telefonicky zamluvila v Harvey Nichols novou senzační kabelku

„Paddington”, nebo jak se vlastně jmenuje.

No a teď já. Která jsem dostala houby s octem. Ne proto, že bych se snad nesnažila, že bych neodvedla dobrou práci, ale protože se tu prémie dávají jenom tomu, kdo pracoval pro firmu minimálně rok, a já jsem tu strávila o pouhý týden méně. O týden. To je tak nespravedlivé. Tak lakotné. Řeknu vám, že kdyby chtěl někdo vědět, co si o tom myslím…

No prostě. Takový Simon Johnson se na názor pomocné síly oddělení prodeje (podlahových krytin) jaktěživo ptát nebude. A to je další věc. Nejhorší titul, jaký jsem kdy měla. Aby se za něj člověk málem styděl. Téměř se mi nevejde na firemní vizitku. Tak si říkám, že čím delší titul, tím debilnější práce. Myslí si, že vás tou hromadou slov natolik omámí, že si ani nevšimnete, že vás v kanceláři šoupli do kouta a strkají vám všechny fujtajblové výkazy, kterým se všichni rádi vyhnou.

Auto se vřítí do louže u chodníku, rozstříkne ji do všech stran, a než se mi podaří uskočit, cákne mi sprška vody přímo do obličeje. Z nedalekého výklenku slyším, jak Fi přitvrzuje a mumlá svému fešákovi do ouška sladké nesmysly. Zaslechnu pár známých frází a i přes mizernou náladu se musím kousat

do rtů, abych nevyprskla. Je to pár měsíců, co jsme měly dámskou jízdu, na jejímž konci jsme si vzájemně svěřovaly, jaké nemravnosti v takové chvíli říkáme. Fi tvrdila, že říká pořád to samé a že to funguje jedna báseň: „Tak se mi zdá, že na mně hoří kalhotky.”

Ty blaho! Je možné, že to mužský baští?

Asi jo. Soudě podle množství Fiiných úlovků.

Debs se nám svěřila, že při sexu dokáže vyslovit jediné slovo, aniž by se zhroutila smíchy, a to je „žhavit”. Takže pořád opakuje „já žhavím”, „ty žhavíš”, „to žhaví”. To se ví, kdybych byla taková kočka jako Debs, asi bych také rozsáhlejší repertoár nepotřebovala.

Carolyn je s Mattem milion let a prohlásila, že v posteli nikdy nic neříká vyjma „au” nebo „ještě”, kromě jednoho případu, kdy byl Matt blízko vyvrcholení a z ní vyletělo „Kruci, nechala jsem zapnutou žehličku na vlasy”. Nejsem si jistá, jestli to myslela vážně; má totiž svérázný smysl pro humor, přesně jako Matt. Oba srší vtipem, někdy až morbidním, ale jim to vyhovuje. Když jsme pohromadě, zasypávají se urážkami a člověk nikdy neví, jestli to myslí vážně. Docela by mě zajímalo, jestli to vědí sami.

Když byla řada na mně, přiznala jsem se, že hýřím lichotkami. Jako třeba Pechařovi vždycky říkám: „Ty máš tak krásná ramena” a „Ty máš tak krásné oči”.

Ale už jsem nepřiznala, že to říkám hlavně proto, že potají doufám, že mi kluk lichotky oplatí.

Ani to jsem neřekla, že to žádný dosud neudělal. Nikdy. Ani jednou.

„Haló, Lexi.” Ohlédnu se a vidím, že se Fi odpoutala od svého fešáka. Jde ke mně, přetáhne si mou denimovou bundu přes hlavu a vytáhne rtěnku.

„Čau,” řeknu a setřásám si z řas kapičky vody. „Kam se poděl tvůj ctitel?”

„Šel vysvětlit té holce, co s ní přišel, že odchází.”

„Fi!”

„No co je!” Fi se to rozhodně nedotklo. „Oni spolu nechodí. Aspoň ne moc.” Pečlivě si natírá rty rtěnkou v odstínu plakátové červeně. „Pořídím si fungl nový mejkap,” zadívá se na zbyteček tyčinky. „Christiana Diora, komplet celou sadu. Teď si to můžu dovolit!”

„To jistě!” přikývnu a snažím se vložit do hlasu patřičné nadšení. Fi to za chvilku dojde a obrátí se ke mně.

„Ale sakra. Promiň, Lexi.” Chytí mě kolem ramen a přitiskne mě k sobě. „Tys tu prémii měla dostat taky. To není spravedlivé.”

„Ale co,” snažím se usmát. „Tak příští rok.”

„Není ti něco?” Fi mě pozoruje zúženýma očima. „Nechceš se něčeho napít nebo tak?”

„Ne, potřebuju padnout do peřin. Musím ráno brzy vstávat.”

Fi se na mě zvláštně podívá a kousne se do rtů. „Kristepane. Mně to úplně vypadlo z hlavy. S těmi prémiemi a tak… Promiň, Lexi. Vážně to teď nemáš snadné.”

„To nic!” odpovím hned. „To je… tak to v životě prostě chodí.”

Nikdo nemá rád kňouraly. A tak se přinutím vesele usmát, abych ukázala, že mě nezlomí ani křivé zuby, ani to, že se na mě můj kluk vykašlal, že jsem nedostala prémie a že mi umřel otec.

Fi chvíli nic neříká a v zelených očích se jí odrážejí světla projíždějících automobilů.

„Bude lip,” prohlásí rozhodně.

„Myslíš?”

„Ehm.” Energicky kývá hlavou. „Stačí tomu věřit. No tak.” Přitiskne mě k sobě. „Tak co jsi, žena nebo želva?” Tohle Fi říká od našich patnácti a pokaždé se tomu musím smát. „A víš co?” dodá. „Já si myslím, že by tvůj otec chtěl, abys na jeho pohřeb přijela s kocovinou.”

Několikrát mého otce viděla. A možná má pravdu.

„Hele, Lexi.” Fiin hlas najednou zněžní a já se rychle snažím sebrat veškerou odvahu. Jsem docela naměkko, a jestli Fi o mém otci hodlá říct něco pěkného, patrně se rozbulím. Jakože, zase tak dobře jsem ho neznala nebo tak něco, ale prostě je to jednou táta… „Máš rezervní kondom?” pronikne do mých úvah její hlas.

Vida. Přehnaná účast z její strany mi určitě nehrozí.

„Pro každý případ,” dodá s uličnickým úsměvem. „Jakože, patrně si budeme povídat o světové politice nebo podobných věcech.”

„No jo. Ani jsem si nic jiného nemyslela.” Zašátrám v zelené kabelce od Accessorize, kterou jsem dostala k narozeninám, a z peněženky na mince vytáhnu Durex, který jí diskrétně předám.

„Díky, zlato.” Dá mi pusu na tvář. „Hele, nechtěla bys ke mně zítra večer přijít? Až bude po všem? Udělám špagety á la carbonara.”

„Jasně,” usměju se vděčně. „To by bylo prima. Brnknu ti.” Už teď se na to těším. Talíř báječných špaget, sklenka vína a možnost vypovídat se někomu, jaké to bylo na pohřbu. Fi si dokáže dělat švandu i z těch nejsmutnějších věcí. Je mi jasné, že se nakonec budeme válet smíchy… „Hele, tam jede taxi. Taxííí!” Běžím na kraj chodníku k zastavujícímu taxíku a mávám na Debs a Carolyn, které teď na celé kolo ječí

„Dancing Queen”. Carolyn má brýle mokré od deště a zhruba o takt vede před Debs. „Holky!” Nakloním se okénkem k řidiči a mokré vlasy mě plácají do krku. „Mohl byste nás zavézt do Balhamu, pak na…”

„Promiň, zlato, ale žádné karaoke,” přeruší mě taxikář s vražedným pohledem upřeným na Debs a Carolyn.

Vyjeveně na něj zírám. „Jak to myslíte, že žádné karaoke?”

„Nevozím holky, co vřeštěj jako kočky při mrouskání.”

To si snad dělá legraci. Nemůžete přece odmítnout lidi jenom proto, že zpívají.

„Ale…”

„Můj taxík, má pravidla. Neberu ožraly, feťáky ani karaočáky.”

Než se zmůžu na odpověď, dupne na plyn a je v prachu.

„To se nesmí nebrat karaočáky!” volám za taxíkem zuřivě.

„To je… diskriminace! To je nezákonné! To je…”

Nevím, jak dál, a rozhlédnu se kolem. Fi se vypařila se svým fešákem. Debs a Carolyn hulákají svou příšernou verzi

„Dancing Queen”, a když se to tak vezme, ani se nemůžu tomu taxikáři divit. Auta projíždějí kolem nás a ohazují nás loužemi, déšť mi prosakuje přes bundu do vlasů a hlavou mi víří myšlenky jako ponožky v sušičce na prádlo.

Žádného taxíka nechytíme. Budeme tu na dešti trčet až do rána. Ty banánové koktejly mi fakt neudělaly dobře, příště čtyři a dost! Zítra jdu tátovi na pohřeb. Ještě jsem na žádném pohřbu nebyla. Co když se rozbrečím a všichni se na mě budou dívat? Pechař Dave asi právě obírá v posteli jinou, ta nepochybně sténá „Pašáku, Pašáku!” a on jí šeptá do ouška, jak je krásná. Nohy mám samý puchýř a ztuhlé zimou…

„Taxi!” podvědomě zaječím ještě dřív, než mi informace o žlutém světle v dálce doběhne do mozku. Přijíždí k nám a signalizuje odbočení doleva. „Tam ne!” mávám jako šílená.

„Tady! Tady!”

Tohle taxi musí být moje. To si pište, že jo! Přitáhnu si bundu k hlavě, trochu vrávoravě se rozběhnu po chodníku a chraptivě ječím „Taxi! Taxi!”. Na rohu chodníku se vyhnu chumlu lidí a vybíhám po schodech vedoucích k jakémusi velkému místnímu úřadu. Z vyvýšeného odpočívadla se k němu napravo i nalevo větví schodiště. Mávám odtud na taxík, potom sbíhám dolů a ozlomkrk za ním uháním. „TAXI! TAÁÁXÍIÍ!”

Ano! Zastavuje. Díkybohu! Tak už se konečně dostanu domů, vlezu si do vany a hodím dnešek za hlavu.

„Tady!” volám. „Už jsem u vás, počkejte na mě…”

Ke svému zděšení spatřím, jak se jakýsi týpek v obleku žene k taxíku. „Ten je náš!” zaječím a beru schody po dvou.

„Neopovažujte se — Argh! Aaaaargh!”

Noha mi uklouzne na mokrém schodu a věci se najednou začnou odehrávat mimo mě. A když pak padám k zemi, zmocňuje se mě nevěřící úžas. Smekla jsem se na těch přiblblých levných kozačkách s kluzkou podrážkou. Padám k zemi a kutálím se ze schodů jako tříleté batole. Zoufale natahuju ruce ke kamenné balustrádě, rozdírám si kůži, ruka se mi bolestně zkroutí a pouští kabelku z Accessorize, snažím se něčeho zachytit, ale vůbec se mi nedaří zastavit svůj…

Krucinál.

Zem se ke mně nepříjemně přibližuje a já tomu nedokážu zabránit, tohle bude ukrutánsky bolet…

JEDNA

Jak dlouho jsem už vzhůru? Je už ráno?

Není mi dobře. Co se to dělo včera večer? Bože, ta hlava mě ale bolí! Už nebudu jaktěživo pít, do smrti smrťoucí.

V hlavě mám zatmění, nedokážu vůbec myslet, natož…

Auvajs. Jak dlouho jsem už vzhůru?

Hlava mi třeští a na nic si nemůžu vzpomenout. Mám strašně sucho v puse. Takovou obrovskou opici jsem fakt ještě neměla. Už nikdy nebudu pít, do konce života.

Někdo mluví?

To je jedno, já si chvíli dáchnu…

Jak dlouho jsem už vzhůru? Pět minut? Půl hodiny? Těžko říct.

A vůbec, jaký je den?

Chvíli ležím tiše. V hlavě mi duní bolest jako masivní drtič betonu. Mám sucho v krku a celé tělo mě bolí. Pleť mám jako skelný papír.

Kde jsem to včera večer byla? A co to mám s tou svou palicí? Jako by mi na všechno padla hustá mlha.

Už žádný chlast! Musím mít otravu alkoholem nebo něco podobného. Snažím se maximálně soustředit na minulý večer - ale mám v hlavě jen neskutečný chaos. Vynořují se mi staré vzpomínky a obrazy z minulosti, bez ladu a skladu, jako bych měla v mozku iPod shuffle.

Slunečnice se komíhají proti modré obloze…

Novorozená Amy zabalená v přikrývce, která tam vypadá jako růžový párek…

Talíř slaných francouzských hranolků na hospodském dřevěném stole; horké slunce opírající se mi o krk; otec v panamáku sedí proti mně a pobízí mě: „Dej si do nosu, děťátko…”

Závod v pytlích na školním sportovním dnu. Bože, na tohle už nechci myslet. Snažím se vypudit vzpomínku z hlavy, ale už je příliš pozdě, už se mi tam pěkně zabydlela… je mi sedm a skáču daleko přede všemi, ale být tak moc vpředu je mi strašně nepříjemné, takže se zastavím a čekám na kamarády. Dohoní mě - ale já se v tom chumlu nějak zamotám a doskáču jako poslední. Ještě dnes cítím to ponížení, slyším ten smích a v krku cítím prach a chuť banánů…

Počkat. Na chvíli se mi podaří uklidnit mozek. Banány.

Pamětí mi proletí jako blesk další vzpomínka. Zoufale se ji snažím zadržet, znovu ji vyvolat…

Hurá! Mám ji! Banánové koktejly.

V jakémsi klubu jsme pili koktejly. Co do nich prokristapána dávají?

Nedokážu ani otevřít oči. Víčka váží asi tunu a lepí se mi k obličeji, jako když jsem si kdysi jakýmsi pofidérním lepidlem přilepila umělé řasy a druhý den ráno jsem v koupelně zjistila, že na jednom oku mám slepené horní i dolní víčko a na tom horním sedí cosi, co vypadá jako chcíplý pavouk. Dneska ti to vážně sekne, Lexi.

Opatrně zvedám ruce na prsa a slyším šustot prostěradel. Takhle má prostěradla nešustí. A voní to tu trochu po citronech a mám na sobě jakési divné tričko, na které si nemůžu vzpomenout. Kde to jsem? Co se to proboha…

Páni. Že bych někoho sbalila?

Jůúú. Že bych zahnula Pechaři Daveovi? A na spaní si po noci plné vášní oblékla tričko nějakého urostlého divocha? Ale proč jsem samá modřina a boule?

Kdepak, v životě jsem nikomu nezahnula. Takže jsem nejspíš zůstala u některé kámošky nebo tak něco. Asi bych měla vstát a osprchovat se…

S vypětím sil otevřu oči a o pár centimetrů se nadzvednu.

Do háje. Co to ksakru má být?

Ležím v potemnělé místnosti na kovové posteli. Napravo ode mě je baterie tlačítek. Na nočním stolku je kytka. Když zaostřím na kapačku vedoucí z mé levé ruky k pytlíku s jakousi tekutinou, trochu ve mně hrkne.

To se mi snad jenom zdá. Ležím v nemocnici. Co se to děje? Co se stalo?

V duchu všelijak šťouchám do svého mozku, ale místo něj se mi v hlavě válí jenom velký a hloupý balon. Potřebuju kávu smrťáka. Pokouším se očima vypátrat v místnosti něco, čeho bych se mohla chytit - ale očím se do žádného pátrání nechce. Nestojí o žádnou informaci, zato by stály o zvlhčující oční kapky a tři aspiriny. Sesunu se do polštářů, zavřu oči a chvíli odpočívám. Seber se. Musím si přece vzpomenout, co se stalo. Tak strašně jsem se přece nemohla zhulákat… nebo že by?

Křečovitě se držím jediného střípku paměti, jako by to byl ostrov v oceáně. Banánové koktejly… banánové koktejly… mysli… tak sebou mrskni…

Destiny’s Child. Mám to! Neochotně se mi hlásí několik dalších vzpomínek. Šouravě, útržkovitě. Sýrové nachos. Laciné barové stoličky potažené popraskaným vinylem.

Vyrazila jsem si s holkami z práce. Do toho pofidérního klubu s růžovým neonovým stropem…, někde na konci světa, kde dávají lišky dobrou noc. Vzpomínám si, jak jsem do sebe obracela jeden koktejl za druhým a jak jsem měla příšernou náladu.

Proč jsem se vlastně cítila tak blbě? Co se stalo?

No jasně. Ty prémie. Žaludek se mi sevře důvěrně známým studeným zklamáním. Ani Pechař Dave nedorazil, i když to slíbil. Neštěstí nechodí nikdy samo. Nicméně tu nemocnici to nevysvětluje. Pokouším se maximálně se soustředit a úsilím svraštím obličej. Vzpomínám si, jak jsme všechny čtyři zavěšené do sebe tančily jako šílené ve stylu Kylie a zpívaly v karaoke „We Are Family”. Jenom matně se rozpomínám na to, jak jsem nasedala do taxíku.

Ale pak… už nic. Totální okno.

To je divné. Napíšu esemesku Fi a zeptám se, co se stalo. Sahám k nočnímu stolku - a najednou mi dojde, že tam nemám mobil. Ani na židli, ani na skříňce.

Co se s ním stalo? A kam se poděly mé šaty?

Snad mě proboha nepřepadli? Nějaký teenager v kapuci mě vzal něčím přes hlavu a já se svalila na chodník a museli mi zavolat sanitku a -

A teď mě napadá ještě mnohem horší věc. Jaké jsem měla na sobě prádlo?

Bezděky tlumeně zasténám. Co když jsem měla tu starou šedivou soupravu, kterou nosím jenom v případě, když mám všechno ostatní naházené v koši? Nebo ta citrónově žlutá tanga se Snoopym, z nichž už všude visí nitě.

Žádné výstavní kousky jsem si asi nevzala, pro Pechaře Davea by to byla věčná škoda. Otáčím hlavu ze strany na stranu a vysloužím si bolestivé škubání - ale žádné šaty ani nic podobného nevidím. Nejspíš je už doktoři hodili do spalovny, kam se v nemocnici hází nejhnusnější spodní prádlo.

A pořád ještě nevím, co tu vlastně dělám. V krku mě bolí a za sklenici vychlazeného pomerančového džusu bych dala nevím co. A vrtá mi hlavou, kde jsou všichni doktoři a sestřičky. Co když tu umírám?

„Haló!” zavolám slabým hláskem. Zní to, jako když struhadlo přejíždí po dřevěné podlaze. Čekám, jestli se někdo ozve, ale všude je ticho. Přes ty mohutné dveře mě asi sotva někdo zaslechne.

Pak mě napadne, že bych mohla zmáčknout některé tlačítko na tom panelu. Vyberu si to ve tvaru lidské postavy - a za pár vteřin se dveře otevřou. Funguje to! Vstoupí šedovlasá sestra v tmavomodrém stejnokroji a usměje se na mě.

„Dobrý den, Lexi!” pozdraví. „Jak vám je?”

„Hm, dobře, díky. Mám žízeň. A bolí mě hlava.”

„Dám vám nějaké analgetikum.” Přinese mi kalíšek z umělé hmoty s vodou a pomáhá mi posunout se na posteli nahoru.

„Vypijte to.”

„Díky,” řeknu, když se trochu napiju. „Takže… řekla bych, že jsem asi v nemocnici! Nebo v nějakých špičkových lázních?”

Sestra se zasměje. „Bohužel v nemocnici. Ale vzpomenete si, jak jste se sem dostala?”

„Ne.” Vrtím hlavou. „Abych pravdu řekla, je to pro mě záhada.” „Protože jste dostala ránu do hlavy. Vůbec si na nehodu nevzpomínáte?”

Nehoda… nehoda… A rázem se mi všechno vrátí. No jasně. Běžela jsem za taxíkem, dláždění mokré od deště, hladká podrážka levných kozaček a smyk…

Ježkovy voči. Musela jsem se pořádně praštit do hlavy. Jo. Asi jo.” Přikyvuju. „Trochu. Takže… kolik je hodin?”

„Je osm večer.”

Osm večer? No tedy! To jsem tady proležela celý den? „Já jsem Maureen.” Bere si ode mě kalíšek. „Do tohoto pokoje vás převezli před několika hodinami. Už jsme spolu prohodily pár slov.” „Vážně?” divím se. „Co jsem říkala?”

„Ono vám nebylo moc rozumět, ale pořád jste se ptala, jestli bylo něco ,utahané’.” Podívá se na mě nechápavě. „Nebo

,vytahané’.”

To je hrozné. Nejenže si oblékám obnošené prádlo, ale ještě o tom konverzuju s cizími lidmi.

„Utahané?” Snažím se vyvolat dojem, že nevím, oč se jedná. „Netuším, co to mělo znamenat.”

„Teď vypadáte dokonale při smyslech.” Maureen mi lehce natřese polštář. „Nepotřebujete ode mě ještě něco?”

„Kdyby to bylo možné, tak trochu pomerančového džusu.

A nenašla jsem tu ani mobil, ani svou tašku.”

„Všechny cennosti se ukládají do trezoru. Půjdu se tam podívat.” Vyjde ven a já se pořád trochu omámeně rozhlížím tichým pokojem. Mám pocit, jako bych u puzzle složila jenom

malinký cípeček. Pořád nevím, v jaké nemocnici jsem… jak jsem se sem dostala… oznámil to někdo mé rodině? A podvědomě cítím, že mě čeká nějaká nepříjemnost…

Strašně jsem se chtěla dostat domů. Ano. Tak to bylo. Pořád jsem říkala, že už musím jet, protože druhý den vstávám brzy. Protože…

Ach jo. Sakra.

Otec má pohřeb. Druhý den v jedenáct. Znamená to tedy… Zmeškala jsem ho? Instinktivně se snažím vstát - ale už jen při pokusu sednout si se mi začne točit hlava. Nakonec si neochotně zase lehnu na polštář. Jestli jsem pohřeb zmeškala, tak jsem ho zmeškala. S tím už nic nenadělám.

Ne že bych otce příliš dobře znala. Moc jsme se nestýkali, spíš jsem ho vnímala jako strýčka. Takový ten typ samý vtip a trochu rošťák, který voní cigaretami a alkoholem a nosí vám na Vánoce cukroví.

Jeho smrt pro mě nebyla zas tak velká rána. Šel na operaci srdce, měli mu dělat nějaké bajpasy a bylo jasné, že má šanci jedna ku jedné. Ale přesto jsem se pohřbu chtěla zúčastnit a být tam s mámou a Amy. Jakože, Amy je teprve dvanáct - a navíc je to takové vyjukané pískle. Hlavou se mi mihne její obraz, jak sedí v krematoriu vedle mámy, pod ofinou typu shetlandského poníka smrtelně vážný obličej a tiskne k sobě utahaného Modrého lva. Bez sestřiny konejšivé ruky se nedokáže na otcovu rakev ani podívat.

Jak tu ležím a představuju si ji, jak se tam snaží vypadat statečně a dospěle, najednou cítím, jak se mi valí slzy po tvářích. Dnes má otec pohřeb a já se místo toho válím v nemocnici s bolením hlavy a zlomenou nohou nebo s čím vlastně.

A můj přítel mě včera večer vyšplouchl. A najednou si uvědomím, že za mnou ani nikdo nepřijde na návštěvu. Zádní přátelé ani příbuzní nebudou sedět s úzkostlivým pohledem u mé postele a držet mě za ruku.

No jasně. Máma s Amy budou ještě nejspíš na pohřbu. A Pechař Dave se patrně někam vypařil, ale co Fi a ostatní? Kde ti jsou?

Vzpomenu si, jak jsme chodili za Debs, když jí odstraňovali zarostlý nehet. Všichni jsme se prakticky utábořili na podlaze, nosili jí Starbucky a časopisy a doprovodili ji i na pedikúru, když se jí prst zahojil. A to jenom kvůli obyčejnému nehtu na noze.

A já tu ležím v bezvědomí, na kapačce a kdovíčem ještě, a každému je to očividně fuk.

To je tedy něco. Opravdu… paráda.

Právě když se dveře otevírají a do pokoje vchází Maureen, kutálí se mi po tváři další naducaná slza. Maureen mi nese podnos a igelitovou tašku, na níž je fixou napsáno „Lexi Smartová”.

„Ale propána!” vyhrkne, když vidí, jak si otírám oči. „Zase vás to bolí?” Podává mi prášek a kelímek s vodou. „Tohle vám uleví.”

„Mockrát vám děkuju,” spolknu pilulku. „Ale to není tím. To je kvůli mému životu.” Rozhodím beznadějně rukama. „Je to naprostý průšvih, od začátku do konce.”

„Ale to jistě tak není,” utěšuje mě Maureen. „To se stává, že to někdy nevypadá nejlíp…”

„Věřte mi. Skutečně to za nic nestojí.”

„Ale to jistě…”

„S mou takzvanou kariérou to jde od desíti k pěti, přítel se na mě včera večer vykašlal a navíc jsem nedostala prémie. A z výlevky mi na podlahu pořád kape hnusná smradlavá hnědá voda.” Při té vzpomínce se otřesu. „Sousedi mě budou nejspíš za chvíli žalovat. A právě mi umřel otec.”

Je ticho. Maureen na mě chvíli vyjeveně civí.

„Tak to ano, to je, zdá se, plno nepříjemností,” řekne nakonec. „Ale to se, myslím, dá brzy do pořádku.”

„Přesně to mi říkala má kamarádka Fi!” Najednou se mi vybaví rozzářené Fiiny oči v dešti. „A vidíte, skončila jsem v nemocnici!” V zoufalém gestu ukážu na sebe. „Zdá se vám, že by se to nějak lepšilo?”

„Na to je… těžká odpověď, zlatíčko.” Maureeniny oči těkají bezmocně ze strany na stranu.

„Pokaždé, když si říkám, že je to strašné, je to za chvíli ještě horší!” Vysmrkám se a zhluboka si povzdychnu. „Jak by to bylo krásné, kdyby se mi jednou, aspoň jedinkrát, něco zázrakem podařilo, co říkáte?”

„To víte. Ale aspoň nám zůstává naděje, viďte?” Maureen se na mě soucitně usměje a natáhne se pro kelímek.

Podávám jí ho - a současně si všimnu svých nehtů. Jejda!

Co se to krucinál…

Odjakživa si koušu nehty a snažím se to všelijak maskovat. Ale tyhle nehty vypadají super. Dokonale upravené a nalakované na světle růžovo… a dlouhatánské. Vyvalím na ně překvapeně oči a snažím se vzpomenout si, co se to stalo. Šly jsme kupříkladu včera večer na nějakou manikúru nebo něco podobného a já to pustila z hlavy? Přilepili mi umělé nehty? Musí mít nějakou skvělou novou techniku, protože vůbec nedokážu najít žádný spoj.

„Abych nezapomněla, donesla jsem vám kabelku,” dodá Maureen a položí mi igelitovou tašku na postel. „Teď vám dojdu pro džus.”

„Díky,” podívám se překvapeně na igelitku. „Už jsem si myslela, že mi ji někdo štípl.”

Každopádně to je dobrá zpráva, že mám svou kabelku. S trochou štěstí se mi ještě nevybila baterie u mobilu a já budu moct poslat pár esemesek… Právě když Maureen odchází z pokoje, sáhnu do tašky - a vytáhnu elegantní a náramně draze vyhlížející kabelku od Louise Vuittona s koženými uchy.

Do háje. Zklamaně si odfouknu. Tohle není moje kabelka. Spletli si to s někým. Jak bych se já, Lexi Smartová, zmohla na kabelku od Vuittona.

„Promiňte, ale to není má kabelka,” zavolám za ní - ale dveře se už zavřely.

Chvíli roztouženě civím na tu nádheru a přemýšlím, komu asi tak patří. Asi nějaké prachaté holce, která leží se mnou na stejné chodbě. Pak kabelku položím na podlahu, zabořím se do polštářů a zavřu oči.

DVĚ

Když se probudím, prodírají se paprsky ranního slunce pod zataženými závěsy do pokoje. Na nočním stolku stojí sklenice pomerančového džusu a v rohu pokoje cosi kutí Maureen. Z ruky mi záhadně zmizela kapačka a už se začínám cítit trochu normálně.

„Dobrý den, Maureen,” zaskřehotám na ni. „Kolik je hodin?” S povytaženým obočím se Maureen ke mně obrátí.

„Pamatujete se na mě?”

„Jistěže,” podivím se. „Byla jste tu včera večer. Mluvily jsme spolu.”

„To je skvělé! Zdá se, že se dostáváte z posttraumatické amnézie. Nelekejte se!” dodá s úsměvem. „To je po zranění hlavy celkem běžná věc.”

Instinktivně zvednu ruku k hlavě a nahmatám obvaz. A jé.

To jsem si musela na těch schodech pořádně nařezat.

„Vedete si dobře,” poplácá mě Maureen po rameni.

„Vyměním vám len pomerančový džus za čerstvý.”

Ozve se zaklepání na dveře a vstoupí vysoká štíhlá žena, přibližně padesátnice. Má modré oči, vysoké lícní kosti a zvlněné, mírně prošedivělé plavé vlasy. Na sobě má červenou prošívanou vestu a dlouhé vzorované šaty, na krku jantarový náhrdelník a v ruce drží papírovou tašku.

Je to máma. Jakože, na devětadevadesát procent. Nechápu, proč si vůbec nechávám nějakou rezervu.

Jasně, je to určitě máma.

Jsem úplně vyřízená!” ovívá se rukou. „To byla ale cesta…” Podívá se na postel, jako by si vzpomněla až v poslední chvíli, a zeptá se Maureen: „Jak jí je?” Maureen se usměje. „Lexi je dnes mnohem lépe. Už není tak dezorientovaná jako včera.”

„Chválabohu!” Máma maličko ztlumí hlas. „Včera jsem měla pocit, jako bych mluvila s magorem nebo s nějakým… blbečkem.”

„Lexi není magor a teď už bude všemu, co řeknete, rozumět,” odpoví Maureen klidně.

Pravda je, že je moc neposlouchám. Vyjeveně civím na mámu. Co se to s ní stalo? Vypadá nějak divně. Zhubla. A jako by trochu… zestárla. A když přijde blíž a postaví se do světla, které na ni dopadá od okna, vypadá její obličej ještě hůř.

Je snad nemocná?

O tom bych přece něco věděla, ne? Ale vážně, jako by za jedinou noc o mnoho zestárla. Koupím jí na Vánoce Crěme de la Mer, rozhodnu se.

„Tady tě mám, holčičko.” Máma mluví přehnaně hlasitě a nápadně zřetelně artikuluje. „To jsem já. Tvá máma.” Strčí mi do ruky papírovou tašku se šamponem a dá mi pusu na tvář. Cítím z ní důvěrně známou vůni růžového parfému a psů a bůhvíproč mi to vhání slzy do očí. Ani jsem si neuvědomila, jak se tu cítím sama.

„Ahoj, mami.” Chci ji obejmout - ale ruce mi proletí vzduchem. To už se máma totiž obrací ke mně zády a dívá se na malé zlaté hodinky.

„Nemůžu se bohužel zdržet moc dlouho,” říká tak úzkostlivě, jako by svět v opačném případě vyletěl do vzduchu.

„Musím jít za specialistou kvůli Rolíčkovi.”

„Kvůli Rolíčkovi?”

„Ze Smokyina posledního vrhu, holčičko.” Máma se na mě vyčítavě podívá. „Pamatuješ se přece na Rolíčka?”

Nechápu, jak si máma může myslet, že si budu pamatovat jména všech těch jejích hafanů. Má jich minimálně dvacet, samé vipety, a kdykoli přijedu domů na návštěvu, mám pocit, že jich zase pár přibylo. Nikdy jsme doma neměli žádná zvířata

- do mých sedmnácti. Tehdy v létě, když byla máma na dovolené ve Whalesu, koupila si z chvilkového rozmaru štěně vipeta. A ze dne na den to u ní spustilo absolutní šílenství.

Já mám psy ráda. Tedy, docela. Když hned poté, co otevřete vstupní dveře, jich na vás rovnou šest neskočí. A když

nejsou rozvalení na každé židli nebo pohovce, takže si člověk nemá kam sednout. A když nejsou všechny dárky pod vánočním stromečkem jenom pro ty čokly.

Máma vytáhne z kabelky bylinný elixír Antistres. Nakape si tři kapky na jazyk a pak prudce vydechne. „Cesta sem byla příšerná,” zaúpí. „Londýňané jsou tak agresivní. S jedním řidičem dodávky jsem měla velmi nepříjemnou výměnu názorů.”

„Co se stalo?” ptám se, ale už předem vím, že matka zavrtí odmítavě hlavou.

„Nebudeme o tom mluvit,” trhne sebou tak bolestně, jako bych se jí ptala na pobyt v koncentračním táboře. „Raději na to zapomeneme.”

Za bolestivé téma, které překračuje míru snesitelnosti, považuje máma celou řadu věcí. O minulých Vánocích kupříkladu to byly mé roztrhané sandály. Nebo skutečnost, že si obecní úřad v jednom kuse stěžuje na to, že je naše ulice posetá psími výkaly. Nebo potíže všeho druhu. Které s sebou nese život.

„Přinesla jsem ti pohled,” oznamuje mi a přehrabuje se v kabelce. „Kam jsem ho jen dala? Od Andrewa a Sylvie.”

Podívám se na ni překvapeně. „Od koho?”

„Od Andrewa a Sylvie, našich sousedů!” opakuje rozmrzele, jako bych se jí ptala na naprosto samozřejmou věc.

Jenomže naši sousedé se nejmenují Andrew a Sylvie.

Jmenují se Philip a Maggie.

„Mami…”

„No prostě tě pozdravují,” skočí mi do řeči. „A Andrew se tě chtěl zeptat na něco ohledně lyžování.” Lyžování? Já přece neumím lyžovat.

„Mami…,” zapomenu na své zranění, chytím se za hlavu a bolestně zamrkám. „O čem to mluvíš?”

„Už jsem tady!” Maureen se vrací do pokoje s pomerančovým džusem. „Za chvilku se na vás přijde podívat doktor Harman.”

„Už musím jít, holčičko.” Máma vstává. „Nechala jsem auto na takovém neskutečně drahém parkovišti. Člověka by tam stáhli z kůže! Chtějí za to osm liber!”

Ani to neříká správně. Tolik se za parkování neplatí. Vím

určitě, že se platí jenom pět liber, tedy ne že bych měla auto.

Sevře se mi žaludek. Proboha, máma začíná ztrácet rozum. To bude ono. Je jí, chudince, teprve čtyřiapadesát, a už se u ní projevuje senilit?. Musím si o ní promluvit s nějakým lékařem.

„Ještě se za tebou přijdu podívat s Amy a Erikem,” míří ke dveřím.

Erikem? Vážně dává těm psům divná jména.

„Prima, mami,” usměju se na ni vesele, abych jí zvedla náladu. „Už se na ně těším.”

Napiju se trochu džusu a cítím se poněkud v šoku. Kdo by si nemyslel, že je jeho matka víceméně cvok. Ale tohle je už krapet moc. Co kdyby musela jít do domova důchodců? Co bych si počala s těmi hafany?

Mé úvahy přerušilo zaklepání na dveře, po němž vejde poměrně mladý tmavovlasý lékař následovaný třemi spolupracovníky.

„Zdravím vás, Lexi,” prohlásí příjemným, energickým hlasem. „Já jsem doktor Harman a jsem jedním z neurologů této nemocnice. Tohle je Nicole, odborná sestra, a Diana a Garth, lékaři, kteří se tu připravují na atestaci. Tak jak se dneska cítíte?”

„Dobře! Jenom ta levá ruka mě trochu zlobí,” přiznávám.

„Jako že celou noc jsem na ní spinkala a teď mě neposlouchá?”

Zvednu levou ruku, abych mu předvedla, o čem mluvím, a opět s úžasem pozoruju svou manikúru. Musím se zeptat Fi, kam jsme to včera večer šly.

„Dobře,” doktor kývne. „Tak se na to podíváme; možná budete potřebovat trochu rozcvičit. Ale nejdřív vám musím

položit několik otázek. Omlouvám se, jestli se vám některé budou zdát směšně jednoduché.” Vyšle ke mně profesionální úsměv a já z něj cítím, že tohle všechno už říkal možná tisíckrát. „Řekněte mi, jak se jmenujete.”

„Jmenuju se Lexi Smartová,” odpovím bez váhání a doktor Harman si odškrtne ve složce jednu položku.

„Kdy jste se narodila?”

„1979.”

„Výborně.” Udělá další poznámku. „Takže, Lexi, když jste bourala, narazila jste hlavou o přední sklo. Na mozku se vám vytvořilo pár menších otoků, ale zatím to vypadá, že jste měla velké štěstí. Nicméně si musím ještě pár věcí ověřit.” Zvedne propisovací tužku. „Podívejte se nahoru na tužku. Budují pohybovat ze strany na stranu…”

Tihleti doktoři nepustí člověka vůbec ke slovu!

„Promiňte!” Zamávám rukou, abych upoutala jeho pozornost. „Musel jste si mě s někým splést. Já jsem přece nebourala.”

Doktor Harman se zamračí a listuje v chorobopisu o dvě stránky zpět. „Tady stojí, že pacientka byla účastnicí automobilové nehody.” A pohledem žádá přítomné o souhlas.

Proč se ptá personálu? To mně se to přece stalo.

„Tak to tam napsali špatně,” prohlásím sebejistě. „Šly jsme s kamarádkami do jednoho klubu a pak jsme běžely k taxíku a já jsem spadla. To se mi stalo. Dobře si to pamatuju.”

Doktor Harman a Maureen se na sebe udiveně podívají.

„Byla to určitě dopravní nehoda,” šeptá Maureen. „Dvě auta, čelní náraz. Byla jsem zrovna dole na pohotovosti a viděla jsem ji na vlastní oči. I toho druhého řidiče. Ten měl myslím nekomplikovanou zlomeninu ruky.”

„Nemohla jsem se účastnit automobilové nehody.” Úporně se snažím zachovat klid. „Tak zaprvé, nemám auto. A neumím ani řídit!”

Jednou se to naučím, to je jasné. Ale po přestěhování do Londýna jsem to zatím nepotřebovala a autoškola je strašně drahá a zatím to ani nevypadá, že bych si mohla nějaké auto dovolit.

„Takže vy nemáte…” Doktor Harman otočí stránku a očima pátrá v záznamech. „Mercedes kabriolet?”

„Mercedes?” Odfrknu si posměšně. „To má být vtip?”

„Ale tady se píše…”

„Hele,” skočím mu pokud možno zdvořile do řeči. „Já vám povím, kolik si vydělá pomocná kancelářská síla v Deller Carpets, jo? A vy mi pak řeknete, jestli si za to koupí mercedes kabriolet.”

Doktor Harman otevře ústa, aby něco řekl, ale vyruší ho jeho kolegyně, která mu poklepe na rameno. Napíše v rychlosti něco do bloku a doktoru Harmanovi údivem spadne brada na prsa. Podívá se na lékařku, která povytáhne obočí, koukne na mě a pak ukáže ještě jednou na papír. Vypadají jako párek nešikovných klaunů.

Doktor Harman udělá pár kroků ke mně a zasmušile a soustředěně si mě prohlíží. Žaludek se mi sevře neblahým tušením. Dívala jsem se na Pohotovost, a tak vím, co takové pohledy znamenají.

Lexi, podívali jsme se na výsledky vyšetření a objevila se nám tam taková nečekaná věcička. Tedy, možná to vůbec nic neznamená.

Jenomže nakonec se vždycky ukáže, že to znamená sakramentsky hodně. Proč by vás tam také jinak dávali, že?

„Mám něco vážného?” ptám se téměř agresivně a snažím se ovládnout rozechvělý hlas. „Řekněte mi to, prosím vás!”

V duchu si tvořím abecední seznam nejhorších možností. Díra v srdci. Rakovina. Zlomená noha. Nebo mi ji už ufikli a jenom mi to nechtějí říct. Nenápadně si ji snažím pod přikrývkou nahmatat.

„Ještě vám položím jednu otázku, Lexi,” říká doktor Harman o poznání vlídnějším hlasem. „Povězte mi, který teď máme rok!” „Jakože který je rok?” vytřeštím na něj oči.

„Žádný strach,” snaží se mě uklidnit, „prostě mi to řekněte.

Je to jedna z našich standardních otázek.”

Dívám se z jednoho na druhého. Určitě na mě něco šijí, ale nedokážu uhodnout co.

„Je 2004,” řeknu nakonec.

V pokoji se rozhostí podivné ticho, jako by všichni zadrželi dech. „A máme to.” Doktor Harman se posadí ke mně na postel. „Dnešní datum, Lexi, je 6. května 2007.”

A zdá se, že to myslí vážně. I všichni ostatní se tváří vážně. Mozkem mi projede smrtelný úlek - ale téměř okamžitě mi to dojde a já si zhluboka oddechnu. To bude ta finta!

„Ha, ha,” obrátím oči v sloup. „Doufám, že se bavíte. To vám nakukala Fi? Nebo Carolyn?”

„Žádnou Fi ani Carolyn neznám,” odpoví doktor Harman a nespouští přitom ze mě oči. „A opravdu nežertuji.”

„Myslí to vážně, Lexi,” vloží se do toho jeho kolegyně.

„Máme rok 2007.”

„No ale… to je budoucnost” řeknu na to hloupě. „Chcete mi namluvit, že vymysleli stroj času?” Nucené se zasměju, ale nikdo se ke mně nepřidá.

„Lexi, musí to být pro vás šok,” říká Maureen a klade mi konejšivě ruku na rameno. „Ale je to pravda. Je květen 2007.”

Nejspíš se mi přerušilo spojení mezi pravou a levou hemisférou nebo tak něco. Slyším, co říkají, ale je to tak ujeté… Včera byl rok 2004. Jak jsme mohli přeskočit tři roky?

„Hele, 2007 být nemůže,” namítám a snažím se nedat najevo, jak mě to vyděsilo. „Je 2004. Nejsem přece blbá…”

„Tak se nerozčilujte.” Doktor Harman vyšle k ostatním varovný pohled. „Půjdeme na to pomalu. Co kdybyste nám řekla, na co poslední si vzpomínáte?”

„No tak, dobře…” Promnu si obličej. „Naposled si vzpomínám, jak jsme se s několika kamarádkami z práce šly včera večer někam pobavil. V pátek večer. Zašly jsme do klubu… a pak jsme se snažily v dešti chytit taxík a já jsem uklouzla na schodech a spadla jsem. A probudila jsem se v nemocnici. To bylo 20. února 2004.” Třese se mi hlas.

„Pamatuju si to datum proto, že můj otec měl druhý den pohřeb! A já tam nedorazila, protože jsem uvízla tady!”

„Lexi, to se stalo už před víc než třemi lety,” vysvětluje mi Maureen laskavě.

Zdá se, že si je tím jistá. Všichni tak vypadají. Dívám se jim do očí a zmocňuje se mě panika. Je rok 2004, já to vím. Já to tak cítím.

„A na co ještě si pamatujete?” ptá se doktor Harman. „Od toho večera zpětně.”

„Co já vím,” říkám nejisté. „Byla jsem v práci… šla jsem domů… a tak!”

„Jsou ty vaše vzpomínky trochu jako v mlze?”

„Trochu ano,” připouštím neochotně a vtom se rozletí dveře. Lékařka před chvílí odešla z místnosti a teď se vrací s výtiskem Daily Mail v ruce. Cestou k mé posteli se podívá na Harmana. „Mám?”

„Ano,” přikývne. „To je dobrý nápad.”

„Podívejte, Lexi,” ukáže nahoru na datum. „To jsou dnešní noviny.”

S příšerným pocitem čtu 6. května 2007. Ale stejně… jsou to jenom slova na papíře, to vůbec nic nedokazuje. Podívám se na dolní část stránky na fotografii Tonyho Blaira.

„Páni, ten ale zestárl!” vykřiknu spontánně.

Stejně jako máma, proletí mi hlavou a v zádech mě zamrazí.

Ale… ani to ještě nic nedokazuje. Třeba je to jenom tou fotkou.

Třesoucí se rukou otáčím stránku. V místnosti je hrobové ticho; všichni mě napjatě sledují. Očima těkám z jednoho

titulku na druhý-ÚROKOVÉ SAZBY STOUPNOU… KRÁLOVNA NA STÁTNÍ NÁVŠTĚVĚ - pak mi utkví zrak na knižní nabídce: 50% slevy na veškerou fantasy včetně knihy Harry Potter a princ dvojí krve.

No nazdar. Celé tělo mě začalo svědit. Přečetla jsem všechny Harry Pottery, všech pět knih. A na žádného prince dvojí krve jsem nenarazila.

„Co je to?” Snažím se mluvit, jako by o nic nešlo, a ukážu na nabídku. „Co je ten Harry Potter a princ dvojí krve?“

„To je poslední díl,” říká lékařka Diana, která je tu na praxi.

„Už to vyšlo před dlouhou dobou.”

Bezděky zalapám po dechu. „Takže to je šestý Harry Potter?”

„Brzy má vyjít sedmý díl!” Její kolega popojde ke mně o několik dychtivých kroků. „A hádejte, co se stane na konci šestého dílu…”

„Pšt!” okřikne ho Nicole. „Neříkejte jí to!”

Začnou se o to přít, ale já je už neposlouchám. Civím na novinovou stránku, dokud mi písmenka nezačnou skákat před očima. Tak proto vypadá všechno tak divně. Popletená není máma - ale já.

„Tak jsem tu ležela v komatu…,” těžce polknu, „… celé tři roky?”

Nemůžu tomu uvěřit. To jsem se tedy pořádně prospala. Celé tři roky všichni čekali, až se proberu. A svět se točil dál beze mě. Mí příbuzní a přátelé mi patrně nahrávali pásky, sedávali u mě do noci, zpívali písničky a tak…

Ale doktor Harman vrtí hlavou. „Ne, tak to není. Přijali jsme vás, Lexi, teprve před pěti dny.”

Cože?

Tak to prrr! Tohle je už na mě trochu moc. Přijali mě sem před pěti dny v roce 2004 - a teď jsem se nějakým kouzlem přenesla do roku 2007? Kde to jsme, v nějaké bláznivé Narnii?

„Já tomu nerozumím!” zablekotám a odstrčím noviny od sebe. „Mám snad halucinace? Nebo jsem se zbláznila?“

„Ale ne!” konejší mě doktor Harman soucitně. „Myslím, že máte to, čemu říkáme retrográdní amnézie. To se někdy po úrazech hlavy stane, ale mám takový pocit, že ta vaše se možná trochu protáhne…”

Mluví dál, ale můj mozek se jeho slovům vzpírá. Rozhlížím se po ostatních a najednou se mě zmocní podezření. Všichni vypadají jako rakové divné karikatury. Nejspíš to vůbec žádní doktoři nejsou. Ležím vůbec ve skutečné nemocnici?

„Ukradli jste mi ledvinu?” zachrčím na ně s vytřeštěnýma očima. „Co jste se mnou provedli? Nemůžete mě tu držet. Zavolám policii…” Snažím se vyskočit z postele.

„Lexi,” Nicole mě chytne za rameno. „Nikdo vám tu nechce ublížit. Doktor Harman mluví pravdu. Ztratila jste paměť a to vás tak vyvedlo z míry.”

„Chápeme, že vás to děsí a že si myslíte, že jsme se na vás domluvili. Ale říkáme vám pravdu.” Doktor Harman se mi zadívá pevně do očí. „Zapomněla jste na kus svého života, Lexi. Jenom vám to vypadlo Z hlavy. Nic jiného se nestalo.”

Chce se mi brečet. Nejsem si jistá, že mi nelžou, že to není jenom obrovský podfuk. Hlavu mám jak včelín…

A najednou strnu. Jak jsem se převalovala, vyhrnul se mi u lokte rukáv košile a já tam vidím malou jizvu ve tvaru V. Jizvu, kterou jsem tam předtím neměla. Jizvu, na niž si nevzpomínám.

Každopádně není nová. Musím ji už mít několik měsíců.

„Lexi, stalo se něco?” ptá se doktor Harman.

Nejsem schopná mu odpovědět. Nemůžu spustit oči z neznámé jizvy.

„Není vám něco?” ptá se znovu doktor Harman.

S bušícím srdcem kloužu pohledem k prstům na ruce. To nejsou umělé nehty, že ne? Akrylové nevypadají tak dobře. To

jsou mé opravdové nehty. A takhle mi rozhodně nemohly narůst za pět dnů.

Jako bych odplavala z mělčiny na kilometrovou šedivou hlubinu.

„Vy tedy říkáte…,” musím si odkašlat. „Ze mi z hlavy vypadly poslední tři roky.”

„Úplně přesně vám to říct nemůžu, ale v této chvíli to tak nějak vypadá,” přikyvuje doktor Harman.

„Mohla bych se prosím vás ještě jednou podívat do těch novin?” Třesoucí se rukou si je beru od sestry. Otáčím listy a na každém je totéž datum. 6. května 2007. 6. května 2007.

Opravdu je rok 2007. Z čehož plyne, že… Proboha, je mi dvacet osm.

Jsem stará baba.

TŘI

Uvařili mi silný čaj. Třeba mě chtěli tím šálkem čaje vyléčit z amnézie.

Dej pokoj. Nebuď na ně zlá. Ten čaj mi přišel docela vhod.

Aspoň se mám čeho chytit. Aspoň něco je skutečné.

Doktor Harman hovoří o neurologických vyšetřeních a cétéčku a já ho, ani nevím jak, dokážu sledovat. S ledovým klidem přikyvuju, jako bych říkala: Jasně, co by ne. Nemám nic proti.” Ale uvnitř vůbec nejsem klidná. Jsem úplně bez sebe. Pravda mi ve vnitřnostech vybuchuje jako sopka, až mi jde z toho hlava kolem.

Když nakonec lékaře pagerem odvolají, cítím ohromnou úlevu. Stejně už dávno nevím, co mi říká. Napiju se čaje a sesunu se do polštářů. (Beru zpět všechny předchozí jedovatosti o čaji. Tak dobrý jsem už dlouho nepila.)

Maureen má už po službě a se mnou v pokoji zůstává plavovlasá sestřička Nicole, která mi zapisuje údaje do karty. Jak se cítíte?”

„Tedy, povím vám, že vážně divně,” pokouším se usmát.

„To se vám ani nedivím.” Soucitně se na mě usměje. „Ale nic si z toho nedělejte. Váš mozek se prostě jenom snaží restartovat.”

Pozoruju ji, jak se dívá na hodinky a zapisuje do karty čas.

„Když má člověk amnézii,” odhodlám se k otázce, „vrátí se mu jeho vzpomínky?”

„Obvykle ano,” přikývne rázně na mé uklidnění.

Stisknu pevně víčka a usilovně se snažím vrátit ve vzpomínkách co nejdál v čase. Pátrám, jestli jsem schopná na něco navázat, jestli bych se nemohla čehokoli zachytit.

Ale nic tu není. Jen černé prázdno bez sebemenšího záchytného bodu.

„Povězte mi něco o roce 2007.” Otevřu oči. „Kohopak teď máme za ministerského předsedu? A koho mají v Americe za prezidenta?”

„Ministerským předsedou je Tony Blair,” odpoví Nicole.

„A v Americe je prezidentem Bush.”

„Vida. Takže žádná změna.” Uvažuju, nač se ještě zeptat.

„No a… už se nějak vyřešilo globální oteplování? A už se dá vyléčit AIDS?”

Nicole pohodí rameny. „Kdepak.”

Člověk by čekal, že se to za tři roky přece jen trochu pohne. Že na něco přijdou. Abych pravdu řekla, ten rok 2007 není nic extra.

„Nechcete nějaký časopis?” dodá Nicole. „Já teď jdu nachystat snídani…” Vyklouzne ze dveří a rychle se vrací s časopisem Hello! v ruce. Přeletím očima titulky na obálce - a zarazím se.

„Jennifer Anistonová a její nová akvizice,” čtu nahlas nejistým hlasem. „Jaká nová akvizice? K čemu by jí byla?”

„Jo tohle,” Nicole nevzrušeně sleduje můj pohled. „To víte, že se s Bradem Pittem rozešla?”

„Jennifer se rozešla s Bradem?” vytřeštím na ni oči. „To nemyslíte vážně! To nemůže být pravda!”

„Ufrnkl jí s Angelinou Jolie. Mají spolu holčičku.”

„Ne!” kvílím. „Vždyť byli tak báječný pár! Ohromně jim to slušelo a měli tak úžasnou svatbu a tak…”

„Takže teď už jsou rozvedeni.” Nicole pohodí rameny, jako by celkem o nic nešlo.

Tohle bude můj konec. Jennifer s Bradem rozvedeni.

Najednou je to pro mě úplně jiný svět.

„Všichni si na to docela rychle zvykli.” Nicole mě konejšivě poplácá po rameni. „Přinesu vám snídani. Chtěla byste starou dobrou anglickou nebo kontinentální nebo ovocnou mísu? Nebo všechno dohromady?”

„Hm… kontinentální, prosím. Mockrát vám děkuju.” Otevřu časopis - a hned ho odložím. „Moment. Ovocnou mísu? To snad státní zdravotnictví dostalo nějakou finanční injekci?”

„Tady nejste ve státní nemocnici.” Nicole se usměje. „Toto je soukromé sanatorium.”

Soukromé sanatorium? Nic takového si přece nemůžu dovolit.

„Doleju vám čaj…” Nicole mi z elegantní porcelánové konvice nalévá do šálku.

„Počkat!” vykřiknu vyděšeně. Nemůžu se tu nalévat čajem. Když tu jeden šálek bude nejmíň za padesát liber. „Co se děje?” diví se Nicole.

„To si nemůžu dovolit,” zadrmolím rozpačitě. „Omlouvám se, ale vážně nevím, jak jsem se do takového nóbl podniku vůbec mohla dostat. Měli mě odvézt do státní. Klidně odtud vypadnu…”

„Ale pobyt tady vám kryje vaše soukromé zdravotní pojištění,” říká Nicole překvapeně. „Nemusíte se bát.”

„Aha,” zarazím se. „No tak dobře.”

Já že si platím soukromé zdravotní pojištění? Už asi jo. Takže mi je dvacet osm. A mám pěkně za ušima. Je mi dvacet osm let.

Žaludek se mi sevře, jako když jsem to slyšela poprvé. Jsem teď někdo jiný. Už to nejsem já.

Jakože, jasně že to jsem já. Ale má osmadvacetiletá verze. A jen Pánbůh ví, co to znamená. Soustředěně zírám na svou osmadvacetiletou ruku, jako by mi to mohla nějak vysvětlit. Když si někdo může dovolit soukromé zdravotní pojištění a opravdu prvotřídní manikúru a…

No počkat. Pomalu otáčím hlavu a zaostřím na parádní kabelku od Louise Vuittona.

Ne. To není možné. Tahleta značková kabelka, kterou nosí filmové hvězdy, musí stát majlant, takže doopravdy nemůže být…

„Nicole?” polknu a snažím se mluvit nenucené. „Myslíte… že by ta taška mohla být… moje?“

„Asi jo,” přisvědčí Nicole. „Můžu se vám do ní podívat…” Otevře kabelku, vytáhne z ní peněženku ve stejném stylu a s lupnutím ji otevře. „Ano, je vaše.” Natočí peněženku ke mně, abych viděla platinovou amexku se jménem „Lexi Smartová”.

Civím na vyražená písmena a hlava mě brní. Je to má platinová kreditní karta. Je to má kabelka.

„Ale takové kabelky stojí… kolem tisíce liber,” zajíknu se.

„To já vím,” Nicole se rozesměje. „No tak se uklidněte. Je skutečně vaše.“

Bázlivě sahám na kožená ucha, téměř se jich neodvažuju dotknout. Jakože… jak jsem k ní přišla? To mám tak velký plat nebo co?

„Takže jsem měla skutečně bouračku?” Najednou chci o sobě vědět úplně všechno. „A vážně jsem řídila? A mercedes?“

„Už asi ano.” Všimne si mého nedůvěřivého pohledu.

„Copak nemáte Mercedes 2004?”

„Děláte si legraci? Vždyť neumím ani řídit!”

Kdy jsem se to naučila? Odkdy si prokristapána můžu dovolit značkové kabelky a mercedesy?

„Koukněte se do kabelky,” navrhuje Nicole. „Možná tam najdete něco, co vám osvěží paměť.”

„Ano, to je dobrý nápad.” Otevírám kabelku a žaludek mi nervózně cuká. Zevnitř na mě dýchne vůně kůže smíšená s jakýmsi neznámým parfémem. Sáhnu dovnitř - a nejdřív vytáhnu malou pozlacenou pudřenku od Estée Lauder. Bez meškání ji otevřu a podívám se do zrcátka.

„Máte trochu pošramocený obličej, Lexi,” varuje mě rychle Nicole. „Toho si nevšímejte, to se zahojí.”

V malinkém zrcátku vidím vlastní oči a trochu se mi uleví. Jsem to pořád já, i když mám na jednom víčku velkou odřeninu. Nakláním zrcátko do všech úhlů, abych měla co největší záběr. Při pohledu na svou ovázanou hlavu sebou

trochu trhnu. Sklopím zrcátko níž - na rty, které vypadají podivně plné a růžové, jako bych se celou noc s někým líbala, a…

Propána.

Tohle nejsou moje zuby. Tyhle jsou bílé jako sníh. Celé se třpytí. Dívám se na ústa někoho jiného.

„Není vám něco?” řekne Nicole a přeruší můj úžas. „Lexi?”

„Potřebovala bych nějaké pořádné zrcadlo,” podaří se mi nakonec vykoktat. „Musím se pořádně prohlédnout. Nemáte tu nějaké, které byste mi mohla přinést?”

„Jedno zrcadlo je v koupelně.” Nicole přistoupí k mé posteli. „Vlastně to vůbec není tak špatný nápad, protože byste se měla stejně trochu hýbat. Já vám pomůžu…”

Podaří se mi slézt z vysoké železné postele. Nohy mám jako z tvarohu, ale přece jen mě donesou do přilehlé koupelny.

„Poslyšte,” připomíná mi Nicole, „máte pár šrámů a modřin, takže se nelekněte. Zvládnete to?”

„Ano. To půjde. Jenom mi ukažte, kde ho máte.” Zhluboka se nadechnu a seberu veškerou odvahu. Nicole zavře dveře, jejichž celou zadní stranu pokrývá zrcadlo.

Jsem to… já?

Nenacházím slov. Klepou se mi kolena. Přidržím se věšáku na ručník a snažím se ovládnout.

„Já vím, že teď nevypadáte nejlíp.” Nicole mě pevně chytí rukou. „Ale věřte mi, jsou to jenom povrchová zranění.”

Ale já se na své škrábance vůbec nedívám. Ani na obvaz, ani na stehy na čele. Dívám se na to, co je pod tím.

„Tohle nejsem…,” ukážu na vlastní odraz v zrcadle. „Takhle já přece nevypadám.”

Zavřu oči a snažím si vzpomenout, jak jsem vypadala, jenom abych se ujistila, že jsem se nezbláznila. Šedohnědé střapaté vlasy, modré oči, mírná nadváha. Celkem příjemný, ale tuctový obličej. Černé oční linky a jasně růžová rtěnka z Tesca. Klasický vzhled Lexi Smartové.

A pak znovu otevřu oči. Ze zrcadla na mě hledí úplně jiná holka. Vlasy mám po nehodě místy trochu zacuchané, ale zbytek je nebývale rovný a krásně hladký a v odstínu čerstvě vylouplého kaštanu. Po kudrnách ani památky. Nehty na nohou mám nádherně růžové a vyleštěné. Nohy mám do zlata opálené a jsem o trochu štíhlejší. A mám vypracovanější svaly.

„Něco se změnilo?” Nicole se na mě zvědavě dívá do zrcadla.

„Všechno!” vyhrknu. „Jako bych se najednou celá… leskla.”

„Leskla?” Nicole se zasměje.

„Vlasy, nohy, zuby…” Nemůžu spustit oči z dokonalých bílých perliček. Tohle muselo stát fůru peněz. „Hezké,” prohodí zdvořile.

„Ne. Ne, ne.” Energicky vrtím hlavou. „Vy mi nerozumíte. Měla jsem absolutně strašné zuby. Pro nic za nic mi taky neříkali Křivozubka.”

Jak se tak dívám, to už muselo být pěkně dávno.” Nicole pobaveně povytáhne obočí.

„A ohromně jsem zhubla… a v obličeji vypadám úplně jinak, není mi vůbec jasné, jak se to…” Pátravě zkoumám své rysy a snažím se zjistit, co se mohlo stát. Obočí mám tenčí a pečlivě upravené…, rty mám zničehonic mnohem plnější… V náhlém podezření se důkladně prohlížím. Nenechala jsem si udělat nějakou plastiku? Stal se ze mě člověk, na němí pracují týmy plastických lékařů?

Odcházím od zrcadla a hlava se mi točí.

„To si tak neberte.” Znepokojená Nicole spěchá ke mně.

„Prožila jste velký otřes. Možná byste měla postupovat po malých krůčcích.”

Nehledě na její radu vrhnu se na kabelku od Louise Vuittona, vytahuju jednotlivé věci a podrobně si je prohlížím, jako bych z nich mohla něco významného vyčíst. Páni, jenom se na to podívejte. Přívěsek na klíče od Tiffanyho, sluneční brýle z Prady, lesk na rty nikoli z Tesca, nýbrž od Lancóme.

A tady je malý světlezelený kapesní kalendář od Smythsona. Na chvíli zaváhám, sbírám veškerou odvahu - a pak ho otevřu. Když na titulní straně spatřím nepochybně vlastním rukopisem napsáno Lexi Smartová, 2007, trochu sebou trhnu. Tohle jsem určitě psala já. A ten načepýřený ptáček támhle v rohu je stoprocentně ode mě. Ale vůbec si na to nepamatuju.

S pocitem, že špehuju sama sebe, začnu listovat stránečkami. Na všech jsou zaznamenány schůzky: Oběd 12.30. Na skleničku s P. Schůzka s Gillem — výtvarná stránka. Ale všechna jména jsou zapsána iniciálami a zkratkami. To mi moc neřekne. Při listování vypadne z diáře útlý svazek vizitek. Jednu z nich vezmu do ruky, přečtu si jméno - a strnu.

Je to vizitka společnosti Deller Carpets, v níž pracuju, ale s novým módním logem. A výraznou šedočernou barvou je tam napsáno:

Lexi Smartová

Ředitelka oddělení podlahových krytin

Mám pocit, jako by se pode mnou propadala podlaha.

„Lexi?” Nicole mě sleduje s mírným znepokojením. „Najednou jste velmi zbledla.”

„Podívejte.” Podávám jí vizitku a snažím se přitom ovládnout. „Tady na té vizitce stojí, že jsem ,ředitelka’. To je šéfová celého oddělení. Jak bych se já mohla stát šéfovou?” vyjeknu bezděky rezavým hlasem. „Pracuju u společnosti necelý rok a nedali mi ani prémii!”

Třesoucí se rukou zastrčím vizitku mezi stránky diáře a pátrám dál v kabelce. Musím najít mobil. Musím zatelefonovat kamarádkám, příbuzným, někomu, kdo ví, co se vlastně děje…

Už ho mám.

Je to nový elegantní model, který sice neznám, ale který mi nedělá problémy. Nemám žádné zprávy v hlasové schránce,

jenom jeden nový text, který jsem ještě nečetla. Vynoří se mi na malé obrazovce a já na něj mlčky civím.

Trochu se opozdím, při nejbližší příležitosti zavolám. E.

Kdo je E? Lámu si hlavu, ale nenapadá mě ani jeden člověk, jehož jméno začíná na E. Někdo nový v práci? Procházím doručenými zprávami - a hned ta první je opět od E.:

„Nesouhlasím. E.”

Je E. můj nový přítel nebo tak něco?

Zprávy si projdu později. Teď si musím promluvit s někým, kdo mě zná a kdo mi může vysvětlit, co se ty poslední tři roky se mnou dělo… Navolím Fiino číslo, ťukám nehty do stolku a čekám, až to zvedne.

„Dobrý den, dovolali jste se k Fioně Roperové, nechejte mi prosím vzkaz.”

„Ahoj, Fi,” vyhrknu, jen co zazní zvukový signál. „To jsem já, Lexi! Hele, vím, že to zní divně, ale měla jsem autohavárii. Jsem v nemocnici a prostě… potřebuju s tebou mluvit. Docela naléhavě. Můžeš mi brnknout? Čau!” Hned jak domluvím, položí Nicole na mobil vyčítavě ruku.

„To se tady nesmí používat,” prohlásí. „Ale můžete si zatelefonovat pevnou linkou. Přinesu vám aparát.”

„Dobře,” kývnu. „Díky.” Právě se začínám probírat došlými zprávami, když na dveře někdo zaklepe a vejde další sestra s několika igelitovými taškami.

„Donesla jsem vám šaty…”

Položí mi igelitky na postel. Z jedné vytáhnu černé džíny a nevěřícně na ně zírám. Co to proboha je? Pás je příliš vysoko a jsou strašně úzké, skoro jako legíny. Dají se vůbec přetáhnout přes kozačky?

„Seven For All Mankind,” povytáhne Nicole obočí.

„Suprové.”

Co to povídá?

„Taky bych je chtěla,” pohladí obdivné nohavici.

„Takových dvě stě babek, co?” Dvě stě babek? Za džíny?

„A tady máte šperky,” dodá druhá sestra a podává mi průhledný igelitový sáček. „Museli jsme vám je sundat kvůli rentgenu.”

Dosud vyjevená z džin si od ní beru sáček. Nikdy jsem si na šperky nepotrpěla, nepočítám-li náušnice z Topshopu a hodinky Swatch. S pocitem děcka rozbalujícího vánoční dárky vysypávám z igelitu zlatou hromádku. Je v ní nádherný zlatý tepaný náramek a ve stejném stylu i náhrdelník plus hodinky.

„Júúú. To je krása.” Obracím opatrně náramek v rukou a z igelitového sáčku vytáhnu ještě dvě visací náušnice. Je do nich zapletený prstýnek, který po chvíli opatrně uvolním.

Obě sestry zatají dech. Jedna špitne: „Můjtybože.”

V ruce držím obrovský prsten s diamantem, který se přeskvostně třpytí. Něco takového člověk vidí jenom ve filmech. A to ještě na temně modrém sametu ve výkladní skříni luxusního zlatnictví bez cenovky. Nakonec se mi od něj podaří odtrhnout oči a vidím, že i obě sestry jsou z něj u vytržení.

„Počkat!” vykřikne najednou Nicole. „Ještě tam cosi je. Otevřete ruku, Lexi…” Obrátí sáček vzhůru nohama a zatřepe s jeho růžkem. V nastalém tichu mi vypadne do dlaně jednoduchý zlatý kroužek.

Dívám se na něj a v uších mi začne hučet.

„Takže vy jste vdaná!” zvolá Nicole.

Ne. To tedy ne! To bych si snad pamatovala, kdybych byla vdaná! Určitě bych to v hloubi srdce věděla, amnézie neamnézie. Obracím prstýnek ve ztuhlých prstech a chvíli mě polévá horko a střídavě se třesu zimnicí.

„Je vdaná.” Přikývne druhá sestra. Jste, miláčku. Vypadlo vám to z hlavy?”

Oněměle přikyvuju.

„Vy si na svou svatbu nepamatujete?” vyjeví se Nicole. „Vy si nevzpomínáte na svého manžela?”

„Ne.” Najednou se strašlivě leknu. „Snad jsem si propánakrále nevzala Pechaře Davea?”

„No to já nevím!” zahihňá se Nicole a plácne se rukou přes pusu. „Promiňte, ale vypadala jste tak vyděšeně. Nepamatuješ si náhodou na jeho jméno?” Podívá se na svou kolegyni, ale ta vrtí hlavou.

„Bohužel, byla jsem na jiném oddělení. Ale vím, že se tu nějaký manžel vyskytuje.”

„Hele, v prstenu je cosi vyryté!” vykřikne Nicole a vezme mi ho. A. S. a E. G., 3. června 2005.”’ Zanedlouho budeme mít druhé výročí. Nicole mi vrací prsten. „To jste vy?”

Dech se mi zrychlí. A je to tady. Vyryté do masivního zlata. Já jsem A. S.,” vysvětluju. „A. jako Alexia. Ale kdo je E. G.,

nemám zdání.”

To E. z mého mobilu, dojde mi najednou. To on mi posílal tu zprávu. Můj manžel.

„Asi si půjdu trochu opláchnout obličej…” S pocitem závrati klopýtám do koupelny, opláchnu si obličej, opřu se o studené smaltované umyvadlo a upřeně zírám na odraz svého potlučeného, známého a zároveň cizího obličeje. Mám pocit, že omdlím. Někdo si snad ze mě dělá legraci? Nebo se mi to jenom zdá?

Je mi dvacet osm let, mám dokonale bílé zuby, kabelku od Louise Vuittona, vizitku, která mě povýšila na „ředitelku oddělení”, a manžela.

Jak se to krucinál vůbec mohlo stát?

ČTYŘI

Edward. Ethan. Errol.

Už je to víc než hodina, a já se dosud z toho šoku neprohrála. Nevěřícně hledím na svůj snubní prsten, který leží vedle mě na nočním stolku. Já, Lexi Smartová, mám manžela. Na to, abych měla manžela, se necítím dost stará.

Elliott. Eamonn. Egbert. Bože, jen ať to není Egbert.

Důkladně jsem prošmejdila kabelku od Louise Vuittona. Pročetla jsem diář od začátku do konce a zase zpátky. Prošla jsem si všechna čísla uložená v mobilu, ale žádného E se mi nepodařilo vypátrat. Člověk by řekl, že jméno vlastního manžela by nemělo vypadnout z hlavy. Člověk by řekl, že se mi hluboko vrylo do duše.

Dveře se otevřou a já ztuhnu strachem, že by to mohl být on. Ale je to zase máma, je celá zrůžovělá a ustaraná.

„Ti policajti nemají vůbec srdce. Byla jsem u veterináře pouhých dvacet minut a…”

„Mami, mám amnézii.” Skočím jí rychle do řeči. „Ztratila jsem paměť. Vypařil se mi obrovský kus života. Opravdu se… bojím.”

„No jo. Už mi to říkala sestra.” Krátce se mi podívá do očí a hned uhne stranou. Koukání z očí do očí máma příliš nemiluje. Když jsem byla mladší, trochu mě to frustrovalo, ale teď si říkám, že prostě taková je. Jako třeba, že si není schopná zapamatovat, i když jí to člověk pětsetkrát opakuje, že se nic nejmenuje Simpsonovi přátelé.

Teď si sedá a svléká si vestu. „Dokonale chápu, jak se asi cítíš,” začne. „Mně se paměť horší každým dnem. Onehdy jsem kupříkladu…”

„Mami—” Zhluboka se nadechnu a snažím se zachovat klid. „Nemáš vůbec tušení, jak se cítím. To není, jako když zapomeneš, kam jsi něco založila. Já jsem zapomněla na celé tři

roky svého života! O sobě v roce 2007 nevím zhola nic. Nevypadám stejně, nemám stejné věci a našla jsem tyhlety prstýnky, které mi očividně patří…” Hlas se mi zlomí děsivou předtuchou. „Mami… vážně jsem vdaná?“

„Jasně že jsi vdaná!” Má otázka mámu očividně překvapila.

„Erik tu bude každou chvíli. Už jsem ti to říkala.”

„Erik je můj manžel?” vytřeštím na ni oči. Já myslela, že Erik je pes.”

„Pes?” Máma povytáhne obočí. „Proboha, holčičko! Tos musela dostat pořádnou pecku do hlavy!”

Erik. Zkusmo si pohrávám s jeho jménem. Můj manžel Erik.

Nic pro mě neznamená. Nevyvolává ve mně vůbec žádné pocity.

Miluju tě, Eriku.

Celým svým tělem tě zbožňuju, Eriku.

Chvíli čekám, jak na to mé tělo odpoví. Nějak by přece mělo, ne? Mé milostné receptory by snad měly nějak naskočit, že? Ale necítím vůbec nic, žádnou odpověď.

„Musel dneska ráno na jakousi strašně důležitou schůzi, ale jinak tu s tebou trávil čtyřiadvacet hodin denně.”

„Aha.” Snažím se s tím nějak vyrovnat. „No a… jaký je?”

„Je moc hodný,” chválí ho máma tak, jako by mluvila o nějakém malém štěněti.

„A je…,” zarazím se.

Nedokážu se jí zeptat, jestli je také hezký. To by bylo opravdu příšerně povrchní. A co kdyby se navíc nakrásně vyhnula odpovědi a místo toho mi řekla, že má skvělý smysl pro humor?

Co když je tlustý?

Ach jo. Co když jsem odhalila jeho přenádhernou duši při chatování na internetu, ale teď už o tom vůbec nic nevím a budu muset předstírat, že mi na jeho vzhledu vůbec nezáleží?

Ponořím se do mlčení a za chvíli se přistihnu, že civím na máminy šaty od Laury Ashley, model přibližně z roku 1975.

Volánky jsou někdy in a jindy out, ale tohleto jako by máma vůbec nevnímala. Pořád se obléká stejně jako v době, kdy potkala otce. Nosí stejné dlouhé rozpuštěné vlasy a maluje se stejnou světlou rtěnkou s ojíněným efektem. Jako by si myslela, že je jí pořád dvacet.

Ne že bych se o tom před ní někdy zmínila. Holčičí rozhovory tohoto typu jsme spolu nikdy nevedly. Kdysi dávno jsem se jí pokusila vybrečet na rameni, když jsem se rozešla se svým prvním přítelem. Ale to jsem si dala! Nejenže neprojevila žádnou účast, nejenže mě neobjala, ale vlastně mi ani nevěnovala žádnou pozornost. Najednou celá zbrunátněla a začala na mě křičet, jako bych se jí chtěla svěřováním o svých vztazích nějak dotknout. Připadala jsem si jako v minovém poli. Jako bych dupala na bolavé kousky jejího života, o jejichž existenci jsem neměla tušení.

Tak jsem toho nechala a zavolala jsem Fi.

„Objednala jsi mi ten přehoz na pohovku, Lexi?” vstoupí máma do mých vzpomínek. „Na internetu,” dodá při pohledu na můj nechápavý obličej. „Slíbilas mi to minulý týden.”

Copak jí nedošlo nic z toho, co jsem jí řekla?

„Mami, já to namouduši nevím,” snažím se mluvit pomalu a zřetelně. „Nepamatuju si nic za poslední tři roky.”

„Promiň, holčičko,” ťukne se máma do hlavy. Jsem já to nána.”

„Nevím, co jsem dělala minulý týden, minulý rok… ani koho jsem si vlastně vzala,” rozhodím rukama. „Musím říct, že to není moc příjemná představa.”

„No jistě. Pochopitelně.” Máma přikyvuje, a vzhledem k jejímu prázdnému pohledu není příliš pravděpodobné, že by o mých slovech přemýšlela. „Vtip je v tom, holčičko, že si nepamatuju adresu té webové stránky. Takže kdyby sis náhodou přece jen vzpomněla…”

Jasně, dám ti vědět,” neovládnu se a nakonec vyletím.

„Kdyby se mi vrátila paměť, tak všeho nechám a poběžím se ti postarat o tvou pokrývku na pohovku. Kristepane!”

No vida. Takže i v roce 2007 mě matka pořád dokáže vytočit. Neměla jsem už mezitím vyrůst z toho, abych se nechala takhle vyvádět z míry vlastní matkou? Automaticky si začnu okusovat nehty. Pak se zarazím. Osmadvacetiletá Lexi si nehty neokusuje.

„No a co dělá?” Vracím se k tématu svého potenciálního manžela. Pořád nemůžu uvěřit, že doopravdy existuje.

„Kdo, Erik?”

„Ano! Jasně že Erik!”

„Prodává nemovitosti,” říká máma způsobem, jako bych to měla přece vědět. „A musím říct, že mu to docela jde.” Vdala jsem se za realitního agenta Erika.

Jak k tomu došlo?

A proč?

„A bydlíme v mém bytě?”

„Ve tvém bytě?” Máma vypadá pobaveně. „Holka zlatá, svůj byt jsi už dávno prodala. Teď bydlíš ve společném bytě s manželem!”

Já jsem prodala svůj byt?” Bodne mě u srdce. „Ale vždyť jsem ho právě koupila!”

Měla jsem svůj byteček moc ráda. Je v Balhamu, sice není moc velký, ale zato útulný, s okenními rámy vlastnoručně natřenými namodro, báječně měkounkou sametovou pohovkou, hromadami barevných polštářků a šňůrou barevných světýlek omotanou kolem zrcadla. Před dvěma měsíci jsem se tam s Fiinou a Carolyninou pomocí nastěhovala a společně jsme natřely koupelnu nastříbrno a zbytkem barvy jsme si nastříkaly džíny.

A teď je to všechno pryč. Bydlím v čemsi s manželem.

Navíc s vlastním.

Pomilionté se dívám na snubní prsten a prsten s diamantem. Pak se automaticky kouknu na máminu ruku. Pořád nosí prsten od táty bez ohledu na to, jak se k ní po všechna ta léta choval…

Táta. Tátův pohřeb…

Jako by mi nějaká ruka silně stiskla žaludek.

„Mami,” zkouším opatrně, „je mi vážně líto, že jsem nepřišla na tátův pohřeb. Proběhlo všechno… abych tak řekla, hladce?”

„Ale tys na tátův pohřeb přišla, holčičko.” Máma se na mě podívá, jako by mi přeskočilo. „Byla jsi tam.”

„Aha,” mírně se vyjevím. „No tak dobře. Jasně. Jenom si na to prostě nemůžu vzpomenout.”

S hlubokým povzdechem se zhroutím do polštářů. Nepamatuju se ani na svou svatbu, ani na otcův pohřeb. Dvě z nejdůležitějších věcí v mém životě - a já mám pocit, jako bych ani na jedné nebyla. „No a jaké to bylo?”

„No tak, proběhlo to úplně normálně, jak už takové věci probíhají…” Máma trochu znervózní, ostatně jako vždy, když se začne mluvit o tátovi.

„Bylo tam hodně lidí?”

Máma se na mě ublíženě podívá.

„Nebudeme to rozebírat, ano, holčičko? Už je to spousta let.” Vstane, jako by měla chuť před mými otázkami utéct.

„Jedla jsi něco v poledne? Já jsem prakticky neměla vůbec čas, tak jsem do sebe narychlo hodila vajíčko natvrdo a topinku. Pro něco skočím. A musíš začít pořádně jíst, Lexi,” dodá.

„Musíš přestat vyvádět s těmi uhlohydráty. Jedna brambora tě nezabije.”

Vyvádět s uhlohydráty? Takže takhle jsem získala svou postavu? Kouknu se na opálené nohy, které jako by ke mně ani nepatřily.

„Vypadám o hodně jinak, že?” nedokážu si odpustit trošinku nafoukanou poznámku. „Vlasy… zuby…”

„No asi ano.” Upře na mě prázdný pohled. „Šlo to postupně, ani jsem si toho nijak zvlášť nevšimla.”

Propánaboha. Může matce uniknout, že se z její nepohledné a baculaté křivozubky stane štíhlá, opálená a provdaná panička?

„Dlouho se nezdržím.” Máma si přes rameno přehodí kabelku bohatě zdobenou vyšíváním. „Každou chvíli sem také přijde Amy.”

„Amy je tady?” Vybaví se mi osůbka v růžové flísové vestě, džínách s vyšívanými kytičkami a hezounkých teniskách, které se jí při tancování rozsvítí.

„Šla si dolů koupit pár čokolád.” Máma otevře dveře. „Ty mátové KitKaty by mohla jíst od rána do večera.”

Dveře za ní zapadnou a já na ně tupě zírám. Ony jsou nějaké mátové KitKaty?

Je to fakt úplně jiný svět, tenhle rok 2007.

Amy není má poloviční nebo nevlastní sestra, jak si spousta lidí myslí. Je to sestra pokrevní a stoprocentní. Ale lidi trochu mate, že 1) jsme dvanáct let od sebe a 2) se rodiče ještě před jejím narozením rozešli.

Říkat tomu „rozchod” je možná příliš vznešené. Vlastně ani pořádně nevím, co se tehdy stalo - pamatuju si pouze, že když jsem byla malá, býval otec často pryč. Podle oficiální verze měl podnikat v zahraničí. Ve skutečnosti to byl prostě nezodpovědný hazardér. Takhle ho charakterizovala jedna z mých tet na jednom vánočním večírku, když mi bylo pouhých osm let. Když tetičky zaregistrovaly, že je poslouchám, mírně znervózněly a okamžitě obrátily list, takže jsem si dlouho myslela, že slovo „nezodpovědný” znamená nějakou rafino-vanou sprosťárnu. Dodnes si to pamatuju. Nezodpovědný.

Poprvé od nás odešel, když mi bylo sedm. Máma tvrdila, že jel na služební cestu do Ameriky, takže když Melissa ve škole prohlásila, že ho viděla v sámošce s jakousi ženskou v

červených džínách, označila jsem ji za lhářku. Vrátil se domů za pár týdnů, vypadal strašně utahaně, prý dostal pásmovou nemoc. Když jsem dotírala, co mi z cesty přivezl, vytáhl balíček žvýkaček Wrigley. Pukala jsem jim mé americké žvýkačky a ve škole jsem se s nimi strašně vytahovala - dokud na nich Melissa neobjevila cenovku z místní sámošky. Nikdy jsem tátovi neřekla, že vím, jak to bylo, vlastně ani mámě. Ale celou dobu jsem tak nějak věděla, že v žádné Americe nebyl.

Za pár let zmizel zase, tentokrát na několik měsíců. Tehdy založil ve Španělsku jakousi realitní kancelář, která zkrachovala. Pak se zápoji] do nějaké pyramidové hry a pokoušel se do ní zavléct všechny naše přátele. Někdy mezitím se z něj stal alkoholik… pak se na chvíli nastěhoval k jedné Španělce… ale máma ho vždycky vzala zpátky. Nakonec se asi tak před třemi lety odstěhoval natrvalo do Portugalska, zřejmě aby se vyhnul daním.

Máma měla během té doby různé „pánské přátele”, ale s otcem se nikdy nerozvedli, ani nepřerušili vzájemné styky. A patrně při některém z jeho vánočních alkoholických návratů se spolu museli…

Nechme toho. Nechce se mi zacházet do detailů. Hlavní je, že jsme dostali Amy. Což je nejroztomilejší človíček na světě. Pořád si pouští své zamilované diskotanečky a neúnavně mi splétá vlasy do copánků.

Po mámině odchodu je pokoj tichý a ponurý. Naleju si sklenici vody a pomalu z ní upíjím. V hlavě mám mlhu jako po nějaké explozi. Cítím se jako forenzní expert, který se ve snaze získat celkový obraz prodírá k cíli různými stezkami.

Ozve se lehké zaklepání a já zavolám: „Ano? Pojďte dál!”

„Ahoj, Lexi!”

Do pokoje vpluje neznámá, asi tak šestnáctiletá dívčina. Je vytáhlá, kost a kůže, s džínami pod pupkem ozdobeným piercingem, v rozježeném účesu má modré pruhy a na řasách přibližně šestinásobný nátěr maskary. Bůhví, kdo to je.

„Jejda,” vyletí ze mě překvapeně.

Dívka mě pozoruje zúženýma očima. „Lexi… to jsem já.

Víš, doufám, kdo jsem?”

„To máte tak,” zatvářím se omluvně. „Hele, vážně se omlouvám, ale měla jsem dopravní nehodu a mám teď s pamětí trochu problémy. Určitě jsme se viděly, ale…”

„Lexi!” vykřikne nevěřícně, téměř ublíženě. „To jsem já!

Amy.”’

Úžasem ztratím řeč. To je tedy pořádná rána. Může být tohle má malá sestřička?

Z Amy vyrostlo slonbidlo s drzostí opice. Prakticky je to dospělá ženská. Poflakuje se po pokoji, bere věci do rukou a staví je zase na své místo, a já fascinovaně hledím na to, jak ohromně vyrostla. A jak jí najednou vyrostlo sebevědomí.

„Není tu něco k snědku? Mám hlad jako vlk.” Milý a trochu chraplavý hlas jí zůstal - ale něco se v něm změnilo. Přibyla v něm okázalá znuděnost a prostořekost.

„Máma mi donese něco k obědu. Můžeš si vzít se mnou.”

„Prima.” Posadí se na židli, dlouhé nohy přehodí přes opěradlo a vystaví kotníčkové boty z šedého semiše na jehlových podpatcích. „Takže ty si nic nepamatuješ? To je tedy bomba.”

„Jakápak bomba,” namítám. „Hrůza je to. Pamatuju si to až do tátova pohřbu… a pak už je jenom mlha. Vypadlo mi i pár prvních dnů, kdy jsem tady ležela. Jako bych se probudila teprve včera večer.”

„Vymazalo se ti to.” Oči se jí rozšíří. „Takže si asi nebudeš pamatovat, že jsem tu už byla?”

„Ne. Pamatuju si tě jako dvanáctiletou. S koňským ohonem a rov-nátky. A těmi hezkými sponkami ve vlasech.”

„To mi ani nepřipomínej.” Amy dělá, jako by se jí chtělo zvracet. Pak se zamyšleně zamračí. „Takže…, abych v tom měla naprosto jasno. Celé poslední tři roky jsou totální okno.”

Jako velká černá díra. A navíc to mám zamlžené i kousek předtím. Prý jsem vdaná}” Nervózně se rozesměju. „O tom vůbec nevím! Šla jsi mi na svatbě za družičku nebo tak něco?”

Jasan,” přisvědčí roztržitě. „To byla bomba. Hele, Lexi, nechce se mi o tom mluvit, když se necítíš dobře a tak, ale…” Omotává si pramínek vlasů kolem prstů a vypadá rozpačitě.

„Co je?” podívám se na ni překvapeně. „Pověz mi to.”

Já jen, že mi visíš sedmdesát liber,” pokrčí omluvně rameny. „Půjčila sis je ode mě minulý týden, když ti nefungovala kreditka, a říkalas, že mi je pak vrátíš. Už si to asi nebudeš pamatovat…”

„Aha,” odpovím zaraženě. „No jistě. Vezmi si je.” Ukážu na kabelku od Louise Vuittona. „Nemám tušení, jestli tam něco najdeš.”

„Něco tam jistě bude,” pousměje se Amy a otevírá zip kabelky. „Díky!” Strčí si bankovky do kapsy, přehodí si opět nohy přes opěradlo a pohrává si s několika stříbrnými náramky kolem kotníku. Najednou se na mě znepokojeně podívá.

„Počkat. A pamatuješ si vůbec…” Zarazí se.

„Co?”

Pátravě si mě prohlíží zúženýma, nedůvěřivýma očima.

„Oni ti to ještě neřekli, že ne?” „Co mi neřekli?”

„Proboha. Nejspíš se ti snaží říkat všechno postupně, ale podle mě…” Zavrtí hlavou a začne si okusovat nehet. „Podle mě by ses to měla dozvědět raději dřív než později.”

„Ale co?” Trochu se začínám bát. „O co jde, Amy? Řekni mi to!”

Chvíli se zdá, že s tím Amy vnitřně zápasí - ale pak vstane.

„Počkej.” Na chviličku zmizí z pokoje. Za okamžik se dveře rozletí a Amy vchází s přibližně ročním, asijsky vyhlížejícím chlapečkem v náruči. Je v kalhotkách s laclíčkem, v ruce drží hrníček s džusem a vesele se na mě usmívá.

„To je Lennon,” prohlásí a najednou má v obličeji mnohem něžnější výraz. „To je tvůj syn.”

Civím na ně ztuhlá hrůzou. Co to Amy plácá?

„Na to si nejspíš taky nepamatuješ?” Amy hladí láskyplně kloučka po hlavě. „Před šesti měsíci jsi ho adoptovala. Propašovalas ho v batohu z Vietnamu. To tedy byla akce! Málem tě tam zašili!”

Já jsem adoptovala dítě?

V žaludku mě zastudí. Copak já můžu být máma?

Rozhodně se na to necítím. Co já vím o dětech?

„No tak řekni ahoj svému broučkovi!” Jehlové podpatky se jí rozťukají jako o závod, když mi ho nese na postel. „Jo, mimochodem, říká ti ,mů-mi’.”

Mů-mi?

„Ahoj, Lennone,” koktám rozpačitě. „To jsem já… mů-mi!” Snažím se naladit mateřský konejšivý hlas. „Pojď za mů-mi!”

Podívám se na Amy, jejíž rty se podivně cukají. Najednou vyprskne a přitiskne si ruku k ústům. „Promiň!”

„Co se děje, Amy?” hledím na ni s narůstajícím podezřením. „Je to vážně moje dítě?”

„Zahlédla jsem ho před chvílí na chodbě,” vychrlí na mě.

„Nedokázala jsem odolat. Měla ses vidět!” Svíjí se smíchy.

„Pojď za mů-mi!”

Za dveřmi zaslechnu tlumené výkřiky a pláč.

„To budou jeho rodiče!” zasyčím zděšeně. „Ty jsi vážně strašná… hned jim ho vrať!”

S úlevou a bušícím srdcem padnu do polštářů. Zatracená holka. Díkybohu, že žádné dítě nemám.

Nemůžu si na Amy zvyknout. Bývala to tak milá a sladká holčička. S palcem v puse pořád hrála Barbie jako Šípková Růženka. Co se to s ní stalo!

„Málem mě z tebe kleplo,” vyčítám jí, když se vrací s plechovkou dietní koly v ruce. „Kdybych tu zatřepala bačkorama, byla by to tvoje vina.”

„Nemůžeš být takové ťululum,” odsekne mi s drzým úsměvem. „Jinak by ti lidi mohli namluvit spoustu kravin.”

Vytáhne z kapsy plátek žvýkačky a začne ho rozbalovat.

Pak se ke mně nakloní.

„Hele, Lexi,” zašeptá. „Fakticky máš tu amnézii, nebo je to od tebe jenom taková bouda? Já to na tebe nepísknu.”

„Cože? Jak tě to napadlo?”

„Myslela jsem, že se chceš možná z něčeho vyvlíknout.

Jako třeba z návštěvy u zubaře.”

„Ne! Já nic nepředstírám!”

„No dobře. Dejme tomu.” Pokrčí rameny a nabídne mi žvýkačku.

„Děkuju, nechci.” Obejmu si rukama kolena a najednou dostanu strach. Amy má pravdu. Lidé toho můžou zneužít. Musím se toho spoustu naučit, a vůbec nevím, kde začít.

No co. Mohla bych od těch nejzákladnějších věcí.

„Hele,” snažím se předstírat, že o nic nejde. Jaký je ten můj manžel? Jak vůbec… vypadá?”

„Jé.” Amy otevře oči dokořán. „No jo! Vždyť ty vlastně nevíš, jak vypadá!”

„Podle mámy je hodný…,” snažím se nedat najevo své obavy.

„Je moc fajn.” Zahloubané přikyvuje. „Má smysl pro legraci. A ten hrb mu prý operativně odstraní.”

„Jasně. Ty si nedáš pokoj, viď?” Obrátím oči v sloup.

„Lexi! Kdyby to slyšel, bolelo by ho to!” Amy vypadá zaraženě. „Teď máme rok 2007. Teď nikoho nediskriminujeme podle toho, jak vypadá. A Erik je tak báječný a hodný. Není jeho vinou, že měl v dětství úraz páteře. A tolik toho dokázal. Všichni si ho moc vážíme.”

Tváře mi hoří hanbou. Takže jsem si vzala hrbáče. A měla bych si na to rychle zvyknout. Ale jistě jsem si ho nevzala bez důvodu.

„Může chodit?” ptám se nervózně.

„Poprvé se postavil v den vaší svatby,” vypráví Amy a v očích, zahleděných do dálky, se jí promítá dávná vzpomínka.

„Vstal z kolečkového křesla, aby řekl své ano. Všichni byli hluboce dojati. Kněz téměř nemohl mluvit….” V koutcích jí to opět zacuká.

„Ty jsi ale koza!” vykřiknu. „Žádný hrb nemá, že ne!”

„Promiň,” bezmocně se rozhihňá. ,Ale když je to taková

švanda?

„Já ti dám švandu!” zapomenu na svá zranění a chytím se za hlavu. „To je můj život. Nemám ani zdání, koho jsem si vzala, jak jsem se s ním seznámila a tak dál.”

„No tak dobře.” Zdá se, že se Amy konečně slitovala. „Ve skutečnosti ses dala s oním vandrákem s prokvetlou kšticí do řeči na ulici. A jmenoval se Erik…”

„Drž už zobák! Když mi to neřekneš, zeptám se mámy.”

„Klidně!” Odevzdaně zvedne ruce. „Chceš to vážně vědět?”

Jasně!”

„No tak dobře. Seznámila ses s ním při jedné televizní show.” „Zkus to znovu.” Obrátím oči k nebesům.

„Ale to je pravda! Teď nekecám. Šla jsi do takové televizní show, která se jmenovala Ambice. Kde se lidi snaží v podnikání vyšvihnout co nejvýš. On seděl v porotě, ty jsi byla soutěžící. V té soutěži ses sice moc daleko nedostala, ale seznámila ses tam s Erikem a padli jste si do oka.”

A ticho. Čekám, až začne řvát smíchy a udělá nějaký vtip, ale ona do sebe obrátí plechovku DietCoke.

Já jsem v žádné reality show nebyla, že ne?” ptám se skepticky.

„Ale byla. A bylo to fakt suprový. Všichni mí kámoši se na to dívali a všichni jsme hlasovali pro tebe. Měla jsi vyhrát!”

Soustředěně si ji prohlížím, ale teď vypadá naprosto vážně.

Skutečně teď mluví pravdu? Vážně jsem byla v telce}

„A proč jsem tam proboha lezla?”

„Abys byla šéfkou?” Amy pokrčí rameny. „Abys povýšila. Vždyť proto sis nechala spravit zuby a vylepšit vlasy, abys vypadala v televizi dobře.”

„Ale já nejsem ctižádostivá. Jakože, ne tak moc…”

„To nemyslíš vážně, že ne?” Amy na mě vyvalí oči. Jsi ten nejctižádostivější člověk na celém světě! Jen co se ve tvém oddělení uvolnilo místo vedoucího, okamžitě jsi po něm vystartovala. Všichni papaláši z tvého podniku tě viděli v telce a udělalas na ně opravdu dojem. No tak ti to místo dali.”

V duchu si vybavím obchodní navštívenky v diáři. Lexi Smartová, ředitelka.

Jsi nejmladší ředitelkou za celou dobu trvání vaší společnosti. Byla to úžasná bomba, když ti to místo dali,” dodá Amy. „Všichni jsme to šli oslavit a tys nám koupila šampaňské…” Vytahuje z pusy žvýkačku, co nejdál dosáhne.

„Nic z toho si nepamatuješ?”

„Ne! Absolutně!”

Otevřou se dveře a objeví se máma s podnosem, na němž je přikrytý talíř, mistička s čokoládovou pěnou a sklenice vody.

„Tak jsem tady,” zavolá. „Přinesla jsem ti kousek lasagní. A víš co? Erik je tu!”

„Tady?” Krev mi mizí z obličeje. „Jakože… tady v nemocnici?”

Máma přikývne. „Za chvíli přijde sem nahoru. Požádala jsem ho, aby ti dal chvilku na to, aby ses mohla připravit.”

Chvilku? Já potřebuju mnohem víc než jenom chvilku. Všechno má nějak moc rychlý spád. Ještě jsem se nevyrovnala s tím, že je mi už osmadvacet. Natož že jsem si pořídila manžela.

„Mami, já nevím, jestli to zvládnu,” děsím se. Jakože… prostě se na to, abych se s ním setkala, ještě necítím. Možná by to bylo lepší zítra. Až si na to víc zvyknu.”

„Lexi, holčičko,” namítá máma. „Nemůžu vyhodit tvého manžela ode dveří. Uvolnil se z práce jenom proto, aby tě navštívil!”

„Ale já ho neznám! Nevím, co mu mám říct ani co mám dělat…”

„Holčičko, je to tvůj manžel.”’ Máma mě poplácá konejšivě po ruce. „Nemáš se čeho bát.”

„Možná ti nějak vrátí paměť,” vloží se Amy, která mi ujídá čokoládovou pěnu. „Třeba jen co ho spatříš, vykřikneš: „Eriku! Miláčku! Už si na všechno vzpomínám!’”

„Zavři zobák,” utrhnu se na ni. „A to je má čokoládová pěna.”

„Nejíš uhlovodany,” odsekne. „I na to jsi zapomněla?” Zašermuje mi provokativně lžičkou před nosem.

„Nenamáhej se, Amy.” Obrátím oči v sloup. „Čokolády bych se nevzdala ani za celý svět.”

„Teď už nejíš čokoládu, že ne, mami? Kvůli kaloriím sis nevzala ani kousek vlastního svatebního dortu!”

Ta si ale vymýšlí! Čokolády bych se nedokázala vzdát! Právě se jí chystám říct, aby mě přestala dopalovat a dala mi tu pěnu, když někdo zaklepe na dveře a tlumený mužský hlas zavolá:

„Můžu dál?”

„Počkej chvíli, Eriku!” zavolá máma přes dveře a zašeptá:

„Trochu se uprav, holčičko! Vypadáš dost strašně.”

„Nech ji, mami,” brání mě Amy. „Nabourala s autem, copak už nevíš?”

„Jenom ti trochu pročísnu vlasy…” Máma vytáhne hřebínek a začne mi pročesávat zacuchané vlasy.

„Auvajs!” protestuju. „To mi mou amnézii ještě zhorší!”

„Tak.” Ještě jednou mě zatahá za vlasy a cípkem kapesníku mi otře obličej. „Můžeme?”

„Mám otevřít dveře?” ptá se Amy.

„Ne! Ještě… chvilku počkej.”

Žaludek se mi svírá hrůzou. Copak se můžu setkat s úplně neznámým člověkem, který je prý mým manželem? Vždyť je to šílené!

„Mami. Prosím.” Obrátím se k mámě. ,Je to moc brzy.

Řekni mu, aby přišel později. Zítra. Nebo za pár týdnů.”

„Ale nebuď hloupá, holčičko!” směje se máma. Jak se tomu může smát? „Je to tvůj manžel. Utrpěla jsi úraz při automobilové nehodě, strašně se o tebe bál a už jsme mu, chudákovi, dost dlouho bránili, aby tě směl navštívit!”

Máma kráčí ke dveřím a já zatnu prsty do prostěradel tak pevně, až mi konečky zbělají.

„Co když se mi bude hnusit? Co když si budeme lhostejní?” vyjeknu zděšeně. „Hele, to jako čeká, že se k němu vrátím a budu s ním žít?”

„No však uvidíš,” prohlásí máma neurčitě. „Opravdu, Lexi, nemáš se čeho bát. Je vážně milý.”

„Pokud si odmyslíš to jeho tupé,” prohodí Amy. „A nacistickou minulost.”

„Amy!” Máma mlaskne káravě jazykem a pootevře dveře.

„Eriku! Promiňte, že jsme vás nechaly tak dlouho čekat. Pojďte dovnitř.”

Nesnesitelně dlouho se nic neděje - pak se dveře otevřou dokořán. Do pokoje za obrovskou kyticí vejde nejúžasnější fešák, jakého jsem kdy viděla.

PĚT

S otevřenou pusou na něj civím a cítím, jak mě celou zaplavuje nedůvěra. Je to namouduši neuvěřitelný hezoun. Jako manekýn od Armaniho. Hnědé kudrnaté vlasy má ostříhané nakrátko. Má modré oči, široká ramena a luxusní oblek. Hranatou bradu dokonale oholenou.

Jak se mi povedlo utrhnout takového fešného mužského?

Jak? Jak? Jak? Jak?

„Ahoj,” pozdraví tak hlubokým a podmanivým hlasem jako nějaký herec.

„Ahoj!” vyhrknu udýchaně.

Podívejte na ten jeho mohutný hrudník. Ten určitě posiluje každý den. A ty nablýskané boty a ty značkové hodinky…

Očima opět zatékám k jeho vlasům. V životě by mě nenapadlo, že si vezmu člověka s kudrnatými vlasy. Je to tak divné. Ne že bych proti nim něco měla. Jakože, jemu úžasně sluší.

„Drahoušku.” Za šustění drahé kytice spěchá k posteli.

„Vypadáš mnohem lip než včera. A také ležíš v mnohem útulnějším pokoji. Jak se cítíš?”

„Cítím se dobře. Ehm… mockrát děkuju.” Kytice ve všech odstínech bílé a kávové je naprosto úžasná, jako by ji vázal sám módní návrhář. Kde se mu u všech všudy podařilo sehnat kávové růže?

„Takže… ty jsi Erik?” ptám se jenom proto, abych měla naprostou jistotu.

Vidím, jak mu obličejem přeletí úlek, ale statečně se usměje.

„Ano. Je to tak. Já jsem Erik. Pořád mě nepoznáváš?”

„No, moc ne. Vlastně… vůbec.”

„Já vám to říkala,” vrtí máma hlavou. „Moc mě to, Eriku, mrzí. Ale to se určitě brzy spraví, když se bude pořádně snažit.” Co tím myslíš?” podívám se na ni dotčeně.

„Ale, holčičko,” brání se máma. „Četla jsem, že je to otázkou vůle. Duch vítězí nad hmotou.”

„Nebudeme na to spěchat,” prohlásí Erik a máminu poznámku ignoruje. Posadí se na postel. „Zkusíme vzpomínky trochu povzbudit. Dovolíš?” Kývne bradou k mé ruce.

„Ehm… ano. Dobře,” souhlasím a on vezme mou ruku do své. Má hezkou ruku, teplou a pevnou. Ale je to ruka cizího člověka.

„Lexi, to jsem já,” prohlašuje pevným zvučným hlasem.

„Jsem Erik. Tvůj manžel. Jsme svoji už téměř dva roky.”

Jsem bez sebe nadšením do té míry, že zapomenu odpovědět. Zblízka vypadá ještě lip než z dálky. Má hlaďounkou opálenou pleť a dokonale bílé zářivé zuby…

Ty blaho, a s někým takovým jsem spala, proletí mi hlavou.

A viděl mě nahou. Svlékal ze mě prádlo. Kdoví co všechno jsme spolu vyváděli a já ho ani neznám. Tedy, předpokládám, že jsme to kdovíco spolu fakt dělali. Před mámou se ho na to zeptat nemůžu.

Vážně by mě zajímalo, jaký je v posteli. Nenápadně si prohlížím jeho tělo. No prostě, už jsem si ho vzala. Jistě je senzační, to si pište…

„Na něco sis vzpomněla?” Erik zaregistroval můj těkavý pohled. „Drahoušku, jestli chceš něco vědět, klidně se ptej.”

„Nechci!” začervenám se. „Nechci. Promiň. Pokračuj.”

„Seznámili jsme se téměř před třemi lety,” pokračuje Erik,

„na banketu v televizi Pyramida. Při natáčení Ambice, realitní show, jíž jsme se oba účastnili. Okamžitě jsme si padli do oka. Hned příští rok jsme se v červnu vzali a na líbánky jsme odjeli do Paříže. Najali jsme si apartmá u George V. Bylo to krásné. Šli jsme se podívat na Montmartre, do Louvrů, každé ráno jsme snídali café au lait…” Zarazí se. „Vzpomínáš si na něco?”

„Ani ne,” téměř se za to stydím. „Promiň.”

Co když má máma pravdu? Co když bych se měla víc snažit? No tak! Paříž. Mona Lisa. Pánové v proužkovaných

košilích. Mysli. Snažím se na něco si vzpomenout, zoufale se pokouším propojit jeho obličej s pařížskými výjevy, snažím se vydolovat nějakou vzpomínku…

„Šli jsme na Eiffelovku?” ptám se nakonec.

„Jistě!” Obličej se mu rozzáří. „Už se ti to vybavuje? Foukal tam vítr a vzájemně jsme se fotografovali…”

„Ne,” přeruším ho. „Jenom jsem hádala. Jakože, Paříž…

Eiffelovka… to se samo sebou rozumí.”

„Aha.” Přikývne s očividným zklamáním a oba zmlkneme. Trochu se mi uleví, když někdo zaklepe na dveře, a já zavolám:

„Vstupte!”

Vstoupí Nicole s papírem na podložce. „Jenom vám musím bleskově změřit tlak…,” spustí a pak uvidí Erika, který mě drží za ruku. „Strašně se omlouvám. Nechtěla jsem rušit.”

„Nic se nestalo,” říkám. „Tohle je Nicole, jedna z místních sester, která se o mě teď stará.” Rukou opíšu místnost. „To je má máma a sestra… a manžel, který se jmenuje…,” významně se jí podívám do očí, „Erik.”

„Erik!” Nicole se rozzáří oči. „Moc ráda vás poznávám, Eriku.”

„Těší mě.” Erik k ní pokývne hlavou. „Jsem vám nesmírně vděčný, že se staráte o mou manželku.”

Manželku. Žaludek mi při tom slovu udělá kotrmelec. Jsem jeho manželka. Zní to tak dospělácky. Vsadím se, že máme také hypotéku. A poplašné zařízení proti vloupání.

„Potěšení na mé straně.” Nicole mu věnuje profesionální úsměv. „Lexi je báječná pacientka.” Navlékne mi rukáv tenzometru na ruku a obrátí se více mně. Jenom to nafouknu.

..Je úžasný!” artikuluje na mě neslyšně a potají otočí palec nahoru, a já se na ni bezděky zazubím.

Je to pravda. Můj manžel je skutečně úžasný. Předtím mě žádný muž jeho kategorie nepozval ani na rande. Natož aby si mě vzal. Natož aby se mnou snídal croissanty v hotelu George V.

„Velmi rád bych věnoval této nemocnici finanční dar,” říká právě Erik Nicole a jeho hluboký zvučný hlas naplňuje celý pokoj. „Máte-li nějakou speciální sbírku nebo fond…”

„To bude senzační!” vykřikne Nicole. „Zrovna děláme sbírku na nové snímací zařízení.”

„Možná bych mohl pro něj běžet maratón?” nabídne se.

„Každoročně běžím maratón na podporu podobné záležitosti.” Téměř praskám pýchou. Ani jeden z mých předchozích kluků neběhal maratón. Pechař Dave se sotva doplazil od

válendy k televizi.

„Dobře!” povytáhne Nicole obočí a nechává splasknout rukáv tenzometru. „Velmi ráda jsem vás poznala, Eriku. Vypadá to dobře, Lexi…,” a zapíše cosi do chorobopisu. „To je váš oběd?” ukáže na nedotčený podnos.

„Ano. Úplně jsem na něj zapomněla.”

„Musíte jíst. A všechny přítomné musím ještě požádat, aby tu nezůstávali příliš dlouho.” Obrátí se k mámě a Amy Já vím, že byste tu rády s Lexi pobyly co nejdéle, ale ona se musí šetřit. Je ještě příliš slabá.”

„Udělám vše, co je nutné.” Erik mi stiskne ruku.

„Především si přeju, aby se manželka zase uzdravila.” Máma s Amy se zvedají k odchodu - ale Erik se nehýbá.

„Chtěl bych na chviličku zůstat s Lexi o samotě,” řekne.

„Pokud proti tomu Lexi nic nemá.”

„Vůbec,” odpovím, ale trochu ve mně hrkne. „Ehm… to je v pořádku!”

Máma s Amy mě jdou na rozloučenou obejmout a máma se mi ještě v rychlosti pokouší upravit vlasy. Pak se dveře za nimi zavřou, já s Erikem v pokoji osamím a rozhostí se mezi námi podivné ticho.

„Tak tedy,” prohlásí Erik nakonec.

„No ano. Je to… divné.” Pokusím se o úsměv, ale ten se rychle vytratí. Erik na mě hledí se svraštělým obočím. „Neříkali doktoři, jestli se ti paměť vůbec vrátí?”

„Prý se mi vrátí. Jenom se neví kdy.”

Erik vstane a hluboce zamyšlený kráčí k oknu. „Takže nám nezbývá než čekat,” usoudí nakonec. „Můžu nějak přispět k tomu, aby se to urychlilo?”

„Já nevím,” říkám rozpačitě. „Možná bys mi mohl říct něco o nás dvou a o našem vztahu.”

„Jistěže. To je dobrý nápad.” Otočí se a proti oknu se rýsuje jeho temná silueta. „Co bys chtěla vědět? Ptej se mě, na co chceš.”

„Tak třeba… kde bydlíme?”

„Bydlíme v Kensingtonu v bytě loftového typu.” Slova vyslovuje tak, jako by byla napsaná velkými písmeny. „To je moje práce. Bydlení loftového typu.” Při frázi „bydlení loftového typu” švihne naráz oběma rukama tak, jako by házel cihly na transportér.

Páni. Tak my bydlíme v Kensingtonu! Pátrám po další vhodné otázce, ale všechny mi připadají stejně zbytečné jako skutečnost, že tu marním čas planým žvaněním.

„Co podnikáme společně?” napadne mě.

„Rádi se společně dobře najíme, díváme se na filmy… minulý týden jsme spolu byli na baletu. A pak jsme si zašli na večeři do Ivy.”

„Do Ivy?” bezděky se zajíknu. Já jsem byla na večeři v Ivy?

Jak to, že si na nic z toho nevzpomínám? Vší silou stisknu víčka a vnitřně se snažím vyburcovat mozek k normální činnosti. Ale… kdepak.

Když zase oči otevřu, trochu se mi točí hlava, a vidím, že se Erik dívá na prsteny položené na nočním stolku. „To je přece tvůj snubní prsten, že?” podívá se na mě tázavě. „Proč je tady?”

„Sundali mi ho kvůli rentgenu,” vysvětluju.

„Můžu?” Vezme prsten a zvedne mi levou ruku. Zničehonic se znepokojeně ošiju.

„Já… hm… ne…” Neovládnu se, uškubnu rukou a Erik sebou trhne. „Moc se omlouvám,” vysvětlím po chvíli

nepříjemného ticha. Je mi to vážně líto. Jenomže prostě… jsi pro mě úplně cizí člověk.”

„Pochopitelně.” Erik s prstenem v ruce se otočí ke mně zády. „Pochopitelně. To bylo ode mě hloupé.”

Ach, Bože, nejspíš se ho to skutečně dotklo. Neměla jsem říkat „cizí člověk”. Raději jsem měla říct něco jako „přítel, s nímž jsem se dosud neseznámila”.

„Vážně se omlouvám, Eriku.” Koušu se do rtů. „Moc tě chci poznat a… milovat a tak. Určitě jsi báječný člověk, jinak bych si tě nevzala. A vážně jsi moc hezký,” dodám, abych mu trochu vylepšila náladu. „Takového fešáka jsem vážně nečekala. Můj poslední přítel ti nesahal ani po kotníky.”

Podívám se na něj a vidím, že si mě zkoumavě prohlíží.

„Je to zvláštní,” řekne nakonec, „ale úplně ses změnila. Doktoři mě na to upozorňovali, ale nepočítal jsem s tím, že by to mohlo být tak markantní.” Na chvíli vypadá skutečně zničeně, ale pak narovná ramena. „To nic. Však my tě zase dáme dohromady. Já to vím.” Opatrně pokládá prsten na noční stolek, posadí se na postel a vezme mě za ruku. „A jenom pro tvou informaci, Lexi… miluju tě.”

„Fakticky?” Spontánně se na něj potěšené zazubím.

„Jakože… to je žůžo! Mockrát ti děkuju!”

Žádný z mých bývalých mi nikdy takhle neřekl „miluju tě” - jakože doopravdicky, ve dne, jako dospělák, a ne v mírně či zcela podroušeném stavu, případně v posteli. Měla bych mu to oplatit. Ale co mu mám říct?

Také tě miluju. Ne.

Tipla bych si, že i já tě miluju. To už vůbec.

„Eriku, vím jistě, hluboko uvnitř, že tě miluju taky,” řeknu nakonec a stisknu mu ruku. „A vzpomenu si. Možná ne dneska. A možná ani zítra. Ale… vždycky nám zůstane ta

Paříž.” Zamyslím se a dodám: „Minimálně tobě. A můžeš mi o tom vyprávět.”

Erik vypadá trochu vyjeveně.

„Sněz si ten oběd a odpočiň si.” Poplácá mě po rameni.

„Už ti dám pokoj.”

„Třeba se zítra ráno vzbudím a všechno bude zpátky,” snažím se ho povzbudit, když vstává z postele.

„Doufejme.” Chvíli se mi upřeně dívá do obličeje. „A když ne, tak se s tím, drahoušku, nějak vyrovnáme. Platí?”

„Platí,” přikývnu.

„Tak ahoj.”

A tiše odejde. Pokoj ztichne a já chvíli strnule sedím. Hlava mi zase začíná třeštit a mám v ní zmatek. Je toho na mě prostě příliš. Amy má modré vlasy, Brad Pitt dítě s Angelinou Jolie a já mám úžasného manžela, který mi právě řekl, že mě miluje. Vůbec bych se nedivila, kdybych teď usnula a probudila se v roce 2004 u Carolyn na podlaze s gigantickou kocovinou a zjištěním, že se mi to jenom zdálo.

ŠEST

Ale nezdálo. Když druhý den ráno otevřu oči, je pořád rok 2007. Stále mám bělostné a dokonale tvarované zuby a zářivé kaštanové vlasy. A stále obrovitou černou díru v paměti. Právě jím třetí toast a zapíjím ho čajem, když se rozletí dveře a objeví se v nich Nicole, která tlačí vozík plný květin. Na takové množství kytic vyvalím oči. Musí tam být minimálně dvacet kusů. Vázané kytice… orchideje v květináči… přepychové růže…

„Aha - některá je pro mě?” zaraduju se.

Nicole je očividně překvapená. „Všechny přece. Zůstaly ve vašem bývalém pokoji.”

„Všechny?” vyprsknu úžasem čaj.

Jste velmi oblíbená! Nezůstala nám ani jedna váza!” Podává mi svazek kartiček. „Tady jsou vizitky.” „Jé!” Vezmu si první a čtu:

Lexi, kočičko. Opatruj se, uzdrav se, brzy se uvidíme, měj se, Rosalie.

Rosalie? Žádnou Rosalii neznám. Zmateně odkládám vizitku s tím, že se k ní později vrátím, a čtu si další.

S přáním všeho nejlepšího a brzkého uzdravení, Tim a Suki.

Ani Tima a Suki neznám.

Lexi, brzy se uzdrav! Ať s námi brzy zvládneš tři sta dřepů! Od Tvých kamarádek z tělocvičny.

Tři sta dřepů? Já?

No jasně, to bude asi na nožní svalstvo. Sáhnu po další vizitce -a konečně je od lidí, které skutečně znám.

Brzy se uzdrav, Lexi. S přáním všeho nejlepšího Fi, Debs, Carolyn a ostatní z oddělení podlahových krytin.

Známá jména mě v nitru krásně zahřejí. Je to hloupé, ale málem jsem si myslela, že na mě všechny mé kamarádky zapomněly.

„Teda ten váš manžel je ale krasavec!” přeruší Nicole mé úvahy.

„Myslíte?” Snažím se, aby to vyznělo nenucené. „Ano, nevypadá, myslím, špatně…”

„Je opravdu úžasný! A abyste věděla, včera obešel celé oddělení a každému osobně poděkoval za to, že se tu o vás staráme. Tohle moc lidí neudělá.”

„V životě jsem s někým takovým, jako je Erik, nešla ani na rande!” Veškerá má předsevzetí, že se budu chovat povzneseně, jsou okamžitě pryč. „Abych pravdu řekla, nemůžu pořád uvěřit, že je to můj manžel. Jakože já. A on.”

Ozve se zaklepání na dveře a Nicole zavolá: „Dále!”

Dveře se otevřou a dovnitř vchází rozpálená a uřícená máma s Amy a přinášejí přibližně šest igelitek napěchovaných alby s fotografiemi a obálkami.

„Dobrýtro!” usmívá se Nicole a přidrží jim dveře. „Lexi se dnes cítím mnohem lépe, budete mít radost.”

„Proboha, neříkejte mi, že si už na všechno vzpomněla!” Máma protáhne obličej. „Když se sem vlečeme takovou dálku s těmi fotkami. Víte, kolik taková alba váží? A to se nám navíc nepodařilo nikde blízko zaparkovat…”

„Pořád má těžkou amnézii,” přeruší ji Nicole.

„No díkybohu!” Máma si najednou povšimne Nicolina výrazu.

„Hele… Lexi, holčičko, přinesly jsme ti pár fotografií.

Možná ti osvěží paměť.”

Tašky nadité fotografiemi ve mně vzbudí náhlý zájem. Ty mi jistě doplní kus života, který mi chybí. Vysvětlí mi, jak se Křivozubka stala tím… čím teď jsem. „No tak honem!” všechny vizitky z květinových darů dám stranou a posadím se.

„Ukažte mi můj život!”

Můj pobyt v nemocnici mi přináší mnohá poučení. Jedním z nich kupříkladu je, že máte-li příbuzného s amnézií a chcete-li probudit jeho vzpomínky, prostě mu ukažte nějakou starou fotografii, to je jedno jakou. Cekám už deset minut a neviděla jsem dosud žádnou, protože máma s Amy se hned začaly handrkovat, čím začít.

„Nesmíme ji zahltit,” opakuje donekonečna máma a obě se přitom přehrabují ve fotografiích. „Tady to máme.” Vytáhne fotografii v lepenkovém rámečku.

„V žádném případě.” Amy jí vytrhne fotografii z rukou.

„Mám tu uher na bradě a vypadám tu tlustá.”

„Amy, to je mrňavý pupínek. Skoro není ani vidět.”

„Ale je. A tady je ještě větší!” A trhá obě fotografie na kousky.

Takže já tu čekám, že se něco dozvím o svém ztraceném životě, a Amy tu cupuje důkazy na cucky?

„Tvoje beďary mě absolutně nezajímají!” zaječím. „Prostě mi už něco ukažte! Cokoli!”

„Tak dobře.” Máma jde k mé posteli a v ruce drží nezarámovaný snímek. „Já ti ho ukážu, Lexi. Pozorně si ho prohlédni a zamysli se, jestli ti něco nepřipomíná. Ano?” Máma otočí fotografii ke mně.

Je na ní pes v kostýmu Santa Clause.

„Mami,” snažím se ovládnout zklamání. „Proč mi proboha ukazuješ jakéhosi čokla?”

„Ale, holčičko, to je přece Tosca!” Máma vypadá dotčeně.

„V roce 2004 vypadala úplně jinak. A tady je Rafael s Amy z minulého týdne, a oběma jim to tak sluší…”

„Vypadám tam příšerné” Amy popadne fotku a roztrhá ji, než se na ni stačím podívat.

„Přestaň trhat ty fotky!” vyvřísknu. „Mami, přineslas taky fotky něčeho jiného, kupříkladu lidí?”

„Hele, Lexi, vzpomínáš si na tohle?” Amy mi podává zajímavý náhrdelník s nefritovou růží. Upřeně si ho prohlížím a snažím se vydolovat nějakou vzpomínku.

„Ne,” přiznávám nakonec. „Vůbec nic mi to neříká.”

„Prima. Můžu si ho tedy nechat?”

„Amy,” okřikne ji máma. Nespokojeně se probírá fotografiemi. „Možná bychom měly prostě počkat, až Erik přinese svatební DVD. Jestli ti nevrátí paměť ani to, tak už nevím.”

Svatební DVD.

Z mé vlastní svatby.

Kdykoli si na to vzpomenu, sevře se mi žaludek trochu nadšeným a trochu nervózním očekáváním. Mám svatební DVD. Já jsem se vdala! Jako by se to týkalo někoho jiného. Neumím si samu sebe představit jako nevěstu. Měla jsem nadýchané šaty s vlečkou, závoj a na hlavě nějaký příšerný květinový výtvor? Nedokážu se na to ani zeptat.

„No… zdá se mi milý,” zasonduju. „Jakože Erik. Můj manžel.”

„Je senzační,” přisvědčí máma roztržitě a neustále se probírá fotkami svých psů. „Dělá hodně pro charitu. Vlastně bych měla říct, že firma. Ale je to jeho firma, takže to vyjde nastejno.”

„On má firmu?” Zmateně se zamračím. „Já myslela, že je realitní agent.”

„Je to firma, která prodává nemovitosti, holčičko. Rozsáhlá loftová výstavba po celém Londýně. Loni toho prodali obrovská kvanta, ale Krik si zatím udržel kontrolní podíl.”

„Vydělal deset milionů liber,” podotkne Amy, stále shrbená nad taškou fotografií.

„Kolik že vydělal?” vyvalím oči.

„Je odporně bohatý.” Podívá se na mě. „Ale jdi, neříkej, že ses toho nějak nedomákla?”

„Amy!” pokárá ji máma. „Nebuď vulgární!”

Nemám vůbec slov. A je mi lehce na omdlení. Deset milionů liber? Ozve se zaklepání. „Lexi? Můžu dál?”

Proboha. To je on. Rychle se podívám do zrcátka a šplíchnu na sebe trochu chanelu, který jsem našla v kabelce od Louise Vuittona.

„Jen pojďte dál, Eriku!” volá máma.

Dveře se rozletí - a je tu se dvěma igelitovými taškami, další kyticí a dárkovým košem s ovocem. Má na sobě proužkovanou košili, světle hnědé kalhoty, žlutý kašmírový svetr a mokasíny s třásněmi.

„Ahoj, drahoušku.” Všechno, co nese, položí na podlahu, přistoupí k posteli a políbí mě něžně na tvář. „Jak se daří?”

„Mnohem lip, děkuju,” usměju se na něj.

„Ale pořád neví, co jsi zač,” utrousí Amy. „Pro ni jsi prostě jeden chlápek ve žlutém svetru.”

Nezdá se, že by to Erika nějak vyvedlo z míry. Možná si už na Amyiny poznámky zvykl.

„To nic, dneska se do toho pustíme.” Zvedne tašku do výšky a energicky prohlásí: „Přinesl jsem spoustu fotek, DVD, suvenýry… abych tě seznámil s tím, jak jsme žili. Nepustila byste naše svatební DVD, Barbaro?” Podává mámě lesklý disk.

„A abychom se do toho pustili se vší vervou, Lexi… naše album se svatebními fotkami.” Položí na postel album vázané v jemné teletině a já nevěřícně zírám na písmena vyražená na jeho přední straně:

ALEXIA A ERIK

3. ČERVNA 2005

Otevřu ho a srdce cítím až v hrdle. Hledím na černobílou fotografii sebe coby nevěsty. Mám dlouhé bílé pouzdrové šaty, vlasy vyčesané do hladkého uzlu a držím kytičku lilií. Žádné nadýchané sukýnky.

Mlčky obrátím na další stranu. Tam vedle mě stojí Erik ve smokingu. Na další straně si připíjíme šampaňským a usmíváme se na sebe. Vypadáme tak zazobaně. Jako lidé z časopisů o smetánce.

Je to má svatba. Má skutečná, nefalšovaná svatba. Jestli jsem chtěla důkaz… tak ho mám.

Z televizní obrazovky najednou zahalasí směsice lidského smíchu a hovoru. Otočím se k ní… a další šok. Na obrazovce jsem já ve svatebních šatech s Erikem. Pózujeme u ohromného bílého dortu, držíme společně nůž a smějeme se na někoho, kdo stojí mimo záběr. Nemůžu ze sebe spustit oči.

„Rozhodli jsme se, že obřad nebudeme nahrávat,” vysvětluje Erik. „Pohle je slavnostní hostina, která proběhla poté.”

„Jistě,” řeknu trochu ochraptěle.

Nikdy jsem nebyla blázen do svateb. Ale když vidím, jak oba krájíme dort, smějeme se do fotoaparátů přítomných hostů, ještě jednou pózujeme pro kohosi, kdo zmeškal záběr… začíná mě svědit nos. Je to můj svatební den, něco jako nejšťastnější den mého života, a mně z něj nezůstalo v paměti naprosto nic.

Kamera se otáčí a zabírá různé obličeje, které mi nic neříkají. Zahlédnu mámu v temně modrém kostýmku a Amy v červených šatech s ramínky. Nacházíme se v jakémsi prostorném objektu s moderními skleněnými stěnami, módními židlemi a s nádhernou květinovou výzdobou a lidé se procházejí po rozlehlé terase a v rukou drží sklenky šampaňského.

„Kdepak se to konalo?” ptám se.

„Miláčku…,” Erik se zneklidněně zasměje. „To je u nás doma.”

„U nás doma? Ale je to tam tak velké! Jen se na to podívej!”

„Je to střešní nástavba,” přikývne Erik. „Je poměrně prostorná.”

Poměrně prostorná? Je velikosti fotbalového hřiště. Můj balhamský byteček by se tady pravděpodobně pohodlně vešel najeden z menších koberců.

„Kdo to je?” ukážu na hezkou dívku v sladce růžových šatech bez ramínek, která mi cosi šušká do ucha. „To je Rosalie. Tvá nejlepší kamarádka.”

Má nejlepší kamarádka? V životě jsem tu holku neviděla. Je hubená, opálená, má velké modré oči, masivní náramek kolem zápěstí a do plavých vlasů má jako pravá Kaliforňanka nad čelem zastrčené sluneční brýle.

Teď si vzpomínám, že mi poslala květiny. Kočičko. S láskou Rosalie. „Také pracuje v Deller Carpets?”

„To ne!” Erik se uchechtne, jako bych řekla neslušný vtip.

„Teď to bude zábavné.” Ukáže na obrazovku. Kamera nás sleduje na terasu a já najednou slyším svůj smích a hlas: „Eriku, co máš za lubem?” Všichni zvedají bůhvíproč hlavu -

A pak kamera zaostří a už to vidím i já. Na obloze je napsáno Lexi, budu Tě navždy milovat. Na obrazovce všichni lapají po dechu a ukazují nahoru a já vidím, že se také podívám na nebe, zastíním si oči a pak Erika políbím.

Můj manžel mi k naší svatbě objednal jako překvapení nápis na obloze a. já si na to, krucinál, ani nevzpomenu? To by jeden brečel.

„Tady jsme loni na dovolené na Mauriciu…” Erik přetočil DVD dopředu a já užasle hledím na obrazovku. Ta holka, která se brouzdá pískem, to jsem já? S vlasy spletenými do copu, opálená, štíhlá a v červených bikinách. Vypadám jako takové ty senza kočky, na něž jsem se kdysi dívala se závistí.

„A tady jsme na charitativním bále…,” Erik rychle přetáčí DVD a už jsme tu zase. V modrých přiléhavých večerních šatech tancuju s Erikem v přepychovém tanečním sále.

„Erik štědře přispívá na charitu,” řekne máma, ale já to nekomentuju. Nespouštím oči z jednoho tmavovlasého hezouna stojícího u parketu. No moment. Neviděla jsem ho už někde?

Určitě. Určitě. Určitě si vzpomenu, kdo to je. No konečně!

„Lexi?” Erik si všiml mého výrazu. „Něco se ti vybavuje?”

„Ano!” zasměju se spontánní radostí. „Na toho chlapa nalevo si pamatuju.” Ukážu na obrazovku. „Nejsem si jistá, kde jsem ho přesně viděla, ale znám ho. A vážně dobře! Je prima, je s ním legrace a podle mého by to mohl být doktor… nebo jsem se s ním potkala v kasinu…”

„Lexi,” Erik mě jemně přeruší. „To je George Clooney, herec. Byl mezi hosty.”

„Aha.” Rozpačitě si třu nos. „No tak jo.”

George Clooney. No jasně. Já jsem cvok. Sesunu se otráveně do polštářů.

Když pomyslím na všechny ty nechutné a zahanbující události, na něž si dokážu vzpomenout… Jak jsem jednou v sedmi letech jedla ve škole krupicovou kaši a jak jsem ji málem vyzvrátila. Jak jsem si jako patnáctiletá oblékla bílé plavky, které byly, když jsem vylezla z bazénu, téměř průsvitné, a jak se mi všichni kluci smáli. Vzpomínám si na tu hanbu, jako by to bylo včera.

Ale na to, jak se nesu po dokonalé písečné pláži na Mauriciu, si nevzpomenu.

Ani na to, jak tancuju s manželem na tom úžasném bále.

Haló, mozku, jak jsi na tom s prioritami?

„Včera večer jsem si přečetla něco o amnézii,” prohodí Amy, která sedí se zkříženýma nohama na podlaze. „Víte, které vjemy nejvíc vyvolávají vzpomínky? Pachy. Možná bys měla Erika očichat”

„No to je pravda,” přidá se k ní nečekaně máma. „Jako takový ten, Proust. Jednou si čichl k piškotovému koláči s polevou a najednou si na všechno vzpomněl.”

„No tak,” povzbuzuje mě Amy. „Za pokus to stojí, ne?” Podívám se rozpačitě na Erika. „Nevadilo by ti, kdybych…

si k tobě přičichla, Eriku?”

„Vůbec ne! Tím nic nezkazíme.” Posadí se ke mně na postel a na chvíli zastaví přehrávání DVD. „Mám zvednout ruce nebo…”

„Hmm, možná ano…”

Erik slavnostně zvedá ruce a já se stydlivě předkloním a čichám mu k podpaždí. Cítím vůni mýdla, vody po holení a jakousi příjemnou pánskou vůni. Ale s mým mozkem to nedělá naprosto nic.

Až tedy na to, že jsem si vzpomněla na George Clooneyho v Dannyho partácích.

Ale tím bych asi nikomu radost neudělala.

„Tak co?” Erik dosud drží ruce nahoře.

„Zatím nic,” přiznávám po posledním přičichnutí. „Jakože, nic významného…”

„Měla bys mu přičichnout k rozkroku,” prohodí Amy.

„Ale, zlato,“okřikne ji máma bezradně.

Bezděky sklouznu očima do Erikova rozkroku. Do rozkroku, za nějž jsem se provdala. Vypadá vydatně, i když člověk nikdy neví. Přece bych vážně nechtěla…

Ne. Teď ne.

„Co byste měli vy dva udělat, je vyspat se spolu,” prohodí Amy do rozpačitého ticha a praskne žvýkačkovou bublinu.

„Potřebujete pronikavý zápach svých těl…”

„Amy!” skočí jí máma do řeči. „Drahoušku! To už přeháníš!”

„Vždyť je k tomu nenutím! Je to jenom taková léčba amnézie dle matičky přírody!”

„Takže,” Erik dává ruce dolů. „V podstatě žádný velký úspěch.”

„Ne.”

Možná má Amy pravdu. Možná bychom se měli spolu vyspat. Mrknu po očku na Erika - a jsem přesvědčená, že myslí na totéž.

„Nevadí. Uběhlo jenom pár dnů.” Při zavírání alba se Erik pousměje, ale vidím na něm, že je také zklamaný.

„A co když si nikdy na nic nevzpomenu?” rozhlédnu se po přítomných. „Co když jsou všechny ty vzpomínky navždy ztraceny a už nikdy se mi nevrátí? Nikdy.”

Očima těkám po znepokojených obličejích a najednou se cítím strašně bezmocná a zranitelná. Jako by se mi porouchal počítač a já přišla o všechny e-maily, jenže je to miliónkrát horší.

Nerudný a omrzelý mládenec mi sice donekonečna připomínal, že si všechno musím zálohovat. Ale cožpak se dá zálohovat vlastní mozek?

Téhož dne odpoledne mě navštíví neuropsycholog. Je to příjemný chlapík v džínách, jmenuje se Neil, a teď s ním sedím u stolu a vyplňuju test. A musím říct, že mi to jde vážně dobře! Vzpomínám si na většinu z dvaceti slov na stránce, i na krátkou povídku a zpaměti namaluju obrázek.

„Jde vám to mimořádně dobře, Lexi,” pochvaluje si Neil poté, co vyplní poslední kolonku. „Máte tam své manažerské schopnosti, krátkodobou paměť máte velmi dobrou, celkem vzato nemáte žádné závažnější poznávací potíže… až na to, že trpíte retrográdní amnézií. Víte, to je velmi neobvyklé.”

„Ale proč právě já?”

„To souvisí se způsobem, jakým jste se uhodila do hlavy.” Nadšeně se předkloní, namaluje do bloku obrys hlavy a vkreslí do ní mozek. „Vy máte zranění, kterému říkáme akcelerace-decelerace. Náraz hlavy na přední sklo odmrštil mozek ve vaší

hlavě dozadu a jeho část se jakoby zkroutila. A tím se vám patrně zablokoval váš paměťový rezervoár… neboli se vám tak snížila schopnost vybírat si vlastní vzpomínky. Jako byste měla nepoškozený sklad, ale nejste schopná otevřít do něj dveře.”

Oči mu svítí, jako by to byla naprostá senzace, na niž bych měla být patřičně pyšná.

„Nemůžete mi dát třeba nějaký elektrický šok?” loudím usouzené. „Nebo mě třeba praštit do hlavy nebo tak něco?”

„To by asi moc nepomohlo,” podívá se na mě pobaveně.

„V rozporu s oblíbenou pověrou se člověku nedá paměť vrátit tím, že ho někdo bací do hlavy. Tak to ani doma nezkoušejte.” Odsune židli od stolu. „Doprovodím vás do pokoje.”

Když se vrátím, máma s Amy se dosud dívají na DVD ze svatby a Erik mluví do mobilu. Okamžitě ukončí hovor a klapnutím vypne mobil. „Tak jak to šlo?”

„Tak na co sis vzpomněla, holčičko?” vyzvídá máma.

„Na nic,” říkám sklesle.

„Jakmile se Lexi dostane do známého prostředí, pravděpodobně se jí budou vzpomínky samovolně vracet,” uklidňuje nás Neil. „Ale může to chvíli trvat.”

„Dobře,” přikývne Erik a vypadá napjatě. „A co dál?”

„Ano,” Neil listuje svými poznámkami. „Jste v dobrém fyzickém stavu, Lexi. Podle mě vás zítra pustí. Asi tak za měsíc si vás objednám na kontrolu. Do té doby vám bude nejlépe u vás doma.” Usměje se. „A vy se tam už jistě také těšíte.”

„Ano!” řeknu po chvíli. „Domů. To bude fajn.”

Při těch slovech si uvědomuju, že ani netuším, o jakém

„domovu” tu mluvíme. Doma jsem byla ve svém balhamském bytečku. A to je už dávno pryč.

„Můžete mi říct svou adresu?” Neil vytahuje propisovačku.

„Do záznamu.”

„Já… vlastně nevím.”

„Já vám ji napíšu,” nabídne se ochotně Erik a bere si od Neila tužku.

To je šílené. Ani nevím, kde bydlím. Připadám si jako popletená stará babka.

„No tak mnoho štěstí, Lexi.” Neil se obrátí na Erika s mámou. „Lexi můžete hodně pomoct tak, že jí poskytnete co nejvíc informací o jejím předchozím životě. Napište jí to. Zaveďte ji do míst, kde předtím byla. Objeví-li se problémy, zavolejte mi.”

Dveře za Neilem zapadnou a kromě hovoru na obrazovce panuje v místnosti naprosté ticho. Máma s Erikem se na sebe významně podívají. Být podezíravá, řeknu si, že kují nějaké pikle.

„Co se děje?”

„Drahoušku, domlouvali jsme se právě s tvou matkou, jak bychom…,” Erik zaváhá, „jak se vypořádáme s tvým propuštěním.”

Jak se vypořádáme s tvým propuštěním. Jako bych byla nebezpečný cvok, kterého pouštějí z věznice.

„Dostali jsme se do dost nezvyklé situace,” pokračuje. „Byl bych pochopitelně velmi rád, kdyby ses vrátila domů a pokračovala ve svém životě tam, kde jsi přestala. Ale napadlo mě, že o to třeba nestojíš. Koneckonců… mě vůbec neznáš.”

„To je fakt,” kousám se do rtů. „Neznám.”

„Řekla jsem Erikovi, že bys možná ráda zůstala chvíli u mě,” vloží se máma. „Byly by s tím sice menší problémy a musela bys být v pokoji s Jakém a Florianem, ale to jsou hodní psi…”

„Jen to tam děsně smrdí,” utrousí Amy.

„Nesmrdí, Amy.” Máma vypadá uraženě. „Ten stavař říkal, že je to prostě jen suché… bůhvíco.” Neurčitě mávne rukou.

„Suchá hniloba,” doplní Amy, aniž spustí zrak z televize.

„A smrdí to tam jako hnůj.”

Máma sebou rozzlobeně trhne. Mezitím ke mně se starostlivým výrazem přistoupí Erik.

„Nechtěl bych, aby sis, Lexi, myslela, že se mě to nějak dotkne. Chápu, jak to musí být pro tebe těžké. Vždyť jsem pro tebe absolutně cizí člověk.” Rozhodí bezradně rukama. „Proč by ses měla chtít vrátit se mnou domů?”

Vím, že bych na to měla něco říct — ale najednou mě zaujme cosi v televizi. Právě tam s Erikem jedeme na motorové lodi. Bůhví, kde to je, ale sluníčko svítí a moře je modré. Oba máme sluneční brýle, Erik řídí loď, přitom se na mě usmívá a oba vypadáme tak báječně jako v nějaké bondovce.

Uchváceně se dívám na obrazovku. Chci se vrátit do toho života, napadne mě. Patřím tam. Zasloužím si to. Nenechám si to protéct mezi prsty.

„Poslední, co bych chtěl, je zkomplikovat ti uzdravování,” promlouvá do mých úvah Erik. „Dělej, co chceš. Já to pochopím.”

„Dobře. Ano.” Abych získala trochu času, napiju se vody.

„Musím si to… ještě promyslet.”

Takže. Vyjasněme si, jaké mám možnosti:

1. Páchnoucí pokoj v Kentu se dvěma vipety.

2. Přepychový loft v Kensingtonu s Erikem, který vypadá jako filmový herec a umí řídit motorovou loď.

„Víš co, Eriku?” opatrně volím slova. „Myslím, že bych

mohla bydlet s tebou.”

„Myslíš to opravdu?” zatváří se potěšené, ale postřehnu, že ho to překvapilo.

„Jsi můj manžel,” prohlásím. „Měla bych být s tebou.”

„Ale vždyť si na mě vůbec nevzpomínáš,” připomíná mi nejisté. „Neznáš mě.”

„No tak tě zase poznám!” odpovím s rostoucím nadšením.

„Nejlíp si na svůj předchozí život vzpomenu tak, že ho budu žít. Budeš mi vyprávět o sobě, o mně, o našem manželství… A já se to všechno zase naučím! A ten doktor navíc říkal, že by mi mohlo pomoct známé prostředí. Ze mi to nastartuje systém vyhledávání vzpomínek nebo co.”

Ta myšlenka se mi stále víc zamlouvá. Co na tom, že o svém manželovi ani manželství v podstatě nic nevím? Hlavní je, že jsem si vzala zazobaného fešáka, který mě miluje, bydlí v prostorné střešní nástavbě ;i koupil mi růže v kávovém odstínu. Přece to nezahodím kvůli takové prkotině, jako že si na něj vůbec nevzpomínám.

Každý se musí v manželství trochu snažit. No a já se prostě budu muset snažit vzpomenout si na manžela.

„Eriku, vážně chci jít s tebou domů,” říkám co nejupřímněji. „Určitě máme báječné a láskyplné manželství. To zvládneme.”

„To bude skvělé mít tě zase doma.” Erik stále vypadá trochu nesvůj. „Ale nedělej to prosím tě z nějaké povinnosti…”

Já to nedělám z žádné povinnosti! Dělám to proto… že mi to připadá správné.”

„Podle mě je to velmi dobrý nápad,” přidá se máma.

„No vidíš,” řeknu. „Tak platí.”

„Nejspíš nebudeš chtít…,” koktá Erik v rozpacích. „Takže tedy… Půjdu do pokoje pro hosty.”

„To by bylo od tebe hezké,” snažím se přizpůsobit jeho neutrálnímu tónu. „Děkuju ti, Eriku.”

Jestli ses tedy už rozhodla…,” celý obličej se mu rozzáří.

„Tak to uděláme s veškerou parádou, co říkáš?” podívá se tázavě na prstýnky, které stále leží na nočním stolku.

„Ano, se vším všudy!” najednou se mě zmocní nadšení.

Vezme prstýnky a já k němu sebevědomě natáhnu levou ruku. Fascinovaně zírám, jak mi Erik na ruku navléká prsteny. Nejdříve snubní prsten a pak ten s tím obrovským diamantem. V pokoji se rozhostí ticho a já nemůžu z prstenu spustit oči.

Krucinál, to je ale obrovský šutr.

„Není ti něco, Lexi?” ptá se Erik. „Všechno v pořádku?”

„Cítím se… skvěle! Vážně. Jakože, tak to má být.”

Otáčím rukou sem a tam a na obličeji se mi rozlévá blažený úsměv. Jako by každou chvíli na mě měl někdo házet konfety

nebo mi zanotovat svatební pochod. Přede dvěma dny mě v jednom zaplivaném klubu pustil k vodě Pechař Dave. A hele, už jsem pod čepcem!

SEDM

Musí s tím mít něco společného moje karma.

Musela jsem být v minulém životě neuvěřitelně šlechetná. Nejspíš jsem vynesla dítě z hořícího domu nebo obětavě pomáhala malomocným nebo vynalezla kolo nebo něco takového. Jinak si neumím vysvětlit, že mě potkal tak fantastický osud.

A světe, div se, teď si svištím po nábřeží se svým pohledným manželem v mercedesu kabrioletu.

Totiž svištím. Ve skutečnosti se ploužíme asi tak třicetikilometrovou rychlostí. Erik je nesmírně ohleduplný a tvrdí, že ví, jak to musí být pro mě nesnadné nasednout znovu do auta, a že mu mám hned říct, když mi to bude působit sebemenší potíže. Ale co bych říkala, je mi fajn. Na nehodu si vůbec nevzpomínám. Připadá mi, že to znám z vyprávění o někom jiném, při němž člověk soucitně kývá hlavou a tu a tam podotkne něco ve stylu „propána, to ale muselo být strašné”, ale ve skutečnosti bloudí myšlenkami úplně někde jinde.

Neustále se ohromeně prohlížím. Mám na sobě zkrácené džíny o dvě čísla menší, než jsem kdysi nosila. A top od Miu Miu, což je značka, o níž jsem čítala pouze v časopisech. Erik mi přinesl celou tašku šatů, abych si měla z čeho vybrat, ale všechno tam bylo tak přepychové a samá nóbl značka, že jsem se do toho neodvažovala málem ani sáhnout, natož to na sebe navléknout.

Na zadním sedadle jsou všechny kytky a dárky z mého nemocničního pokoje včetně obrovského koše s tropickým ovocem od Deller Carpets. Byl v něm přiložený dopis od jakési Claře, že mi prý pošle záznamy z posledních schůzí správní rady, abych si je mohla, až se mi bude chtít, přečíst, a že doufá, že se už cítím lépe. A podepsala se jako „Claře Abrahamsová, asistentka Lexi Smartové”.

Asistentka Lexi Smartové. Já mám vlastní asistentku. A jsem ve správní radě. Já!

Mé šrámy a modřiny vypadají teď mnohem lépe a z hlavy mi už vytáhli všechny svorky. Čerstvě umyté vlasy se mi krásně lesknou a mé zuby vypadají jako reklama na zubní pastu. Usmívám se na sebe, kdykoli se ocitnu před čímkoli, v čem se jenom trochu vidím. Vlastně se usmívám bez přestání, tečka.

Třeba jsem v minulém životě byla Johankou z Arku a sešla jsem strašlivou mučednickou smrtí. Nebo jsem byla tím klukem z Titaniku. Jasně. Utonula jsem v tom hnusně ledovém moři a nikdy jsem nedostala Kate Winsletovou a tohle mám teďka za odměnu. Jakože, lidi přece nepřijdou k takhle senzačnímu životu jenom tak. To se nestává.

„Je ti dobře, drahoušku?” Erik se krátce dotkne mé ruky. Kudrnaté vlasy mu poletují ve větru a luxusní sluneční brýle se nádherně blýskají na slunci. Vypadá jako ideální muž, jako splnění představ personálu PR Mercedes o tom, jak má vypadat ideální řidič jejich automobilu.

„Ano!” zubím se na něj nadšeně. „Je mi skvěle!”

Říkejte mi Popelko! Ba ne, já jsem na tom mnohem lépe než Popelka. Ta přece vyfasovala jenom prince, že jo? Zatímco já jsem Popelka s prvotřídním chrupem a senzačním zaměstnáním.

Erik signalizuje odbočení doleva. „No, tak jsme tady…” Zahne do majestátního sloupového vjezdu, projede kolem vrátného ve skleněné kukani a vypne motor. „Tak se pojď podívat, kde bydlíme.”

Jistě se vám mockrát stalo, že vaše vysněné představy při prvním doteku splaskly jako mýdlová bublina. Jako když kupříkladu bůhvíjak dlouho šetříte na večeři v superdrahé restauraci a pak tam narazíte na nesmírně protivného číšníka a přinesou vám navíc pudink, který chutná jako bláto.

Ale s mým novým domovem je to úplně naopak. Je mnohem lepší, než jak jsem si ho představovala. Je plný světla. S výhledem na řeku.

Je tam obrovská rohová pohovka v krémové barvě a senzační bar z černé žuly. Sprchový kout je obložený mramorem a bez problémů by se tam vešlo pět lidí.

„Vzpomínáš si tu na něco?” ptá se Erik napjatě.

„Nevyvolalo tu něco tvé vzpomínky?”

„Ne. Ale je to tu fakt přepychový!”

Musíme tu uspořádat nějaký bezvadný mejdan! Úplně vidím Fi, Carolyn a Debs u baru, na němž barman míchá koktejly s tequilou, a hudba přitom burácí, až se reproduktory otřásají. Dojdu k pohovce a rukou přejedu po nádherném čalounění. Je tak neposkvrněné a nadýchané, že si na ni nejspíš vůbec nikdy nesednu. Možná u ní budu jen tak zbožně stát. Tohle je pro můj obyčejný zadek příliš velká nádhera.

„To je ale krásná pohovka!” kouknu na Erika. „Ta musela stát balík.”

„Deset tisíc liber,” přikývne Erik.

Kruci. Strčím ruku za záda. Copak může pohovka vůbec tolik stát? To ji snad vycpali kaviárem? Opatrně od ní couvám a blahořečím si, že jsem si na ni nesedla. Vtlouct si do hlavy: nebumbat na ní červené víno, nebaštit na ní pizzu, a celkově se od desetitácové éňoňuňo pohovky držet v uctivé vzdálenosti.

„Moc se mi líbí tamta… ehm… lampa?” Ukážu na zvlněný kus kovu postavený uprostřed místnosti.

„To je radiátor,” usměje se Erik.

„Vážně?” podivím se. „Já myslela, že radiátor je támhleto.“ Ukazuju na staromódní železný radiátor natřený načerno a postavený u protější stěny.

„Támhleto je umělecký artefakt,” opraví mě Erik. „Hector James-John. Rozpadající se vodopád.‘1

Udělám s Erikem pár krůčků k tomu rozpadajícímu se vodopádu, natahuju k němu krk a doufám, že se mi aspoň vzdáleně daří vypadat jako milovnice umění.

Rozpadající se vodopád. Černý radiátor. Marná sláva, nic kloudného mě nenapadá.

„Je to velmi… strukturální,” prohodím zkusmo.

„Měli jsme velké štěstí, že jsme ho získali,” kývne Erik hlavou k radiátoru. „Snažíme se jednou za osm měsíců koupit nějaké abstraktní dílo. V loftu se to snese. A také kvůli portfoliu, to je jasné.” Pokrčí rameny, jako by šlo o zcela evidentní věc.

„To se ví!” přikyvuju. „Je očividné, že z hlediska portfolia… to je… absolutně…” Odkašlu si a otočím se na druhou stranu.

Drž zobák, Lexi. Víš houby o moderním umění, o portfoliích i o tom, jak žijí boháči, a je to na tobě jasně znát.

Obrátím se zády k uměleckému radiátoru a zadívám se na obrazovku, která téměř vyplňuje celou protější stěnu. Další obrazovka je na opačné straně místnosti u jídelního stolu a ještě jedna v ložnici. Na telku si Erik očividně potrpí.

„Zajímá tě to?” reaguje Erik na můj zájem. „Tak to pustíme.” Vezme ovládač a namíří ho na obrazovku. Za chviličku se dívám na ohromný požár a přímo slyším jeho praskání.

„Jééé!” úžasem otvírám pusu.

„Nebo tohle.” Obraz se změní na zářivě barevnou tropickou rybku, která se mrštně proplétá trsy chaluh. „To je poslední výkřik televizní technologie,” nafoukne se Erik. „Je v tom umění, zábava i možnost komunikace. Máš tam elektronickou poštu, můžeš na tom poslouchat hudbu nebo číst knihu… Já na tom mám uloženo tisíc knih. Můžeš si tu také pořídit virtuálního domácího mazlíčka.”

„Domácího mazlíčka?” užasle a fascinovaně zírám na obrazovku.

„Oba jsme si ho také pořídili,” uculuje se Erik. „Tohle je můj Titan.” Stiskne tlačítko a na obrazovce se objeví skleněné akvárium, v němž leze ohromný pruhovaný pavouk.

„Proboha!” uskočím a trochu se mi zvedne žaludek. Pavouky jsem nikdy nemilovala a tento je přinejmenším třímetrový. Vidím každý jednotlivý chlup na jeho nohách. Vidím mu do obličeje. „Nemohl bys to prosím tě vypnout?”

„Děje se něco?” Erik vypadá překvapeně. „Titána jsem ti ukazoval při tvé první návštěvě a tehdy ti připadal roztomilý.”

Proboha. Na našem prvním rande jsem ze zdvořilosti prohlásila, že se mi ten pavouk líbí, a teď ho mám do smrti na krku.

„Musím ti něco říct.” Snažím se pokud možno na Titána nedívat. „Po té bouračce mám zřejmě fobii z pavouků.” Snažím se to podat pokud možno odborně, jako že jsem to slyšela od doktora nebo tak něco.

„Podívejme.” Erik se mírně zamračí, jako by pátral po slabinách zmíněné teorie. Ne že by jich nebylo pár k máni.

„Takže já mám také mazlíčka?” měním rychle téma, abych odvedla jeho pozornost. „A jakého?”

„Hned ti ho ukážu.” Přepne program. „To je Arthur.” Na obrazovce se objeví nadýchaný bílý kocourek a já radostí vypísknu.

„Ten je hezounký!“ Dívám se na něj, jak si hraje s klubíčkem, jak do něj strká tlapkou a pak se s ním válí po zemi. „Vyroste z něj dospělá kočka?”

„Ne,” usměje se Erik. „Bude pořád jenom kotě. Po celý tvůj život, když budeš chtít. Můžou se dožít sta tisíc let.”

„Aha, vida,” řeknu po chvíli. To je tedy věc! Sto tisíc let staré virtuální kotě.

Zapípá Erikův mobil, Erik se na něj podívá a přepne obrazovku na korálovou rybku. „Miláčku, je tu můj řidič. Jak jsem říkal, vrátím se na chvíli do kanceláře. Ale brzy přijede Rosalie, aby ti dělala společnost. A kdybys měla nějaké

problémy, okamžitě mi zavolej - nebo mi lady na tomhle napiš elektronickou zprávu.” Podává mi bílou obdélníkovou krabičku s obrazovkou. „Tohle je ovládač. Ovládá topení, větrání, světlo, dveře, žaluzie… máme inteligentní byt. Ale nejspíš to vůbec nebudeš muset použít. Všechno je už nastavené.”

„My máme inteligentní byt?” ptám se pobaveně.

„Ale to přece k loftovému stylu patří!” Jako předtím udělá současně oběma rukama rozmáchlé gesto a já přikývnu a snažím se, aby na mě nebylo vidět, jak nesmírně jsem uchvácená.

Dívám se na něj, jak si zapíná sako. „Hele… jaká je ta Rosalie?”

„Je to manželka mého partnera Clivea. Vy dvě si spolu ohromně rozumíte.”

„A chodí s námi a s ostatními holkami z kanceláře?” ptám se. „Jako s Fi a Carolyn? Chodíme spolu někam?”

„S kým?” Erik mi, zdá se, nerozumí. Možná patří k těm manželům, kterým je úplně jedno, s kým se jejich žena stýká.

„To je fuk,” prohlásím rychle. „Já si to zjistím sama.”

„A později přijde i Gianna, naše hospodyně. Ta ti ve všem pomůže.” Přistoupí ke mně, zaváhá, pak mě vezme za ruku. Má hladkou a dokonalou pleť, dokonce i zblízka, a cítím jeho senzační vodu po holení vonící santalovým dřevem.

„Děkuju, Eriku,” položím svou ruku na jeho a stisknu ji.

„Opravdu si toho vážím.”

„Vítej domů, drahoušku,” prohlásí mírně chraplavě. Pak vytáhne svou ruku zpod mé a zamíří ke dveřím, které za ním za okamžik zapadnou.

Jsem tu sama. Sama v bytě, v němž bydlím se svým manželem. Opět se rozhlížím obrovským prostorem, dívám se na krychlový plexisklový konferenční stolek, kožený ušák, knihy o umění, a najednou mě napadá, že tu nevidím nic, co by hovořilo o mně. Žádné pestrobarevné keramické hrníčky, šňůry barevných lampiček ani haldy paperbacků.

No co. Nejspíš jsme chtěli s Erikem začít znovu a vybírat věci společně. A patrně jsme dostali hromadu senzačních svatebních darů. Zrovna ty vázy z modrého skla na krbové římse vypadají, že stály pořádný balík.

Přejdu k obrovským oknům a hledím dolů pod sebe na ulici. Neslyším žádný hluk ani necítím žádný průvan. Vidím, jak hluboko pode mnou vleče nějaký člověk balík do taxíku a jakási paní se přetahuje se psem na vodítku. Pak vytáhnu z kapsy mobil a začnu psát esemesku Fi. Musím jí tohle všechno povědět. Pozvu ji, aby se tu později zastavila, uvelebíme se na pohovce a ona mě jistě náležitě uvede do mého života, Erikem počínaje. Odešlu zprávu a už se usmívám, jakou dostanu odpověď.

Čau! Jsem doma - brnkni mi! Moc se na tebe těším! Lxxxx

Stejnou zprávu posílám Carolyn a Debs. Pak odložím mobil a otáčím se na nablýskané dřevěné podlaze kolem dokola. Před Erikem jsem se chtěla chovat jako pravá dáma, ale teď, když jsem sama, cítím, jak se ve mně zvedá vlna nadšení. Nikdy by mě nenapadlo, že budu bydlet v něčem podobném, nikdy!

Nával smíchu se mi dere ke rtům. Jakože, to je šílené. Já. A na lakovém místě!

S rozpřaženými pažemi se roztáčím a směju se jako blázen. Já, Lexi Smartová, bydlím v tomhle posledním výkřiku módy, v tomhle inteligentním paláci!

Vlastně pardon, Lexi Gardinerová.

Tahle myšlenka mě rozesměje ještě víc. Když jsem se probudila, ani jsem nevěděla, jak se jmenuju. Co kdyby se jmenoval PrattBottom? Co bych si počala? „Promiň, Eriku, jsi moc milý kluk, ale já vážně nedokážu, ani za celý svět…”

Třísk. Do myšlenek mi pronikne zvuk tříštěného skla. Vyděšeně se zastavím. Nešťastnou náhodou jsem rukou

zavadila o skleněného leoparda, který se na poličce připravoval ke skoku. A teď leží na podlaze ve dvou kusech.

Rozbila jsem příšerně drahou dekoraci, a to jsem tu nebyla ani tři minuty. Sakra.

Opatrně se skláním k zemi a sahám na větší díl s ocasem. Zlom je strašně klikatý a po podlaze je rozeseta spousta střepinek. Tohle neslepím ani za nic.

V panické hrůze se celá zpotím. Co teď? Co když to stálo deset táců jako ta pohovka? Co když je to nějaký vzácný předmět, který se v Erikově rodině dědí z generace na generaci? Co mě to napadlo točit se tu dokola jako káča?

Bázlivě beru do rukou první kus a pak druhý. Ty střepinky musím zamést a pak…

Najednou se ozve elektronické pípnutí a já sebou trhnu. Obrovitá obrazovka na protější stěně zmodrala a objevila se na ní zpráva napsaná velkými zelenými písmeny.

„AHOJ LEXI - JAK SE DAŘÍ?”

Krucinál! On mě vidí. Dává na mě pozor. Velký bratr!

Vyděšeně vyskočím a strčím oba skleněné kusy na pohovku pod polštář.

„Ahoj,” s bušícím srdcem oslovím modrou obrazovku. „Já nerada, nechtěla jsem…”

Ticho. Obrazovka se ani nepohybuje, ani nedělá nic jiného.

„Eriku?” zkusím to ještě jednou. Žádná odpověď.

To je dobře, třeba mě vůbec nevidí. Asi to psal z auta. Obezřetně se plížím k obrazovce a teprve teď si všimnu, že po straně na zdi je nenápadně připevněná klávesnice a malá stříbrná myš. Stisknu „Reply” a pomalu píšu: „DÍKY, DOBŘE!”

Tím bych mohla skončit. Třeba se mi podaří toho leoparda nějak slepit… nebo koupit jiného…

Ne. To nejde. Nemůžu přece začít své zbrusu nové manželství tím, že budu před svým manželem něco tajit. Musím se vzchopit a přiznat se. „ROZBILA JSEM

SKLENĚNÉHO LEOPARDA. NERADA,” píšu. „JE MI TO LÍTO. NEBYLA TO DOUFÁM ŽÁDNÁ VZÁCNOST?”

Zmáčknu tlačítko „Send”, nervózně přecházím pokojem a sama sebe uklidňuju, že se nemám čeho bát. Jakože, nevím přece najisto, že to byla nějaká vzácnost. Třeba jsme ho vyhráli v tombole. Možná je můj a Erikovi se nikdy nelíbil. Jak to můžu, do háje, vědět?

Jak můžu, do háje, vědět vůbec něco?

Najednou na mě dolehne skutečnost, jak celkově málo vím o svém životě, a sesunu se na židli. Kdybych věděla, že mě potká amnézie, napsala bych si aspoň pár řádek. Dávej pozor na toho skleněného leoparda, stál moře peněz. PS. A máš ráda pavouky.

Z obrazovky se ozve pípnutí. Zadržím dech a začnu číst.

„NENÍ ROZHODNÉ NENAHRADITELNÝ! NIC SI Z TOHO NEDĚLEJ!”

Zalije mě mohutná vlna úlevy. Takže se nic nestalo.

„DÍKY!” píšu s úsměvem. „UŽ SI DÁM POZOR, SLIBUJI!”

Nechápu, jak jsem se mohla tak vyplašit. Nechápu, jak jsem mohla vrazit střepy pod polštář. Jsem snad malá? Je to také můj byt. Jsem vdaná žena. A je načase se začít tak chovat. V rozjařené náladě zvednu polštář, abych odnesla střepy - a strnu.

Kruci.

To zatracené sklo roztrhlo krémové čalounění. Musela jsem o ně zavadit, když jsem cpala střepy pod polštář. A v přepychové látce je led díra.

Pohovka za deset tisíc liber.

Automaticky se podívám na obrazovku - a pak ztuhlá strachy rychle odvracím zrak. Nemůžu říct Erikovi, že jsem zničila i pohovku. To prostě nejde…

Takže. Udělám to tak, že… že… mu to dneska neřeknu. Počkám na lepší příležitost. Nervózně posunu polštář tak, aby nebyla díra vidět. Tak. A je jako nová, A kdopak by se díval pod polštáře, že?

Seberu kousky skleněného leoparda a nesu je do kuchyně s šedou lakovanou linkou a kaučukovou podlahou. Najdu roli papírových utěrek a do jedné zabalím leoparda, po menším pátrání za jedněmi hladkými dvířky objevím odpadkový koš, do nějž vyhodím střepy. Uf. A je to. Nic jiného už nezničím.

Bytem se rozezní zvonek a mně radostí poskočí srdce. To je jistě Rosalie, má nová nejlepší kamarádka. Už se jí nemůžu dočkat.

Rosalie je nakonec ještě hubenější, než jak vypadala na svatebním DVD. Má na sobě černé capri kalhoty, růžový kašmírový svetr do véčka a sluneční brýle od Chanel zastrčené do plavých vlasů nad čelem. Když otvírám dveře, lehce vykřikne a upustí dárkový balíček od Jo Malone, který drží v ruce.

„Proboha, Lexi. Ty ale vypadáš!”

„To už nic není!” snažím se ji uklidnit. „Mělas mě vidět před šesti dny. To jsem měla hlavu samou svorku.”

„I ty chudinko. Taková hrůza!’ Zvedne dárkovou taštičku a políbí mě na obě tváře. „Měla jsem se stavit dřív, ale ty víš, jak dlouho jsem čekala na termín v Cheriton Spa.”

„Tak pojď.” Ukazuju ke kuchyni. „Nedala by sis šálek kávy?”

„Ale kočičko…,” podiví se Rosalie. „Já přece nesmím pít kávu. Zakázal mi ji doktor André. To dobře víš.”

„No ano,” odmlčím se. „Ono je to totiž tak… že si nic nepamatuju. Mám amnézii.”

Rosalie na mě dívá zdvořile, jako by jí to nic neříkalo.

Copak to nevěděla? Copak jí to Erik neřekl?

„Vůbec si nepamatuju poslední tři roky,” zkusím to znovu.

„Praštila jsem se do hlavy a přišla jsem o paměť.”

„Proboha,” Rosalii vyletí ruka k ústům. „Erik se pořád zmiňoval o jakési amnézii, ale však mě znáš. Myslela jsem, že si dělá legraci!”

Při pohledu na její zděšený výraz se mi chce smát. „Nedělal si legraci. Jsi pro mě úplně… cizí člověk.”

„Já jsem pro tebe cizí člověk?” opakuje dotčeně.

„To byl i Erik,” pospíším si. „Když jsem se probrala, vůbec jsem ho nepoznala. A vlastně ho pořád neznám.”

Chvíli obě mlčíme a já vidím, jak se Rosalie s touto informací potýká. Oči se jí rozšíří, tváře nafouknou a kouše se do rtů.

„Proboha!” vyhrkne nakonec. „To je ale děs.11

„Ani tady to neznám,” rozhodím rukama. „Neznám svůj domov, ani svůj život. Jestli mi můžeš trochu pomoct, nebo… mi pár věcí prozradit…”

„Jistěže! Posadíme se.” Vede mě do kuchyně. Položí dárkovou kabelku na pracovní desku, posadí se k módnímu kovovému stolku, já se posadím vedle ní, prohlížím si stůl a přemýšlím, jestli jsem ho vybrala já nebo Erik, nebo jestli jsme ho vybírali společně.

Ohlédnu se na Rosalii a vidím, jak na mě vyjeveně civí.

Okamžitě se usměje — ale je očividně vyvedená z míry.

„Já vím,” snažím se ji uklidnit, „je to divná situace.”

„A to už tak máš napořád?”

„Paměť se mi nejspíš může vrátit, jenomže mi to nikdo nemůže říct najisto. A pokud se mi vůbec vrátí, tak do jaké míry.” „Ale jinak jsi v pořádku?”

„Jsem, až na to, že mi ještě jedna ruka úplně neslouží.” Pro ilustraci zvednu levou ruku. „Budu s ní muset cvičit.” Natáhnu ji tak, jak mi to ukazovala rehabilitační sestra, a Rosalie tomu zděšeně přihlíží.

„To je děs,” vydechne.

„Ale hlavní problém pořád je, že nevím nic o svém životě po roce 2004. Tady mám absolutní okno. Doktoři mi radili, abych si zkusila promluvit s přáteli a snažila si udělat nějakou představu, že by se tím mohl vyvolat jakýsi dominový efekt.”

„Ale samozřejmě.” Rosalie ochotně přikývne. „Já ti s tím pomůžu. Co bys chtěla vědět?” nakloní se ke mně s očekáváním.

„Třeba…,” na chvíli se zamyslím. „Jak jsme se my dvě seznámily?”

„Bylo to přibližně před dvěma a půl lety,” pustí se Rosalie energicky do vyprávění. „Bylo to na jakémsi večírku a Erik řekl:

,To je Lexi.’ A já řekla: ,Ahoj!’ A už jsme se znaly!” Zářivě se na mě usměje.

„Aha,” pokrčím omluvně rameny. „Vůbec si na to nevzpomínám.”

„Byly jsme u Trudy Swinsonové. Víš, u té bývalé letušky, která při letu do New Yorku narazila na Adriana, a všichni říkají, že po něm vyjela, jen co zblejskla jeho černou amexku…,” vypráví Rosalie stále pomaleji, jako by jí teprve teď došla mimořádnost situace. „Ty si vážně nevzpomínáš ani na žádné drby?“

„No… nevzpomínám.”

„Proboha!” Prudce si odfoukne. „To mám tedy co dohánět. Odkud začít? Takže, to jsem já.” Z kabelky vytáhne propisovačku a začne psát. „A můj manžel Clive a jeho odporná bejvalka Davina. No počkej, už ti o ní budu vyprávět. A tady je Jenna a Petey…”

„Stýkáme se také s mými bývalými kamarádkami?” skočím jí do řeči. „Třeba s Fi a s Carolyn? Nebo Debs? Znáš je?”

„Carolyn. Carolyn.” Rosalie si ťuká tužkou o zuby a přemýšlivě vraští obočí. „Není to ta příjemná Francouzka z tělocvičny?”

„Ne. Carolyn je kamarádka z práce. I Fi. Určitě jsem se o nich zmínila, jinak to není možné. S Fi se znám odjakživa… chodily jsme spolu v pátek večer…”

Rosalie očividně netuší, o kom mluvím.

„Kočičko, můžeš mi věřit, nikdy jsem o nich od tebe neslyšela. Co já vím, tak ses s kolegyněmi z práce zvlášť nekamarádila.”

„Cože?” vyjevím se. „Ale takhle já přece žiju! Vyfikneme se, jdeme do klubu, dáme si pár koktejlů…”

Rosalie se zasměje. „Lexi, já jsem tě s koktejlem v životě

neviděla. Ty i Erik pijete výhradně víno a nic jiného.”

Víno? Co to plácá? O víně vím jenom to, že se dá koupit v Oddbins.

„Tobě jde z toho asi hlava kolem,” vyleká se Rosalie. Já tě tu bombarduju tolika informacemi. Necháme klepy být.” Odstrčí list se seznamem jmen, které, jak vidím, opepřila poznámkami jako „mrcha” nebo „zlatíčko”. „Co bys chtěla dělat?”

„Mohly bychom dělat to, co děláme normálně?”

„Jistěže!” Rosalie se na chvíli zamyslí - a něco ji napadá.

„Mohly bychom jít do tělocvičny.”

„Do tělocvičny,” opakuju po ní a snažím se do toho vložit maximum nadšení. „Jistěže. Takže… chodím často cvičit?”

„Kočičko, ty jsi cvičením přímo posedlá! V šest ráno si chodíváš na hodinu zaběhat.”

V šest ráno? A běhat?

Nikdy neutíkám. Je to nepříjemné a navíc při tom člověku trapně poskakují prsa. Jednou jsem s Fi a Carolyn běžela půldruhého kilometru a málem jsem při tom umřela. I když jsem byla zase lepší než Fi, která běh vzdala asi po dvou minutách, pak si zapálila cigaretu a zbytek trasy došla vycházkovým krokem, pak se pohádala s organizátory a byla doživotně vykázána ze všech příštích běhů na podporu výzkumu rakoviny.

„Ale nemusíš se bát, dneska se budeme věnovat něčemu příjemnému a nenáročnému,” uklidňuje mě Rosalie. „Dáme si masáž nebo trochu příjemného, lehkého strečinku. Tak si vezmi úbor a jdeme!”

„Dobře!” Trochu zaváhám. „Já vím, že je to trapné… ale já ani nevím, kde mám šaty. Skříně v naší ložnici jsou plné Erikových obleků. A ještě jsem nenašla nic svého.”

Rosalie na mě vytřeští oči. „Ty nevíš, kde máš šaty?“ Náhle jí do velkých modrých očí vhrknou slzy a nafoukne tváře.

„Promiň,” polkne ztěžka. „Ale teprve teď mi došlo, jaká to musí být pro tebe příšerná situace. Když ani nevíš, kde máš celou svou garderobu.” Zhluboka se nadechne, snaží se uklidnit a pak mě vezme za ruku. „Pojď se mnou, kočičko. Já ti to ukážu.”

No vida. Tak ty šaty jsem nemohla najít hlavně proto, že nejsou v žádné skříni, nýbrž v celé samostatné místnosti, která se skrývá za dveřmi maskovanými jako zrcadlo. A celá místnost na ně musí být hlavně proto, že jich jsou mraky.

Hledím na stojany s ramínky a podlamují se mi kolena. V životě jsem tolik šatů najednou neviděla, tedy pochopitelně vyjma obchodů. Běloskvoucí a nažehlené halenky, černé kalhoty z nejlepších salonů a kostýmky ve všech odstínech béžové. Sifonové večerní šaty. Celá zásuvka srolovaných punčocháčů. Složené hedvábné kalhotky s visačkou La Perly. Nevidím tu nic, co by nebylo zbrusu nové a naprosto dokonalé. Žádné džíny s vytahanými koleny, žádné ušpiněné halenky, žádná pohodlná obnošená pyžama.

Probírám se řadou sak, která si jsou až na knoflíky podobná jako vejce vejci, a nemůžu uvěřit, že jsem vyhodila tolik peněz za hadry a navíc ve všech odstínech béžové.

„Co na to říkáš?” Rosalie mě sleduje rozzářenýma očima.

„Úžasné!”

„Ann má senzační odhad,” uvážlivě k tomu přikyvuje.

„Ann je tvá osobní nákupčí.”

„Já mám osobní nákupčí?”

Jenom na pár hlavních věcí pro každou sezonu.” Rosalie vytahuje tmavomodré šaty s ramínky lemované drobounkým kanýrkem. „Hele, tyhle jsi měla na sobě, když jsme se potkaly

poprvé. Vzpomínám si, že mě napadlo: Aha, tak tohle je ta dívka, do níž se Erik lak bláznivě zamiloval.’ O ničem jiném se na tom večírku ani nemluvilo! A musím ti, Lexi, říct, že když jste se vy dva vzali, moři ženských to zlomilo srdce…” Vytáhne dlouhé černé večerní šaty. „Tyhle šaty jsi měla na mém večírku s tématem záhadná vražda.” Přidrží je proti mně. „S krátkým kožešinovým kabátkem a perlami… nevzpomínáš si?”

„Ani trochu.”

„A co tyhle od Catherine Walker? Na ty se přece nedá zapomenout… nebo na Rolanda Moureta…” Rosalie se svižně probírá jed notlivými kusy, ale žádné z nich mi nepřipadají ani vzdáleně povědomé. Dojde až ke světlému obalu, u něhož se s povzdechem zarazí. „Tvé svatební!” Pomalu a s nábožnou úctou otevírá zip a vytahuje hedvábné bílé pouzdrové šaty, které jsem viděla na DVD. „Ani tyhle ti nevrátí paměť?”

Upřeně civím na šaty a s veškerou silou se snažím přimět paměť k návratu… ale nic.

„Propána!” Rosalie si najednou přitiskne ruku k ústům.

„Vždyť vy s Erikem chystáte obnovu slibů! Já to pro vás připravuju! Mohli bychom to udělat v japonském stylu, byli byste v kimonu…”

„No možná!” přeruším ji. „Na to je ještě moc brzo. Budu… o tom uvažovat.”

„Hmm.” Očividně zklamaná Rosalie vrací svatební šaty do obalu. Pak se jí najednou rozzáří obličej. „Vyzkoušej si boty. Na ty si přece musíš vzpomenout.”

Zamíří k protější stěně a otevře botník. A mně údivem spadne brada. Tolik bot pohromadě jsem v životě neviděla. Jsou v úhledných řadách a většinou na vysokém podpatku. Nač zrovna mně můžou být boty na vysokém podpatku?

„To je neuvěřitelné,” obracím se k Rosalii. „Vždyť já na vysokých podpatcích neumím ani chodit. Bůhví, proč jsem je kupovala.”

„Umíš na nich chodit,” namítá Rosalie vyjeveně. „To víš, že umíš.”

„Kdepak,” vrtím hlavou. „To jsem se nikdy nenaučila. Zakopávám v nich, nohy mi ujíždí do stran a vypadám jako pitomec.”

„Kočičko,” Rosalie na mě hledí doširoka rozevřenýma očima. „V ničem jiném prakticky nechodíš. Zrovna tyhle jsi měla na nohou, když jsme šly naposledy spolu na oběd.” Vytáhne černé lodičky na deseticentimetrovém jehlovém podpatku. Jaké jsem pokaždé v obchodě obcházela velikým obloukem.

Podrážka je sešlapaná. Název firmy uvnitř bot ošoupaný.

Tyhle boty někdo musel hodně nosit.

Já?

„Obuj si je!” zavelí Rosalie.

Neochotně vyzouvám své mokasíny a nazouvám si jehlové lodičky.

Téměř okamžitě se mi nohy rozjedou a musím se zachytit Rosalie, abych nespadla.

„Vidíš? Neudržím se na nich.”

„Lexi, umíš v nich chodit,” trvá Rosalie na svém. „Viděla jsem tě na vlastní oči.”

„Neumím.” Snažím se boty vyzout, ale Rosalie mě chytne za ruku.

„Ne! Nevzdávej to, kočičko. Máš to v sobě, já to vím! Jenom k tomu musíš… najít klíč!”

Zkouším udělat krok, ale kotníky mi měknou, jako by byly z plastelíny. „To nezvládnu,” vydechnu frustrovaně. „Na tohle já prostě nemám.”

„Ale máš. Zkus to ještě! Jenom tomu musíš přijít na kloub!” komanduje mě Rosalie, jako by mě trénovala na olympiádu.

„Zvládneš to, Lexi.”

Klopýtám na opačný konec pokoje a zachytím se záclony.

„Na tohle nikdy nepřijdu,” ztrácím naději.

„Ale určitě na to přijdeš. Prostě na to nesmíš tak myslet. Soustřeď se na něco jiného. Už vím! Budeme zpívat! Land of hope and gloreee… No tak, Lexi, zpívej!“

Neochotně se přidám. V hloubi duše doufám, že se na mě teď Erik nedívá nějakou domácí kamerou.

„Choď!” Rosalie do mě lehce strčí. „Jdi!”

„Land of hope and gloreee…” Ve snaze soustředit se na píseň udělám krok. Pak další. Pak další.

Propána. Ono mi to jde! Já chodím na jehlách!

„Vidíš!” nadme se Rosalie jako páv. „Já ti to říkala! Ty jsi pro vysoké podpatky přímo zrozenál”

Vyrazím k protější stěně, sebejistě se otočím a s nadšeným úsměvem se vracím. Cítím se jako modelka!

„Ono mi to jde! A nic to není!”

„Ano!” Rosalie zvedne ruku a vítězoslavně jí tleskne o mou. Vytáhne zásuvku, vybere cvičební úbor a hodí ho do obrovské kabely. „Pohni sebou, jdeme.”

*

Do tělocvičny jedeme Rosaliiným autem. Je to přepychový range rover s poznávací značkou ROS 1, na jehož zadním sedadle je obrovská hromada igelitových tašek z předních módních salonů.

„No a co vlastně děláš?” ptám se jí ve chvíli, kdy kličkuje autem mezi dvěma dopravními pruhy.

„Dělám spoustu dobrovolné práce,” odpovídá s vážným výrazem.

„Páni,” reaguju trochu zahanbeně. Rosalii bych rozhodně netipovala na dobrovolnou pracovnici, z čehož plyne, jak jsem zaujatá. „A jakou?”

„Většinou plánuju různé akce a oslavy.”

„Pro nějaký dobročinný spolek?”

„Ne, většinou pro přátele. Když třeba potřebují pomoc s květinami nebo nějakými službami nebo s něčím takovým…” Rosalie se půvabně usměje na řidiče náklaďáku. „Prosím, pusť

mě, milý pane řidiči… díky!” Proklouzne do vedlejšího pruhu a pošle mu vzdušný polibek.

„Také občas něco dělám pro firmu,” dodá. „Erik je ohromné zlatíčko, vždycky mě zapojí do prezentace nějakého nového výrobku a tak. Kruci, tady je to zase rozkopané!” Řidiči hlasitě a popuzeně troubí a Rosalie zesílí rádio.

„Takže ty máš Erika ráda?” Snažím se, aby to znělo nenucené, ale uvnitř se celá třesu na to, co mi o něm řekne.

„To víš, je to dokonalý manžel. Bez jediné chybičky.” Zastaví před přechodem pro chodce. „Můj je příšerný.”

„Vážně?” vytřeštím na ni oči.

„Ale já jsem také příšerná.” Otočí se ke mně se smrtelně vážnýma očima. „Jsme příšerně náladoví. Buďto se milujeme, nebo se nenávidíme. Tak jsme tady!” Jako střela zamíří k malému parkovišti, zaparkuje vedle porsche a vypne motor.

„Ničeho se neboj,” uklidňuje mě cestou ke skleněným dvoukřídlovým dveřím. „Já vím, že to pro tebe nebude lehké, tak nech všechno mluvení na mně… Nazdárek!” Hrne se k elegantní recepci vybavené světle hnědou koženou sedací soupravou a oblázkovým vodním prvkem.

„Ahoj, dámy.” Recepční při pohledu na mě vystrouhne účastný obličej. „Lexi! Chudinko! Slyšeli jsme o vaší nehodě. Jste už v pořádku?”

„Jsem, děkuju.” Dovolím si úsměv. „Mockrát děkuju za květiny.”

„Chudák Lexi má amnézii,” vysvětluje Rosalie vzrušeně.

„Vůbec si na tohle nepamatuje. Nepamatuje si na nic.” Rozhlédne se pátravě kolem sebe, čím by své prohlášení ilustrovala. „Jakože, nepamatuje si na tyhle dveře… ani… ani na tuhle kytku…” Ukáže na kapradinu obrovskými listy.

„No tohle!”

„Já vím,” přikyvuje Rosalie s pochmurnou majestátností.

„Je to pro ni příšerné.” Obrátí se na mě: „Nevyvolalo ti to tady nějaké vzpomínky, Lexi?”

„Ehm… ani ne.”

Všichni v recepci na mě šokované civějí. Připadám si jako na výstavě lidských zrůd postižených amnézii.

„Tak pojď!” Rosalie mě uchopí pevně za paži.

„Převlékneme se. Třeba si na něco vzpomeneš, až si oblékneš cvičební úbor.”

Tak přepychové šatny jsem ještě neviděla. Všude je krásné hladké dřevo, sprchy jsou obložené mozaikou a z reproduktorů se line tichá hudba. Vstoupím do jedné kabinky a natáhnu si legíny. Pak si obléknu tričko.

Ke své hrůze si uvědomím, že má pásek. Budu v tom mít

obrovské břicho. Tohle si nemůžu vzít.

Ale nic jiného tu nemám. Neochotně si ho navléknu a se zavřenýma očima vyjdu z kabinky. Bude to příšerná ostuda. Počítám do pěti - a pak na sebe po očku kouknu.

Ale nevypadá to tak špatně. Otevřu obě oči a důkladně se prohlížím. Vypadám mnohem vyšší a štíhlejší a… úplně jinak. Zkusmo zatnu ruku v pěst a na paži mi vyskočí biceps, který jsem tam jaktěživo neměla. Vyjeveně na něj civím.

„Tak!” Rosalie ke mně pospíchá v legínách a kratinkém topu. „Tudy.” Vede mě do velké a vzdušné tělocvičny, kde už několik řad pěstovaných žen zaujalo při józe na podložkách určenou pozici.

„Promiňte, že jdeme pozdě.” Rosalie se důležitě rozhlédne po celé místnosti. „Ale Lexi má amnézii. Nevzpomíná si na nic. Ani na jednu z vás.”

Začínám mít pocit, že se tím Rosalie docela baví. „Ahoj,” stydlivě na všechny zamávám.

„Slyšela jsem o vaší nehodě, Lexi.” Se soucitným úsměvem k nám přichází cvičitelka. „Moc to dnes nepřehánějte. Posaďte se, kde chcete. Začínáme cvičit na podložce…”

„Dobře, děkuju.”

„Snažíme se povzbudit její paměť,” vloží se do toho Rosalie. „Takže se všechny chovejte normálně.“

Všechny ženy zvednou ruce a já se nervózně posadím na podložku. Cvičení nikdy nebylo mou silnou stránkou. Prostě budu cvičit tak, jak umím. Natáhnu před sebe nohy a pokouším se dotknout prstů, i když fakt nevím, jak by se mi to mohlo…

No kruci. Ono se mi to povedlo. Navíc… si dokážu položit hlavu přímo na kolena. Co se to se mnou stalo?

Nedůvěřivě opakuju další cvik - a taky se mi povedl! Já jsem celá pružná! Tělo zaujímá poslušně určené polohy, jako by si na vše výborně vzpomínalo, zatímco já nemůžu.

„A teď si ty, které na to mají,” prohlašuje cvičitelka, „zkusí náročnou tanečníkovu pozici…”

Zkusmo si zatahám za kotník - zase mě to poslechlo! Vytáhnu si nohu rovnou nad hlavu! Mám chuť na celé kolo zaječet: „Honem se na mě všechny podívejte!”

„Nepřehánějte to, Lexi.” Cvičitelka vypadá znepokojeně.

„Možná byste se měla trochu krotit. Tento týden bych, být vámi, nedělala aspoň provaz.”

To by mě ani nenapadlo. Copak já umím provaz?

Později v šatně jsem naprosto unesená. Sedím před zrcadlem, suším si vlasy a pozoruju, jak se z urousaných myších ocásků mění v zářivě lesklé jako čerstvě vylouplý kaštan.

„Vůbec tomu nerozumím,” opakuju neustále Rosalii. „Vždycky jsem byla na cvičení naprosté nemehlo!”

„Kočičko, ty jsi přirozený talent!” tvrdí Rosalie, která se celá potírá tělovým mlékem. „Jsi z našeho kurzu nejlepší.”

Vypnu fén, prohrábnu si rukama lehce suché vlasy a pozoruju se v zrcadle. Pomilionté utkvím pohledem na svých zářivě bílých zubech - a na plných růžových rtech.V roce 2004 tak má ústa nevypadala, tohle tedy vím na beton.

„Rosalie,” zašeptám. „Můžu se tě zeptat… na takovou osobní věc?”

„No jistě!” odpoví Rosalie také šeptem.

„Nechala jsem si něco udělat? Jako s obličejem? Třeba botox? Nebo…” Hlas mi slábne, až téměř nevěřím, že jsem vyslovila ono „plastickou chirurgii”.

„Kočičko!” Rosalie vypadá otřeseně. „Šššš!” položí si prst před ústa.

„Ale…”

„Šššš! Samozřejmě že jsme si nedaly nic dělat! Všechno máme naprosto a stoprocentně od přírody.” A lišácky na mě mrkne. Co mělo to mrknutí znamenat?

„Musíš mi, Rosalie, říct, co jsem si nechala udělat…” Najednou ztratím řeč a vykulím oči na svůj odraz v zrcadle. Aniž jsem si uvědomovala, co dělám, pomocí sponek, které jsem si brala z misky před sebou, jsem si automaticky vyčesala vlasy nahoru. Za třicet sekund jsem si vytvořila senzační drdol.

Jak se mi to krucinál povedlo?

Prohlížím si ruce a cítím, že se mě zmocňuje mírná hysterie. Co ještě umím? Zneškodnit bombu? Jediným úderem někoho zabít?

„Co se děje?” Rosalie si všimne mého výrazu.

„Vyčesala jsem si vlasy do drdolu,” ukážu do zrcadla.

„Podívej. To je neuvěřitelné. To jsem ještě nikdy nedělala.”

„Ale dělala,” namítá Rosalie vyjeveně. „Takhle se češeš každý den do práce.”

„Ale vůbec o tom nevím. Mám pocit, jako by… se ve mně skrývala nějaká superžena. Umím chodit na jehlových podpatcích, umím si učesat drdol, také provaz… jako bych byla nějakou nadpřirozenou bytostí. To vůbec nejsem já!”

„Kočičko, jsi-to ty.” Rosalie mi konejšivě stiskne ruku.

„Musíš si na to prostě zvyknout.”

Poobědváme v džusovém baru, prohodíme pár slov s dvěma děvčaty, která mě podle všeho znají, a pak mě Rosalie zaveze domů. Ve výtahu na mě najednou padne únava.

„Takže!” řekne Rosalie, když vstoupíme do bytu. „Nechceš se třeba ještě jednou podívat na své šaty? Třeba na plavky?”

„Abych pravdu řekla, cítím se trochu unavená,” omlouvám se. „Nevadilo by ti, kdybych si na chvilku lehla?”

„To víš, že ne!” poplácá mě po ruce. „Počkám vedle, jenom abych si byla jistá, že jsi v pořádku.”

„Nebuď hloupá,” usměju se. „Než přijde Erik, určitě se mi nic nestane. A… mockrát ti děkuju, Rosalie. Byla jsi na mě moc hodná.”

„Holčičko.” Obejme mě a bere si tašku. „Ještě ti zavolám.

Opatruj se!” Už je téměř u dveří, když mě něco napadne.

„Rosalie!” zavolám. „Co mám udělat Erikovi k večeři?”

Rosalie se otočí a nechápavě na mě vykulí oči. Asi jsem ji tou otázkou zaskočila.

Jenom jsem si myslela, že třeba víš, co má rád.” Rozpačitě se zasměju.

„Kočičko…,” Rosalie několikrát zamrká. „Kočičko, ty nevaříš večeře. Ty dělá Gianna. Tvá hospodyně. Teď je jistě na nákupech, pak se vrátí a udělá večeři, rozestele…”

„No jasně. Jistěže!” rychle přikyvuju a snažím se vypadat, jako bych všechno vlastně po celou dobu věděla.

Ale ať se propadnu. Tohle je úplně jiný život. Předtím jsem neměla ani uklízečku, natož placenou hospodyni jako v nějakém pětihvězdičkovém hotelu.

„Tak já si asi půjdu lehnout,” loučím se. „Na shledanou.” Rosalie mi pošle vzdušnou pusu, a když za sebou zavře,

zamířím do ložnice, která je celá ve smetanovém odstínu a luxusním tmavém dřevě a stojí tam masivní postel potažená jemnou kůží. Erik na mě naléhal, abych si vzala hlavní ložnici, což je od něj moc milé a ušlechtilé. Ale ta ložnice pro hosty také nevypadá špatně a má tam vlastní jacuzzi, takže si podle mě nemá nač stěžovat.

Odhodím jehlové lodičky, zalezu si pod přikrývku a hned ze mě veškerá únava spadne. Je to ta nejpohodlnější postel, v

jaké jsem v životě ležela. Trošku se v ní vrtím a vychutnávám si hladká prostěradla a přepychově měkounké polštáře. Mmm, to je prima. Zavřu oči a na chvilinku si schrupnu…

Když se probudím, je už šero a někde cinká nádobí.

„Drahoušku?” ozve se zpoza dveří. „Jsi vzhůru?”

„Ano.” Snažím se posadit a mnu si oči. „Ehm… ahoj.”

Dveře se otevřou a dovnitř vchází Erik s podnosem a igelitovou taškou.

„Spala jsi několik hodin. Přinesl jsem ti něco k večeři.” Jde k posteli, podá mi podnos a rozsvítí u postele lampičku. „Je to thajská kuřecí polévka.”

„Thajskou kuřecí polévku miluju!” zaraduju se. „Díky!”

Erik se usměje a podá mi lžíci. „Rosalie mi řekla, že jste se prý společně vypravily do tělocvičny.”

„Ano, bylo to senzační.” Spolknu lžíci polévky a chutná znamenitě, líože, mám hlad jako lev. „Eriku, nemohl bys mi přinést kousek chleba? Ráda si ho namáčím do polévky.”

„Chleba?” Erik svraští nechápavě obočí. „Drahoušku, my tu žádný chleba nemáme. My totiž pečivo nejíme.”

Ach jo. Že nejíme pečivo, jsem naprosto pustila z hlavy.

„Což mě přivádí k mému dárečku,” pokračuje Erik. „Nebo vlastně ke dvěma. Tenhle je první…”

Sáhne do tašky a vytáhne kroužkový blok s laminovanou obálkou, který mi podá teatrálním gestem. Na přední straně je barevná fotografie nás dvou ve svatebních šatech a nápis:

Erik a Lexi Gardinerovi: Manželský manuál

„Vzpomínáš, jak nám ten doktor navrhoval, abychom společně a dopodrobna zaznamenali náš společný život?” ptá se Erik a hlas mu zvučí hrdostí. „Tak jsem ti tedy napsal tuhletu příručku. Každá tvá otázka ohledně našeho manželství a našeho života by tam měla být zodpovězena.”

Otočím na první stránku a tam stojí:

Erik a Lexi

Lepším manželstvím za lepší svět

„My jsme si uložili nějaké poslání?” zarazím se. „To mě napadlo až teď,” krčí Erik skromně rameny. „Co tomu říkáš?”

„Je to senzační!” listuju knížečkou. Popsané stránky jsou proložené hesly, fotografiemi a dokonce ručně nakreslenými diagramy. Jsou tu kapitoly jako dovolená, rodina, prádlo, víkendy…

„Témata jsem seřadil podle abecedy,” vysvětluje Erik. „A udělal jsem rejstřík. Aby se v tom dalo snadno hledat.”

Najdu rejstřík a těkám očima nazdařbůh po stránce.

Kleště — viz „Barbecue” Rajčata — str. 5, 23 Slovník — str. 24

Slovník? Okamžitě se snažím najít stránku 24.

„Teď si to nečti,” Erik mi ohleduplně zavírá manuál. „Teď se musíš najíst a vyspat.”

Tak se na ten „Slovník” podívám později, až odejde.

Dojím zbytek polévky, napapaně si odfouknu a opřu se o polštáře. „Mockrát ti děkuju, Eriku. Bylo to perfektní.”

„Není zač, drahoušku.” Erik vezme podnos a položí ho na toaletní stolek. Přitom si všimne na podlaze mých lodiček.

„Lexi,” laskavě se na mě usměje. „Boty patří do tvé šatny.”

„Aha,” omlouvám se. „Promiň.”

„To nevadí. Musíš se toho hodně naučit.” Přistoupí k posteli a sáhne si do kapsy. „A to je můj další dárek…” Vytáhne malou koženou krabičku na šperky.

Dívám se na ni a hlava mě začíná úžasem brnět. Manžel mi dává dárek v nóbl krabičce, jak to dělávají dospěláci ve filmu.

„Chtěl bych, abys měla něco, o čem budeš skutečně vědět, že jsem ti to dal,” prohlašuje právě s jímavým úsměvem a kývne ke krabičce. „Otevři ji.”

Obdivné ji otevírám - a uvnitř je na zlatém řetízku diamantový přívěšek.

„Líbí se ti to?”

„Je to… úžasné!” zajíknu se. „Strašně moc! Mockrát ti děkuju!” Erik se ke mně nakloní a pohladí mě po vlasech. „Je to hezké mít tě doma, Lexi.”

„Je to hezké být doma,” odpovím vroucně.

Což je téměř pravda. Ne že bych se tu už rovnou jako doma cítila. Ale určitě jako v parádním pětihvězdičkovém hotelu, což je ještě lepší. Vyjmu z krabičky diamant a užasle si ho prohlížím. Erik si přitom rozněžněle pohrává s pramínkem mých vlasů.

„Eriku,” zeptám se plaše. „Když jsme se my dva potkali, co tě na mně upoutalo? Proč ses do mě zamiloval?”

Po obličeji mu přeletí nostalgický úsměv.

„Zamiloval jsem se do tebe, Lexi, proto,” prohlásí, „že jsi tak dynamická. Že jsi tak schopná. Ze prahneš po úspěchu stejně jako já. Lidé si o nás myslí, že jsme tvrdí, ale my přesto nejsme. Jsme jenom mimořádně soutěživí.”

„Aha,” řeknu po chvilce.

Po pravdě řečeno, nikdy jsem si o sobě nemyslela, že bych byla nějak mimořádně soutěživá. Ale jak se zdá, v roce 2007 je to zcela jinak.

„A zamiloval jsem se do tvých krásných úst.” Erik se něžně dotkne mého horního rtu. „A do tvých dlouhých nohou. A do toho, jak pohupuješ diplomatkou.”

Hele, mluví o mých půvabech…

Uchváceně ho poslouchám. Kéž by takto mluvil až do skonání světa. Tohle mi ještě nikdo za celý můj život neřekl.

„Teď už půjdu,” políbí mě na čelo a vezme si podnos.

„Vyspi se dobře. Uvidíme se ráno.”

„Tak ahoj,” mumlám. „Dobrou noc, Eriku. A… děkuju ti!” Zavře za sebou a já tu osamím s diamantovým přívěskem,

manželským manuálem a úžasnou radostí. Mám manžela, o jakém jsem vždycky snila. Vlastně ne, ještě lepšího. Přinesl mi thajskou kuřecí polévku, dal mi diamantový přívěšek a zamiloval se do toho, jak pohupuju diplomatkou.

Přece jen jsem tím Gándhím musela být.

OSM

Dentální nit - str. 20

Jídlo, viz také Denní jídlo, Vaření, Restaurace - str. 19 Milostná předehra - str. 25

Helemese. On tam dal i heslo milostná předehra?

Dnes ráno se od chvíle, co jsem proloupla oči, probírám manželským manuálem - a je to skutečně strhující čtení. Mám pocit, jako bych klíčovou dírkou nahlížela do vlastního života. Navíc i Erikova. Vím o něm všechno od toho, kde si kupuje manžetové knoflíčky a co si myslí o vládě, až po to, že si každým měsíc prohmatává šourek, jestli lam nenajde nějakou bulku. (Což, abych pravdu řekla, poněkud překračuje mou touhu dozvědět se o něm co nejvíc. Musel tam ten svůj šourek vážně strkat?)

Je čas snídaně a oba sedíme v kuchyni. Erik čte FT a já nahlížím do rejstříku, co normálně jím. Ale Milostná předehra mě láká mnohem víc než Jídlo. Nenápadně nalistuju stránku 25.

Ježkovy voči! On tam fakticky napsal tři odstavce o milostné předehře! Pod „obvyklým postupem” uvedl:

„…osahávání, pravidelné pohyby… obvykle po směru hodinových ručiček… jemná stimulace na vnitřní straně stehen…”

Vyprsknu kávu a Erik se na mě udiveně podívá.

„Všechno v pořádku, drahoušku?” usměje se. „Je ten manuál k něčemu? Našlas tam všechno, co jsi chtěla vědět?”

„Ano!” hbitě přehmátnu k jinému, heslu a cítím se jako dítě, které hledá sprostá slova ve slovníku. „Právě jsem hledala, co si tak obvykle dávám k snídani.”

„Gianna nechala v troubě míchaná vajíčka a slaninu,” oznámí mi Erik, „a obvykle si dáváš zelený džus.” Ukáže na džbánek na kuchyňské lince, jehož obsah silně připomíná tlející vodu v zarostlém rybníku. „To je vitaminový nápoj, který potlačuje hlad.”

Podaří se mi neotřást se hnusem. „Dneska si ho asi nedám.” Vezmu si z trouby vajíčka se slaninou a snažím se potlačit neodbytnou chuť na tři topinky z celozrnného chleba.

„Později ti přivezou nové auto,” prohlásí Erik a napije se kávy. „Náhradou za to havarované. I když bych si tipl, že se za volant příliš nepoženeš.”

„Na to jsem vůbec nepomyslela,” řeknu zaskočeně.

„No, uvidíme. Předtím musíš stejně na test z pravidel.” Lněným ubrouskem si utře ústa a vstává. „Je tu ještě jedna věc, Lexi. Nemáš-li nic proti tomu, pozval bych na příští týden několik lidí na večeři. Jenom pár starých přátel.”

„Na večeři?” opakuju po něm stísněně. Nikdy jsem pro podobné akce nehorovala. Pokud se do toho nepočítá ládování se špagetami na pohovce a dívání se na seriál Will and Grace.

„Není se čeho bát.” Položí mi něžně ruce na ramena. „Vařit bude Gianna. Ty musíš jenom vypadat krásně. Ale jestli se na to necítíš, klidně na to zapomeneme…”

Jistěže se na to cítím!” prohlásím rychle. „Už mě pomalu otravuje, jak se mnou všichni zacházejí jako s nějakým invalidou. Cítím se skvěle!”

„Dobře. Což mě přivádí k dalšímu bodu. K práci.” Erik si obléká sako. „Je jasné, že teď ještě nemůžeš nastoupit na plný úvazek, ale Simon se ptal, jestli by ses nemohla přijít do kanceláře jenom podívat. Simon Johnson,” upřesňuje.

„Pamatuješ si na něj?”

„Simon Johnson? Generální ředitel?”

„Hmm.” Erik přikývne. „Volal sem včera večer. Chvíli jsme si povídali. Je to fajn chlap.”

„Netušila jsem, že mě vůbec zná!” podivím se.

„Lexi, jsi významným členem vedení,” vysvětluje Erik trpělivě. „Jistěže tě zná.”

„Tak dobře. Jistěže.”

Žvýkám slaninu a snažím se vypadat nenucené - ale uvnitř mám chuť řvát smíchy. Tenhle můj nový život vypadá čím dál

lip. Jsem významným členem vedení! A Simon Johnson mě zná!

„Shodli jsme se na tom, že by ti návštěva kanceláře mohla pomoct,” pokračuje Erik. „Že by ti mohla nastartovat paměť - a trochu uklidnit tvé oddělení.”

„Myslím, že je to bezvadný nápad,” zaraduju se. „Seznámím se tak se svou novou prací, podívám se za holkama, zaskočíme si na oběd…”

„Teď to tam má na starosti tvůj zástupce,” nahlíží Erik do bloku, který leží na kuchyňské lince. „Byron Foster. Pochopitelně jenom do tvého návratu.”

„Byron je teď můj zástupce?” nevěřím svým uším. „Ten přece býval mým šéfem!”

Všechno je teď vzhůru nohama. Nic nepoznávám. Nemůžu se dočkat, až se podívám do kanceláře a zjistím, co se vlastně děje.

Erik cosi vyťukává do svého BlackBerry, pak ho odkládá a bere si diplomatku. „Měj se tu hezky, drahoušku.”

„I ty… ehm… drahoušku!” Vstávám a on se otáčí ke mně — a najednou mezi námi proletí jiskra. Erik stojí jenom pár centimetrů ode mě. A já cítím jeho vodu po holení a vidím mu na krku čerstvou drobnou ranku.

„Ještě jsem si nepřečetla celý manuál,” zrozpačitím.

„Dávám ti při loučení pusu… při takových příležitostech?”

„Normálně ano,” řekne Erik strnule. „Ale jestli se na to necítíš…”

„Ne! Cítím! Jakože… měli bychom dělat všechno jako vždycky.” Při těch slovech malinko zrůžovím. „Takže, mám tě políbit na tvář nebo… na rty…”

„Na rty,” odkašle si Erik. „Tak to děláme normálně.”

„Dobře,” přikývnu. „No tak… ehm…” Chytnu ho kolem pasu a snažím se, aby to vypadalo normálně. „Takhle? Řekni mi, jestli bude něco jinak…”

„Možná jenom jednou rukou,” prohlásí Erik po chvilce přemýšlení. „A obvykle o trochu výš.”

„Dobře!” Jednu ruku přesouvám na jeho rameno a druhou připažím, takže si trochu připadám jako při klasickém tanci. Pak v úporné snaze zachovat danou pozici zvedám k němu obličej.

Najednou si všimnu, že má Erik na špičce jazyka divnou malou uzlinku. Ale co… však se na ni nemusím dívat. Soustřeď se na tu pusu. Nakloní se ke mně, rty přejede krátce po mých a já… vůbec nic necítím.

Dost jsem doufala, že první polibek vyvolá všechny vzpomínky a pocity, že si třeba najednou vzpomenu na tu Paříž nebo na naši svatbu nebo na první mazlení… Ale když se ode mě odtahuje, cítím v sobě… naprosté, stoprocentní prázdno. Na Erikovi jasně vidím, že na něco čeká, a tak si rychle vymýšlím, co bych mu řekla hezkého.

„To bylo milé! Velmi…”

Nevím, jak dál, protože mě nenapadá nic jiného než

„rychlé”, a pochybuju, že by právě tohle ocenil.

„Nevyvolalo to žádné vzpomínky?” Erik pátrá v mém obličeji.

„Ani… ne,” omlouvám se. „Ale tím nechci říct, že by to nebylo opravdu… jakože, bylo to… fakticky to se mnou pořádně zamávalo!” vyletí ze mě spontánně.

Co to krucinál blábolím? Nezamávalo to se mnou ani trochu.

„Opravdu?” Erik se rozzáří a odloží diplomatku. Ježkovy voči. Ne ne ne. Nééé.

Já ještě nemůžu s Erikem do postele. Tak zaprvé ho skoro neznám. A zadruhé jsem si ani nepřečetla, co se děje po jemné stimulaci vnitřní strany stehen.

„Tak to se mnou zase nezamávalo,” uvádím to urychleně na pravou míru. „Totiž, připomnělo mi to… uvědomila jsem si… jakože, jistě je to mezi námi úžasné… když dojde… na ložnici.”

Přestaň kvákat, Lexi, s okamžitou platností.

„Takže se měj hezky,” usměju se na něj co nejzářivěji.

„Ty také.” Erik se něžně dotkne mé tváře a odejde. Slyším zavírat dveře a sesunu se na židli. Tohle bylo trochu moc na tělo. Sahám po manželském manuálu a rychle hledám písmeno

M. Musím si přečíst tu Milostnou předehru.

Nehledě na Felaci, vzpomenu si najednou. A Frekvenci (souložení).

Což mi chvíli potrvá.

O dvě hodiny a tři šálky kávy později zavírám manuál, opřu se zády o opěradlo a hlava mi třeští informacemi. Přečetla jsem to od začátku do konce a utvořila si poměrně jasnou představu. Dozvěděla jsem se, že s Erikem často trávíme víkendy v

„luxusních butikových hotelech”. A že nás baví dokumentární pořady o podnikání a Západní křídlo. A neshodli jsme se v názoru na Zkrocenou horu. Což byl, jak jsem se také dozvěděla, film o homosexuálních kovbojích. (Homosexuálních kovbojích?) Dozvěděla jsem se, že oběma nám chutná víno z Bordeaux.

Ze jsem „cílevědomá”, „nekompromisní” a „pracuju od nevidím do nevidím, dokud není práce hotová”. Dozvěděla jsem se, že „nemůžu vystát blbce”, „nesnáším flákače” a jsem

„člověk, který dokáže ocenit špičkoví ni kvalitu”.

Tak tohle slyším poprvé.

Vstanu, jdu se podívat k oknu a snažím se strávit všechno, co jsem přečetla. Čím víc se dozvídám o osmadvacetileté Lexi, tím silnější mám pocit, že se mi vůbec nepodobá. Nejenže jinak vypadá. Ona je jiná. Je šéfka. Chodí v bezových značkových kostýmcích a prádlo kupuje v La Perle. Vyzná se ve víně. A vůbec nejí chleba.

Je dospělá. Přesně tak. Zahledím se do zrcadla a z něj na mě civí můj osmadvacetiletý obličej.

Jak se proboha mohlo stát, že se ze mě stala… ona?

Z náhlého popudu vstanu a jdu do ložnice a přes ni do šatny. Jistě tu jsou nějaká vodítka. Posadím se ke svému elegantnímu minimalistickému toaletnímu stolku a mlčky si ho prohlížím.

Pro začátek ho prozkoumám. Stolek, který jsem mívala, byl natřený narůžovo a panoval na něm neuvěřitelný chaos - na zrcadle jsem měla navlečené všechny své šátky a náhrdelníky a všude se pova lovaly kelímky s mejkapem. Ale tady je všechno v dokonalém pořádku. Stříbrné kelímky stojí v řadě jako vojáci, v jediné mističce jsou jedny náušnice a zrcátko ve stylu art deco.

Otevřu nazdařbůh jednu zásuvku a v ní najdu vrstvu úhledně poskládaných šátků, na nichž leží lesklé DVD, na němž je fixou napsáno Ambice: EP1. Nechápavě ho vezmu do ruky - a najednou mi dojde, co to asi je. To je ten program, o němž mluvila Amy. To jsem já v televizní show!

Jejdanánku, to musím vidět. Zaprvé proto, že se celá třesu, jak jsem se tam předvedla, a za druhé proto, že to bude další díl do skládačky. Na téhle reality show mě poprvé uviděl Erik. A přineslo mi to velký průlom v práci. Tehdy jsem asi ještě netušila, jak to zásadně změní celý můj život.

Utíkám do obýváku a po menším pátrání se mi podaří najít za průsvitným panelem přehrávač, do nějž vložím disk. Zakrátko už běží titulky k programu na všech obrazovkách, které jsou v celém bytě všude, kam se podíváte. Začátek rychle přetáčím, dokud na obrazovce nespatřím vlastní obličej - pak zmáčknu „play”.

Připravuju se, že to bude děsně trapné, a preventivně lezu za pohovku. Ale já tam nakonec nevypadám tak špatně! Zuby mám už rovné, nebo mám místo nich nové korunky nebo co vlastně - i když rty vypadají mnohem tenčí než teď. (Natotuty mám kolagenové implantáty.) Vlasy v kaštanovém odstínu mám vyfoukané a stažené dozadu. Mám na sobě černý

kostýmek a akvamarínovou košili a vypadám jako dokonalá podnikatelka.

„Musím dosáhnout úspěchu,” odpovídám právě někomu, kdo mě mimo záběr zpovídá. „Musím to vyhrát.”

Notěpic! Říkám to tak vážně. Absolutně nechápu, proč najednou tolik chci vyhrát nějakou reality business show.

„Dobrý den, Lexi!” Leknutím málem vyletím z kůže. Na ovládači stisknu stopku a otočím se. Spatřím padesátnici v plášti s květinovým vzorem a s tmavými prokvetlými vlasy sčesanými dozadu, která drží v ruce kyblík plný čisticích prostředků. Ke kapse pláště má připevněný iPod a ze sluchátek na uších zaslechnu útržky jakési operní árie.

„Vy jste vzhůru!” ptá se pronikavým hlasem. „Jak vám je? Je to dnes trochu lepší?” Je těžké odhadnout, odkud pochází její akcent, který mi zní jako něco mezi cockney a italštinou.

„Vy jste Gianna?” ptám se pro jistotu.

„Pánbíčku na nebíčku,” pokřižuje se a políbí si prsty. „Erik mě varoval. Ze to máte v hlavě pomíchané, chudinko.”

,Je mi dobře, vážně,” řeknu rychle. „Jenom jsem ztratila kus paměti. Takže se musím o svém životě naučit od jistého bodu komplet všechno.”

„No jo, jsem Gianna,” plácne se žena do prsou.

„Prima! Ehm… díky.” Ustoupím Gianně z cesty, a ta projde kolem a péřovou prachovkou otírá povrch konferenčního stolku a přitom si s iPodem pobrukuje.

„Díváte se na své vystoupení v televizi, viďte?” prohodí při pohledu na obrovskou obrazovku za mými zády.

„No. Ehm… dívala jsem se. Abych si připomněla, jaká jsem byla.” Rychle to vypnu. Gianna se mezitím pouští do oprašování rámečků u vystavených fotografií.

Celá nesvá si mnu ruce. Cožpak tu člověk může jen tak sedět, když jiná žena uklízí jeho byt? Neměla bych přiložit ruku k dílu?

„Co byste chtěla dneska k večeři?” ptá se Gianna a natřásá přitom polštářky na pohovce.

,Jé,” vyhrknu. „Nic! Vážně!”

Já vím, že jsme s Erikem bohatí a tak. Ale copak můžu po někom

chtít, aby mi vařil večeři? To je nevkusné.

„Nic?” Gianna se odmlčí. „Vyjdete ven?”

„Ne! Jenom jsem si říkala… že bych mohla dnes večer uvařit něco sama“.

„Aha,” řekne Gianna. „No jak si přejete.” Se strnulým obličejem zvedne jeden polštář a začne ho prudce natřásat.

„Doufám, že vám polévka včera večer chutnala,” dodá, aniž se na mě podívá.

„Byla moc dobrá! Díky! Báječná chuť!”

„Dobře,” řekne Gianna upjatě. „Snažila jsem se.” Proboha. Snad se neurazila, nebo snad ano?

„Dejte mi vědět, co vám mám na to vaše vaření nakoupit,” pokračuje a natřásá přitom polštářky. „Jestli máte chuť na něco nového nebo jiného…”

Sakra. Vážné se naštvala.

„Nebo… ehm… dobře.” Hlas mi nervózně přeskočí. „Když na to teď myslím… možná byste něco malého mohla uvařit. Ale aby to nedalo moc práce. Třeba jenom sendvič.”

„Sendvič?” vyjekne Gianna nedůvěřivě. „Na vaši večeři?”

„Nebo… co vás napadne! Třeba co ráda vaříte!” Už když ta slova vypouštím z úst, slyším, jak hloupě znějí. Nechám toho, vezmu si časopis s nemovitostmi, který leží na vedlejším stolku, a otevřu ho na stránkách o vodním prvku v krajině.

Dokážu si na to vůbec zvyknout? Jak se ze mě prokristapána mohla stát ženská s hospodyní?

„Jééé! Pohovka je zničená!” Giannin hlas zní najednou mnohem italštěji než koknejsky. Strhne si sluchátka iPodu z uší a ukazuje zděšeně na roztržené čalounění. „Hele! Díra! Včera

ráno tam ještě nebyla!” Nejisté se na mě dívá. „Doopravdy. Za mě to tu bylo v naprostém pořádku, žádná díra, vůbec nic…”

Krev se mi hrne do tváří. „To… jsem byla já,” koktám.

„Udělala jsem to.”

„Vy?”

„Udělala jsem to nerada,” brebtám opřekot. „Nechtěla jsem. Rozbila jsem toho skleněného leoparda a…” Těžce dýchám. „Objednám nový potah, slibuju. Ale neříkejte to prosím Erikovi. On o tom neví.”

„On o tom neví?” diví se Gianna.

„Zakryla jsem díru polštářem,” polknu. „Aby to nebylo na první pohled vidět.”

Gianna na mě chvíli nevěřícně civí. Dívám se na ni s prosbou v očích a téměř nedýchám. Pak se její přísný obličej zkroutí smíchem. Položí polštář, který drží v ruce, a poplácá mě po rameni.

„Já to zašiju. Drobnými stehy. Vůbec to nepozná.”

„Vážně?” Cítím, jak mi spadl kámen ze srdce. „Mockrát vám děkuju. To bude báječné. Jsem vám hrozně vděčná.”

Gianna si mě s trochu podmračeným výrazem a s rukama založenýma na prsou dlouze prohlíží. „Jste si jistá, že se vám při té ráně do hlavy nestalo ještě něco?” zeptá se nakonec.

„Jako třeba… že vám někdo vyměnil povahu?”

„Cože?” nejisté se zasměju. „To asi ne…” U dveří se rozdrnčí bzučák. „Já to vezmu.” Utíkám ke vstupním dveřím a zvednu domácí telefon. „Prosím?”

„Dobrý den,” ozve se hrdelní hlas. „Automobil pro Gardinerovy.”

Mé nové auto stojí před domem na místě, o němž vrátný tvrdí, že to je mé osobní parkovací místo. Je to stříbrný mercedes - což poznám podle odznaku vpředu na kapotě. A je to kabriolet. Moc dalšího vám o něm nepovím - vyjma toho, že muselo stát majlant.

„Podepište se tady… a tady…” Muž, který mi auto přivezl, mi dává k podpisu dodejku.

„Ano,” načmárám svůj podpis na papír.

„Tady máte klíče… silniční známku… dokumentaci… A čau, lásko.” Chlápek mi vytáhne pero z ruky a míří k vratům, a já tu osamím s autem, hromadou papírů a lesklými klíčky. Pohupuju s nimi V prstech a po celém těle cítím mrazení.

Nikdy jsem se o auta nezajímala.

Ale to jsem neměla po ruce zbrusu nový a nablýskaný mercedes. Stříbrný mercedes, dýchající novotou, který je komplet celý můj.

Mohla bych jenom nakouknout, jak to vypadá uvnitř. Instinktivně namířím přívěsek u klíčků a stisknu maličké tlačítko - ale když auto pípne a uvnitř se rozsvítí všechna světla, nadskočím úlekem.

No vida. Určitě to nedělám poprvé. Otevřu dveře, vklouznu za volant a zhluboka se nadechnu.

Panejo! Tak tomu říkám autíčko. Před tím se může jít renault Pechaře Davea zahrabat. Úžasně nádherně, až opojně voní novou kůží. Sedadla jsou široká a komfortní. Palubní deska je obložena nádherně lesklým dřevem. Opatrně položím ruce na volant. Naprosto přirozeně ho sevřou - jako by tam bylo jejich místo. Ani se mi je nechce sundávat.

Chviličku tam sedím a dívám se, jak se příjezdová vrata zvedají před vyjíždějícím BMW a pak za ním zapadnou.

Vtip je v tom… že umím řídit. Někdy jsem musela projít testy, i když si na to vůbec nevzpomínám.

A je to tak fajnové autíčko. Byla by hanba ho nevyzkoušet.

Zkusmo zasouvám klíč do dírky pod volantem - a pasuje tam! Otáčím jím mírně do strany, jak jsem to vídala u ostatních, a motor na mě nespokojeně zavrčí. Sakra. Co jsem zkazila? Znovu otáčím klíčkem, teď už mnohem opatrněji, a auto na mě už zlostně nevrčí, zato se na palubní desce rozsvítí několik světýlek.

A co teď? Prohlížím si kontrolky v naději, že mě něco napadne -ale marně. Pravdou je, že nemám nejmenší tušení, co teď. Vůbec si nevzpomínám, že bych někdy řídila.

Jenomže jde o to… že se to ve skutečnosti stalo. Je to jako s těmi podpatky, někde v sobě to mám zablokované. Musím prostě svému tělu umožnit, aby se toho ujalo samo. Třeba když budu myslet na něco úplně jiného, najednou budu řídit naprosto automaticky.

Uchopím pevně volant. A jde se na to. Mysli na něco jiného. La la la. Nemysli na řízení. Umožni svému tělu, aby se chovalo přirozeně. Možná bych si měla zpívat, když to minule tak krásně fungovalo.

„Land of hope and gloreee,” začnu falešně, „mother of the freeee..

Propána. Funguje to. Ruce a nohy se pohybují synchronizované. Neodvažuju se na ně kouknout; neodvažuju se sledovat, co dělají. Vím jenom, že jsem nastartovala motor, šlápla najeden pedál a cosi začalo řvát a… dokázala jsem to! Nastartovala jsem auto!

Slyším, jak se motor chvěje, jako by se celý třásl na to, až se bude moct rozjet. Klídek, holka. Zhluboka se nadechnu - ale v hloubi duše se mě začíná zmocňovat panika. Sedím za volantem mercedesu, motor vrní a já ani nevím, jak se to stalo.

No tak. Seber se, Lexi.

Ruční brzda. Tu náhodou poznám. A šaltpáka. Opatrně uvolním obě - a autíčko se ochotně dá do pohybu.

Rychle šlápnu na jeden z pedálů, abych autíčko zastavila, ale to s příšerným zaskřípěním vyrazí jako splašené. Doprčic! To nevypadá dobře. Sundám nohu z pedálu - a autíčko se pomalu plazí kupředu. To se mi myslím moc nelíbí. Snažím se zachovat klid a znovu dupnu na pedál. Ale autíčko se nejenže nezastaví, nýbrž se řítí neúprosně kupředu - a řve přitom jako formule.

„Kruci,” zařvu také a strachy se mi plete jazyk. „No tak… se zastav. Hačnout!” Pustím volant, ale to situaci nijak nezlepší.

Nevím, jak se ta věc řídí. Pomalu se suneme na protější stranu parkoviště k luxusním sportovním autům a já to neumím zastavit. V zoufalství dupnu nohama na oba pedály, a motor zavyje jako šakal a vřeští jako ve smrtelné křeči.

Panebože, panebože…. tváře mi hoří, ruce se mi potí. Neměla jsem cm vůbec lézt. Jestli nabourám, Erik se se mnou rozvede a já se mu nebudu ani moc divit.

„Stůj!” ječím na autíčko.

Najednou si všimnu tmavovlasého muže v džínách, který vychází ze vrat. Vidí, jak se blížím ke sporťákům, a očividně se vyděsí.

„Zastav!” slyším jeho křik ztlumený okenním sklem.

„Nejde mi to!” křičím na něj zoufale.

„Volant!” pohyby naznačuje, že mám otočit volantem.

Volantem. No jasně. Jsem já to trdlo. Zatočím volantem doprava tak prudce, až mi málem vyletí ruce z kloubů, a podaří se mi změnit směr. Jenomže teď zase mířím k cihlové zdi.

„Brzdi!” řve na mě chlapík, který teď běží podél mého auta.

„Brzdi, Lexi!”

„Jenomže já…”

„Propánaboha, brzdi!” řve.

Ruční brzda, napadne mě najednou. Rychle. Zatáhnu ji oběma rukama dozadu a auto se s cuknutím zastaví. Motor sice pořád běží, ale auto aspoň stojí na místě. A do ničeho jsem nenarazila.

S rukama křečovitě sevřenýma kolem volantu rychle a chrčivě dýchám. Už nikdy řídit nebudu. Ani za nic.

„Jsi v pořádku?” ptá se mě chlapík přes okno. Po chvíli se mi podaří uvolnit prsty. Mačkám zkusmo na všechna tlačítka na dveřích, dokud se okno nespustí. „Co se stalo?“

„Já jsem… zpanikařila. Já prostě neumím řídit auto. Myslela jsem si, že si vzpomenu, jak na to, ale zmocnila se mě panika…” Najednou mi zničehonic začnou téct slzy. „Promiňte,” polykám těžce. „Jsem trochu mimo. Víte, mám amnézii…”

Podívám se na chlápka a ten na mě třeští oči, jako bych mluvila papuánsky. Má dost zvláštní obličej, všimnu si najednou. Vysoké lícní kosti, tmavošedé oči a šikmé obočí, které se teď právě vraští, a tmavohnědé neposlušné vlasy. Má na sobě obyčejné tričko přes džíny a vypadá o trochu starší než já, bude mu něco přes třicet.

Navíc se zdá, že naprosto ztratil řeč. Ovšem to se mu ani nemůžu divit, když nejspíš šel na parkoviště za nějakým vlastním cílem a narazil tu na holku, která málem nabourala nové auto a ještě k tomu cosi mele o amnézii.

Třeba mi ani nevěří, napadne mě znepokojeně.

Možná si říká, že jsem si trochu přihnula a teď si něco vymýšlím.

„Před několika dny jsem nabourala,” vysvětluju snaživě.

„Doopravdy. Měla jsem úraz hlavy, hele.” Ukazuju na pozůstatky šrámů na obličeji.

„Já vím, že jsi bourala,” řekne muž nakonec. Má velmi zvláštní hlas, jaksi vyprahlý a prudký. Jako by záleželo na každém slově, které řekne. „Doslechl jsem se o tom.”

„No moment!” mlasknu jazykem při náhlé vzpomínce.

„Řekl jste mi jménem. Znamená to, že se známe?”

Obličejem mu proletí úlek. Vidím, jak mě jeho oči studují, jako by tomu, co říkám, nedokázal uvěřit. Jako by něco hledal.

„Ty si na mě nevzpomínáš?” zeptá se nakonec.

„Hmm, ne,” omluvně pokrčím rameny. „Promiňte, nechci být hrubá, ale nevzpomínám si na nikoho, s kým jsem se seznámila během posledních tří let. Na své přátele… dokonce ani na manžela. Je pro mě naprosto cizí člověk. Můj vlastní manžel! Věřil byste tomu?”

Usměju se - ale chlapíkovi není očividně vůbec do smíchu, ani se netváří soucitně. Naopak se tváří tak, že se mi z toho potí ruce.

„Nechceš, abych ti to zaparkoval?” ptá se.

„Ano, prosím.” Podívám se úzkostně na levou ruku, kterou ještě svírám ruční brzdu. „Můžu to pustit? Nevyřítí se to někam?”

Obličejem se mu mihne drobný úsměv. „Ne, nikam se to nevyřítí. Můžeš to pustit.”

Opatrně uvolňuju sevření a protřepávám si ztuhlou končetinu.

„Mockrát děkuju,” vystoupím z auta. „To je mé úplně nové auto. Kdybych ho nabourala, nechci na to ani pomyslet…“ Při té myšlence prudce zamrkám. „Koupil mi ho manžel za to druhé. Znáte ho? Erika Gardinera?”

„Ano,” odpoví chlapík po chvilce. „Znám ho.”

Nastoupí do auta, zavře dveře a rukou mi ukáže, abych kousek ustoupila. Pak šikovně zajede autem na parkovací místo.

„Díky,” říkám, když vystoupí. „Jsem vám opravdu vděčná.”

Cekám, že chlapík odpoví něco jako „není zač” nebo „rádo se stalo”, ale zdá se, že o něčem přemýšlí.

„A co ti řekli o té amnézii?” upře na mě najednou zrak.

„Není naděje, že by se ti ty vzpomínky někdy vrátily?”

„Můžou se vrátit kdykoli,” vysvětluju. „Nebo taky ne. To nikdo neví. Musím se učit o svém životě všechno od začátku. Erik mi hodně pomáhá a říká mi všechno o našem manželství a vůbec. Je to úžasný manžel!” usměju se v naději, že tím trochu odlehčím atmosféru. „Takže… do které kolonky v mém životě patříte vy?”

Tmavovlasý chlapík na to nic neříká. Vrazí ruce do kapes a civí do nebe. Tedy vážně nevím, co mu pořád je.

Nakonec sklopí hlavu a znovu si mě soustředěně prohlíží s tak sevřeným obličejem, jako by ho něco bolelo. Třeba také ano. Kupříkladu hlava nebo tak.

„Už musím jít,” řekne.

„Tak jo. Ještě jednou vám děkuju,” loučím se zdvořile. „A ráda jsem vás poznala. Jakože, já vím, že jsme se jistě setkali v

mém předchozím životě, ale… víte, jak to myslím!” podávám mu ruku, ale on se na ni podívá tak, jako by pro něj neměla žádnou cenu.

„Ahoj, Lexi,” řekne a otočí se ke mně zády.

„Ahoj…,” volám za ním zaraženě. To je ale podivín. Ani mi neřekl, jak se jmenuje.

DEVĚT

Fi je nejupřímnější člověk na světě. Znám ji od šesti let, kdy jsem poprvé přišla na školní hřiště. Už tehdy byla o hlavu vyšší než já, měla tmavé vlasy učesané do culíků a silný a sebejistý hlas. Vysvětlila mi, za co stojí mé umělohmotné švihadlo, a hlasitě vypočítávala všechny jeho nevýhody. A když už jsem natahovala moldánky, nabídla mi, že mi půjčí své.

To je celá Fi. Dokáže svou příkrou otevřeností člověka pořádně vytočit a dobře to ví. Když řekne něco nevhodného, obrátí oči v sloup a plácne se přes pusu. Ale pod touto slupkou je hodná a má dobré srdce. A je senzační na schůzích. Když si ostatní lidé cintají na vestu, ona nežvaní a jde přímo k věci.

Právě Fi mi doporučila, abych se ucházela o zaměstnání v Deller Carpets. Už tam pracovala dva roky, když firmu Frenshaws, v níž jsem pracovala, převzali Španělé a pár z nás se rozhodlo odejít. Ve Fiině firmě se otevíralo oddělení podlahových krytin a Fi mi řekla, abych jí přinesla životopis, že ho ukáže svému šéfovi… a bylo to. Měla jsem práci.

Od té doby, co jsem tam nastoupila, jsme se s Fi ještě víc sblížily. Společně jsme chodily na oběd, o víkendu do kina a posílaly jsme si esemesky, když se šéf snažil podle svých slov

„vyhecovat tým”. I s Carolyn a Debs se kamarádím - ale právě Fi se svěřuju se všemi novinkami jako první a právě na ni si vzpomenu, když se mi stane něco mimořádného.

Proto mi připadá tak divné, že se ještě neozvala. Po odchodu z nemocnice jsem jí poslala několik dalších esemesek. Na záznamníku jsem jí nechala dvě hlasové zprávy. Poslala jsem jí několik žertovných e-mailů a dokonce písemně poděkovala za květiny. Ale ona se ani slovem neozvala. Pořád si říkám, že má asi moc práce. Nebo ji poslali na nějaké školení nebo dostala chřipku… Spousta věcí se mohla stát…

Prohlížím se v obrovském zrcadle, které je v mé šatně. Lexi 2004 běhala po kanceláři v černých kalhotách z Nextu, ve

výprodejové košili z New Looku a v pohodlných a obnošených polobotkách.

To bylo. Teď tu stojím v superdrahé a neskutečně nažehlené košili z Prady s prodlouženými manžetami. A v černém kostýmku s úzkou sukní a širokým pasem. Na nohou mám úzké lakové lodičky a průsvitné a krásně se lesknoucí punčocháče Charnos. Vlasy mám vyfoukané a stočené do typického drdolu. Vypadám jako ilustrace z dětské obrázkové knížky „…a tahle paní řídí celičké oddělení…”.

Do šatny vstoupí Erik a já se před ním roztočím.

„Jak vypadám?”

„Skvěle!” přikývne, ale při pohledu na mě nevypadá nijak překvapeně. Nejspíš mu podobné oblečení připadá normální. Ale já si připadám jako koník vyšňořený na slavnostní přehlídku.

„Připravená?”

„Asi ano!” Vezmu si kabelku - černou cestovní Bottega Veneta, kterou jsem našla ve skříni.

Včera jsem se snažila z Erika dostat něco o Fi, ale on ani pořádně nevěděl, o koho se jedná, natož že je to má nejstarší kamarádka, že byla na naší svatbě, a tak dál. Zdá se, že z mých kamarádek zná pouze Rosalii, a to jenom proto, že je vdaná za Clivea.

Ale to zas tak moc nevadí, protože dneska se s Fi uvidím a hned bude jasné, co a jak, a všechno se zase vrátí do starých kolejí. Pak si nejspíš o polední přestávce zaskočíme někam na drink a pořádně si jako za starých časů zadrbeme.

„No a nezapomeň na tohle!” Erik otevírá skříň v koutě. Vytáhne z ní elegantní černý kufřík a podá mi ho. „Věnoval jsem ti ho při naší svatbě.”

„Júúú, ten je hezký!” Je z měkounké teletiny a na přední straně má decentně vyryté iniciály L. G.

„Já vím, že v práci používáš stále své dívčí jméno,” podotkne Erik, „ale chtěl jsem, aby sis brala každý den do kanceláře něco ode mě.”

Je tak romantický. Je tak dokonalý.

„Už musím jít. Během pěti minut pro tebe přijede auto.

Měj se dobře.” Políbí mě a zmizí.

Když uslyším zaklapnout přední dveře, prohlížím si kufřík a dumám, co si mám do něj dát. Nikdy jsem diplomatku nenosila, vždycky jsem si všechno naházela do tašky. Nakonec vyndám z tašky pár papírových kapesníčků a Polos a dám je do kufříku. Pak přihodím pero. Připadám si, jako bych se vypravovala první den do nové školy. Když zastrkuju pero do hedvábné kapsičky, narazím prsty na jakousi tenkou kartičku a vytáhnu ji ven.

Není to karta, ale stará fotka mě, Fi, Debs a Carolyn. Než jsem si vylepšila vlasy. Ještě s křivými zuby. Všechny sedíme u baru v třpytivých topech, v obličeji jsme zrůžovělé a nad hlavami nám visí večírková výzdoba. Fi mě drží kolem krku, já svírám v zubech koktejlový deštníček a všechny se hystericky smějeme. Bezděky se při pohledu na fotku zahihňám také.

Dobře si na ten večer vzpomínám. Debs dala tehdy svému příšernému bankéři Mitchellovi kopačky, a tak jsme vyrazily do světa, abychom jí pomohly zapomenout. Během večera Mitchell volal Debs na mobil, vzala to Carolyn a předstírala, že je ruská prostitutka, která se domnívá, že šiji Mitchell objednává, a tvrdila, že její minimální sazba je 1 000 liber. Carolyn měla z ruštiny jedničku, a tak byla docela přesvědčivá, a Mitchella to dost vyvedlo z míry, i když to později popíral. Carolyn zapnula hlasitý odposlech a všechny jsme poslouchaly a já si myslela, že umřu smíchy.

Stále s úsměvem vrátím fotku na své místo a zavřu kufřík. Vezmu ho do ruky a prohlížím se v zrcadle. Šéfová jde do práce.

„Zdravím,” řeknu svému obrazu v zrcadle a snažím se nasadit věcný tón. „Zdravím všechny. Lexi Smartová, vedoucí oddělení podlahových krytin. To koukáte. Já jsem tu teď šéfka.”

Můjtybože. Vůbec se na žádné šéfování necítím. Třeba mi to samo naskočí, až přijdu na místo.

*

Deller Carpets je firma, kterou si všichni pamatují z televizních reklam osmdesátých let. První reklama předváděla ženu, která se v jakémsi krámě povaluje na modrém koberci se spirálovým vzorem a předstírá, že koberec je tak měkký a heboučký, že dostala nezkrotnou chuť na jakéhosi maníka, který v tom krámě obsluhoval. V další reklamě si toho ňoumu vzala a nechala si položit koberec od Dellera do chodby. A pak se jim narodila dvojčata, která neusnula, dokud je v kolébce nezakryli růžovou a modrou přikrývkou od Dellera.

Byly to sice blboučké reklamy, ale povedlo se jim jméno firmy proslavit. Což teď firmě trochu komplikuje život. Společnost se před několika lety snažila zkrátit si jméno na pouhý Deller. Nechala si udělat nové logo a nové heslo a tak dál. Jenomže to nikdo nezaregistroval. Když někomu řeknete, že pracujete u Dellera, poškrábe se za uchem a řekne: „To jako myslíte Deller Carpets?”

Což je paradoxní, protože koberce tvoří v současnosti jenom část firmy. Před deseti lety začalo oddělení údržby vyrábět čistič na koberce, který se prodával na e-shopu a dosáhl značné obliby. Elektronický obchod rozšířili na veškeré druhy čisticích prostředků a pomůcek, a ohromně se rozrostl. Kromě toho i o čalouněný nábytek a bytový textil. A chudinky staré koberce se časem dostaly na vedlejší kolej. Vtip je v tom, že v současnosti nejsou „in”. Všichni si na podlahu dávají břidlici a laminát. Sice také prodáváme laminátovou krytinu, ale málokdo

o tom ví, protože si všichni myslí, že se pořád jmenujeme Deller Carpets. Je to takový začarovaný kruh, který vždycky skončí u koberců s dlouhým vlasem.

Já vím, že koberce nejsou v módě. A také že vzorované koberce jsou na tom ještě hůř. Ale bez mučení se přiznávám, že mně se doopravdy líbí. Zejména ty retrovzory ze sedmdesátých let. Mám na stole starý vzorkovník, kterým se vždycky probírám, když telefonicky jednám o nějaké nekonečné a nudné záležitosti. A jednou jsem ve skladu našla celou krabici starých vzorků. Nikdo o ně nestál, tak jsem si je odnesla do kanceláře a přišpendlila si je u svého stolu na stěnu. Totiž, u svého starého stolu. Nejspíš jsem už povýšila. Když se blížím ke známé budově na Victoria Place Road, žaludek se mi zhoupne očekáváním. Vypadá to tu stejně jako vždycky - vysoký světle zelený barák s žulovými sloupy u vchodu. Otevřu skleněné dveře do recepce — a strnu údivem. Hala vypadá úplně jinak. Je to super! Dali pryč stůl a tam, kde bývala stěna, jsou teď skleněné příčky… na podlaze leží vinylová krytina s modrým kovovým leskem. To musí být nový sortiment.

„Lexi!” Boubelka v růžové halence a černých, dole zúžených kalhotách se žene ke mně. Ve vlasech má melír, na rtech fuchsiovou rtěnku a na nohách lodičky a dělá tu… tu přece znám… personální vedoucí.

„Dana,” s úlevou vydechnu její jméno. „Dobrý den.”

„Lexi,” už z dálky mi podává ruku. „Vítejte zpátky! Vy naše chudinko! Měli jsme takový strach, když jsme slyšeli, co se stalo…”

„Už je to dobré, díky. Mnohem lepší.” Kráčím za ní po lesklé vinylové podlaze, beru si od ní propustku a protáhnu ji čtečkou. I taje nová. Neměli jsme tu žádnou závoru, ale hlídače, který se jmenoval Reg.

„Dobře! Tak pojďte… Myslela jsem, že bychom si mohly v mé kanceláři krátce promluvit o rozpočtové schůzi a pak se asi budete chtít podívat do svého oddělení!”

„Skvělé! Dobrý nápad.”

Mé oddělení. Mívala jsem jenom stůl a sešívačku. Jdeme do výtahu, vystoupíme ve druhém patře a Dana mě vede do své kanceláře.

„Posaďte se!” Vytáhne pohodlnou židli a posadí se ke stolu.

„Teď si tedy musíme pohovořit o vašem stavu.” Ztlumí diskrétně hlas, jako by mě postihla nějaká ošemetná nemoc.

„Máte amnézii.”

„To je pravda. Ale jinak mi nic není.”

„Dobře!” Něco si rychle píše do svého bloku. „A je ta amnézic dočasná nebo trvalá?”

„Ono totiž… doktoři říkali, že se mi paměť může kdykoli vrátit.”

„Báječné!” Obličej se jí rozzáří. „Z našeho hlediska by bylo pochopitelně nejlepší, kdyby se vám paměť vrátila do dvacátého prvního. To budeme projednávat výsledky odbytu,” dodá a napjatě se na mě podívá.

„Dobře,” řeknu po chvíli. „Budu se snažit.”

„Nic jiného ani nemůžete, viďte!” Zvonivě se rozesměje a odsune židli od stolu. „Teď půjdeme pozdravit Simona a ostatní. Pamatujete se na Simona Johnsona, generálního ředitele?”

„No jistě!”

Jak bych mohla zapomenout na nejvyššího šéfa celé společnosti? Vzpomínám si na jeho projev na vánočním večírku. Vzpomínám si na to, jak se objevil v naší kanceláři a jak chtěl znát naše jména a jak mu Gavin, tehdejší vedoucí našeho oddělení, klusal v patách jako nějaký lokaj. A s tím se teď setkám!

Snažím se nedat najevo svou nervozitu a kráčím za Danou chodbou k výtahu, kterým vyjedeme do osmého patra. Rázně mě vede do zasedacího sálu, zaklepe na jeho masivní dveře a otevře je.

„Promiňte, že ruším! Ale zastavila se tu u nás na skok Lexi!”

„Lexi! Naše superstar!” Simon Johnson vstává ze svého místa v čele stolu. Je to dlouhán s širokými rameny, postavou vysloužilého důstojníka a mírně prořídlými hnědými vlasy. Přichází ke mně, poplácává mě po ruce, jako bychom byli staří přátelé, a políbí mě na tvář. „Jak se cítíte, má milá?”

Simon Johnson mě právě políbil. Generální ředitel celé firmy mě

políbil.

„Ehm… mockrát děkuju!” Snažím se z toho vzpamatovat.

„Mnohem lip.”

Rozhlédnu se po místnosti a vidím skupinu dalších významných firemních manažerů. Byron, který býval mým přímým nadřízeným, sedí na opačné straně konferenčního stolu. Je to tmavovlasý pobledlý čahoun a má svou tradiční vázanku s retrovzorem. Ztrápeně se na mě usměje a já se na něj zakřením s úlevou, že jsem vůbec někoho poznala.

„Dostala jste pořádnou ránu do hlavy, jak jsme vyrozuměli,” říká právě Simon Johnson svým medovým hlasem absolventa soukromé školy.

„To je pravda.”

„No tak už abyste se nám vrátila!” vykřikne s přehnanou naléhavostí. „Ale tady Byron vás zastupuje velmi dobře.” Ukáže na Byrona. .Jenom nevím, jestli mu můžete svěřit rozpočet pro své oddělení…”

„Těžko říct.” Povytáhnu obočí. „Neměla bych snad?”

Kolem stolu se všichni uznale zasmějí kromě Byrona, který mě probodává očima.

No prosím vás. Vždyť to byl jenom vtip.

„Ale teď vážně, Lexi. Musím si s vámi promluvit o našich nedávných… debatách.” Simon Johnson na mě významně kývne. „Zajdeme si na oběd, až se k nám zase doopravdy vrátíte.”

„Určitě.” Napodobím jeho sebejistý tón, i když nemám zdání, o čem to vůbec mluví.

„Simone,” Dana diskrétně popojde k němu. „Lékaři nevědí, zda je Lexiina amnézie trvalá nebo dočasná. Možná bude mít problémy s pamětí…”

„Což je v tomto podnikání nejspíš výhoda,” poznamená mírně proplešatělý člověk z opačné strany stolu a opět se ozve tlumené chichotání.

„Lexi, mám ve vás naprostou důvěru,” prohlásí Simon Johnson přesvědčeně. Obrátí se k opodál sedícímu zrzkovi.

„Danieli, vy jste se ještě nesetkali, že ne? Daniel je náš nový odborník na finance. Možná jste, Danieli, viděl Lexi v televizi?”

„Jak by ne!” Potřeseme si rukama a já vidím, jak se mu obličejem rozlévá poznání. „Tak to vy jste to zázračné dítě, o němž si všichni vyprávějí?”

Zázračné dítě?

„Ehm… to asi ne,” znejistím a všichni se zasmějí.

„Nebuďte tak skromná!” domlouvá mi Simon s hřejivým úsměvem a pak se obrátí k Danielovi. „Tato mladá dáma udělala v naší společnosti raketovou kariéru. Během osmnácti měsíců se z úřednice v obchodním oddělení stala jeho vedoucí. Jak jsem Lexi nesčetněkrát opakoval, dát jí tu práci bylo velké riziko, ale nikdy jsem toho ani na chvíli nelitoval. Řízení má přímo v krvi. Je nesmírně inspirativní. Pracovala od rána do večera, vymyslela pár vskutku senzačních a perspektivních vizí… Je to velmi, velmi talentovaný člen naší firmy.”

Svou řeč Simon uzavře zářivým úsměvem, který mi věnuje a k němuž se přidá i muž s počínající pleší a několik dalších.

Páni, to tedy zírám. V obličeji celá hořím a nohy se pode mnou třesou. Takhle o mně ještě nikdo nikdy nemluvil. Nikdy, za celý můj život.

„No… tak děkuju!” vykoktám nakonec.

„Lexi,” ukáže Simon na prázdnou židli. „Nepřemluvíme vás, abyste zůstala najednání o rozpočtu?”

„Ehm…,” pohledem žádám Danu o pomoc.

„Dnes se tu dlouho nezdrží, Simone,” vloží se do toho Dana. „Ještě zaskočíme do podlahových krytin.” Jistě,” přikývne Simon Johnson. „Ale to o hodně přijdete. Jednání o rozpočtu všichni milují.” Oči mu jiskří veselím.

„Copak nechápete, že jsem se nabourala proto, abych se tomu vyhnula?” ukážu na poslední škrábanec na hlavě a v místnosti se opět ozve smích.

„Těšíme se na vás, Lexi,” loučí se se mnou Simon Johnson.

„Opatrujte se.”

Když s Danou odcházíme ze zasedacího sálu, téměř se mi točí hlava nadšením. Ani se mi nechce věřit, že se to opravdu stalo. Vtipkovala jsem se Simonem Johnsonem. Jsem zázračné dítě! Mám strategické a perspektivní vize!

Jenom doufám, že jsem si je někam zapsala.

„Takže, pamatujete si, kde je oddělení podlahových krytin?” obrátí se ke mně Dana, když zase sjíždíme výtahem dolů.

„Určitě se tam už na vás všichni hrozně těší.”

„Já na ně taky!” odpovím s rostoucí sebedůvěrou. Při vystupování z výtahu zacvrliká Danin mobil. „Ach jo!” prohlásí Dana, když zjistí, kdo jí volá. „Měla bych to vzít. Co kdybyste si zašla do své pracovny a já tam za vámi za chviličku dorazím?”

„Určitě!” souhlasím. Jdu chodbou, v níž se nic nezměnilo, je na ní tentýž hnědý koberec, stejné protipožární instrukce a umělé květiny. Oddělení podlahových krytin je ještě kousek doleva. A napravo je Gavinova kancelář.

Jakože, moje pracovna.

Má vlastní kancelář, do níž mi nikdo nesmí. Chvíli přešlapuju přede dveřmi a sbírám odvahu. Pořád tomu nemůžu uvěřit, že je to moje kancelář. Moje práce.

No tak. Čeho se bojíš. Stačím na tu práci, potvrdil mi to i Simon Johnson. Když sahám po klice, všimnu si asi tak

dvacetiletého děvčete, které vyběhlo z hlavní administrativní kanceláře. Ruce jí vyletí k ústům.

„Páni!” vykřikne. „Lexi! Už jste se vrátila!”

„Ano,” nejisté na ni civím. „Musíte mě omluvit, ale měla jsem nehodu a nemám v pořádku paměť…”

„No jo,” děvče trochu znervózní, „říkali to. Já jsem Claře.

Vaše sekretářka…”

„Tak dobrý den! Ráda vás poznávám! Takže já jsem tady?” pohodím hlavou ke Gavinově kanceláři. „Ano. Mám vám udělat kávu?”

„Ano, prosím!” Snažím se nedat příliš najevo, jak mě to nadchlo. „To bude skvělé.”

Já mám sekretářku, která mi dělá kafe! Takže jsem se doopravdy prosadila. Vstoupím do pracovny, nechám za sebou zaklapnout dveře, a ten zvuk mi působí vnitřní potěšení.

Páni! Už jsem zapomněla, jak prostorná je to místnost. Je tu velikánský stůl, jakási kytka, pohovka… a spousta dalších věcí. Položím si kufřík na stůl a přejdu k oknu. A mám tu dokonce výhled! Sice jenom na protější vysoký dům, ale i tak. Je to moje! Já jsem šéfka! Nadšeně se rozesměju, otočím se a hupsnu na pohovku. Nadskakuju na ní nahoru a dolů - a prudce se zastavím, když někdo zaklepe na dveře.

Kruci. Kdyby sem teďka někdo vpadl a viděl mě… Zadýchaně běžím ke stolu, popadnu nazdařbůh jakési lejstro a zachmuřeně ho začnu studovat.

„Vstupte!”

„Lexi!” vpadne dovnitř Dana. „Tak se tu zabydlujete? Claře mi řekla, že jste ji nepoznala! Asi to pro vás není vůbec snadné, co? Vlastně jsem si ani pořádně neuvědomila…” Zavrtí hlavou a svraští obočí. „Takže vy si nepamatujete vůbec nic?“

„No… nepamatuju,” přiznávám. „Ale jsem si jistá, že se mi paměť dřív nebo později vrátí.”

„Doufejme, že máte pravdu!” odpoví trochu zneklidněně Dana. „Takže se půjdeme podívat na oddělení a znovu se se všemi seznámíte…“

Vyjdeme z kanceláře - a já najednou zahlédnu, jak z jiné kanceláře vychází v krátké černé sukni, kotníkových botách a zeleném topu bez rukávů Fi. Vypadá trochu jinak, než jak šiji pamatuju, ve vlasech má červený pramen a v obličeji je trochu pohublá. Ale je to ona. Dokonce má stejný želvovinový náramek, jaký nosívala.

„Fi!” vykřiknu nadšeně a málem upustím kabelku.

„Proboha! To

jsem já, Lexi! Ahoj! Už jsem zase tady!”

Fi sebou viditelně trhne, otočí se a několik vteřin na mě zírá, jako bych byla duch. Asi jsem to s tím nadšením trochu přehnala. Ale když já jsem tak ráda, že ji zase vidím.

„Ahoj, Lexi,” řekne nakonec a pozorně si prohlíží můj obličej. „Jak se vede?”

„Celkem dobře!” vyhrknu dychtivě. „A jak tobě? Vypadáš senzačně! Líbí se mi tvé nové vlasy!”

Teď už na mě civí úplně všichni.

„No prostě,” přinutím se mluvit trochu klidněji. „Co kdybychom se sešly později a promluvily si? S ostatními?”

„Hmm - tak jo.” Fi souhlasně přikývne, ale do očí se mi nepodívá.

Proč je tak upjatá? Co se stalo? Hrudník mi sevře ledová obruč. Tak proto mi asi neodpovídala na zprávy. Musely jsme se nějak příčině pohádat. A ostatní se přiklonily k ní. A já si to prostě nepamatuju…

„Až po vás, Lexi!” Dana mě vede do velké místnosti, kde je hlavní kancelář. Otočí se ke mně patnáct obličejů a já se snažím nezalapat po dechu.

Je to tak divné.

Vidím tu Carolyn, Debs i Melanii, a ještě pár holek, které znám. Všechny mi připadají strašně známé… ale o tři roky

starší. Jejich vlasy, mejkap i šaty vypadají úplně jinak. Debs má ohromně vypraco vané svaly na pažích a je tak opálená, jako by právě přijela z dovolené v nějaké exotické zemi; Carolyn má nové brýle bez obrouček a vlasy má ještě kratší než předtím…

A támhle je můj stůl. Sedí u něj děvče s vyšisovanými vlasy a vypadá tam úplně zabydleně.

„Všechny víte, že má Lexi po autonehodě zdravotní potíže,” haleká Dana na celou místnost. „Jsme rády, že se za námi dnes přišla podívat. Její zranění zejména způsobilo, že trpí amnézií. Ale jsem si jistá, že jí všechny pomůžete, aby se na všechno rozpomněla, a že ji skvěle přivítáte.” Šeptem se obrátí ke mně. „Nechcete říct, Lexi, pár motivujících slov svému oddělení?”

„Motivujících slov?” opakuju po ní nejisté.

Jenom takové drobné povzbuzení,” usmívá se Dana zářivě.

„Sjednotit šiky a tak.” Znovu jí zazvoní mobil. „Promiňte. Omlouvám se!” Vyběhne na chodbu a nechá mě tu stát samotnou před celým oddělením.

No tak. Simon Johnson tvrdí, že jsem přímo rozený vůdce.

To zvládnu.

„Ehm… zdravím všechny!” Zamávám na celou místnost, ale absolutně bez odezvy. „Jenom jsem chtěla říct, že se brzy vrátím, a… ehm… a budu se snažit i nadále dobře pracovat…” Přemýšlím, co bych tak mohla říct motivujícího. „Kdo je nejlepší oddělení v této firmě? My! Kdo se nedá zastavit? Podlahové krytiny!” Udeřím pěstí do vzduchu jako vůdce klaky. „K! R! T!-”

„Vynechala jste ypsilon,” přeruší mě dívka, kterou neznám. Stojí tam se založenýma rukama a očividně jsem na ni neudělala nijak zvláštní dojem.

„Cože?” zajíknu se.

„Vypadlo vám tam jedno písmeno,” obrátí oči v sloup. Dvě dívky poblíž se hihňají do dlaní a Carolyn a Debs na mě vyjeveně zírají.

„No jo,” zakoktám zmateně. „No prostě… výtečný výkon… udělaly jste kus dobré práce…”

„Takže jste se už vrátila do práce, Lexi?” ptá se všetečně dívka v červeném.

„Zatím ještě…”

„Jenom že potřebuju naléhavě podepsat doklad o nákladech.” „To já taky!” hlásí se přibližně šest dalších.

„Už jste si promluvila se Simonem o našich úkolech?” přichází ke mně podmračená Melanie. „Totiž… tak, jak je navrhli, se nedají zvládnout…”

„A jak to vypadá s těmi novými počítači?”

„Přečetla jste si můj mail?”

„Co jste udělala s tou objednávkou od Thorne Group?” Všechny se ke mně najednou hrnou a cosi na mě brebentí.

Ani je nedokážu sledovat, natož abych jim uměla odpovědět.

„Já nevím!” říkám nešťastně. Je mi líto, ale nevzpomínám si… Ještě se stavím!”

Vracím se chodbou do své kanceláře, ztěžka dýchám a zabouchnu za sebou dveře.

Kruci. Co to po mně chtěly?

Ozve se zaklepání na dveře. „Ano!” volám přiškrceně.

„To jsem já!” říká Clare a přináší mi hromadu dopisů a dokumentů. „Nerada vás obtěžuju, Lexi, ale když už jste tady, nemohla byste tohle rychle prolítnout? Měla byste se podívat na Tonyho Dukese z Billons, potvrdit platbu Sixpacku a podepsat jedno ukončení pracovního poměru, kromě toho několikrát volal jakýsi Jeiremy Northpool, že prý doufá, že budete pokračovat v jednání…”

Vytahuje pero. Čeká, že se pustím do práce:.

„Nemůžu nic podepisovat,” zpanikařím. „Nemůžu nic potvrzovat. O Tonym Dukesovi jsem v životě neslyšela. A vůbec na nic z tady toho si nevzpomínám!”

„Aha.” Clare na mě vykulí oči a ruce s hromadou papírů jí mírně poklesnou. „No a… kdo to teda bude tady řídit?”

„To já nevím. Asi… já. Je to má práce. Dokážu to. Jenom potřebuju chvíli času… Podívejte, nechte mi to tady.” Snažím se trochu sebrat. „Musím se tím prokousat. Možná se mi to pak zase vybaví.”

„Dobře,” souhlasí Clare s očividnou úlevou. Hodí mi papíry na stůl. „Přinesu vám zatím kávu.”

S mžitkami před očima si sedám za stůl a beru první dopis. Je to jedna velká stížnost. „Jak si jistě uvědomujete… očekávám Vaši okamžitou odpověď…”

Přejdu k dalšímu dokumentu. Je to měsíční prognóza firemního rozpočtu pro jednotlivá oddělení. Je tam šest grafů a nalepovací lístek, na nějž někdo v rychlosti napsal „Mohl bych znát váš názor, Lexi?”.

Claře ťukne na dveře: „Nesu vám kávu.”

„Aha, ano,” snažím se nasadit šéfovský tón. „Děkuju, Claře.” Když staví šálek na stůl, kývnu ke grafům. „Velmi zajímavé. Já… se k tomu vyjádřím později.”

Jen co odejde, padne mi hlava v zoufalství na stůl. Co si počnu? Je to náročná práce. Jakože, doopravdy sakramentsky náročná.

Co s tím proboha udělám? Jak poznám, co mám říct a jak se rozhodnout? Další zaklepání na dveře a já se napřímím jako pravítko a sáhnu nazdařbůh po jakémsi lejstru.

„Je všechno v pořádku, Lexi?” Je to Byron s lahví vody a svazkem papírů. Opře se o dveřní rám a z bílé manžety od košile mu vyčuhují kostnatá zápěstí. Na jednom má masivní supermoderní hodinky, které určitě stály balík, ale na něm vypadají trochu komicky.

„Dobře! Skvěle! Myslela jsem, že schůzujete o rozpočtu.”

„Máme přestávku na oběd.”

Mluví svým obvyklým unylým a sarkastickým tónem, jako by hovořil se slabomyslným jedincem. Abych pravdu řekla, nikdy jsem s Byronem nijak zvlášť nevycházela. Teď těká

očima po hromadě spisů na mém stole. „Tak už zase zpátky, jak vidím?”

„Ještě ne,” usměju se, ale on mi úsměv nevrací.

„Už jste se rozhodla, co s tím Tonym Dukesem? Protože na mě včera dorážely účetní.”

„Totiž,” zaváhám. „Vtip je v tom, že ještě nejsem zcela…,” polknu a cítím, jak se začínám červenat. „Jde o to, že mám po svém úrazu amnézii a…,” nevím, co bych ještě řekla, a v nesnázích si zalamuju prsty.

Byronův obličej se náhle promění poznáním. „Kristepane,” ucedí. Chvíli si mě prohlíží a pak řekne: „Vy vůbec nevíte, kdo Tony Dukes je, nemám pravdu?”

Tony Dukes. Tony Dukes. Horečně pátrám v paměti - ale

nic.

„Já… ehm… totiž… ne. Možná kdybyste mi to připomněl?” Ale Byron mě neposlouchá. Vleze mi do kanceláře,

poťukává si lahví vody o dlaň a na čele se mu objeví hluboké soustředěné vrásky.

„Tak to rovnou vybalte,” říká pomalu. „Že vy si nepamatujete vůbec na nic?

Všechny mé smysly se nepokojně ošívají. Je jako kočka lovící myš, která právě odhaduje, jak lehká kořist bude. Jede po mé práci.

Jakmile to pochopím, cítím se jako naprostý pitomec, že mi to nedošlo dřív. Je to nad slunce jasnější. Vždyť jsem ho přeskočila. Musí mě pod tou svou zdvořilou slupkou k smrti nenávidět.

„Ne že bych si nepamatovala nic!“ bráním se rychle, jako by řekl něco absurdního. „Prostě… ty tři poslední roky mám trochu zamlžené.”

„Poslední tři roky?” Byron zakloní hlavu a nevěřícně se rozchechtá. „Tak to pardon, Lexi, ale stejně jako já dobře víte, že v obchodě jsou in roky jako věčnost!”

„Ale já si zase vzpomenu,” říkám co nejdůrazněji. „Doktoři říkají, že se mi paměť může kdykoli vrátit.”

„Ale taky ne, že jo?” Nasadí si na obličej účastnou a starostlivou masku. „To vás musí jistě velmi soužit, Lexi. Že si třeba taky už nikdy na nic nevzpomenete.”

Snažím se mu čelit co nejledovějším pohledem. Dobrý pokus.

Ale mě, hošánku, jen tak snadno nerozhodíš.

„Určitě budu brzy zase v pořádku,” odpovím rezolutně.

„Vrátím se do práce a budu zase vést své oddělení… před chvílí jsem si báječně popovídala se Simonem Johnsonem,” přihodím pro jistotu.

„Podívejme, podívejme,” zamyšleně ťuká prsty o láhev s vodou. „Tak co tedy provedete s tím Tonym Dukesem?”

Kruci. Načapal mě. K Tonymu Dukesovi nedokážu říct vůbec nic a on to ví. Probírám se papíry na stole a doufám, že mě něco napadne.

„Tak třeba… co kdybyste to rozhodl za mě?” vyhrknu nakonec.

„Bude mi potěšením,” usměje se blahosklonně. „Klidně se ujmu naprosto všeho. Pěkně se uzdravujte, Lexi, a dejte si klidně na čas. A nedělejte si žádné starosti!”

„No tak vám děkuju,” zmůžu se na zdvořilou odpověď.

Jsem vám velmi vděčná, Byrone.”

„Takže!” vpadne do dveří Dana. „Vidím, že si tu hezky povídáte… Zorientovala jste se dobře, Lexi?”

„Naprosto,” usmívám se přes zaťaté zuby. „Byron mi ohromně pomáhal.”

„K vašim službám…,” rozhodí Byron obětavě obě ruce.

Jsem tu pro vás. S nepoznamenanou pamětí!”

„Prima!” Dana se dívá na hodinky. „Tak, Lexi, musím uhánět na oběd, ale jestli chcete teď odejít, tak vás ještě stihnu doprovodit…”

„Nedělejte si starosti, Dano,” prohodím. Já tu ještě zůstanu a zkusím chvíli úřadovat.”

Rozhodně nehodlám odtud odejít dřív, než si promluvím s Fi. V žádném případě.

Jasná páka!” Vesele se na mě usměje. „Moc ráda jsem vás zase viděla, Lexi, až se budete chtít definitivně vrátit, tak mi brnkněte.” Naznačí gestem sluchátko pod bradou a já se přistihnu, že to dělám po ní.

„Ozvěte se brzy!”

Oba odejdou a já slyším z chodby Byrona, jak říká: „Dano, můžu na chviličku? Musíme si promluvit o situaci. I když si Lexi nesmírně vážím…”

Dveře mé kanceláře se zavřou a já se k nim kradu po špičkách. Malinko je pootevřu a škvírou vykouknu ven.

„… očividně není schopná vést toto oddělení…” Byronův hlas je slyšet ještě od výtahů, kam s Danou zašli.

Zmetek. Neobtěžoval se ani počkat, až bude z doslechu. Vrátím se zpátky do kanceláře, zhroutím se u stolu a sevřu hlavu do dlaní. Veškerá euforie je pryč. Nemám ani zdání, jak jsem se k této práci dostala. Zvednu namátkou jeden list z hromady, která leží přede mnou, a upřeně se na něj zadívám. Je tam cosi o přirážkách k pojistnému. Jak to, že tuhle práci vůbec umím? Kde jsem se ji naučila? Připadám si, jako bych se probudila na vrcholu Mount Everestu a přitom neměla ani tušení, nač jsou ty skoby.

S hlubokým povzdechem položím papír zpátky. Musím si s někým promluvit. S Fi. Zvednu sluchátko a vytočím 352, což je její linka, pokud nezavedli nová čísla.

„Oddělení podlahových krytin. Fiona Roperová u telefonu.”

„Fi, to jsem já!” vykřiknu. „Lexi. Hele, můžeme si promluvit?”

„Samozřejmě,” odpoví Fi oficiálním tónem. „Mám za tebou přijít hned? Nebo si mám dohodnout schůzku s Claře?”

Srdce mi poklesne. Mluví tak… odměřeně.

„Jenom jsem si s tebou chtěla pohovořit. Pokud nemáš moc práce…” „Právě jsem chtěla jít na oběd.”

„No tak půjdeme spolu!” chytím se dychtivě příležitosti. Jako za starých časů! Za horkou čokoládu bych dala nevímco. A dělá ještě Morelli ty báječné sendviče?”

„Lexi…”

„Fi, vážně s tebou musím mluvit, ano?” Pevně sevřu sluchátko v ruce. „Hele… já si nic nepamatuju. A trochu mě to děsí. Celá situace.” Nucené se zasměju. „Počkej na mě, budu tam v cukuletu…”

Praštím sluchátkem a popadnu list papíru. Chvíli váhám, ale pak rychle napíšu: „Byrone, prosím, všechno to vyřiďte. Mockrát děkuju, Lexi.”

Dobře vím, že mu tím nahrávám. Ale teď chci hlavně vidět kamarádky. Popadnu tašku a kufřík a vyběhnu z kanceláře, proběhnu kolem Clařina stolu a utíkám do oddělení podlahových krytin.

„Ahoj, Lexi,” zdraví mě jakási dívčina. „Chtěla jste něco?”

„Ani ne, děkuju. Jenom jsem chtěla jít s Fi na oběd…” Rozhlížím se, ale Fi tu nikde není. Ani Carolyn. Ani Debs.

„Myslím, že už šly,” říká dívka překvapeně. „Vlastně jste se s nimi minula.”

„Aha, tak dobře.” Snažím se zakrýt zklamání. „Děkuju. Asi na mě čekají v hale.”

Otočím se na podpatku a jdu tak rychle, jak to ve svých úzkých lodičkách dokážu - právě včas, abych viděla, jak Debs mizí ve výtahu.

„Počkej!” zavolám a rozběhnu se. „Tady jsem! Debs!” Ale dveře od výtahu se už zavírají.

Slyšela mě. Vím to.

Hlavou se mi divoce honí myšlenky, když rozrážím dveře a za klapání podpatků uháním po schodech dolů. Věděly, že jdu. Vyhýbají se mi? Co se to krucinál během těch posledních tří let

stalo? Byly jsme kamarádky. Já vím, že jsem teď šéfová… ale i se šéfovou se dá kamarádit, nebo ne?

Nebo ne?

Doběhnu do přízemí a téměř se vřítím do haly. První, co uvidím, je Carolyn a Debs, které v čele s Fi uhánějí ke skleněným vstupním dveřím.

„Hej!” křičím téměř zoufale. „Počkejte!” pádím ke skleněným dveřím a konečně je dostihnu na schodech na ulici.

„Vida, ahoj, Lexi,” Fi si lehce odfrkne, což znamená, že se snaží zadržet smích. Asi se můj úprk a zarudlý obličej k černému kostýmku a drdolu příliš nehodí.

„Myslela jsem, že půjdeme na oběd společně!” oddychuju prudce. „Říkala jsem ti, že přijdu!”

Všechny mlčí. Ani jedna se mi nedívá do očí. Debs si pohrává se stříbrným přívěskem a plavé vlasy jí poletují ve větru. Carolyn si sundala brýle a čistí si je bílou halenkou.

„Tak co je?” snažím se mluvit, jako by o nic nešlo, ale sama slyším ve svém hlase ublížený tón. „Proč jsi mi, Fi, neodpověděla na mé zprávy? Něco se mezi námi… stalo?”

Žádná z nich nemluví. Téměř vidím, jak mezi sebou beze slov komunikují. Ale já už jejich řeči nerozumím. Už k nim nepatřím.

„Prosím vás,” snažím se usmívat. „Musíte mi pomoct. Mám amnézii. Nic si nepamatuju. Nějak jsme se mezi sebou… pohádaly nebo tak něco?”

„Ani ne,” pohodí Fi rameny.

„Tak to teda vážně nechápu,” dívám se jim úpěnlivě do obličeje. „Poslední, co si pamatuju, je, jak jsme v pátek vyrazily do klubu. Popíjely jsme banánový koktejl, Pechař Dave se na mě vykašlal, zpívaly jsme karaoke… vzpomínáte?”

Fi si hlasitě odfoukne a povytáhne na Carolyn obočí. ,Jo, tak tohle už je ukrutánsky dávno.”

„A co se stalo pak?”

„Hele,” vzdychne si Fi. „Nech to být. Měla jsi nehodu, nejsi zdravá, nechceme ti přitížit…”

„Ale tak si zajdeme společně na sendvič,” podívá se Debs na Fi, jako by jí říkala: „No tak ať má radost.”

„Mě nemusíte setřit!” vybuchnu ostřeji, než jsem měla v úmyslu. „Zapomeňte na tu nehodu! Nejsem žádný invalida. Jsem v pořádku. Potřebuju slyšet pravdu.” Rozhlédnu se po skupince zoufale. „Jestli jsme se pohádaly, tak proč? O co šlo?”

„O nic nešlo, Lexi,” upadne Fi do rozpaků. „Jenom prostě… už spolu nikam nechodíme. Už se nekamarádíme.”

„Proč ne?” Srdce mi buší jako zvon, ale snažím se zachovat klid. „Protože jsem teď šéfová?”

„Není to proto, že jsi šéfová. To by nevadilo, kdybys…, ” Fi se zarazí. Vrazí ruce do kapes a vyhýbá se mi očima. „Když musíš tedy slyšet pravdu, je to proto, že se z tebe stala neuvěřitelná…”

„Co se ze mě stalo?” ptám se nechápavě. „Řekni mi to!” Fi pokrčí rameny: „… arogantní kráva.”

„Spíš hnusná supermrcha,” utrousí Carolyn.

Jako by mi vzduch v plicích zmrzl na kost. Hnusná supermrcha? Já?

„Tomu… nerozumím,” koktám. „Nejsem dobrá vedoucí?”

„Ale ano, jsi k nezaplacení,” Carolynin hlas přetéká sarkasmem. „Přijdeme jen o chvilku později a už nám napaříš pokutu. Ořízlas nám přestávku na oběd, kontroluješ nám namátkou výdaje… prostě si v krytinách užíváme moře srandy!”

V tvářích mi cuká, jako by mi dala pár facek.

„Ale to bych přece… taková já nejsem!”

„Ale jo,” skočí mi Carolyn do řeči. „Jseš.”

„Chtěla jsi to vědět, Lexi,” říká Fi a obrací přitom oči v sloup jako vždy, když se cítí trapně. „Proto se s tebou už nekamarádíme. Ty si prostě děláš svou práci a my taky svou.”

„Nejsem přece žádná supermrcha,” vykoktám nakonec třesoucím se hlasem. „Tak to jistě není. Jsem vaše kamarádka!

Bavily jsme se společně, chodily jsme spolu tancovat, mockrát jsme se opily…” Slzy se mi tlačí do očí. Rozhlížím se po obličejích, které jsou mi tak důvěrně známé - ale teď už zdaleka ne tak důvěrně - a zoufale se v nich snažím rozdmýchat jiskřičku pochopení. „To jsem já! Lexi Křivozubka. Copak mě už neznáte?”

Fi se s Carolyn podívají na sebe.

„Lexi,” říká Fi téměř něžně. „Jsi naše šéfová. Děláme, co nám řekneš. Ale nechodíme spolu na oběd. Ani se bavit.” Hodí si tašku přes rameno a povzdychne si. „Hele, jestli chceš, tak s námi dneska můžeš jít…”

„Děkuju,” urazím se. „Nebudu překážet.” A na rozechvělých nohou se otočím a kráčím pryč.

DESET

Po tom otřesu nejsem schopná řeči.

Celou cestu domů sedím v taxíku jako v transu. Bůhvíjak se mi podařilo probrat s Giannou přípravy na slavnostní večeři a vyslechnout máminy stížnosti na její poslední roztržku s městskou radou. A teď je časný večer a já ležím ve vaně. Ale celou dobu se mi myšlenky točí kolem jednoho.

Jsem hnusná supermrcha. Všechny mé kamarádky mé nenávidí. Co se to, krucinál, mohlo stát?

Pokaždé, když si vzpomenu na Carolynin nenávistný hlas, to se mnou trhne. Bůhví, co jsem jí provedla - ale očividně se mnou skončila.

Skutečně se ze mě stala za ta poslední tři léta taková supermrcha? Ale jak? A proč?

Voda mi už vystydla a lezu ven. Venku se rychle otírám ručníkem a snažím se trochu vzpružit. Nemůžu se tím pořád obírat. Je už šest a za hodinu budu muset být hostitelkou u slavnostní večeře.

Aspoň že vařit nemusím. Když jsem dorazila domů, Gianna s neteří se už točily v kuchyni a za ryčného hudebního doprovodu z reproduktorů si k tomu prozpěvovaly operní árie. Lednice byla plná podnosů se suši a jednohubkami a z trouby se linula úžasná vůně pečeného masa. Chtěla jsem se k nim přidat -umím výtečný česnekový chleba — ale vyhnaly mě

odtud. Tak jsem usoudila, že mi bude nejlépe ve vaně.

Omotávám kolem sebe čistý ručník a loudám se do ložnice

- a pak se vracím do šatny pro oblečení. Ježkovy voči, už vím, proč jsou boháči tak hubení. Pořád totiž lítají ve svých rozlehlých bytech z jed noho konce na druhý. Když jsem ještě bydlela v Balhamu, dosáhla jsem bez problémů do skříně z postele. I na telku. I na topinkovač.

Vytáhnu malé černé večerní šaty, malé černé spodní prádlo a malé černé saténové lodičky. Ve své skříni 2007 totiž nic

velkého ani nemám. Žádné volné mikiny, žádné masivní křusky. Všechno vypasované přímo na tělíčko.

Na zpáteční cestě do ložnice mi upadne ručník.

„Ahoj, Lexi!”

„Aáaargh!” vyskočím úlekem. Velká obrazovka u nohou postele se rozsvítí a objeví se na ní Erikův obličej. Přitisknu si ruce na prsa a přikrčím se za židli.

Jsem tu, jak mě Pánbůh stvořil. A on se na mě kouká.

Vždyť je to můj manžel, vtloukám si do hlavy. Všecko to už viděl, na tom nic není.

Ale necítím se tak.

„Eriku, vidíš mě?” vykviknu přiškrceným hláskem.

„Teď ne,” zasměje se. „Přepni na ,kameru.”

„Jasně! Jistě!” vykřiknu úlevou. „Počkej chvilinku.”

Vklouznu do županu a rychle sbírám svršky, které jsem trousila po celém pokoji. Už mi došlo, že Erik nesnáší věci poházené po podlaze. Nebo po židlích. Vlastně vůbec žádný nepořádek. Všechno bleskově nastrkám pod přikrývku, nahoru posadím polštář a snažím se ho krásně natřást.

„Už!” utíkám k obrazovce a zapínám na „kameru”.

„Musíš trochu ustoupit dozadu,” instruuje mě Erik a já udělám pár kroků od obrazovky. „Už tě vidím! Takže, čeká mě ještě jedna schůzka, ale pak hned jedu domů. Je všechno připraveno na večeři?”

„Myslím, že ano!”

„Výtečně.” Jeho ohromná ústa složená z mnoha bodů se trhavě roztahují k úsměvu. „A jak bylo v práci?”

„Skvěle!” podaří se mi nasadit veselý tón. „Viděla jsem Simona Johnsona a celé oddělení, kamarádky…”

Zarazím se a zastydím. Copak o nich můžu ještě mluvit jako o kamarádkách?

„Báječné.” Nejsem si jistá, jestli mě Erik vůbec poslouchal.

„Teď by les už měla jít připravit. Za chvíli tam budu, drahoušku.” „Počkej,” vyletí ze mě. „Eriku.”

Je to můj manžel, sotva ho znám, ale on zná mě. Miluje mě. Jestli se můžu někomu svěřit se svými problémy, jestli mě může někdo uklidnit, pak je to on.

„Povídej,” přikývne Erik a jeho pohyby se na obrazovce zdají pomalé a přerývané.

„Dnes mi Fi řekla…,” téměř to slovo nedokážu vyslovit.

„Řekla mi, že jsem supermrcha. Je to pravda?”

„To víš, že nejsi supermrcha.”

„Vážně?” svitne mi paprsek naděje. „Takže nejsem hnusná supermrcha?”

„Drahoušku, vůbec nejsi hnusná. Ani supermrcha.”

Erik mluví tak sebejistě, že se mi trochu uleví. Takže se to určitě nějak vysvětlí. Třeba si někdo něco špatně vysvětlil, třeba došlo k nějakému nedorozumění, a všechno se zase dá do pořádku…

„Spíš bych řekl, že jsi byla… neúprosná,” dodá.

Úsměv plný naděje mi na obličeji trochu ztuhne.

Neúprosná? Tohle slovo se mi ani trochu nelíbí.

„Myslíš jako neúprosná v takovém tom dobrém slova smyslu?” předstírám, že mi na tom nijak zvlášť nezáleží. „Máš na mysli takovou tu neúprosnost, která nicméně bere ohledy na přátele?”

„Miláčku, jsi cílevědomá. Jsi rozhodná. A vedeš své oddělení přísně. Jsi skvělý šéf.” Usměje se. „Ale teď už musím jít. Měj se.”

Civím na setmělou obrazovku a necítím se o nic klidnější.

Naopak, jsem ještě znepokojenější než předtím.

Neúprosná. Není to jenom jiné vyjádření pro supermrchu?

Nehledě na to, jaká je pravda, nesmím se tomu poddat. Musím se na to dívat ze všech stran. Je o hodinu později a nálada se mi už trochu zlepšila. Na krk jsem si dala nový diamantový náhrdelník. Nacákala jsem na sebe moře drahé

voňavky. A potají jsem do sebe kopla sklenku vína, po níž se mi názor na svět krapet vylepšil.

Možná není všechno tak dokonalé, jak jsem si myslela. Možná jsem se rozkmotřila s kamarádkami, možná Byron pase po mé židli. Možná nemám ani páru, kdo nebo co je Tony Dukes. Ale to se spraví. Všechno se naučím. Zase se udobřím s Fi i s ostatními. A Tonyho Dukese si vyhledám na internetu.

A stejně mám obrovskou kliku. Mám senzačního manžela, báječné manželství a fantastický byt. No jen se tady rozhlédněte! Dnes to u nás vypadá ještě mnohem lépe než jindy. Byla tady květinářka -a všude, kam se podíváte, jsou kytice lilií a růží. Na roztaženém jídelním stole je k slavnostní večeři prostřeno vyleštěné stříbro a křišťál a výzdoba je přímo svatební. Na stole máme dokonce kartičky s ozdobně napsanými jmény!

Podle Erika to má být „neformální večeře”. Bůhví, jak by to vypadalo, kdyby šlo o něco formálnějšího. Možná bychom si objednali číšníky s bílými rukavičkami a tak.

Pozorně si natírám rty rtěnkou Lancóme a otisknu je do ubrousku. Pak neodolám a chvíli se prohlížím v zrcadle. Vlasy jsem si vyčesala do uzlu, šaty mi padnou jako ulité a v uších se mi pohupují diamanty. Vypadám jako ty nóbl krasotinky v reklamách. Klidně by se mi mohl u nohou objevit titulek typu

Ferrero Rocker. Pro lepší život.

British Gas. Abyste se zahřáli ve vašemprímovním, šra-bum- cikoliko-ratata loftovém bejvácku, který stáljistě fůru peněz.

Ustoupím o pár kroků a světla se samovolně přepnou z bodového osvětlení zrcadla na tlumenější plošné osvětlení. Tohleto „inteligentní světlo” mě naprosto uvádí do vytržení: podle teplotních senzorů dokáže zjistit, kde se právě nacházíte, a podle toho se vám přizpůsobí.

Někdy se ho snažím převézt tak, že přebíhám z místa na místo a hlasitě vřískám: „Ha! Teď si někdo stojí na vedení, co?” Přirozeně, když tu není Erik.

„Drahoušku!” Nadskočím úlekem, a když se obrátím, stojí ve dveřích v obleku, který nosí do práce. „Vypadáš nádherně,” tvrdí. „Díky!” potěšené se rozzářím a přejedu si rukou po vlasech.

„Taková drobnost. Kufřík v hale. Musí to být?” Úsměv mu neochvějně drží na obličeji, ale v hlase slyším podrážděnost.

Sákryš. Asi jsem ho tam nechala. Když jsem přišla domů, měla jsem hlavu jako včelín, a tak jsem zapomněla.

„Odnesu ho,” vyhrknu. „Promiň.”

„To nic.” Přikývne. „Ale nejdřív ochutnej.” Podává mi sklenku krásně rubínového vína. „Je to Cháteau Branaire-Ducru. Koupili jsme ho při našem posledním výletě do Francie. Rád bych znal tvůj názor.”

„Dobře,” snažím se do hlasu vložit co nejvíc sebevědomí.

„Jistěže.”

Bože! Co mu mám na to říct? Opatrně naberu doušek, pomalu ho válím v ústech a horečně se snažím rozpomenout na nějaká slova z vinařské hantýrky. Kožený. Dubový. Archivní.

Když se to tak vezme, jsou to stejně jenom žvásty, ne? Ale tak jo, |;i mu řeknu, že je to dokonale tělnaté víno s náznakem jahod. Ne, torného rybízu. Polknu doušek a znalecky na Erika kývnu.

„No, já bych řekla, že je to dok-”

„Otřesné, že ano?” přeruší mě Erik. „Načichlé korkem.

Úplně zkažené.“

Zkažené?

„No ano! Ehm… jistě!” snažím se rychle přeorientovat.

„Dávno za zenitem. Br….,” protáhnu obličej. „Odporné!”

Tohle bylo o fous. Postavím sklenku na odkládací stolek a inteligentní světlo se mi opět přizpůsobí.

„Eriku,” pokouším se nedat najevo podráždění. „Nedalo by se s tím světlem něco udělat, aby to svítilo pořád stejně? Nevím, jestli je to možné…”

„Všechno je možné,” odpoví Erik trochu dotčeně. „Máme nekonečné množství možností. Právě to je podstatou loftového životního stylu.” Podává mi ovládač. „Tady. Tímhle se to dá zrušit. Vyber si jinou možnost. Jdu vyřadit to víno.”

Kráčím do obývacího pokoje, najdu si na ovládači

„Osvětlení” a zkoumám možnosti. „Denní světlo” je příliš jasné. „Kino” je zase slabé. „Odpočinek” je tlumené… procházím celou nabídkou. „Čtení”… „Disko”…

Páni. My máme disko světla? Zmáčknu tlačítko — a hlasitě se rozesměju, když se místnost najednou naplní pulzujícími různobarevnými světelnými paprsky. Teď zkusím

„Přerušované světlo” a místnost se ihned rytmicky rozjasňuje a stmívá a já se pustím do rozpustilého robotického tance kolem konferenčního stolku. To je jako v klubu! Proč mi o tom Erik dávno neřekl? Třeba máme také suchý led a zrcadlový sál…

„Kristepane, Lexi, co to vyvádíš.” Erikův hlas prořízne blikající místnost jako nůž. „Přepnula jsi celý ten zatracený byt na přerušované světlo! Gianna si málem uřízla ruku!”

„Propána! Pardon,” provinile šátrám po ovládači a mačkám tlačítka, dokud se nedostanu na disko světla. „Ani jsi mi neřekl, že máme disko a přerušované osvětlení! To je senzační!”

„Nikdy jsme to nezkoušeli,” Erikův obličej se zbarvuje různobarevnými světly. „Najdi tam něco normálního, proboha.” Otočí se ke mně zády a zmizí.

Jak jsme mohli mít disko světla a nepoužívat je? Taková škoda! Musím sem pozvat Fi a holky na mejdan. Koupíme si víno a něco k zakousnutí a odsuneme nábytek ke zdi a pustíme si hudbu na plné pecky…

A pak si vzpomenu a srdce se mi sevře. Tak tohle hned tak nebude, Možná nikdy.

Sklíčeně přepnu světlo na „Hostina 1”, což bude nejspíš stejné dobré jako všechno ostatní. Odložím ovládač, jdu k oknu a dívám se na ulici pod sebou. Najednou se rozhodnu.

Tohle tedy nevzdám. Jsou to mé kamarádky. Musím zjistit, co se vlastně stalo. A pak se s nimi udobřím.

Na slavnostní večeři jsem si vymyslela plán, že si jednotlivé host] zapamatuju na základě vizualizační metody. Ale zavrhla jsem ho v okamžiku, kdy přišli Erikovi tři kamarádi v téměř totožných oblících, s totožnými obličeji a dokonce s téměř totožnými manželkami, a navíc se jmenovali nějak jako Greg a Mick a Suki a Pooky. Téměř okamžitě začali probírat jakousi zimní dovolenou, kterou jsme patrni kdysi strávili společně.

Popíjím víno, zářivě se usmívám, a pak si to přihasí zhruba deset hostů najednou a já nemám tušení, co jsou zač, vyjma Rosalie, která mi přiběhne představit svého manžela Clivea (který vůbec nevypadá na monstrum, ale na příjemného mládence) a pak zase odběhne.

Po chvíli mi začne zvonit v uších a je mi trochu na omdlení. Gianna servíruje nápoje a její neteř nabízí hostům jednohubky a zdá se, že všechno probíhá v naprostém pořádku. A tak chlapíkovi s počínající pleší, který mi vypráví o elektrické kytaře Micka Jaggera, kterou zrovna koupil na nějaké charitativní akci, zamumlám cosi na omluvu a z místnosti vyběhnu na terasu.

Zhluboka dýchám čerstvý vzduch, ale hlava se mi točí dál. Padá modrošedý soumrak a na ulicích se právě rozsvěcují lampy. Dívám se na Londýn a cítím se jako v nějakém cizím světě. Jako bych hrála roli dívky ve večerních šatech, která stojí se sklenkou šampaňského na nóbl balkoně.

„Tady jsi, drahoušku!”

Otočím se k Erikovi, který právě otevírá posuvné dveře.

„Ahoj!” volám na něj. ,Jenom jsem se potřebovala nadechnout čerstvého vzduchu.”

„Dovol, abych ti představil Jona, mého architekta,” pokračuje Erik a ukazuje na tmavovlasého muže v černých džínách a tmavošedém plátěném saku.

„Dobrý den,” spustím automaticky, ale pak se zarazím.

„Poslyšte, my se přece známe!” vykřiknu úlevou při pohledu na známý obličej. „Že jo? Vy jste ten člověk s tím autem.”

Obličejem mu přeletí podivný výraz. Jakoby téměř zklamání. Pak přikývne.

„Správně. Já jsem ten člověk s tím autem.”

„Jon je náš hlavní tvůrčí duch,” dodá Erik a poplácá ho po zádech. „Je velký talent. Já mám možná jistý smysl pro finance, ale on je člověk, který světu přináší…,11 na chvíli se odmlčí,

„loftový životní styl.” Při těch slovech udělá oběma rukama známé gesto, jako by házel cihly na běžící pás.

„Úžasné!” snažím se, aby to vyznělo nadšeně. Vím, že je to Erikova práce a tak dál, ale ta fráze „loftový životní styl” mě už vážně začíná trochu štvát.

„Děkuju vám za to, jak jste mi tenkrát pomohl,” usmívám se zdvořile na Jona. „Opravdu jste mi zachránil život!” Obrátím se k Erikovi. Ještě jsem ti to neřekla, drahoušku, ale pokusila jsem se řídit a málem jsem narazila do zdi. Jon mi pomohl.”

„Bylo mi potěšením.” Jon se napije ze sklenky. „Takže si pořád ještě na nic nevzpomínáte?”

„Pořád,” vrtím hlavou.

„To se musíte cítit dost divně.”

„Docela ano… ale už si na to pomalu zvykám. Opravdu hodně mi pomáhá Erik. Napsal mi takovou knížečku, aby mi pomohl s pamětí. Je to takový manželský manuál. Rozdělený na kapitoly a tak.”

„Manuál?” opakuje po mně Jon a kolem nosu mu divně zacuká. „To jako vážně? Manuál?”

„Ano, manuál,” zadívám se na něj podezíravě.

„Vida, tam je Graham,” Erik ani neposlouchá, co si říkáme.

„Musím si s ním promluvit, promiňte…” Mizí ve dveřích a nechává mě s architektem Jonem samotnou.

Nevím, co to s tím člověkem je. Jakože, ani ho téměř

neznám, ale strašně mě dopaluje.

„Co se vám nelíbí na manželském manuálu?” slyším se říkat.

„Ale nic. To jen tak.” Vážně pokyvuje hlavou. ,Je to velmi moudré, protože jinak byste třeba nevěděla, kdy se máte políbit.”

„No právě! Celá jedna kapitola je o…,” zarazím se. Jon vraští obličej, jako by se snažil ubránit smíchu. Zdá se mu to snad legrační? „Jsou tam kapitoly o všem možném,” pravím s ledovým výrazem. „A pro nás oba je to velká pomoc. Víte, i pro Erika je těžké mít ženu, která o něm vůbec nic neví! Vy byste to neocenil?”

Je ticho. Veškeré veselí z Jonova obličeje zmizelo.

Nakonec řekne: „Věřte mi, já to oceňuju.” Dopije sklenku a chvíli zírá na dno. Pak se podívá na mě a zřejmě chce něco říct

- ale v té chvíli se pohnou dveře a on si to rozmyslí.

„Lexi!” Se sklenkou v ruce k nám klopýtá Rosalie. „Senzační

jednohubky!”

„No, ano… díky!” upadám do rozpaků, že mě chválí za něco, s čím jsem neměla vůbec nic společného. „Ještě jsem ani neochutnala. Jsou vážně tak dobré?”

Rosalie se trochu zarazí. „To ti nepovím, kočičko. Ale vypadají opravdu skvostně. A podle Erika se prý už bude podávat večeře.”

„Proboha,” polekám se. „Nechala jsem to úplně na něm. Asi bychom měli jít. Znáte se vy dva?” dodám, když vykročíme dovnitř.

„Jistě,” kývne Jon.

„Jsme s Jonem staří přátelé,” zavrká Rosalie. „Že, drahoušku?”

„Tak zatím,” přikývne Jon, zrychlí krok a zmizí za skleněnými dveřmi.

„Příšerný člověk,” zašklebí se Rosalie na jeho mizející záda.

„Příšerný?” opakuju překvapeně. „Erik ho myslím má rád.”

„Copak o to, Erik ho má rád,” ohrne nad tím nos. „A Clive si myslí, že je světlo světa. Vizionář a dostal nějaké metály a blablabla.” Pohodí hlavou. „Ale je to největší sprosťák, jakého jsem kdy viděla. Když jsem ho minulý rok požádala o dar na mou charitu, odmítl. Dokonce se tomu smál.”

„Smál se?“vyděsím se. „To je strašné! A co to bylo za charitu?”

„Jmenovalo se to ,Denně jedno jablko’,” prohlásí Rosalie hrdě. „Celé to bylo můj nápad. Podstatou bylo, že bychom jednou ročně dali jablko každému školákovi z chudinské čtvrti. Spousta úžasných živin! Není to skvělý nápad?”

„Ehm… moc dobrý,” říkám váhavě. „A fungovalo to?”

„No, začalo to fakt báječně,” odpoví Rosalie trochu naštvaně. „Rozdali jsme tisíce jablek a měli jsme speciální trička a dodávku s motivem jablka. Byla to hotová senzace! Ale pak se do nás pustila městská rada a posílala nám hloupé dopisy, jako že prý se jablka povalují na ulici a že se na nich přiživuje všelijaký hmyz.”

„No teda!” kousnu se do rtu. Pravda je, že teď se chce smát pro změnu mně.

„Víš, tohle je hlavní problém, když se chceš věnovat dobročinnosti,” stěžuje si Rosalie a ztlumí hlas. „Místní byrokrati totiž o žádnou pomoc nestojí.”

Došly jsme ke dveřím do pokoje a já se zadívám na lidi, kteří jsou uvnitř. Dvacet mně neznámých obličejů se chichotá, brebentí a vzá jemně na sebe pokřikuje. Šperky dam odrážejí světlo do všech stran a muži se bručivě pochechtávají.

„Poslyš, neboj se,” bere mě Rosalie za ruku. „Vymysleli jsme s Erikem takový plán. Při večeři každý vstane a představí se ti.” Překvapeně zakmitá řasami. „Kočičko, tebe to vyděsilo.”

„Ne!” podaří se mi vyloudit úsměv. „Vůbec ne!”

Opak je pravdou. Jsem strachem bez sebe. Když jdu ke svému místu u dlouhého skleněného jídelního stolu a kývám

lidem, kteří mě zdraví, a usmívám se na ně, cítím se jako v nějakém divném snu. Mají to být mí přátelé. Prý mě všichni znají. A já je zatím nikdy neviděla.

„Lexi, drahoušku.”’ Cestou k mému místu mě táhne stranou jakási tmavovláska. „Můžu na slovíčko?” Mluví tiše, téměř šeptá. „Patnáctého a jednadvacátého jsem s tebou byla od rána do večera, ano?”

„Vážně?” divím se hloupě.

„Jo, jestli se tě bude ptát Christian. Christian je můj manžel.” Kývne hlavou k proplešatělému chlápkovi, který mi vyprávěl o kytaře Micka Jaggera.

„Tak dobře,” chvíli o tom přemýšlím a pak se zeptám. „A byly jsme spolu doopravdy?”

Zena na chvíli zaváhá a pak řekne: „No to se ví! Jistěže jsme byly spolu, drahoušku!” Stiskne mi ruku a někam zmizí.

„Dámy a pánové!” To volá Erik na opačném konci nablýskaného stolu a brebentění umlká, až do naprostého ticha, a všichni si sedají na svá místa. „Vítám vás u nás doma. Jsme s Lexi moc rádi, že jste si na nás udělali čas.”

Všechny oči se stočí ke mně a já se rozpačitě usměju.

„Všichni asi víte, že Lexi trpí dozvuky nedávné autohavárie, čími chci říct, že jí paměť trochu pokulhává.” A žalostně se usměje. Muž naproti se hlasitě zachechtá, ale manželka na něj varovně zasyčí. „A tak vás chci poprosit, aby se každý Lexi znovu představil. Aby vstal, řekl své jméno a přidal třeba nějakou zvláštní událost, kterou jste prožili společně.”

„To jako myslí doktoři, že to Lexi pomůže s pamětí?” ptá se seriózně vyhlížející člověk po mé pravici.

„To nikdo neví,” odpoví Erik zachmuřeně. „Ale zkoušíme, co se dá. Tak kdo bude první?”

„Já! Já začnu!” vyskočí Rosalie ze židle. „Lexi, já jsem tvá nejlepší kamarádka Rosalie, kterou už znáš. A my dvě jsme jednou šly na depilaci a ta holka to vzala opravdu trochu zhurta a…” Rozhihňá se. „Tvůj obličej…”

„Co se stalo?” ptá se děvče v černém.

„To přece nebudu říkat na veřejnosti!” zatváří se Rosalie uraženě. „Ale můžete mi věřit, že se na to nedá zapomenout.” Rozjařeně se zazubí na všechny kolem stolu a pak si sedne.

„Dobře,” řekne Erik trochu zaraženě. „Kdo bude další?

Charlie?”

„Já jsem Charlie Mancroft,” představí se zakaboněný muž vedle Rosalie, vstane a kývne na mě. „Podle mě jsme my dva zažili nezapomenutelnou příhodu ve Wentworthu, kde náš firemní kolega Montgomerie udělal birdie na osmnácté. Fantastická hra.” Vyčkávavě se na mě podívá.

„Jistě!” Nemám tušení, o čem mluví. O golfu? Nebo možná o kulečníku. „Ehm… děkuju.”

Posadí se a vedle něj vstane hubená dívčina.

„Ahoj, Lexi.” Několika prsty na mě zamává. „Já jsem Natálie. A pro mě byla událost, na kterou se nedá zapomenout, tvá svatba.”

„Vážně?” Jsem překvapená a současně i dojatá. „Páni.”

„Byl to tak šťastný den!” Natálie se kousne do rtu. „A tobě to tak ohromně slušelo a já si pomyslela: ,Přesně tak bych chtěla vypadat já, až se budu vdávat.’ Já si tehdy totiž myslela, že mě Matthew v ten den požádá o ruku, ale to se nestalo.” Úsměv jí trochu ztuhne na rtech.

„Proboha, Natálie,” zavrčí mládenec, který sedí proti ní.

„Už toho nech.”

„Ale ne! Je to v pořádku!” vykřikne vesele Natálie. „Teď už jsme zasnoubeni! Jenom to trvalo ještě tři roky!” Blýskne na mě diamantem na prstě. „A budu mít tvoje šaty! Úplně stejnou Veru Wang, v bílém…”

„Výborně, Natálie!” skočí jí bodře do řeči Erik. „Myslím, že bychom měli popojít. Jone? Jsi na řadě.”

Jon, který sedí proti mně, vstává.

„Ahoj,” pozdraví mě příkře. „Já jsem Jon. Už jsme se setkali.” A zmlkne.

„No tak, Jone,” pobízí ho Erik. „Vzpomínáš si na něco zvláštního, co se ti stalo s Lexi?”

Jon si mě chvíli prohlíží tmavýma hlubokýma očima a já uvažuju, co mi asi řekne. Poškrábe se na krku, zamračí se a napije se trochu vína, jako by hluboce přemýšlel. Nakonec rozhodí rukama. „Nic mě nenapadá.”

„Vůbec nic?” Ani nevím proč, ale trochu se mě to dotkne.

„Vůbec nic?” snaží se ho povzbudit Erik. „Něco zvláštního, co jste zažili společně…”

Všichni se na Jona vyčkávavě dívají. Ten se znovu zamračeně zahloubá a pak omluvně pokrčí rameny. „Vážně si na nic nevzpomínám,” prohlásí nakonec. „Na nic, co by stálo za řeč.”

„Ale něco přece musí být, Jone,” dotírá na něj dívka, která sedí naproti němu. „Mohlo by jí to vrátit paměť!”

„Pochybuju,” malinko se usměje.

„No tak dobře,” podotkne Erik trochu netrpělivě. „To je jedno. Jdeme dál.”

Než všichni kolem stolu vstali a vypověděli svůj příběh, zapomněla jsem, co říkali ti na začátku. Ale to se časem zlepší, aspoň doufám. Gianna s neteří servírují tuňákové carpaccio, roketový salát a zapečené hrušky, a já mluvím s člověkem, který si říká Ralph, o jeho rozvodovém vypořádání. A pak jsou talíře prázdné a Gianna obchází stůl a ptá se, kdo chce kávu.

„Já udělám kávu,” vyskočím. „Už jste se dnes napracovala dost, Gianno. Odpočiňte si.”

Když jsem ji viděla chodit kolem stolu s nákladem těžkých talířů, cítila jsem se stále nepříjemněji. A jak se všichni cpali a jí nevěnovali ani pohled. A jak na ni ten příšerný Charlie zahulákal, že chce ještě vodu. Je to tak neomalené.

„Lexi,” směje se Erik. „To vážně není třeba.”

„Ale já to udělám ráda,” nenechám se odbýt. „Gianno, posaďte se.“

A konečně se taky najezte. Udělat pár šálků kávy pro mě nic není. Vážně, trvám na tom.”

Gianna vypadá zmateně. „Půjdu vám rozestlat,” vykoktá nakonec a odběhne ke dveřím. Její neteř jí jde v patách.

Tak přímo tohle jsem tím odpočíváním nemyslela, ale co se dá dělat.

„Takže,” usmívám se na přítomné. „Kdo si dá kávu? Ruce nahoru…,” počítám ruce. „A nedá si někdo mátový čaj?”

„Pomůžu vám,” ozve se najednou Jon a vstává od stolu.

„Totiž,” zarazím se. „No tak… dobře. Díky.”

Zamířím do kuchyně, napustím do konvice vodu a zapnu ji. Pak začnu hledat hrníčky. Možná máme nějaký zvláštní nóbl servis pro hosty. Rychle nakouknu do manželského manuálu - ale nic tam nevidím.

Mezitím Jon přechází kuchyní sem a tam s obličejem tak sevřeným, jako by s otevřenýma očima prožíval nějaký sen, a nijak se nehrne mi pomoct.

„Není vám něco?” zeptám se nakonec trošku naštvaně.

„Nejspíš nebudete vědět, kde máme kávový servis, co?” Jako by Jon vůbec neslyšel, na co se ho ptám.

„Haló!” zamávám na něj. „Nechtěl jste mi původně pomoct?”

Jon se konečně zastaví a s ještě podivnějším výrazem se na mě zadívá.

„Nevím, jak do toho,” prohlásí nakonec. „A proto mi to trvá tak dlouho.” Nakonec se zhluboka nadechne - pak zřejmě změní názor, přistoupí ke mně a pozorně se mi dívá do obličeje. „Ty si to vážně nepamatuješ? Není to jenom nějaká tvá hra?”

„A co si mám pamatovat?” ptám se nechápavě.

„Dobře, dobře.” Obrátí se ke mně zády a opět neklidně přechází kuchyní, projíždí si vlasy rukama, až je má úplně rozježené. Nakonec se otočí ke mně. „Tohle si máš pamatovat. Já tě miluju.”

„Cože?” vyvalím na něj oči.

„A ty miluješ mě,” pokračuje, aniž mi dá čas nějak se k tomu vyjádřit. „Jsme prostě milenci.”

„Kočičko!” Dveře se rozletí a vykoukne z nich Rosaliin obličej. „Ještě dva mátové čaje a káva bez kofeinu pro Clivea.”

„Hned to bude!” řeknu přiškrceným hlasem.

Rosalie zmizí a dveře kuchyně se zavřou se zhoupnutím. Nastane ticho, nejrozechvělejší ticho, jaké jsem kdy zažila. Nedokážu se pohnout ani promluvit. Očima zpitomělé těkám ke svému manželskému manuálu, který leží na pracovním stole, jako bych tam mohla najít odpověď.

Jon sleduje můj pohled.

„Řekl bych,” prohlásí suše, „že v tom manuálu nejspíš nebudu.” Bože, musím se nějak sebrat.

„Já… to nechápu,” snažím se trochu uklidnit. „Co myslíte tím milenci? Chcete tím snad říct, že máme spolu poměr?”

„Chodili jsme spolu osm měsíců.” Temnýma očima se vpíjí do mých. „Chceš kvůli mně opustit Erika.”

Bezděky vyprsknu smíchy. Okamžitě se plácnu přes pusu.

„Promiňte, nechci být hrubá, ale… opustit Erika? Kvůli vám?”

Než stačí Jon zareagovat, opět se rozletí dveře.

„Ahoj, Lexi!” Dovnitř vpadne člověk se zardělým obličejem. „Můžu si dát ještě trochu sodovky?”

„Prosím,” strčím mu dvě láhve do rukou. Dveře se opět zavřou a Jon vrazí ruce do kapes.

„Právě jsi chtěla Erikovi říct, že s ním už nemůžeš žít,” drmolí rychleji. „Chtěla jsi ho opustit, dělali jsme si plány…” Odmlčí se a prudce vydechne. „Pak jsi měla tu nehodu.”

Obličej má smrtelně vážný. Myslí to doopravdy.

„Ale to je absurdní!”

Jon chvíli vypadá, jako bych ho udeřila. „Absurdní?”

„No ano! Já nemám nevěru ve zvyku. Navíc mám skvělé manželství, fantastického manžela, jsem šťastná…”

„Ty s Erikem nejsi šťastná,” přeruší mě Jon. „Můžeš mi věřit.”

„Jasně že jsem s Erikem šťastná!” ohradím se překvapeně.

„Je báječný! Dokonalý!”

„Dokonalý?” Zdá. se, že Jon bojuje s nějakou další ostrou odpovědí. „Lexi, Erik není dokonalý.”

„No ale téměř,” najednou mám z toho strašně nepříjemný pocit. Co si ten chlap vůbec dovoluje vpadnout mi takto do slavnostní večeře s kecy o tom, že je můj milenec? „Hele, Jone… ať jste, kdo jste, já vám nevěřím. Já bych svému manželovi nikdy nezahýbala. Mám dokonalé manželství. Mám dokonalý život.”

„Dokonalý život?” Jon si mne čelo, jako by se snažil urovnat myšlenky. „To si vážně myslíš?”

Ten člověk mě už vážně začíná štvát.

„No jistě!” rozmáchlým gestem opíšu celou kuchyň. „Jen se na to podívejte! Podívejte se na Erika! Je to jako sen! Proč bych opouštěla tohle všechno kvůli nějakému…”

Zmlknu, protože se dveře opět rozletí.

„Miláčku.” Ze dveří se na mě oslnivě zubí Erik. „Co je s tou kávou?”

„Už to bude,” zajíknu se. „Promiň, drahoušku.” Obracím se k němu zády, aby si nevšiml mých rozpálených tváří, a začnu divoce házet lžicí kávu do kávovaru. Chci, aby ten člověk už vypadl.

„Promiň, Eriku, ale už budu muset jít,” říká za mnou Jon, jako by četl mé myšlenky. „Děkuju za skvělý večer.”

„Jone! Starý brachu.” Slyším, jak ho Erik poplácává po rameni. „Měli bychom se zítra spojit a domluvit si další schůzku ohledně těch projektů.”

„Tak dobře,” odpoví Jon. „Na shledanou, Lexi. Rád jsem se s vámi znovu seznámil.”

„Na shledanou, Jone.” S vypětím sil se otočím a vystřihnu úsměv jako pravá hostitelka. „Ráda jsem vás viděla.” Jon se ke mně nakloní a lehce mě políbí na tvář.

„O svém životě nevíš vůbec nic,” špitne mi do ucha a bez ohlédnutí vyjde rychlým krokem z kuchyně.

JEDENÁCT

To nemůže být pravda.

Ranní světlo se prodírá dovnitř kolem žaluzií a já jsem už chvíli vzhůru, ale nevstávám. Civím do stropu, pravidelně vydechuju a nadechuju se. Mám takovou teorii, že když budu ležet co nejklidněji, přestanou mi myšlenky hučet v hlavě jako v úlu a všechno zapadne přesně na své místo.

Zatím se mi ta má teorie příliš neosvědčila.

Pokaždé, když si vzpomenu na to, co se stalo včera, začne se mi točit hlava. Namlouvala jsem si, že se se svým novým životem dokážu vypořádat. Myslela jsem, že už mu začínám rozumět. Ale teď jako by mi všechno proklouzávalo mezi prsty. Podle Fi jsem hnusná supermrcha. Pak si to přihasí jakýsi týpek s tím, že jsem jeho milenka. Co přijde dál? Ze jsem tajný agent FBI?

To nemůže být pravda. A bašta! Proč bych Erika podváděla? Je to fešák, stará se o mě, má prachů jako slupek a umí řídit motorový člun. Zatímco Jon vypadá jako šupák. A trochu jako… outsider.

A co se týče jeho prohlášení, že o svém životě vůbec nic nevím, to dost přehání. Vím toho spoustu, nemyslete si. Vím, kdo je můj kadeřník. Vím, jaký dort jsme měli na svatbě, vím, jak často spolu s Erikem spíme… Je to všechno v tom manuálu. A vůbec, je to hrozná neomalenost. Nemůžete jen tak vpadnout k někomu s prohlášením, že jste milenci, zrovna když člověk pořádá se svým manželem slavnostní večeři pro spoustu hostů. Mohl… si to nechat na jindy. Nebo mi to

napsat.

Ne, to se nepíše. Mohl…

No prostě. Už na to přestaň myslet.

Posadím se, tlačítkem vytáhnu žaluzie a projedu si rukou rozcuchané vlasy. Obrazovka přede mnou je prázdná a v pokoji panuje strašidelné ticho. Po své balhamské ložnici plné

průvanu se v této hermelicky uzavřené krabici cítím pořád trochu divně. Podle manuálu nemáme otvírat okna, protože náš klimatizační systém by se z toho nejspíš složil.

Ten Jon musí být nějaký cvok. Nejspíš ho baví chodit za lidmi, kteří přišli o paměť, a vyprávět jim, že s nimi spí. Pro to, že máme spolu poměr, neexistuje žádný důkaz. Ani jeden. Nenašla jsem tu nic, co by na něj nějak ukazovalo. Žádný lístek, žádnou fotku, ani jediný náznak.

Na druhou stranu… bych ovšem tady nejspíš nic takového nenechávala, aby to Erik náhodou nenašel, že? pípne mi v hlavě tichý hlásek.

Chvíli sedím naprosto nehnuté a nechám myšlenky volně plynout. Pak najednou vstanu a zamířím do své šatny. Spěchám k toaletce a otevřu horní zásuvku. Je v ní spousta mejkapů od Chanel, které Gianna vyrovnala do úhledných řad. Zavřu zásuvku a otevřu další, plnou pečlivě složených šátků. Další obsahuje seznam šperků a semišové album fotografií. Také nic. Pomalu zavírám zásuvku. I tady, v mých nejsoukromějších věcech, panuje sterilní čistota a jakési vakuum. Kde je můj milovaný chaos? Kde mám své věci? Jako dopisy a fotografie?

Své pásky pošité korálky a vším možným a rtěnky zdarma z šestákových časopisů? Kam jsem se poděla. …já?

Opřu se na chvíli o lokty a okusuju si nehet. Najednou dostanu nápad. Zásuvka se spodním prádlem. Pokud jsem si chtěla něco schovat, bude to tam. Otevřu šatník a vytáhnu zásuvku se spoďáry. Šátrám pod saténovým mořem z La Perly

- ale nemůžu nic nahmatat. Ani v zásuvce s podprsenkami…

„Hledáš něco?” Při zvuku Erikova hlasu sebou trhnu. Otočím hlavu a vidím ho stát ve dveřích a pozorovat mé hledání a hned trochu zčervenám.

Ví to.

Ne, neví. Nebuď hloupá. Co by také mohl vědět?

„Ahoj, Eriku!” vytáhnu ruce ze skříně, jako by se nechumelil. „Jenom jsem si chtěla najít… nějaké podprsenky!”

A je to tady. Hlavní důvod, proč rozhodně nemůžu mít s nikým poměr, je ten, že vůbec neumím lhát. K čemu bych potřebovala nějaké podprsenky? Mám snad šest prsů?

„No, vlastně jsem přemýšlela,” dodám rychle, „jestli tu někde nemám nějaké své věci.”

„Věci?” povytáhne Erik obočí.

„Dopisy, deníky a tak.”

„V kanceláři máš svůj stůl. Tam jsou všechny tvé pracovní materiály.”

„No jistě.” Na kancelář jsem zapomněla. Nebo jsem si možná myslela, že je to víc Erikovo panství než mé.

„Včerejší večer byl naprosto úžasný.” Erik postoupí o pár kroku do místnosti. „Bravo, drahoušku. Říkal jsem si, že to pro tebe nebylo asi lehké.”

„Byla to docela legrace.” Posadím se na bobek a pohrávám si s páskem od hodinek. „Byli tam… zajímaví lidé.”

„Nebylo to na tebe trochu moc?”

„Trochu ano.” Vyšlu k němu zářivý úsměv. „Musím se toho ještě spoustu naučit.”

„Víš dobře, že se mě na cokoli ze svého života můžeš zeptat. Proto jsem přišel.” Erik rozhodí rukama. „Nevrtá ti něco v hlavě?” Němě na něj chvíli zírám.

Nevíš náhodou, jestli jsem šukala s tvým architektem?

„No,” odkašlu si. „Když už se ptáš, právě jsem přemýšlela, jestli jsme byli spolu šťastni. Máme šťastný… věrný… vztah?”

Podle mého jsem slovo „věrný” vyslovila naprosto nenápadně, ale Erikovy supercitlivé uši si ho hned všimly.

„Věrný?” zamračí se. „Lexi, nikdy jsem ti nebyl nevěrný. Na nic takového jsem nikdy ani nepomyslel. Vzájemnou věrnost jsme si slíbili. Zavázali se k ní.”

„No jistě!” vykřiknu rychle. „To je jasné!”

„Opravdu nevím, jak tě mohlo něco takového napadnout.”

Hledi

na mě šokované. „Někdo ti něco namluvil? Některý z našich hostů? Protože jestli ano…”

„Ne! Nikdo nic neříkal! Jenom… všechno je pro mě tak nové a divné…” Nevím, jak dál, a v obličeji celá hořím. „Prostě jsem se chtěla zeptat. Jen tak ze zájmu.”

Dobře, nemáme tedy módní volné manželství. Když už to tedy musím vědět.

Zavřu zásuvku s podprsenkami, otevřu namátkou jinou a hledím na tři řady srolovaných kalhotek a pořád mi to nejde z hlavy. Měla bych už toho nechat, ale nemůžu si pomoct. Musím to zkusit.

„Hele, ten chlap…,” povytáhnu obočí, jako bych si nemohla vzpomenout na jeho jméno. „Ten architekt.”

„Jon“.

„Jon. Jistě. Zdá se být docela milý člověk.” Pokrčím rameny, jako by to pro mě nic neznamenalo.

„Ano, jeden z nejlepších,” potvrdí Erik. „Na našem úspěchu měl velký podíl. Má neuvěřitelnou fantazii.”

„Fantazii?” S jakousi nadějí se chytím toho slova. „Jako že si pořád něco vymýšlí? Jako že je… trochu fantasta?”

„Ale to ne,” namítne Erik překvapeně. „To vůbec ne. Je mou pravou rukou. Bezvýhradně mu důvěřuju.”

K mé velké úlevě najednou ostře zadrnčí telefon, ještě než se Erik může začít vyptávat, proč mě Jon tolik zajímá.

Erik si jde telefonát vyřídit do ložnice a já zavírám zásuvku s punčocháči. Pátrání ve skříni už málem vzdám, když si najednou všimnu malé zásuvky úplně vespod skříně, která má vpravo miniaturní klávesnici.

Mám snad tajnou zásuvku?

Srdce se mi rozbuší. Pomaličku se sehnu a vyťukám číslo, které odjakživa používám - 4591. Ozve se drobné cvaknutí a

zásuvka se otevře. Dychtivě strčím ruku dovnitř a nahmatám cosi tvrdého, jakoby rukojeť…

Je to bič.

Jsem natolik vyvedená z míry, že mě to zcela ochromí. Je to bičík s černými koženými prameny, jako by pocházel z nějakého obchodu s erotic kým zbožím. Nedokážu od něj odtrhnout oči. Je to na trestání vlastního cizoložství? Změnila jsem se v naprosto někoho jiného? Jsem snad fetišistka, která chodí v lakovaném korzetu do S&M barů lovit mužské?

Najednou cítím v zádech něčí pohled, a když se otočím, vidím Erika, jak se opírá o dveře. Oči mu sklouznou k bičíku a tázavě na mě povytáhne obočí.

„Jejda!” zakoktám v panice. „Já jsem to tady… prostě našla!

Vůbec nevím, jak…”

„Hlavně to ukliď před Giannou,” radí mi Erik pobaveně. Podívám se na něj a můj zmatený mozek pracuje na plné obrátky. Erik o tom biči ví. Usmívá se. To by tedy znamenalo…

Ne. V žádném případě.

V žádném případě v žádném případě v žádném případě.

„Tohle v manuálu nebylo, Eriku!” Chtěla jsem, aby to vyznělo pobaveně a uvolněně, ale hlas mám jako břitvu.

„Úplně všechno jsem do manuálu nedal,” mrkne na mě.

Jasně, to ovšem zcela mění situaci. Měla jsem za to, že v manuálu je všechno.

Zahledím se nervózně na bičík. Takže… k čemu tedy je?

Švihám ho bičem? Nebo snad on…

Ne. Už na to nechci myslet. Zastrčím bičík do zásuvky a zpocenou rukou ji zaklapnu.

„Tak je to správné.” Erik lišácky přivře oko. „Dobře ho schovej. A měj se.” Odejde a za chvíli slyším bouchnutí vstupních dveří.

Teď by mi přišel vhod panák vodky.

Nakonec se spokojím s kávou a dvěma sušenkami, které mi Gianna přinese ze své tajné skrýše. Bože, jak se mi stýskalo po sušenkách. A po chlebu. A po toastech. Dala bych život za jediný toast, do zlatoví vypečený a křupavý, štědře pocákaný máslíčkem…

No tak. Přestaň si vymýšlet pohádky o uhlohydrátech. A ten bič pusť z hlavy. Jeden malý bičík. No a co?

V jedenáct za mnou přijede na návštěvu máma a do té doby nemám a l na práci. Loudám se do obýváku, posadím se na opěradlo dokonalé a neposkvrněné sedačky a otevřu si jakýsi časopis. Po dvou minutách ho zase zavřu. Na čtení jsem příliš neklidná. Jako by se v mém dokonalém životě začínaly objevovat drobné trhlinky. Nevím, čemu věřit. Nevím, co si počít.

Odložím šálek kávy a prohlížím si dokonalé nehty. Byla jsem normální holka s rozježenými vlasy, křivými zuby a přítelem, který stál za bačkoru. A s prací, která také nestála za víc, a s kamarádkami, s nimiž jsem se mohla do sytosti vychechtat, a s malým útulným bytečkem.

A teď najednou… Pořád mi ještě chvíli trvá, než se poznám v zrcadle. V tomto bytě není vůbec nic, co by odpovídalo mé povaze. Ta televizní show… jehlové podpatky… kamarádky se ke mně otáčejí zády… chlap, který tvrdí, že je můj milenec… vůbec nevím, kým jsem se vlastně stala. A vůbec nechápu, co se krucinál muselo stát se mnou.

Spontánně odložím časopis a jdu se podívat do pracovny. Támhle je můj stůl, čisťounký a uklizený s pečlivě zasunutou židlí. Takový stůl jsem v životě neměla. Žádný div, že jsem se k němu nehlásila. Posadím se k němu a otevřu první zásuvku. Je plná dopisů, pečlivě sepnutých sponkou a uložených do umělohmotných složek. Druhá zásuvka je plná bankovních výpisů, převázaných kancelářskou modrou páskou.

Ježkovy voči. Odkdy jsem začala být tak anální?

Otevřu poslední, největší zásuvku v očekávání, že tam najdu úhledně vyrovnané lahvičky Tippexu nebo něčeho podobného - ale až na dva listy papíruje prázdná.

Vytáhnu bankovní výpisy a prohlížím je, a když narazím na výši svého platu, málem se zakuckám, protože dělá přinejmenším trojnásobek toho, co jsem vydělávala předtím. Většinu peněz zřejmě posílám ze svého účtu na společný účet s Erikem.

Vyjma poměrně značné sumy, která jednou měsíčně odchází na jakési „Unito Acc”. Musím zjistit, co to je.

Odložím bankovní výpisy a sáhnu do spodní zásuvky pro ty dva listy. Jeden je popsán mou rukou, ale jsou tam samé zkratky, takže ničemu nerozumím. Je to téměř jako šifra. Druhý je vytržený z kancelářského bloku a jsou na něm mou rukou jenom tři slova.

Prostě si přeju

Fascinovaně na ně zírám. Co? Co jsem si přála?

Obracím papír v prstech a snažím si představit samu sebe, jak tO píšu. Dokonce se pokouším - i když vím, že to k ničemu nepovedl si onu chvíli vybavit. Bylo to před rokem? Před půl rokem? Třenu měsíci? A čeho se to týkalo?

Zazvoní bzučák u dveří a přeruší mé úvahy. List pečlivě složím a zasunu si ho do kapsy. Pak s bouchnutím zavřu zásuvku a odcházím.

Máma s sebou přivedla tři psy. Tři obrovské vipety sršící energií. Do neposkvrněného bytu plného neposkvrněných věcí.

„Ahoj, mami!” Vezmu jí tenké prošívané sako, snažím sejí dát pusu a v tu chvíli se jí dva psi vytrhnou z ruky a ženou se k pohovce. „Jééé, Tys s sebou přivedla… psy!”

„Ti chudáčkové se tvářili tak opuštěně, když jsem odcházela.” Jednoho z nich obejme a tře si mu tvář o čenich.

„Agnes je zrovna tak citlivá.”

„No jejda,” snažím se o soucitný tón. „Chudinka malá Agens. Nemohla by jít třeba do auta?”

„Holčičko, nemůžu ji prostě opustit!” Máma se na mě podívá s mučednickým výrazem. „Dobře víš, že pro mě nebylo snadné přijal dneska do Londýna.”

Proboha! Vím, že se jí sem příliš nechtělo. Je to totiž obrovské nedorozumění. Jenom jsem se jí v telefonickém hovoru zmínila, že se cítím trochu divně, když jsem obklopená samými cizinci, a máma hned na to starostlivě prohlásila, že mě pochopitelně přijede navštívil. A domluvily jsme si dnešní návštěvu.

Ke své hrůze vidím, jak se jeden pes opírá tlapkami o skleněný konferenční stolek a druhý si na pohovce hraje s polštářem.

Prokrindapána! Jestli pohovka stála deset táců, pak ten polštář je nejspíš za jeden.

„Mami, mohla bys tomu psovi nařídit, aby slezl z pohovky?”

„Rafael ti nic nezničí!” ohradí se máma dotčeně. Pustí z voditka Agnes, která vyrazí jako blesk za Rafaelem a tím druhým psiskem, které ani nevím, jak se jmenuje.

Teď na Erikově pohovce vesele dovádějí tři vipeti.

Doufám, že nespustí kamery.

„Máš dietní kolu?” Za mámou se loudá s rukama v kapsách Amy. „Asi bude v kuchyni,” prohodím roztržitě a natáhnu ke psům ruce. „Hele, hafani! Dolů z té pohovky!”

Piska mě svorně ignorují.

„Ke mně, drahouškové!” Máma vytáhne z kapsy kardiganu psí sušenky a vipeti jako kouzlem přestanou oslintávat čalounění. Jeden se jí posadí k nohám a druzí dva se k ní přitulí z boku a hlavu si jí položí na obnošenou sukni.

„Vidíš,” prohlásí máma. „Nic tu neudělali.”

Dívám se na sežvýkaný polštář, který Rafael právě pustil z huby. Tady nemá cenu něco říkat.

„Žádnou dietní kolu tam nemáš,” Amy přichází z kuchyně a rozbaluje si lízátko Chupa Chups. Hubené nohy v bílých vypasovaných džínách zastrčených do kozaček vypadají ohromně dlouhé. „Nemáš aspoň Sprite?”

„Možná jo,” dívám se na ni a najednou mě něco napadne.

„Neměla bys být náhodou ve škole?”

„Neměla.” Amy pohodí drze ramenem a vrazí si lízátko do pusy.

„Proč ne?” dívám se z Amy na mámu a cítím náhlé napětí ve vzduchu.

Ani jedna nespěchá s odpovědí. Máma si upravuje ve vlasech sametovou čelenku s tak nepřítomným pohledem, jako by pro ni nebylo v léto chvíli nic důležitějšího.

„Amy má takové menší potíže,” utrousí nakonec. „Ze jo, Rafaeli?”

„Vyloučili mě dočasně ze školy.” S hlavou hrdě vztyčenou se jde Amy posadit na židli a nohy si hodí na konferenční stolek.

„Vyloučili? A proč?”

Obě mlčí. Máma dělá, že mě neslyšela. „Proč, mami?”

„Amy se nejspíš vrátila ke svým starým fíglům,” odpoví máma a trochu sebou přitom trhne. „K jakým starým fíglům?”

Pokud se dobře pamatuju, jediné fígle prováděla Amy s kouzelnic kou soupravou, kterou dostala na Vánoce. Vidím ji před sebou, jak nám v růžovém bavlněném pyžámku a bačkůrkách s králíčkem před krbem nabízí, abychom si vybrali z karet, a jak všichni předstíráme, že jsme si nevšimli, že má jednu schovanou v rukávu. Zasteskne se mi po starých časech. Byla tak roztomilá.

„Co jsi provedla, Ame?”

„Vůbec nic! Zase dělají z komára velblouda.” Amy vytáhne lízátko z pusy a s teatrálním klidem si povzdychne. Jenom jsem přivedla do školy to médium.” „Médium?”

„No jo.” Amy se na mě samolibě uculuje. „Potkala jsem tu ženskou v jednom klubu. Copak můžu vědět, jestli je dobrá nebo ne? Ale všichni nám věřili. Vybírala jsem od holek po deseti babkách a ona jim všem nakecala, že se druhý den setkají s úžasným fešákem. A všechny byly na vrcholu blaha. Jenomže pak se toho domákl jeden učitel.”

„Po deseti babkách?” vykulím na ni oči. „To se nedivím, že ses dostala do malém!”

„Dali mi poslední varování,” oznamuje mi Amy hrdě.

„Cože? A co dalšího jsi ještě provedla?”

„Celkem nic! Jenom… o prázdninách jsem vybírala peníze na učitelku matematiky paní Wintersovou, která ležela zrovna v nemocnici.” Amy pokrčí rameny. Jako že už brzy umře, a tak se všichni většinou pořádně plácli přes kapsu. Vybrala jsem přes pět set babek.” Uchechtne se. „To byla hlína!”

„Holčičko, tomu se říká vytahovat z lidí peníze pod falešnou záminkou,” podotkne máma a přitom si jednou rukou pohrává s jantarovými korály a druhou hladí jednoho ze psů.

„Paní Wintersovou to velmi rozrušilo.”

„Koupila jsem jí přece čokoládu!” odsekne Amy zatvrzele.

„A vůbec, nelhala jsem. Může se přece umřít na liposukci, že jo?”

Snažím se vymyslet, co bych jí řekla, ale jsem úplně vyvedená z míry. Jak mohlo z mé roztomilé sestřičky vyrůst něco… takového?

„Potřebuju si něčím natřít rty,” dodá Amy a spustí nohy z pohovky na zem. „Můžu si vzít něco z tvé toaletky?”

„Ehm, jistě.” Jen co vyjde z pokoje, obrátím se na mámu.

„Co se to s ní děje? Jak dlouho má Amy tyhle potíže?”

„No… posledních několik let.” Máma se nedívá na mě, ale říká to psovi, kterého má na klíně. „Je to hodná a milá holka,

viď, Agnes. Jenom má špatné kamarádky. Ty starší holky ji naváděly, aby kradla, takže to nebyla její vina…”

„Kradla?” opakuju po ní zděšeně.

„No ano,” přisvědčí máma utrápeně. „Byla to taková politováníhodná událost. Vzala jedné své spolužačce bundu a našila si tam vlastní jmenovku. Ale pak toho opravdu moc litovala.”

„Ale… proč?”

„To kdybych věděla. Velmi se jí dotkla otcova smrt a od té doby takhle vyvádí.”

Nevím, co na to říct. Asi všechny puberťáky rozhodí, když jim umře táta.

„Což mi něco připomnělo. Něco jsem ti přinesla, Lexi.” Máma sáhne do plátěné tašky a vytáhne odtud DVD v plastovém obalu. „Tohle je poslední vzkaz od tvého otce. Před tou operací se tady s námi pro každý případ rozloučil. Přehráli jsme to na pohřbu. Jestli si to nepamatuješ, měla by ses na to podívat.” Drží DVD mezi palcem a ukazováčkem takovým způsobem, jako by bylo kontaminované.

Vezmu si ho od ní a prohlížím si ho. Poslední vzkaz od otce. Pořád nemůžu uvěřit, že je už celé tři roky na onom světě.

„Bude to pro mě, jako bych se s ním znovu setkala.” Obracím disk v rukou. „To je pozoruhodné, že to natočil.”

„No ano.” Máma opět očividně znervózní. „Znáš otce.

Vždycky musel být středem pozornosti.”

„Mami! Na vlastním pohřbu to není přehnaný požadavek!”

Zase to vypadá, jako by to máma neslyšela. Tohle dělá odjakživa, když někdo nakousne téma, které se jí nelíbí. Prostě vypne pozornost a rychle začne mluvit o něčem jiném. Ale podle očekávání se za chvilku na mě podívá a řekne: „Možná bys mohla Amy pomoct ty, holčičko. Chtěla jsi jí najít ve svém oddělení nějakou brigádu.”

„Brigádu?” pochybovačně se zamyslím. „Mami, to vážně nevím.”

Má situace v práci je už tak dost komplikovaná, natož aby se mi tam potloukala arogantní sestřička.

Jenom najeden nebo dva týdny. Říkala jsi, že si s někým promluvíš, a už to meto být zařízené…“

Je to možné,” přeruším ji rychle. Jenomže teď se všechno změnilo. Ještě jsem se do práce ani nevrátila a vlastně se budu muset všechno znovu učit…”

„Vedla sis ve své kariéře tak dobře,” říká máma vemlouvavě. No to jo, báječně. Jediným skokem z pomocné síly k hnusné supermrše na špici.

Chvíli je ticho až na zvuk pobíhání psů v kuchyni. Bojím se pomyslet, co tam asi vyvádějí.

„Mami, přemýšlela jsem o tom,” říkám. „Snažím se sestavit z jednotlivých dílků celý svůj život… a pořád mi to nedává smysl. Proč jsem šla do té televizní show? Jak to, že se ze mě přes noc stala tak přísná a ambiciózní ženská? Nechápu to.”

„Jak to mám vědět?” Máma se zabrala do hledání něčeho zřejmě strašně důležitého v tašce. „Přirozený kariérní vývoj.”

„Ale na tom nic přirozeného nebylo.“ Nakloním se k ní a snažím se upoutat její pozornost. „Nikdy jsem se v práci nesnažila nijak zvlášť prosadit, to ty dobře víš. Proč jsem se najednou tak změnila?”

„Už je to tak dávno, holčičko, kdo si to má tak dlouho pamatovat…No ty jsi ale hodná holka! Nejhezčí čumáček na světě?“

To mluví k psisku. Mě neposlouchá. To je u ní normální.

Z opačné strany pokoje k nám přichází Amy s lízátkem v puse.

„Amy, Lexi právě říkala, že bys u ní v kanceláři mohla chvíli dělat!” volá na ni máma bujaře. „Zajímalo by tě to?”

„Ale musí to chvíli počkat,” namítám rychle, „až se v práci trochu zaběhnu.”

„No tak jo.”

Moc vděčně tedy nevypadá.

„Ale musíme si ujasnit pravidla,” pospíším si. „Nebudeš se snažit podfouknout mé kolegy. Ani jim nic krást.”

„Já nekradu!” Amy vypadá hluboce uraženě. „Byla to jenom bunda a navíc jsem si to spletla. Proboha!”

„Zlato, nebyla to jenom ta bunda, že ne,” utrousí máma po chvilce. „Byl to taky ten mejkap.”

„Všichni mě podezírají z toho nejhoršího. Kdykoli se něco ztratí, jsem ten obětní beránek já.” Amy svítí oči v pobledlém obličejíčku. Svěsí drobná ramínka a já se najednou cítím divně. Má pravdu. Neznala jsem ještě všechna fakta a už jsem ji soudila.

„Promiň,” omlouvám se rozpačitě. „Vždyť já vím, že nekradeš.”

„Jako by na tom záleželo,” odvrací se ode mě. „Klidně na mě všechno sval jako ti ostatní.”

„To víš, že ne.” Jdu za ní k oknu. „Amy, opravdu se ti omlouvám. Já vím, žes to neměla snadné, když umřel táta… Pojď sem.” Otevřu náruč, abych ji k sobě přitiskla.

„Dej mi pokoj,” odsekne téměř hrubě.

„Ale Amy…”

„Jdi pryč!” Ustupuje přede mnou a napřahuje proti mně ruce.

„Přece jsi má sestřička!” sevřu ji pevně do náruče - a hned nato ji pustím a masíruju si žebra. „Auvajs! Co to krucinál… jsi samá boule!”

„To se ti jen zdá!” odporuje téměř ihned.

„Ale jsi!” Prohlížím si zvědavě její naditou denimovou bundičku. „Co to máš krucinál v těch kapsách?”

„Pár plechovek,” procedí Amy skrz zuby. „Tuňáka s kukuřicí.”

„Kukuřicí?” vyvalím na ni oči.

„Já to nechci slyšet,” zavře máma oči. „Amy, co jsi vzala Lexi?”

„Dejte mi všichni svátek!” vyjekne Amy. „Nic jsem jí nevzala!” Na dotvrzení svých slov švihne prudce oběma rukama vzhůru a z rukávů jí vyletí dvě rtěnky Chanel následované pudřenkou. S rachotem dopadnou na zem a všechny na ně mlčky civíme.

„To je moje?” ptám se nakonec.

„Ne,” osopí se na mě Amy, ale celá při tom zrůžoví. Je, viď?”

„Vždyť by sis toho ani nevšimla.“ Nevrle pohodí rameny.

„Máš těch zatracených rtěnek plné zásuvky.”

„Amy,” zakvílí na ni máma. „Obrať ty kapsy naruby.”

Amy vrhne po matce vražedný pohled a vytahuje z kapes věci, které s výmluvným boucháním klade na konferenční stolek. Dva úplně nové hydratační krémy. Svíčku od Jo Malone. Spoustu šminek. Dárkové balení parfému od Diora. Vyjeveně přihlížím, co se mi pokusila odnést.

„A teď si vyhrň tričko,” nařizuje máma jako imigrační úředník. „To ale není fér,” cedí mezi zuby Amy. S obtížemi si souká tričko nahoru a já se nestačím divit. Pod ním má mé tenoučké šaty od Armaniho, jejichž sukni si nacpala do džin. Kolem pasu má přibližně pět podprsenek z La Perly, na nichž se jí jako přívěsky na náramku pohupují dvě korálkové večerní kabelky.

„Ty jsi mi chtěla štípnout šaty?” Téměř vyprsknu smíchy.

„A podprsenky?“

„No skvělý. Chceš své šaty zpátky. No skvělý” Serve ze sebe všechny svršky a hodí mi je na stůl. „Spokojena?” Podívá se na mě a vidí, jak se tvářím, „Za to já nemůžu. Máma mi na šaty nic nedá.”

„Ale Amy, co to říkáš!” okřikne ji máma. „Máš přece spoustu šatů!”

„Ty už jsou dávno z módy!” zaječí Amy na mámu stylem, který naznačuje, že tento spor nevedou poprvé. „Všichni nežijeme sto let za opicemi jako ty! Kdy si už konečně

uvědomíš, že máme jednadvacáté století?” Teatrálním gestem ukáže na máminy šaty. „Chodí jako maškara!”

„Nech toho, Amy!” okřiknu ji. „O to teď přece nejde. A vůbec, vždyť ti ty podprsenky ani nemůžou sedět!”

„Dají se dobře střelit na eBayi,” odsekne jízlivě. „Módní předražené šprndy, ne?”

Zastrčí si tričko do kalhot, posadí se na podlahu a začne na mobilu psát někomu esemesku.

Vůbec to nechápu. „Amy,” řeknu nakonec, „možná bychom si měly trochu promluvit. Nešla bys nám, mami, udělat trochu kafe nebo tak něco?“

Máma je naprosto vyvedená z míry a je očividně ráda, že může odejít do kuchyně. Po jejím odchodu se posadím na podlahu přímo proti Amy, která se tam předtím uvelebila. Má vztekle napřímená ramínka a vyhýbá se mi očima.

Tak dobře. Musím být chápavá a snažit se do ní vcítit. Je mi jasné, že mezi mnou a Amy je velký věkový rozdíl. Navíc mi z hlavy vypadl velký kus jejího života. Ale mezi sestrami přece existuje silný vztah, ne?

„Poslouchej, Amy,” spustím hlasem dospělé, leč přísné sestry, „nemůžeš okrádat lidi, jasné? Ani z nich mámit peníze.”

„Vyliž si,” odsekne Amy a ani se na mě nepodívá.

„Máš kvůli tomu spoustu problémů. Vždyť tě z té školy vyrazí!” „Hovno,” prohodí Amy konverzačním tónem. „Vyliž si vyliž si vyliž si…”

„Hele!” snažím se neztratit trpělivost. „Já vím, že to nemáš vůbec jednoduché. A možná se cítíš dost osamělá, když jsi zůstala jenom s mámou. Ale když si budeš chtít o něčem promluvit, když budeš mít nějaký problém, přijď za mnou. Klidně mi zavolej nebo mi napiš esemesku, kdykoli. Můžeme si spolu zajít na kafe nebo do kina…,” dojde mi řeč.

Amy nevzrušeně píše komusi esemesku a druhou rukou mi pomalu palcem a ukazováčkem ukazuje, že je chudinka a má děsnou smůlu.

„Hele, vyliž si sama!” vypěním a obejmu si kolena. Nána pitomá. Jestli si máma myslí, že ji k sobě vezmu do práce, to si teda počká.

Chvíli tu otráveně sedíme a pak vezmu DVD, na něž nám táta nahrál svůj poslední vzkaz, popolezu po podlaze a zasunu ho do přehrávače. Obrovská obrazovka na protější stěně se rozsvítí a po chvilce se na ní objeví otcův obličej.

Nejsem schopná od něj odtrhnout oči. Táta sedí v křesle v červeném sametovém županu. Místnost sice nepoznávám, ale je mi jasné, že jsem spoustu míst, kde táta bydlel, nikdy neviděla. Má ztrhaný a vyčerpaný obličej, jaký začal mít poté, co onemocněl. Připadalo mi, jako by mu z těla někdo pomalu vypouštěl vzduch. Ale zelené oči mu jiskří a v ruce drží doutník.

„Ahoj,” zachraptí na nás. „To jsem já. No, to jste asi poznali;” Přepadne ho záchvat suchého kašle, který utiší potáhnutím z doutníku, jako by to byla sklenice vody, „Všichni víme, že je to operace padesát na padesát. Za to, že jsem si zhuntoval tělo, si můžu sám. Tak jsem si řekl, že vám, rodině, pošlu pro každý případ tento vzkaz.”

Odmlčí se a zhluboka si přihne whisky. Všímám si, jak se mu třese ruka, když pokládá sklenici na stůl. Jestlipak věděl, že umře? Najednou mám obrovský knedlík v krku. Po očku se kouknu na Amy a vidím, že jí vypadl mobil z ruky a že i ona upírá fascinovaně oči na obrazovku.

„Mějte se tu hezky,” říká táta do kamery. „Buďte šťastní. Buďte na sebe hodní. Barbaro, přestaň už žít přes ty čokly. Nejsou to lidé. Nebudou tě nikdy milovat, ani ti nepomůžou, ani s tebou nepůjdou do postele. Leda bys na tom byla opravdu hodně špatně.” Přitisknu si ruku na ústa. „To snad doopravdy neřekl!”

„Ale jo,” uchechtne se Amy. „Máma pak odešla z místnosti.” „Máte, zlatíčka, jenom jeden život. Nepromarněte ho.” Když se podívá do kamery, v očích mu zajiskří, a já si

najednou vybavím, jak na mě, když byl mladší, čekával opálený jako Spaněl před školou ve sportovním autě a v elegantním plátěném saku. Všem jsem ho ukazovala a vychloubala se: To je můj tatínek! Všechny děti na něj toužebně vyvalovaly oči a všechny maminky po něm mlsně pokukovaly.

„Vím, že jsem to občas podělal,” říká právě táta. „Vím, že jsem nebyl moc do rodiny. Ale když se to tak vezme, dělal jsem, co jsem mohl. Tak na zdraví, děťátka. Uvidíme se na onom světě.” Pozvedne sklenku whisky ke kameře a napije se. Pak obrazovka zhasne.

Přehrávač se vypne, a ani já, ani Amy se nedokážeme pohnout. Upírám oči na setmělou obrazovku a cítím se mnohem opuštěnější než předtím. Můj otec je mrtvý. A to už tři roky. Už si s ním nikdy nepromluvím. Už mu nikdy nepřinesu dárek k narozeninám. Už mi nikdy v ničem neporadí. Ne že by se člověk od táty dozvěděl něco zásadního vyjma toho, kde kupuje prádélko pro svou novou buchtu -ale i tak. Podívám se na Amy, která mírně pokrčí rameny.

„To byl moc hezký vzkaz,” řeknu s odhodláním nepropadnout sentimentalitě ani nebrečet nebo tak něco. „Z táty se nakonec stal docela hodný člověk.”

„Ano,” přikývne Amy. „To je pravda.”

Zdá se, že ledy mezi námi začínají trošku tát. Amy sáhne do kabelky a vytáhne pouzdro s líčidly se štrasovým nápisem

„Kotě” na víčku. Tužkou na rty si šikovně obkreslí konturu a zkoumavě se prohlíží v malém zrcátku. Nikdy jsem ji neviděla líčit se, vyjma chvilek, kdy si na to hrála.

Už to není žádné dítě, uvědomuju si při pohledu na ni. Stává se z ní dospělá žena. Je mi jasné, že dneska to mezi námi moc dobře nešlo, ale možná mě v minulosti měla o něco raději.

Možná jsem se jí se vším svěřovala.

„Hele, Amy,” ptám se jí opatrně a šeptem. „Před tou nehodou… mluvívaly jsme spolu? Jakože, mezi námi děvčaty.

O… životě.” Po očku si ověřím, jestli mě máma v kuchyni nemůže slyšet.

„Tu a tam,” pokrčí rameny. „O čem konkrétně?”

„Jenom tak,” snažím se, aby to vyznělo, jako že o nic nejde.

„Třeba mě napadá, jestli jsem se někdy zmiňovala o nějakém… Jonovi?”

„Jonovi?” Amy se rtěnkou v ruce se na chvíli odmlčí. „Co jsi s ním spala?”

Proboha, takže je to pravda.

„No jo,” zdá se, že Amy má reakce překvapila. „Svěřila ses mi s tím na Silvestra. Je fakt, že jsi měla už dost v hlavě.”

„Co jsem ti ještě řekla?” srdce mi buší až v hrdle. „Řekni mi všechno, nač si dokážeš vzpomenout.”

„Řekla jsi mi všechno!” Oči jí svítí. „Do nejmenších podrobností. Byl tvůj první a ztratil kondom a ty jsi málem umrzla na školním hřišti…”

„Na školním hřišti?” snažím se pochopit, co říká.

„Nemyslíš náhodou… Jamese?“

„No jo!” Když jí to dojde, mlaskne jazykem. „Jo, toho jsem měla na mysli. Jamese. Toho kluka z kapely, když jsi byla ve škole. O kom já teď mluvila?” Domaluje si pusu a s čerstvým zájmem se na mě zadívá. „Kdo je ten Jon?”

„Ale nikdo,” odbudu ji. „Takový jeden… chlap.

Bezvýznamný.”

Tady to jasně vidíte. Žádný důkaz neexistuje. Kdybych měla s někým poměr, něco by po něm zůstalo. Zpráva, fotografie, poznámka v diáři; Nebo by o tom věděla Amy nebo někdo jiný…

A vůbec, jsem šťastné provdána za Erika. To je to hlavní.

Večer o hodně pokročil. Máma s Amy poté, co se nám podařilo jednoho vipeta odtáhnout z balkonu a druhého vytáhnout z Erikovy jacuzzi vany, kde sváděl velkolepou bitvu s jedním ručníkem, před chvílí odešly. A teď sedím s Erikem v

autě a svištíme si to po nábřeží. Jede na schůzku s Avou, návrhářkou jeho interiérů, a chtěl, abych se jela s ním podívat na poslední vývojovou řadu projektu „Blue 42”.

Všechny Erikovy projekty se jmenují „Blue tolik a tolik”. Je to firemní značka. Začíná mi docházet, že pro prodej bytů v loftovém stylu je firemní značka stejně důležitá jako správná hudba, kterou uslyšíte při vstupu do budovy, a správné příbory, které uvidíte na ukázkovém stole. A na ty správné příbory je Ava zřejmě naprostý génius.

O Ave vím z manželského manuálu. Je jí osmačtyřicet, je rozvedená, dvacet let pracovala v LA, napsala řadu knih pod názvy jako Střapec nebo Vidlička a navrhuje pro Erikovu společnost vybavení ukázkových bytů.

„Hele, Eriku,” řeknu mu během jízdy. „Dnes jsem se dívala do svého bankovního výpisu. Podle něj převádím pravidelně jistou sumu na účet, který se jmenuje Unito. Když jsem se ptala v bance, řekli mi, že jde o zahraniční účet”

„Hmm-mhh,w přikyvuje Erik, jako by ho to nijak zvlášť

nezajímalo. Čekám, že mi k tomu ještě něco řekne, ale zapne si rádio.

„Nevíš o tom něco?“ snažím se překřičet zprávy.

„Ne,” pokrčí rameny. „Ale není to tak špatný nápad, převést část peněz do zahraničí.”

„Jistě.“Jsem jeho odpovědí zklamaná, téměř mám chuť mu vynadat. Vůbec nevím proč.

„Musím vzít benzín.” Erik odbočí ze silnice k benzínce.

„Za chvíli jsem zpátky…”

„Hele,” napadne mě, když otvírá dveře. „Nevzal bys mi v obchodě brambůrky? Se solí a octem, když budou mít?”

„Brambůrky?” Otočí se a zírá na mě, jako bych po něm chtěla, aby mi přinesl na šňupání pár dávek koksu.

„No ano, brambůrky.”

„Drahoušku, Erik na mě vytřeští zrak. „Ty nejíš brambůrky. To máš také v manuálu. Naši dietologové nám doporučili málo uhlohydrátů a hodně proteinů.”

„No… já vím. Ale každý si může jednou za čas dovolit malý úlet, že? A já na ne dostala příšernou chuť.“

Jako by Erik na chvíli ztratil řeč.

„Doktoři mě varovali, že by ses mohla chovat iracionálně a dělat věci, které by tě dřív nikdy nenapadly,” říká spíš pro sebe.

„Brambůrky nejsou nic iracionálního,” odseknu. „Nechci po tobě přece strychnin!“

„Miláčku, dělám si o tebe starost,” řekne nesmírné láskyplné. „Dobře vím, kolik ti dalo práce, než sis mohla dovolit o dvě čísla menší šaty. Kolik peněz jsme investovali do našeho osobního cvičitele. Jestli to chceš zahodit kvůli pár brambůrkům, je to tvá volba. Pořád ještě chceš ty brambůrky?”

„Jo, furt,” řeknu o něco vzdorněji, než jsem měla v úmyslu. V Erikových očích zpozoruju zlostný záblesk, který se mu podaří převést na úsměv.

„Jak si tedy přeješ.” S hlasitým klapnutím zabouchne dveře. Za několik minut ho vidím přicházet rázným krokem s balíčkem brambůrků v ruce.

„Tady je máš,” hodí mi brambůrky do klína a nastartuje motor.

„Díky!” vděčně se usměju, ale nejsem si jistá, jestli si toho všiml. Snažím se při jízdě otevřít sáček, ale levou ruku mám po nehodě stále nešikovnou a nedaří se mi roztrhnout fólii. Nakonec sevřu sáček do zubů, pravou rukou hodně trhnu - a brambůrky se rozletí po celém autě. Sakra. Jsou všude. Na sedadlech, na řadicí páce, na Erikovi.

„Do háje!” setřásá si Erik rozzuřeně brambůrky z hlavy.

„Nemám je i ve vlasech?“.

„Promiň,” říkám zkroušeně a ometám mu brambůrky ze saka.

„Moc se ti omlouvám…”

Vůně brambůrků se solí a octem se line celým autem.

Mmm. Nevoní tak špatně.

„Budu muset nechat auto uklidit,” vraští Erik znechucené nos. „A sako budu mít samou mastnou skvrnu.”

„Je mi to moc líto, Eriku,” omlouvám se a ometám mu poslední lupínek z ramene. „Zaplatím ti čistírnu.” Opřu se o sedadlo a strčím si veliký plátek brambůrku, který mi padl do klína, do úst. „Ty to ještě jíš?” Erik to pronese tak, jako by to byla poslední kapka. „Spadl mi jenom do klína,” namítnu. „Nic mu není!” Chvíli jedeme mlčky. Potají si nacpu pár lupínků do pusy a snažím se chroupat co možná nejtišeji.

„Ty za to nemůžeš,,, říká Erik s pohledem upřeným před

sebe na silnici. „Mělas úraz hlavy. Nemůžu čekat, že se budeš chovat normálně.”

„Já se cítím naprosto normálně,” prohodím.

„No jistě,” poplácá mě blahosklonně po ruce a já ztuhnu. Jistě, chápu, že jsem se ještě zcela neuzdravila. Ale vím na sto procent, že jeden balíček brambůrků nedělá z člověka chorobného šílence. Právě se to chystám Erikovi vyložit, když ten náhle změní směr a projede dvoukřídlovou branou, která se před námi automaticky otevře. Přijíždíme na nevelký dvůr a Erik vypne motor.

„Už jsme tady,” v jeho hlase zaslechnu závan pýchy. Mávne rukou z okna auta. „Tohle je naše poslední dítko.”

Zvedám hlavu a fascinovaně zapomenu na všechny brambůrky. Přede mnou je naprosto nová bílá budova. Má oblé balkony s markýzami a k velkým vstupním dveřím ve stříbrné zárubni vedou černé žulové schody. „To jsi postavil ty?”

„No tak, osobně ne,” směje se Erik. „Tak pojď.” Otevře na své straně dveře, smete z kalhot poslední bramborové lupínky a já ho užasle následuju. Dveře nám otevře uniformovaný vrátný. Bílá sloupová hala je ze svědounkého mramoru. Vypadá to tam jako v nějakém paláci.

„To je nádherné! Fascinující!” Všude vidím úžasné detaily, jako intarzované obruby a strop v nebeských barvách.

„Střešní byt má vlastní výtah,” podotkne Erik, kývne vrátnému a vede mě do zadní části haly k nádhernému výtahu, jehož dveře jsou lemované intarziemi. „V suterénu mají nájemníci bazén, tělocvičnu a kino,” dodává. „I když pochopitelně většina bytů má vlastní tělocvičnu i kino.”

Podívám se rychle na něj, jestli si nedělá legraci, ale zjevně

ne.

Vlastní tělocvičnu i kino? V bytě?

„A jsme tady…” S jemným cinknutím se výtah otevře a my

se ocitáme v kruhové hale vyložené zrcadly. Erik mírně zatlačí na jedno zrcadlo, z něhož se vyklubou maskované dveře. Houpnutím se otevřou a já nestačím zírat.

Dívám se do rozlehlé místnosti. Ne, spíš do prostoru. Okna sahají od stropu až na zem, ve stěně je zabudovaný mohutný krb a na druhé stěně visí gigantický kovový plát, po němž v kaskádách zurčí nekonečné pramínky vody.

„To je opravdická voda?” ptám se hloupě. „A v bytě?”

Erik se směje. „Náš zákazník miluje motivy. Je to zvláštní a zábavné, že?” Sáhne po ovládači, stiskne jeden knoflík, a voda se zalije modrým světlem. „Máme tu na programu deset světelných show. Avo?” zavolá a za okamžik ze dveří ukrytých za vodopádem vyjde v šedých kalhotách a bílé halence hubená blondýna s brýlemi bez obrouček

„Ahoj, vy tam!” zavolá s východoamerickým akcentem.

„Lexi! Tak už jste se uzdravila!” Oběma rukama mi stiskne ruku. „Slyšela jsem, co se vám stalo. Vy chudinko malá.”

„Nic mi není, opravdu,” usměju se. Jenom se pokouším z jednotlivých kamínků složit celý svůj minulý život.” Rukou opíšu celou místnost. Je to tu úžasné! Všechna ta voda…”

„Voda je hlavním motivem tohoto ukázkového bytu,” vysvětluje Erik. „Drželi jsme se zásad feng shui, že, Avo? Pro

některé z našich VIP zákazníků, kteří jsou naším cílem, to má nesmírný význam.”

„Do feng shui jsou naši superpracháči celí pryč,” přikyvuje Ava důležitě. „Eriku, právě jsem převzala zásilku rybiček do pánských ložnic. Jsou úžasné! Jenom za půjčení jedné jsme dali tři sta liber,” dodá ke mně. „Ohromně jsme o ně stáli.”

Superprachatí VIP. Vypůjčené rybičky. Je to úplně jiný svět. Oněmělá údivem se rozhlížím prostorným bytem - vidím zakřivený koktejlový bar, podúrovňový sedací prostor a skleněnou skulpturu visící ze stropu. To by mé vázne zajímalo, kolik tak může stát. Snad to ani nechci vědět.

„Tohle jsem vám přinesla,” Ava mi podává důmyslný model vytvořený z papíru a dřevených špalíčků. „Tohle je celá budova. Je na tom názorně vidět, jak jsem přenesla balkónovou křivku do vroubkovaných okrajů polštářů, které se vyskytují po celém prostoru,” dodá. „Prolnuti art deca s Gaultiercm.”

„Ehm… to je excelentní!” Snažím se vymyslet nějakou neotřelou poznámku na téma prolínání art deca s Gaultierem, ale nic mé nenapadá. Jak jste na to všechno přišla?” ukážu na vodopád, který se nyní koupá v oranžovém světle. Jako třeba na tohle?”

„Tohle není má práce,” zavrtí Ava důrazně hlavou. „Mou doménou jsou látkové dekorace, senzuální detaily. Veškeré velké koncepce jsou Jonovy.“

Trochu se mi zatočí hlava.

„Jonovy?” nakloním hlavu a snažím se nasadit co nejprázdnější výraz, jako bych slovo „Jon” považovala za nesrozumitelný termín z nějakého obskurního cizího jazyka.

„Jon Blythe,” přijde mi Erik ochotně na pomoc. „Ten architekt. Setkala ses s ním onehdy na té večeři, pamatuješ? A nevyptávala ses mě na něj už?“

„Vážně?” prohodím po nepatrné odmlce. „Na to si… nevzpomínám.” Začnu otáčet modelem v rukou nahoru a dolů

a snažím se ignorovat nával horka, který mi stoupá po krku ke tvářím.

Je to absurdní. Chovám se jako záletná manželka se svědomím černým jako noc.

„Tady jsi, Jone!” zavolá Ava. „Právě jsme o tobě mluvili!”

On je tady? Ruce se mi bezděky zatnou do modelu. Nechci ho vidět. A nechci, aby on viděl mě. Musím se nějak vymluvit a odejít…

Ale už je pozdě. Je tu, kluše sem v džínách a tmavomodrém svetru do véčka a cestou nakukuje do jakéhosi papíru.

Dobře. Uklidni se. Nic se neděje. Jsi šťastně vdaná a o nějakém tvém poměru, aférce nebo čemkoli jiném s tímto mužem neexistuje sebemenší důkaz.

„Ahoj, Eriku, Lexi.” Zdvořile nám kývne na pozdrav, a když přijde blíž, zadívá se mi pozorně na ruce. Sleduju jeho pohled a málem se složím. Model, který jsem držela, jsem bůhvíjak naprosto zničila. Střecha se mu propadla dovnitř a jeden balkon tam visí jenom za roh.

„Lexi!” Právě si toho všiml i Erik. „Co to propánakrále provádíš?”

„Jone,” Ava stáhne rozčíleně obočí. „Tvůj model!”

„Je mi to opravdu líto!” omlouvám se zmateně. „Nevím, jak se mi to mohlo stát. Jenom jsem to držela a najednou…”

„Toho si vůbec nevšímejte,” pokrčí Jon rameny. „Stálo mě to jenom měsíc práce.”

„Měsíc?” vyjeknu zděšeně. „Hele, dejte mi kousek lepicí pásky a já to dám nějak dohromady…,” šťouchám do pomačkané střechy a snažím se ji narovnat do původního tvaru.

„No, možná to nebyl celý měsíc,” opraví se Jon a podívá se na mě. „Možná jenom pár hodin.”

„Aha,” přestanu rýpat do modelu. „Ale stejně je mi to líto.” Jon se na mě krátce podívá. „Můžete mi to vynahradit.”

Můžu mu to vynahradit? Co tím jako myslí? Bezděky se téměř přilepím na Erika. Potřebuju nějakou jistotu. Aby mě něco drželo pevně při zemi. Potřebuju po svém boku manžela, který se hned tak někoho nezalekne.

„Ten byt je naprosto úžasný, Jone,” prohlásím stejným žvanivým stylem, jakým mluví firemní paničky, a rukou opíšu obsáhlou křivku.

„Blahopřeju vám.”

„Děkuju, jsem velmi potěšen,” odpoví týmž neosobním tónem. „Co vaše paměť?”

„V podstatě žádná změna.”

„Na nic nového jste si nevzpomněla?”

„Ne, na nic.”

„To je škoda.”

„Hmm.”

Snažím se zachovat klid - ale jak stojíme proti sobě, jiskření mezi námi sílí. Dech se mi začíná krátit. Po očku kouknu na Erika v oba vách, že si musel něčeho všimnout, ale ten je naprosto uvolněný.

Copak to necítí? Copak to nevidí?

„Musíme si, Eriku, promluvit o projektu Bayswater,” obrátí se k němu Ava, která pravé cosi hledá v kabelce z krásné jemné kůže. „Byla jsem se tam včera podívat a udělala jsem sí pár poznámek…“

„Nechceš si, Lexí, prohlédnout loft, než to s Avou vyřídíme?“ skočí jí Erik do řeci a vysmekne svou ruku zpod mé. „Jon tě tady provede.”

„Ehm,“ ztuhnu. „Ale ne, nedělejte si starosti.”

„Bude mi potěšením,“ nabízí se Jon suchým a trochu znuděným hlasem, „Pokud tedy chcete.”

„Ale to vážné není třeba,..“

„Drahoušku, Jon celou budovu navrhl,” připomíná mi Erik trochu vyčítavě. „Nabízí se ti senzační příležitost seznámit se s firemní vizí.“

„Tak půjdeme a já vám vysvětlím původní myšlenku,” ukáže Jon na opačnou stranu místnosti. Z toho se nevyvléknu.

„Tak se tedy moc těším,” řeknu nakonec.

No dobře. Chce si promluvit, má to mít. Jdu za Jonem k protější stěně a zastavíme se u vodopádu. Jak může někdo bydlet v bytě, kde mu neustále něco crčí po stěně?

„Tak tedy,” začnu zdvořile, „jak jste přisel na všechny ty myšlenky? Na všechny ty ‚motivy‘, nebo jak tomu říkáte.”

Jon se přemýšlivě zachmuří a ve mně hrkne. Pevně doufám, že se na mě nevytasí s fůrou snobských keců o svém nitru a uměleckém duchu, který je mu vlastní. To bych asi nevydržela.

„Prostě se sám sebe zeptám, co by se tomu sráči asi tak líbilo, a pak to tam prásknu,” prohlásí Jon nakonec.

Neubráním se šokovanému uchechtnutí. „No, kdybych byla tím sráčem já, byla bych bez sebe nadšením.”

„No vidíte,” popojde ke mně blíž a ztlumí hlas tak, aby ho přehlušovala padající voda. „Takže jste si vážně na nic nevzpomněla?” „Ne. Fakticky na nic.”

„No jo.” Prudce si odfoukne. „Musíme se setkat. Musíme si promluvit. Chodíváme spolu na takové jedno místo, do Old Canal

House v Islingtonu. Povšimněte si těch vysokých stropů. Lexi,” dodá hlasitěji. „Je to typický rys všech našich projektů.“ Zvedne hlavu a vidí, jak se tvářím. „Co je?”

„Přeskočilo vám?“ syčím na něj a zároveň se po očku ujišťuju, že nás Erik neslyší. „Já s vámi nikam nejdu!” špitám ještě tišeji. „Jenom aby bylo jasno, nenašla jsem jediný důkaz toho, že jsem se s vámi nějak zapletla. Jeden jediný. Je ta úžasný pocit volného prostoru.“ prohodím hlasitě.

„Důkaz?” Jon vypadá, jako by spadl z višně. „To myslíte jako co?“

„Jako… co já vím. Milostný dopis.”

„My jsme si žádné milostné dopisy nepsali.“

„Nebo nějaký dárek.“

„Dárek?“zdá se, že se Jon začne smát. „Ani jeden nestojíme o dálky.“

„No tak to teda musela být láska za všechny prachy!“ odseknu. „Dívala jsem se do toaletky - nic. Dívala jsem se do diáře - nic. Ptala jsem se sestry, ta o vás ani neslyšela.“

„Lexi,” odmlčí se, jako by přemýšlel, jak mi to má vysvětlit.

„Byl to tajný vztah. Což normálně znamená, že o tom každému na potkám nevykládáte.“

„Takže nemáte žádný důkaz, to je mi jasné.“

Otočím se na podpatku a kráčím ke krbu. Jon jde těsné za mnou.

Slyším ho nevěřícně mumlat: „Chcete nějaký důkaz? Co takhle… že máte na levé půlce mateřské znamínko ve tvaru jahody!“

„Nemám vůbec —” triumfálně se k němu otočím a rychle zavřu pusu, protože se na nás právě dívá Erik z protější strany pokoje. „Prostě nechápu, jak jste přišel na tak neuvěřitelné využití světla!” zamávám na Erika, který mi také zamává a pokračuje v jednání.

„Já vím, že nemáš na zadečku žádné znamínko,” obrátí Jon oči v sloup. „Nemáš vůbec žádné znamínko. Jenom takový hrbolek na ruce.“

Na chvíli mi vyrazí dech. V tom se trefil. Ale co má být?

„To jste mohl uhádnout náhodou,” založím si ruce na prsou.

„To mohl. Ale nehádal jsem.” Nespouští ze mě oči. „Lexi, já si to nevymýšlím. Máme poměr. Milujeme se. Hluboce a vášnivě.“

„Hele,” vjedu si rukama do vlasů. „To je prostě šílené! Já bych si s nikým nikdy nic nezačínala. Ani s vámi, ani s nikým jiným. Nikdy jsem nikomu v životě nezahnula…”

„Před čtyřmi týdny jsme se milovali právě tady na podlaze,” přeruší mě. „Támhle.” Ukáže bradou na velikou bílou a nadýchanou ovčí kožešinu.

Němě na něj zírám. „Byla jsi nahoře,” doplní.

„Přestaňte!” Otřeseně se otočím na podpatku a vyrazím jako o závod k opačné stěně, odkud vede módní plexisklové schodiště do mezaninu.

„Teď se podíváme do komplexu koupelen a toalet,” prohodí Jon hlasitě a kráčí mi v patách. „To se vám bude asi líbit…“

„To si počkáte,” odseknu mu přes rameno. „Dejte mi pokoj.” Oba vystoupáme po schodišti nahoru a zahledíme se přes kovovou balustrádu. Pod sebou vidím Erika a přes obrovská okna světla Londýna. Musím říct, zeje to mimořádně krásný byt. Vedle mě se Jon zhluboka nadechuje.

„Hele,” čichá ve vzduchu, „ty jsi jedla solené brambůrky s octem?”

„A kdyby?” kouknu po něm podezíravě.

Jon na mě vykulí oči. „No to zírám. Jak se ti je podařilo propašovat kolem toho potravinového fašisty?”

„Není to žádný potravinový fašista,” najednou cítím potřebu Erika hájit. „Jenom si dává pozor… co jíme.”

„Je to Hitler. Kdyby mohl každý bochník chleba zabásnout a strčit za katr, udělal by to.”

„Nechte toho.”

Je s ním větší legrace, než jsem si původně myslela. A takhle zblízka je se svými rozježenými tmavými vlasy strašně sexy.

Na druhé straně je spousta legračních a sexy věci. Přátelé jsou legrační a sexy, což ještě neznamená, že s nimi musím rovnou hupsnout do postele.

„Co ode mě chcete?” otáčím se bezradně k Jonovi. „Co ode mě vlastně čekáte?”

„Co chci?” Odmlčí se a svraští obočí, jako by se hluboce zamyslel.

„Chtěl bych, abys svému manželovi řekla, že miluješ mě, a šla ke mně, abychom mohli spolu začít nový život.”

Mluví vážně. Zatímco já málem vyprsknu.

„Chcete, abych s vámi odešla,” opakuju pro jistotu.

„Jakože, teď. Jenom tak.”

„Řekněme během pěti minut.” Mrkne na hodinky. Ještě musím pár maličkostí zařídit.”

„Muselo vám přeskočit,” kroutím hlavou.

„Nepřeskočilo mně,” vysvětluje Jon trpělivě. „Miluju tě. A ty zase mě. Vážně. Budeš mi muset v tomhle věřit.”

„Nemusím vám věřit vůbec nic!” najednou mi jeho sebejisté chování začne lézt na nervy. „Já jsem vdaná, víme? Mám manžela, kterého miluju a kterému jsem slíbila věčnou lásku. Tady je důkaz!” Zamávám mu snubním prstenem před nosem. „Tohle je důkaz!”

„Vážně ho miluješ?” Jon naprosto ignoruje prsten. „Cítíš k němu lásku? Přímo tady uvnitř?” Zabuší si na prsa.

Mám chuť mu odseknout „Ano, miluju Erika z celého srdce” a zavřít mu tím nadobro ústa. Ani nevím, co mi bráni lhát.

„Možná to tam ještě není… ale určitě bude,” říkám mnohem vzdorněji, než jsem zamýšlela. „Erik je senzační člověk, máme báječný vztah…”

„Mmm-hmmm,” přikyvuje Jon zdvořile. „Ale od nehody jste spolu nespali, že ne?”

Nevěřícně na něj zírám.

„Spali?” Vidím, jak se mu v očích zajiskřilo.

„No já… my…,” koktám. „Možná jo, možná ne! Nemám ve zvyku probírat s cizími lidmi privátní věci.”

„Naopak, máš,” odpoví najednou s jistou jízlivostí. „Máš. O to jde. K mému překvapení mě vezme za ruku. Chvíli ji jen tak drží a prohlíží si ji. Pak po ní začne velmi pomalu přejíždět palcem.

Nedokážu se pohnout. Kůže mi pod jeho prstem přímo žhne. Je palec nechává za sebou stopu nádherného vzrušení. Cítím jemné mravenčení vzadu na krku.

„No tak, co si o tom myslíš?” zaburácí na mě zdola Erikův hlas a já úlekem nadskočím a vytrhnu Jonovi ruku. To jsou nápady!

„Je to senzační, drahoušku!” zavolám zpoza balustrády nepřirozeně vysokým hlasem. „Za pár vteřin jsme zpátky!” Ustoupím o kousek, aby mě ze spodního patra neviděli, a pokynu Jonovi, aby šel za mnou. „Hele, to už stačí,” řeknu polohlasem. „Dejte mi pokoj. Já vás neznám. A nemiluju vás. Právě teď to pro mě není vůbec lehké. Chci prostě navázat na svůj předchozí život s manželem, je to jasné?” Kývnu hlavou ke schodům.

„Ne! To není vůbec jasné!” Jon mě popadne za ruku. „Lexi, neznáš celý obrázek Ty s Erikem nejsi šťastná. On tě nemiluje, vůbec ti nerozumí…”

„Ale miluje.” Teď mě už vážně začíná štvát. „Seděl v nemocnici

u mé postele ve dne v noci, přinesl mi senzační kávové růže…”

„Ty si myslíš, že já tam nechtěl ve dne v noci sedět?” Jonovi ztemní oči. „Málem jsem to nepřežil, Lexi.”

„Pusťte mě,” snažím se Jonovi vytrhnout z rukou, ale on mě nepouští.

„Nemůžeš nás jen tak zahodit,” hledí mi zoufale do obličeje. „Někde uvnitř to máš. Vím, že to tam je.”

„To tedy není!” S velkým úsilím mu vyškubnu ruku.

„Není!” Utíkám ze schodů, aniž se ohlédnu na Jona, rovnou do Erikovy náruče.

„Ale!” rozesměje se Erik „To je nějakého spěchu. Stalo se snad něco?”

„Udělalo se mi špatně.” Sáhnu si na obočí. „Najednou mě rozbolela hlava. Nemohli bychom už jít?”

„Jistěže, drahoušku.” Obejme mě kolem ramen a podívá se nahoru k mezaninu. „Rozloučila ses s Jonem?”

„Ano. Tak už pojďme.”

Cestou ke dveřím se choulím k luxusní látce Erikova saka, která svým hladkým dotykem konejší mé rozdrásané nervy. Tohle je můj manžel. Tohle je muž, kterého miluju. Tohle je skutečnost.

DVANÁCT

Hele. Potřebuju svou paměť. Někde byla i při té amnézii. Někde byla, když se lidé přede mnou nafukovali, že toho o mém životě vědí víc než já.

Je to má paměť. Patří mi.

Zírám si do očí pár centimetrů od zrcadla visícího na šatníku. Tohle je můj nový zvyk, stoupnout si těsně k zrcadlu a dívat se do zrcadla tak, že nevidím nic jiného než své oči. Uklidňuje mě to. Jako bych se dívala na tu starou Lexi.

„Vzpomeň si, ty demente,” přikazuju si tiše a zuřivě.

„Vzpomeň si.”

Oči se na mě dívají, jako by všechno věděly, ale nechtěly mi to říct. Frustrovaně si povzdychnu a opřu se čelem o sklo.

Po návštěvě v ukázkovém bytě jsem nedělala nic jiného, než že jsem se pohroužila do posledních tří let svého života. Prohlížela jsem si fotoalba, dívala se na filmy, které jsem určitě už viděla, poslouchala písničky, o nichž vím, že si je stará Lexi stokrát pouštěla… Ale bylo to na nic. Kartotéka mého mozku, v níž jsou teď mé vzpomínky někde zarovnány, musí vypadat jako pevnost. Ta se přede mnou neotevře kvůli obyčejné písničce „Youre Beautiful” odJamese… jaksejenomjmenuje.

Pitomý tajnůstkářský mozek. Jakože, kdo tady velí? Já nebo

on?

Včera jsem šla na návštěvu k neuropsychologovi Neilovi.

Když jsem na něj všechno vybalila, účastně přikyvoval a psal přitom jako divý. Pak prohlásil, že je to všechno nesmírně zajímavé a že by mohl o mém případu napsat celou studii. Když jsem se nechtěla nechat odbýt, dodal, že by mi možná pomohlo napsat si časovou přímku, a že jestli chci, mám jít za nějakým terapeutem.

Jenomže ji žádného terapeuta nepotřebuju, já potřebuju svou paměť. Zrcadlo se mlží mým dechem. Tisknu k němu čelo stále víc, jako by odpovědi ležely uvnitř mého odrazu v zrcadle,

jako bych je odtud mohla vytáhnout tím, že se pořádně soustředím…

„Lexi, jdu do práce.” Erik přichází do ložnice a v rukou drží DVD vytažené z krabíce. „Drahoušku, nechala jsi ho ležet na koberci. Je to to skutečné pravé místo na DVD?”

Vezmu od něj disk. Je to Ambice: EP1, na kterou jsem se onehdy začala dívat.

„Promiň, Eriku,” omlouvám se spěšně, když si od něj DVD beru. „Ani nevím, jak se tam dostalo.”

Což je lež. Dostalo se tam, když byl Erik pryč a já na koberec naházela padesát DVD, časopisy, fotoalba a sladké tyčinky. Kdyby to viděl, trefil by ho šlak.

„Taxi tu budeš mít za deset minut,” upozorní mě Erik. „Já už odcházím.”

„Prima!” Políbím ho jako teď každé ráno. Už se při tom začínám

cítit docela normálně. „Hezký den!”

„I tobě,” stiskne mi rameno. „Doufám, že se ti bude dařit.”

„Bude,” odpovím sebejistě.

Dnes se vracím do práce na plný úvazek. Ne že bych převzala oddělení - na to zatím nemám. Ale musím se začít zaučovat, dohánět, co mi uteklo. Od nehody uplynulo pět týdnů. Už proste nemůžu jen tak sedět doma. Musím něco dělat. Musím získat svůj život zpátky. A své přátele.

Na posteli leží tři nádherné dárkové kabelky s dárky pro Fi, Debs a Carolyn, které jim chci dnes dát. Strávila jsem tím spoustu času, aby byly dárky naprosto dokonalé. Kdykoli si na ně vzpomenu, mám chuť se roztancovat.

S pobrukováním mířím do obývacího pokoje a zastrčím DVD Ambice do přehrávače. Ještě jsem neviděla konec nahrávky. Možná mi to pomůže dostat se do pracovní nálady. Zrychleně přetáčím úvodní záběry, než se uvidím sedět v limuzíně s jakýmisi dvěma chlápky, a zmáčknu «play”.

„…Lexi a její týmoví kolegové to nebudou mít dnes večer snadné,” říká právě mužský hlas. Kamera se zaměřuje na mě a já s nepříjemným tušením tajím dech.

„Tento úkol vyhrajeme!” říkám právě rezavým hlasem oběma mládencům a hřbetem ruky si udeřím do druhé dlaně.

„I kdybychom neměli spát, vyhrajeme. Co říkáte? Bezpodmínečně.“

Trochu mi klesne brada. Jsem ta nemilosrdná děsivá podnikatelka skutečně já? Takhle jsem nikdy v životě nemluvila,

„Lexi jako vždy vede svůj tým k vyřešení úkolu,” tvrdí komentář. „Ale není to tentokrát příliš velké sousto i na Kobru?”

Teď nevím, o čem to vlastně mluví. Na jakou kobru?

V záběru je teď jeden mládenec z limuzíny. Sedí v kanceláři na židli a okenní tabulkou za ním prosvítá noční obloha.

„Ona snad není ani člověk,” brumlá si „Makáme od nevidím do nevidím. Snažíme se, co můžeme, ale jí to pořád nestačí.”

Během jeho brumlání se kamera zaostři na mě, jak procházím jakýmsi skladem. Najednou se vyděsím. Nemluví přece o mne, že ne? Najednou záběr přechází do detailu a sleduje hádku mezi mnou a předchozím mládencem. Stojíme na londýnské ulici, on se snaží hájit a já ho nechci pustit ke slovu.

„Propouštím tě!” vyštěknu nakonec tak ostrým hlasem, až sebou trhnu. „Propouštím tě ze svého týmu!”

„A Kobra uštkla!” hlaholí rozjařený komentátor.

„Podívejme se na ten okamžik ještě jednou.” No tak moment. Říká snad —

- Já jsem ta Kobra?

Na pozadí hrozivé hudby se na obrazovce objeví ve zpomaleném záběru můj obličej.

„Propoušššštím tě!” syčím. „Propousšštím tě ze sssvého týmu!”

Dívám se na to a zděšením se mi točí hlava. Co to krucinál provedli? Museli něco udělat s mým hlasem. Vždyť tam syčím jako had.

„A Lexiina útočnost je tento týden ve vrcholné formě!” říká k tomu hlas komentátora. „Mezitím v druhém týmu…”

Na obrazovce se objeví další skupina, která se dohaduje o tvorbě cen. Ale já jsem tak otřesena, že se nedokážu pohnout.

Proč-jak-?

Proč mi to nikdo neřekl? Proč mě na to nikdo neupozornili?

Mechanicky sahám po mobilu a volím Erikovo číslo.

„Ahoj, Lexi.”

„Eriku, právě jsem se dívala na to DVD z televizní show!” Hlas mi přeskakuje rozčílením. „Říkají mi tam Kobra! A chovám se tam ke všem hnusně! To jsi mi nikdy neřekl!”

„Miláčku, byla to úžasná show,” konejší mě Erik. „Vedla sis opravdu skvěle.” „Ale dali mi jméno podle hada.”

„No a co?”

„No a já nechci být žádný had!” dochází mi, že na něj skoro ječím, ale nemůžu si pomoct. „Já přece nejsem žádný had! Já jsem spíš něco jako… veverka. Nebo koala.”

Koaly jsou měkké a hebounké. A takové miloučké.

„Koala? Ale, Lexi!“ Erik se zasměje. „Drahoušku, ty jsi kobra. Máš prvotřídní načasování. Umíš zaútočit. Proto jsi tak dobrá podnikatelka.”

„Ale já nechci být -” Nedopovím, protože se ozve zvonek.

„Už tu mám taxi. Měla bych jít.” Utíkám do ložnice, popadnu tři lesklé, barevné dárkové kabelky a pokouším se vyvolat svůj předchozí optimismus; snažím se zase s nadšením čekat, co mi tento den přinese. Ale najednou je veškerá má sebejistota pryč. Jsem had. Ani se nedivím, že mě ostatní nenávidí.

Zatímco se taxi prodírá k Victoria Palace Road, sedím strnule na zadním sedadle, pevně svírám dárkové kabelky a snažím se vzchopit. Tak zaprvé, všichni vědí, že se v televizi všechno překroutí. Nikdo si doopravdy nemyslí, že jsem had. A navíc se ta show odehrála už bůhvíkdy a teď už si na to nejspíš vůbec nikdo nevzpomene…

Ach jo. Problém s touhle optimistickou nalejvárnou je v tom, že v hloubi duše všichni vědí, že jsou to kecy.

Taxík mě vyloží před budovou a já se zhluboka nadechnu a jemným poškubáváním na sobě uhlazuju kostýmek od Axmaroho. Pak se rozechvěle vydám do třetího patra. Hned při vystupovaní z výtahu uvidím stát Fi, Carolyn a Debs u kávovaru. Fi pravě něco živě vypravuje a ukazuje si na vlasy a Carolyn jí k tomu vesele sekunduje, ale když si mě všimnou, okamžitě zmlknou, jako když někdo vytáhne šňůru od rádia ze sítě.

„Ahoj, holky!” Dívám se na ně s co nejsrdečnějším a nejpřátelštejším úsměvem. „Už jsem zase tady!”

„Ahoj, Lexi,” zamumlají v odpověď a Fi trochu pohodí ramenem, jako že mě vzala na vědomí. Ne že by mi přímo natahovaly červený koberec, ale alespoň si mě všimly.

„Moc ti to dnes sluší, Fi! Ten top je senzační!” ukazuju na její krémovou halenku a ona překvapeně sleduje můj pohled.

„A Debs, ty vypadáš taky úžasně. A Carolyn! Máš bezva účes, to ostříháni nakrátko, a… ty kozačky jsou senzační!”

„Tyhle?” Carolyn se zasměje a kopne jednou hnědou semišovou kozačkou o druhou. „Ty už mám léta!”

„No, pořád… jsou opravdu hezké!”

Nervózně plácám páté přes deváté a napadají mě samé hlouposti. Není divu, že jsou všechny v rozpacích. Fi si založila ruce na prsou a Debs vypadá, že každou chvíli vyprskne.

„No tak prostě.” Donutím se trochu zvolnit. „Přinesla jsem všem takovou drobnost. Fi, to je pro tebe, a Debs…”

A podávám jim dárkové taštičky, které zničehonic vypadají absurdně nazdobené a podezřelé.

„A to jako proč?” ptá se Debs bezvýrazně.

„No, však víš! Jenom tak… ehm…,” trochu se zakoktám.

„Jakože, jste mé kámošky, a tak… no tak se už do nich podívejte!”

Všechny se na sebe rozpačitě kouknou a pak začnou rozbalovat.

„Gucci?” říká Fi nevěřícně, když vytáhne zelenou krabičku.

„Ale Lexi, to nemůžu přijmout…”

„Ale můžeš! Prosím tě. Otevři ji a uvidíš..“

Za hlubokého ticha otevírá Fi krabičku a objeví se zlaté náramkové hodinky.

„Pamatuješ?” vložím se dychtivě. „Vždycky jsme si je prohlížely ve výlohách. Každý víkend. Tak teď je konečně máš!”

„Abych pravdu řekla…,” povzdychne si Fi nešťastně. „Já jsem je totiž, Lexi, dostala už před dvěma roky.”

Povytáhne si rukáv a kolem zápěstí má tytéž hodinky, jenom trochu obnošené a ne tak hezké.

„Aha,” řeknu zklamaně. „No dobře. Tak to nevadí. Můžu to vrátit nebo vyměnit, vybereme si něco jiného…”

„Já to nechci,” vloží se Carolyn a podává mi dárkovou krabičku s parfémem spolu s koženou kabelkou přiloženou k dárku. „Mne už to nevoní.”

„Ale je to přece tvůj oblíbený parfém,” divím se.

„Býval, “opraví mě. „Než jsem otěhotněla.”

„Ty jsi tšhotna? ohromeně se na ni zahledím. „No páni! To ti, Carolyn, blahopřeju! To je senzační! Mám kvůli tobě takovou radost. Mart bude báječným tátou…”

„To není Mattovo dítě,” přeruší mě mdle.

„Není?” opakuju hloupě po ní. „Ale co… vy jste se rozešli?”

Jak se mohli rozejít? To není možné! Všichni jsme byli vždycky toho názoru, že Carolyn s Mattem patří jasně k sobě.

„Nechce se mi o tom mluvit, jasný?” Carolyn téměř zašeptá. K mému zděšení jí oči za brýlemi zrůžoví a začne těžce dýchat. „Nashle.” Vrazí mi balicí papír a stuhu do ruky, otočí se ke mně zády a odchází rázně do kanceláře.

„Prima, Lexi,” podotkne Fi sarkasticky. „Právě když jsme si mysleli, že už konečně Matta vydýchala.”

„To jsem nevěděla!” bráním se zděšeně. „Neměla jsem o tom tušení. Moc mě to mrzí…,” zmateně si třu rozpálený obličej. „Debs, otevři svůj dárek.”

Koupila jsem Debs křížek vykládaný drobnými diamanty. Debs miluje šperky a s křížkem nemůžete šlápnout vedle. Určitě se jí bude líbit. V naprostém tichu Debs rozbaluje krabičku.

„Vím, že je trochu extravagantní,” brebtám nervózně, „ale chtěla jsem pro tebe něco opravdu zvláštního…”

„To je kříž!” Debs mi vrazí krabičku do rukou se svraštělým nosem, jako bych jí dala něco zkaženého. „To já nemůžu nosit! Já jsem židovka!”

„Ty jsi židovka?” Cítím, jak mi padá brada. „A odkdy?”

„Co jsem se zasnoubila s Jákobem,” říká, jako by to bylo všem jasné. „Konvertovala jsem.”

Jé!” zaraduju se. „Ty ses zasnoubila?” A teď už pochopitelně jasně vidím na levé ruce platinový prstýnek s diamantem uprostřed. Debs nosí tolik prstýnků, že jsem si ho hned nevšimla. „A kdy bude svatba?” samým nadšením drmolím. „A kde bude?”

„Příští měsíc,” uhýbá očima. „Ve Wutshire.”

„Příští měsíc! No tedy, Debs! Ale jak to, že jsem nedostala…” Rychle zavřu pusu a kolem mě se rozhostí nesnesitelně ohlušující ticho. Chtěla jsem říct: „Ale jak to, že jsem nedostala

pozvání?”

Prostě proto, že mě tam nikdo nechce.

„No tak… ehm… to ti gratuluju!” Nějak se mi podaří udržet veselý úsměv. „Doufám, že všechno bude úžasné. A z toho

křížku si nic nedělej, můžu ho klidně vrátit… i ty hodinky… i ten parfém…”

Rotřesenými prsty se snažím nacpat všechen balicí papír do jedné kabelky.

„Tak dobře,” říká Fi rozpačitě. „Tak se měj, Lexi.”

„Ahoj.” Debs se mi pořád nedokáže podívat do očí. Odcházejí a já je sleduju pohledem a brada se mi třese potlačovaným pláčem.

To se ti povedlo, Lexi. Nejenže sis nezískala kamarádky zpět, ale ještě jsi všechno zhoršila.

„To je pro mě?” Do týla mě udeří Byronův sarkastický hlas, a když se otočím, vidím, jak se Šine s kávou po chodbě. „No to je od vás hezké, Lexi!”

Bože, strašně se ho bojím. To on je ten had.

„Dobrý den, Byrone,” říkám co nejúsečněji. „Ráda vás vidím.”

Seberu veškerou odvahu, zvednu bradu a odhrnu z tváře neposlušný vlásek. Nesmím se zhroutit.

„To je od vás velmi statečné, že se k nám vracíte, Lexi,” říká Byron, když spolu jdeme chodbou. „Obdivuhodné.”

,,Ale coby.” Srážím se vypadat co nejsebejistěji. „Už se na to docela těším.”

„Dobře, kdybyste něco potřebovala, víte, kde jsem. I když dneska se většinu dne budu věnovat Jamesi Garrisonovi. Pamatujete se na něj?”

Zatracený, pitomý blbec.

Musí si vybírat lidi, o nichž jsem nikdy neslyšela?

„Připomeňte mi ho,” vybídnu ho váhavě.

„Je to šéf našeho distributora Southey‘s, který distribuuje naše zboží po celé zemi. Jako koberce, podlahovou krytinu a všechno, co prodáváme. Rozváží ho v náklaďácích.” Mluví sice zdvořile, ale přitom se hloupě uculuje.

„Ano, na Southey‘s si vzpomínám,” odpovím jízlivě. „Díky.

Proč se s nimi setkáváte?”

„Takže,” prohlásí Byron po chvíli mlčení. „Jde o to, že teď tak trochu přešlapují. Je to zlomový okamžik. Pokud se to nezlepší, budeme se muset poohlédnout po jiném distributorovi.”

„Dobře,” přikývnu a snažím se při tom vypadat co nejvíc šéfovsky. „Tak mě průběžně informujte.” Dojdeme k mé kanceláři a já otevřu dveře. „Tak zatím, Byrone.”

Zavřu za sebou, hodím dárkové kabelky na pohovku, otevřu kartotéku a vytáhnu celou zásuvku materiálů. Snažím se nenechat se zastrašit, posadím se ke stolu a otevřu první složku, která obsahuje zápisy ze schůzí jednotlivých oddělení. Tři roky. To se dá dohnat. Zase tak dlouho to není.

Za dvacet minut mi v hlavě hučí jako v úlu. Nic tak náročného jsem nečetla řadu měsíců - a tenhle materiál se lepí jako sirup. Debaty o rozpočtu. Obnova smluv. Hodnocení výkonu. Připadám si jako ve škole a jako bych dělala současně šest tříd najednou.

Pustila jsem se do dokumentu nadepsaného Otázky k projednám a už jsem se prokousala na druhou stranu.

„Tak jak to jde?” Dveře se neslyšně otevřou a dovnitř nakoukne Byron. On snad neumí klepat?

„Dobře,” říkám rozpačitě. „Docela dobře. Mám jenom pár drobných otázek..“

„Sem s nimi,” opře se o zárubeň.

„Dobře. Tak zaprvé, co je QAS?”

„To je náš nový účetnický software. U nás už s nim pracuji úplně všichni.”

„Tak to jistě zvládnu také,” podotknu odměřeně a dělám si poznámku na okraj papíru. „A kdo je Services.Com?”

„Náš poskytovatel zákaznických služeb.”

„Cože?” Svraštím zmateně obočí. ,A co dělá oddělení zákaznických služeb?”

„Před několika lety se ukázalo, že je zbytečné,” říká lehce znuděně Byron. „Společnost prošla restrukturalizací a řada oddělení byla zrušena.”

„Aha,” snažím se všechno pokud možno vstřebat a znovu se zahledím na stránku. „A co je to BD Brooks? Co jsou zač?”

„Je to naše reklamní agentura,” s teatrální trpělivostí vysvětluje Byron. „Dělají pro nás reklamy v rozhlase a v televizi…”

„Já vím, co dělá reklamní agentura,” vyštěknu trochu zuřivěji, než jsem měla v úmyslu. „A co se stalo s Pinkham Smith? Vždyť nám to spolu tak dobře šlo…”

„Ti už dávno neexistují.” Byron otočí oči v sloup. „Přišli na buben. Ježíši, Lexi, vy si nevzpomínáte ani na jednu jedinou zatracenou věc, že?”

Otevřu pusu, abych mu odsekla - ale co mu mám říct? Má naprostou pravdu. Jako by nějakou krajinu, kterou jsem znávala, srovnal se zemí hurikán. A jako by se pak postavilo všechno znovu, ale já si tu připadám jako v cizí zemi.

„Tohle už nikdy nedoženete,” soucitně si mě měří Byron.

„Ale doženu!”

„Lexi, uznejte to. Jste duševně nemocná. Neměla byste si takhle namáhat hlavu.”

„Já nejsem duševně nemocná!“ rozzuřím se a vyskočím ze židle. Proletím kolem Byrona ze dveří, div do něj nevrazím, a Clare se ke mně poplašeně otočí a kvapně zaklapne mobil.

„Chcete něco, Lexi? Třeba šálek kávy?”

Vypadá tak vyděšeně, jako bych jí chtěla ukousnout hlavu nebo ji upálit nebo tak něco. Prima, pravá chvíle ukázat, že nejsem žádná hnusná supermrcha. Že jsem to já.

„Clare!” nasadím co nejpřátelštější a nejsrdečnější tón a posadím se u ní na roh stolu. „Všechno v pořádku?”

„Ehm… ano.” Upírá na mě rozšířené, ostražité oči.

„Tak mě napadlo, jestli byste nechtěla donést kávu.”

„Vy?” Zírá na mě, jako bych na ni chystala nějaký podraz.

„Vy že byste mně přinesla kávu?”

„No ano, proč ne?” zářivě se na ni usměju a Claře nadskočí úlekem.

„Ale to… je maličkost.” S očima upřenýma na mě, jako by ve mne viděla skutečnou kobru, vyskočí ze židle. „Já vám ji donesu.”

„Počkejte přece!” téměř si zoufám. „Víte, Clare, ráda bych, abychom se lépe poznaly. Třeba bychom mohly jít někdy spolu na oběd… nebo si někam vyrazit… na nákupy…” Clare málem vypadnou oči údivem.

„Ehm… jistě. Dobře, Lexi,” mumlá a letí chodbou jako vítr.

Otočím se a Byron trčí dosud ve dveřích a královsky se baví.

„Co je?” vyštěknu.

„Vy jste se doopravdy úplně změnila, že?” povytáhne užasle obočí. „Třeba chci jenom s personálem dobře vycházet a chovat se k němu s respektem,” postavím se mu. „Nějaké námitky?”

„Kdepak!” Byron zvedne obě ruce. „Je to báječný nápad, Lexi.” Se sarkastickým úsměvem mě přejede odshora dolů pohledem a pak mlaskne jazykem, jako by si na něco vzpomněl. „Poslyšte. Než odtud vypadnu, mám tu jednu věc, kterou byste jako vedoucí oddělení měla projednat. Považuju to za správné.”

No konečně. Konečně se ke mně chová jako k nadřízené.

„Ano?” zvednu bradu. „A co to je?”

„Šéfové nám poslali e-mail, že tu lidi zneužívají polední přestávku.” Sáhne do kapsy a vytáhne kus papíru. „SJ chce, aby všichni vedoucí oddělení postavili svůj manšaft do latě. Nejraději ještě dnes.” Byron povytáhne nevinně obočí. „Můžu vám to svěřit?”

Parchant. Parchant jeden.

Chodím po kanceláři, popíjím kávu a žaludek se mi svírá nervozitou. Ještě jsem nikdy nikoho nestavěla do latě. Natož

celé oddělení. Natož tak, abych jim současně dokázala, že jsem primovní holka a žádná hnusná supermrcha, jak si dosud myslely.

Znovu se začtu do e-mailu od Natashy, sekretářky Simona Johnsona.

Kolegové, Simon si povšiml, že personál pravidelně překračuje hodinový limit polední přestávky. To musí přestat. Byl by vám vděčný, kdybyste to co nejdříve svým týmům jasně vysvětlili a zavedli přísnější režim a kontroly. Díky. Natasha

No tak dobře. Vtip je v tom, že se tam přímo o žádném stavění do latě nemluví. Takže na ně nemusím řvát nebo tak něco. Jenom jim to jasně a názorně vysvětlím, a to se dá udělat v klidu a v pohodě.

Možná by se to dalo provést i žertem a kamarádsky! Kupříkladu takhle: „Hele, děvčata! Hodina na oběd je vám málo?” A otočím přitom oči v sloup, aby bylo všem jasné, že si dělám legraci, a všechny se budou smát a některá se zeptá: Je s tím nějaký problém, Lexi?” A já se lítostivě usměju a řeknu:

„To ne já, to ti nahoře. Tak se snažte vracet včas, ju?” A pár holek na to kývne, jako by říkaly „No tak dobře”. A bude to.

Jo. To by šlo. Zhluboka se nadechnu, přeložím oznámení napůl, strčím ho do kapsy a z pracovny si to zamířím do hlavní kanceláře oddělení podlahových krytin.

Rozléhá se tam spousta štěbetání a telefonických hovorů, ťukání do klávesnice a klábosení. Asi tak minutu si mě nikdo nevšímá. Pak Fi zvedne oči a dloubne do Carolyn a ta zase strčí do holky, kterou neznám, aby přestala s někým drbat po telefonu. V celé místnosti se končí telefonické rozhovory, lidé zvedají hlavy od monitorů, židle se otáčejí, dokud není v kanceláři naprosté ticho.

„Zdravím všechny!” říkám a svědí mě přitom celý obličej.

Já… ehm… hele, holky! Jak se vede?”

Žádná mi neodpoví, ani můj proslov nijak nekomentuje.

Jenom na mě tupé civí s výrazem „co se dá dělat”.

„No prostě!” snažím se hovořit vesele a radostně. ,Jenom jsem se chtěla šeptat… Je přestávka na oběd dostatečně dlouhá?”

„Cože?” Dívčina u mého bývalého stolu se zaraduje. „Jako že by nám ji protáhlí?”

„Ne!” vložím se rychle. „Já tím myslím… že ji příliš protahujete vy.”

„Podle mě je akorát.” Pokrčí rameny. „Za hoďku se přece jen dá něco nakoupit.”

„To jo,” přidá se jiná. „Akorát se to zvládne na King’s Road a zpátky.”

Ach jo, takhle to asi nepůjde. A k tomu se ještě dvě děvčata v rohu začali zase bavit.

„Poslouchejte, všichni! Prosím!” Do hlasu se mi vkrádají ostřejší tóny. „Musím vám něco říct. O polední přestávce. Někteří lidé ve firmě… tím nemyslím rovnou vás…”

„Lexi,” prohlásí Carolyn. „Tak už se sakra vymáčkni.” Fi s Debs vyprsknou smíchy a já v obličeji zrudnu.

„Hele, holky,” snažím se zachovat klid. „Tohle se nedá smést ze stolu.”

„Sssměssst zzze ssstolu,” zasyčí kdosi a celá místnost se rozhihňá. „Ssssméssst zzze ssstolu.”

„Moc vtipné.1” snažím se usmívat. „Ale poslouchejte mé…”

„Possslouchejte.”

Teď se mi zdá, že celá místnost buď syčí, nebo se směje, nebo obojí. Všechny obličeje vypadají pobaveně, všem to připadá ohromně vtipné, vyjma mé. Najednou mi kolem uší proletí papírová vlaštovka a dopadne na podlahu. Trhnu sebou a celá kancelář zaburácí smíchy.

„No dobře, hele, prosté nepřitahujte příliš polední přestávku, ano?“ řeknu v zoufalství.

Nikdo mě neposlouchá. Další vlaštovka mě trefí do nosu a hned za ni guma. Bezděky mi začnou téct slzy.

„Takže ahoj, holky!” vykoktám. „Díky za… snahu.” Vyklopýtám z kanceláře provázená salvou smíchu. Jako omráčená mířím na dámské toalety a cestou narazím na Danu.

„Na toaletu, Lexi?” podiví se, když otevírám dveře. „Víte, vy máte klíč k záchodům pro vedoucí. Jsou mnohem hezčí!”

„Mně je tu fajn,” přinutím se k úsměvu. „Opravdu.”

Zamířím do poslední kóje, zabouchnu za sebou, posadím se, položím si hlavu do rukou a cítím, jak se mi celé tělo třese napětím. Takovou hanbu jsem za celý život nezažila.

Vyjma té epizody s bílými plavkami.

Co mě to napadlo plést se mezi šéfy? A proč vlastně? Člověk akorát přijde o kamarádky, musí lidi stavět do latě a všichni na něj jenom syčí. A kvůli čemu? Kvůli pohovce ve vaší pracovně? Nebo kvůli elegantní obchodní vizitce?

Nakonec unaveně zvednu hlavu a tupě zírám na zadní dveře kóje, nočmárané jako vždy vzkazy. Odjakživa jsme tyto dveře používaly jako jakousi místní vývěskovou skříň, na ventilování frustrací, na vtipkování nebo jenom na slabomyslnou konverzaci. Čmárá se na ně, dokud se zcela nepopíšou, pak je někdo umyje a čmárá se dál. Uklízečky proti tomu nikdy nic nenamítaly a nikdo shora sem nechodí - takže co.

Kloužu očima po čmáranicích, usmívám se nactiutrhačným příběhům o Simonu Johnsonovi, když si povšimnu zprávy napsané modrou fixou a Debsiným rukopisem. Stojí v ní:

„Kobra je zpátky.”

A pod ní je slabá odpověď kuličkovým perem. „Klídek, plivla jsem jí do kafe.”

Teď můžu udělat jenom jedno. A to se pořádně, doopravdy opít. A tak o hodinu později sedím zhrouceně v baru hotelu Bathgate, kousek od firmy, a dopíjím třetí mojito. Svět už vidím mírně rozmazaně, což mi vůbec nevadí. Pokud jde o mě, čím rozmazanější, tím lepší. Pokud se tedy udržím na barové stoličce.

„Haló!” Zdviženou rukou se snažím upoutat barmanovu pozornost. „Ještě jednou, prosím.”

Barman povytáhne obočí téměř až k vlasům a podotkne:

„No jak račte.”

Vytahuje mátu a já ho nevrle pozoruju. Co se tak trochu zajímat, Proč chci další mojito? Co mě tak obšťastnit nějakou šťavnatou barnumskou moudrostí?

Postaví mi koktejl na tácek a přinese misku arašídů, které opovržlivě odstrčím. Odmítám vše, co by do sebe vsakovalo alkohol. Chci, aby mi sel rovnou do krve.

„Nedala byste si ještě něco? Jako třeba k snědku?” Ukáže na nedlouhý jídelní lístek, ale já na něj kašlu, zato se zhluboka napiju mojita. Je studené, plné vitaminů a chutná jedna báseň.

„Připadám vám jako mrcha?” podívám se na něj. „Ale pravdu!”

„Ale co vás to napadlo,” usmívá se barman.

„Vidíte, a asi jsem,” přihnu si ještě mojita. „Všechny kamarádky to říkají.”

„Asi ne všechny.”

„Co už vlastně nejsou kamarádky.” Postavím koktejl na stůl a zasmušile se do něj zadívám. „Vážně nevím, jak se mi mohl život tak zašmodrchat…”

Špatně artikuluju, i sama to slyším.

„Jo, tohle říkají všichni.” Chlapík na konci baru zvedne oči od Evening Standard. Má americký akcent a prořidlé tmavé vlasy.

„Nikdo nikdy neví, kde se to zvrtlo.”

„No jo, jenomže já to doopravdicky nevím.” Vztyčím významně prst. „Měla jsem bouračku… a bác! Probudila jsem se v těle mrchy.”

„Mně se spíš zdá, že v těle moc hezké kočky.” Američan si přisedne na vedlejší stoličku a culí se přitom na celé kolo. „Já bych takové tělíčko nikomu nedával!”

Chvíli se na na něj popleteně dívám - a pak mi to dojde.

„Jo ták! Vy mě chcete sbalit! Tak to pardon. Já jsem už vdaná. Za jednoho mužského. Za manžela.” Zvednu levou ruku, chvíli mi trvá, než zaostřím na snubní prsten, a pak na něj ukážu.

„Hele. Vdaná.” Chvíli dumám a pak dodám: Jo a možná mám taky milence.”

Z místa, kde stojí barman, se ozve potlačované uchechtnutí. Podezíravě se na něj podívám, ale barmam se tváří jako o pohřbu. Znovu si přihnu a cítím, jak mi alkohol hladce proniká do těla a jak mi začíná rejdit hlavou. V uších mi hučí a místnost se nedokáže udržet zpříma.

Tak je to správné. Místnosti by si měly občas trochu vyrazit z kopýtka.

„Aby bylo jasno, já nepiju, abych zapomněla,” udržuju společenskou konverzaci s barmanem. Já si totiž stejně nic nepamatuju.” Najednou mi dojde, jaká je to švanda, a začnu se neovladatelně hihňat. „Dostala jsem slupku do hlavy a v tu ránu se mi z ní všechno vypařilo.” Přitisknu si ruce na břicho a z očí mi kapou slzy. „Dokonce jsem zapomněla, že mám manžela. Ale mám ho!”

„To jsou věci,” barman a Američan se po sobě podívají.

„Že prý na to nic není. Ale známe doktory, jak se občas utnou!” obrátím se na osazenstvo baru. Zdá se, že pár lidí mě poslouchá a několik jich dokonce přikyvuje.

„Felčaři vědí kulový,” prohodí Američan účastně. „Jsou to dementi.”

„Má řeč!” otočím se k němu. „To se ví! Jasná páka!” Zhluboka si zunknu mojita a pak se obrátím k barmanovi.

„Můžu vás požádat o malou laskavost? Mohl byste vzít ten šejkr a bimsnout mě s ním do palice? Prý to nepomůže, ale jak to můžou vědět?“

Barman se chechtá, protože si myslí, že si dělám legraci.

„No jasně,” netrpělivě si povzdychnu. „Kdo si co neudělá sám…” Než mu dojde, co mám v úmyslu, popadnu šejkr a praštím se s ním do čela. „Auvajauvajauvaj!” upustím šejkr a přitisknu si ruce k čelu. Jejdanánku! To to bolí!”

„Viděli jste to?” slyším za sebou něčí hlas. „Ona je vážně magor!”

„Slečno, nestalo se vám nic?” ptá se barman polekaně.

„Nemám vám zavolat…”

„Počkat!” Zvednu ruku. Chvíli soustředěně čekám, jestli se mi vzpomínky náhodou nezačnou horempádem valit do hlavy. Ale pak mě přemůže zklamání. „Nefunguje to. Vůbec nic. Je to šmejd.”

„Potřebovala by silnou černou kávu,” slyším Američana šeptem radit barmanovi. Drzoun jeden. Ať si kafe strčí za klobouk Právě mu to hodlám jasně říct, když mi pípne mobil v kabelce. Chvíli se potýkám se zipem, a když ho vytáhnu ven - stojí na něm esemeska od Erika.

Ahoj, Jedu domů. E.

„To je od mého manžela,” informuju barmana, když strkám mobil

do tašky. „Víte, on umí řídit motorový člun.”

„To je pašák,“praví barman zdvořile.

„Jo, to je,” důrazně, asi sedmkrát, přikývnu, „Je pašák. Je dokonalý, dokonalé manželství…,” na chvíli se zamyslím. „Ale sex jsme spolu teda neměli.”

„Vy jste spolu neměli sex?” opakuje Američan překvapeně.

„Ale jo, měli jsme sex” loknu si mojita a důvěrně se k němu nakloním. „Jenom si na to nemůžu vzpomenout.”

„To musela být ale slupka‘“ rozesměje se Američan. „Když se vám to vykouřilo z hlavy, co?”

Šlupka. Toto slovo se mi v mozku rozsvítí jako veliký neon.

„Víte vy co?” říkám pomalu. „Vy si to možná neuvědomujete, aleje to sig… sigřikant… signifikantní.”

Nejsem si jistá, jestli jsem trefila to správné slovo. Ale vím, co tím myslím. Možná je to přesně to, co potřebuju! Možná měla Amy od začátku pravdu, že to příroda sama vyléčí. „A jdu na to,” bouchnu sklenkou o stůl. „Jdu na sex s manželem!”

„Do toho, holka!” směje se Američan. „A ať se vám daří.”

Jdu se vyspat s Erikem. To je můj úkol. Než dojedu domů taxíkem, už se na to docela těším. Hned za dveřmi se na něj vrhnu. A budeme se nádherně milovat a pro můj mozek to bude taková bomba, že se v tu ránu na všechno rozpomene.

Trápí mě jenom jediná maličkost, že nemám s sebou manželský manuál. A nedokážu si kompletně vybavit všechny instrukce pro milostnou předehru.

Zavřu oči, snažím se nemyslet na to, že se mi točí hlava, a vzpomínám, co tam Erik přesně uvedl. Bylo tam něco po směru hodinových ručiček A pak cosi jako jemné, postupně stále naléhavější laskání jazykem”. Na stehnech? Na prsou? Tohle bych asi měla vědět. Nebo si to napíšu na samolepku a nalepím si to na čelo postele.

Jo. Už to myslím mám. Prvně zadek, pak vnitřní stranu stehen, pak teprve skrotum…

„Jakže?” vyjeví se taxikář.

Á jé. Neuvědomila jsem si, že mluvím nahlas.

„Ale nic,” pospíším si.

Něco bylo s těmi ušními lalůčky, vzpomenu si najednou. Možná tam bylo to dychtivé laskání jazykem. Ale co na tom. Na co si nevzpomenu, to si vymyslím. Jakože, nejsme přece znudění manželé, kteří spolu žijí už bůhvíkolik let, takže se milujeme pokaždé úplni stejně, že?

Že?

Malinko se mi sevře žaludek, ale pokouším se na to nemyslet. Bude to senzační. A navíc mám fantastické spodní

prádlo. Hedvábné, stejnobarevné a vůbec všechno. Já už totiž ani nic odrbaného a utahaného nevlastním.

Přijíždíme před budovu a já platím taxikáři. Ve výtahu vyplivnu žvýkačku, kterou jsem si vzala kvůli svěžímu dechu, a rozepnu si pár knoflíčků u halenky.

To už je moc. Už je mi vidět podprsenka.

Tak se zase pozapínám, vejdu do bytu a volám „Eriku!”.

Nikdo neodpovídá, tak zamířím k jeho pracovně. Mám už dost v hlavě na to, abych na něj vyrukovala s pravdou. Škobrtám na jehlových podpatcích a stěny se přede mnou naklánějí dopředu a dozadu. Neměli bychom riskovat, ale raději počkat, než se narovnají.

Dojdu ke dveřím Erikovy pracovny a chvíli ho sleduju, jak pracuje u počítače. Na obrazovce vidím katalog pro Blue 42, jeho nový dům. Slavnostní otevření je za několik dnů a Erik tráví všechen čas přípravou své prezentace.

Podle mých představ by měl vytušit erotické dusno, otočit se a spatřit mě. Jenomže on se neotáčí.

„Eriku,” říkám svým nejsvůdnějším chraplavým hlasem, ale on na to nic. Najednou mi dojde, že má na uších sluchátka.

„Eriku!” zaječím a on se konečně otočí. Sundá si sluchátka a usměje se.

„Ahoj! Jak ses měla?”

„Eriku… vem si mě.” Projedu si rukou vlasy. „Uděláme to. Udělej mi v hlavě průvan!” Několik vteřin na mě civí.

„Miláčku, tys pila?”

„No takt dala jsem sI dva koktejly. Nebo tŘi.” Přikývnu a přichytím se zárubně, abych nespadla, „Vtip je v tom, že jsem si po nich uvědomila, co chci. Co potřebuju. Sex.”

„Dooo-brá,“ Erik povytáhne obočí. „Možná bys měla trochu vysrtřízlivět, pak si dát něco k jídlu, Gianna nám připravila báječnou dušenou zeleninu s plody moře…“

„Nechci žádnou dušenou zeleninu!” Mám chuť pořádné si dupnout „Musíme si zašukat! Jinak si nikdy nevzpomenu!”

Co to sním je? Čekala jsem, že se na mě vrhne, ale on si místo toho tře hřbetem ruky celo.

„Lexi, nechci fič do ničeho tlačit. Je to velké rozhodnutí. Doktor v nemocnici říkal, že by ses měla pouštět jen do toho, nač se cítíš…”

„Takže já se teď cítím na šukání.” Rozepnu si dva další knoflíky a předvedu hluboce vystřiženou podprsenku La Perla s kosticemi. Páni, mám v tom senzační dekolt.

Aby ne, za šedesát babek

„Pohni sebou,” zvednu vyzývavě bradu. „Jsem tvá manželka.”

Erik na mě civí a vidím, že usilovně přemýšlí. „No… tak dobře!” Zavře stránku, vypne počítač, jde ke mně, obejme mě a začne mě líbat. A je to… milé.

Docela. Je to… příjemné.

Má poměrné měkká ústa. Toho jsem si už všimla. U mužského je to trochu divné. Jakože, ne že by mě to odpuzovalo, ale…

„Cítíš se dobře, Lexi?” šeptá mi Erik udýchaně do ucha.

„Ano!” šeptám já.

„Půjdeme do ložnice?”

„Jasně!”

Erik vyjde z pracovny jako první a já kráčím za rum a nohy na vysokých podpatcích se pode rnnou viklají. Připadám si tak nějak podivně oficiálně, jako bych se ucházela u Erika o práci a on mě vedl na pohovor.

V ložnici pokračujeme v líbáni. Erik se do něj pustil s vervou, ale já trochu tápu, co dál. Na pohovce zahlédnu manželský manuál a v duchu přemítám, jestli by se mi podařilo šťouchnout do něj palcem u nohy a nenápadně nalistovat Milostnou předehru. Jenže Erik by si toho mohl všimnout.

A teď mě táhne do postele. Takže teď je zase řada na mně. Ale co mim dělat? Ententýky, dva špalíky — přestaň! Já se

pustím do… hrudníku. Rozepnu mu košili. Hladivé pohyby. Ve směru hodinových ručiček.

Má docela pěkný hrudník. To se musí nechat. Pevný a svalnatý, po těch hodinách strávených každý den v tělocvičné.

„Nemáš nic proti, když se budu dotýkat tvých prsů?” mumlá a současně mi rozepíná podprsenku.

„Kdepak!” mumlám v odpověď.

Proč mě tak hněte? Jako by kupoval meloun. Budu za chvíli samá modřina.

Hele. Neremcej. Všechno je bezva. Mam skvostného manžela se skvostným tělem a zrovínka jsme v posteli a -

Jouvsjs. To byla má bradavku.

„Promiň,” špitne Erik. „Poslyš, miláčku, chceš, bude ti vyhovovat, když se ti budu dotýkat břicha?”

„Ehm… asi jo!“

Proč se pořád tak vyptává? Proč by mně měla vyhovovat prsa a břicho ne? To přece nedává smysl A abych byla úplně upřímná, nevím, jestli je „vyhovovat” to správné slovo. Je to trochu surrealistické. Přesouváme se z jedné oblasti do druhé, funíme a řídíme se předpisy manuálu, ale tak nějak se mi nezdá, že by to někam vedlo.

Erik mi horce dýchá za krk. Mám takové tušení, že další krok je na mně. Teď by to mohl být zadek, nebo… jo, už vím. Z pohybů Erikových rukou se mi zdá, že se přesouváme přímo na vnitrní stranu stehen.

„Ty jsi rozpálená,“ říká dychtivé. „Páni, ty jsi rozpálená. Ty jsi tak rozpálená.”

To se mi snad jen zdá! Donekonečna opakuje „rozpálená”!

Měl by si zašukat s Debs.

Tedy. Ne. Neměl by si zašukat s Debs. Něco takového tě už nesmí napadnout.

Najednou si uvědomím, že se v milostné předehře asi tak o tři takty zpožďuju, a to nemluvím o erotickém rozhovoru. Ale zdá se, že si toho Erik nevšiml.

„Lexi, miláčku?” zašušká mi téměř neslyšně do ucha.

„Ano?” zašeptám a napadá mě, jestli mi náhodou nechce říct „miluju tě”.

„Bude ti vyhovovat, když ti vsunu penis do…“ Ježkovy voči!

Bez rozmýšlení ho odstrčím a odkulím se od něj. Ale ale. Nechtěla jsem do něj tak vrazit.

„Co se děje?” Erik se znepokojeně posadí. „Lexi! Co se stalo? Není ti něco? Vzpomněla sis na něco?”

„Ne,” kousám se do rtu. Je mi to líto. „Jenom jsem se najednou cítila trochu… ehm…”

„Já to věděl. Věděl jsem, že na to jdeme moc zhurta.” Erik si povzdychne a vezme obě mé ruce do svých. „Lexi, řekni mi to. Proč ti to nevyhovovalo? Nevynořila se ti najednou nějaká traumatická vzpomínka?”

Můjtybože. Vypadá tak upřímně. Musím mu lhát.

Ne. Lhát nemůžu. Manželství může fungovat jenom tehdy, když jsme k sobě naprosto upřímní.

„Nebylo to kvůli žádné traumatické vzpomínce,” řeknu nakonec, pečlivě se vyhýbám očima jeho tělu a soustředěně pozoruju pokrývku. „Ale kvůli tomu, že jsi řekl ,penis‘:“

„Penis?” Erik vypadá naprosto vyjeveně. „Co je na penisu špatného?”

„No prostě… víš. Není to tak nějak sexy.” Erik se opře o čelo postele a přemýšlivě svrašti obočí.

„Mně se ,penis‘ zdá docela sexy,” usoudí nakonec.

„No jistě!“ ustupuju rychle. „No, tím chci říct, že to je docela sexy…” Jak se mu tohle slovo může zdát sexy?

„No prostě, úplně takhle to nebylo.” Spěšně měním téma.

„Bylo to tím, jak ses každé dvě vteřiny ptal, jestli mi to vyhovuje. Začalo mi to připadat trochu moc… formální. Nemyslíš?”

„Snažil jsem se jenom být ohleduplný,” odpoví Erik upjatě.

„Je to pro nás oba poměrně prekérní situace.” Otočí se na druhou stranu a škubavými pohyby si začne navlékat košili.

„Já vím,” řeknu rychle. „A dovedu to ocenit, opravdu.” Položím mu ruku na rameno. „Ale možná bychom se mohli víc uvolnit? Být trochu… spontánnější?”

Erik je chvíli zticha, jako by vyhodnocoval, co jsem právě řekla.

„Takže bych tu dneska mohl spát?” zeptá se nakonec.

„No…,” proti své vůli couvnu.

Co se to se mnou děje: Erik je můj manžel. Před chvílí jsem byla celá žhavá se s ním vyspat. Ale trávit s ním všechny noci… mi teď připadá jako příliš důvěrné. „Možná bychom měli na nějaký čas zvolnit. Je mi líto, jestli jsem..“

„Dobře. Chápu.” Aniž se mi podívá do očí, vstane. „Půjdu se asi osprchovat.”

„Dobře.”

Když zůstanu sama, svalím se do polštářů. Nevyspala jsem se s ním. A na nic jsem si nevzpomněla. Všechno, co jsem dnes chtěla, jsem úplně zvrtala. Mně se penis zdá sexy.

Najednou vyprsknu a rychle si přitisknu ruku na ústa pro případ, že by mě slyšel. Telefon u postele začne vyzvánět, ale já se ani nehnu - to bude stoprocentně pro Erika. Pak si uvědomím, že je v koupelně.

Zvednu tedy supermoderní sluchátko Bang a Olufsen.

„Prosím?”

„Ahoj,” ozve se známý strohý hlas. „Tady Jon.”

Jon?” To jméno mě vytočí na nejvyšší míru. Erik není na dohled, ale přesto s telefonem vběhnu do přilehlé koupelny a zamknu se tam.

„Nezbláznil jste se?” tiše a zuřivě na něj syčím. „Proč mi voláte? Takové riziko! Co kdyby to zvedl Erik?”

„To by mi nijak nevadilo,” říká Jon trochu překvapeně.

„Musím s ním totiž mluvit.”

Jo tak,“ řeknu schlíple. Jsem já to husa. „No tak… dobře.” Snažím se zachránit situaci a nasadím oficiální tón úslužné manželky. „Jistě, Jone. Hned ho zavolám…”

„Ale s tebou musím mluvit víc,” přeruší mě Jon. „Musíme se setkat. Musíme si promluvit.”

„Ani náhodou! Tohle musí přestat. Celé tohle… povídání.

Po telefonu. A mimo něj.”

„Nejsi trochu nametená, Lexi?” zajímá se Jon.

„Ne,” kouknu se do zrcadla na oči podlité krví. „No tak jo… malinko.”

Na druhém konci telefonu se ozve veselé zafunění. To si ze mě dělá legraci?

„Miluju tě,” řekne.

„Ani mě neznáš.”

„Miluju tu holku… kterou jsi byla. Kterou jsi.”

„Miluješ Kobru?” odseknu ostře. „Miluješ hnusnou supermrchu? Tak to musíš být vážně cvok.”

„Ty nejsi hnusná supermrcha.” Teď už se mi otevřeně směje. „Všichni ostatní si nejspíš myslí, že jsem. Že jsem taková byla. Nebo tak něco.”

„Byla jsi nešťastná. A udělala jsi pár velkých bot. Ale nikdy jsi nebyla mrcha.”

Přes opar opilosti absorbuju každé slovo. Jako by mi vtíral do ran hojivý balzám. Chci slyšet víc „Co…,“ polknu. „Jaké jsem udělala chyby?”

„To ti řeknu, až se setkáme. O všem si promluvíme. Tolik se mi po tobě stýskalo, Lexi…”

Najednou se mi jeho důvěrný a naléhavý hlas zprotiví. Sedím tady ve vlastní koupelně a špitám si s nějakým chlapem, kterého vůbec neznám. Kam mě to zavede?

„Dejte pokoj. Dejte mi pokoj!” okřiknu ho. „Musím si to promyslet.”

Rázuju k protější stěně, projíždím si rukou vlasy, snažím se dostat do své nametené hlavy nějakou rozumnou úvahu. Měli bychom se setkat a jenom si promluvit…

Ne. Ne. Nechci začít randit Erikovi za zády. Chci mít fungující manželství.

„Právě jsme měli s Erikem sex!” řeknu naschvál.

Přitom vůbec nevím, proč to říkám. Na lince se rozhostí ticho a já přemítám, jestli se to Jona natolik dotklo, že ml praštil s telefonem.

No, jestli mám pravdu, pak je to dobře.

„Vida, a má to nějakou pointu?” ozve se v telefonu.

„Jistě. To pochopitelně všechno mém.”

„Zřejmě mi něco uniklo. Ty si jako myslíš, že tě přestanu milovat, když ses vyspala s Erikem?”

„No… co já vím. Možná.”

„Nebo jako když ses vyspala s Erikem, znamená to, že ho miluješ?” doráží na mě jeho hlas.

„Co já vím!” dopálím se. Vůbec jsem o tom neměla začínat Měla bych odtud odejít s telefonem ve vztyčené ruce a hlasitě povykova:“Drahoušku! Chce s tebou mluvit Jon!” Ale něco mě tu drží v koupelně se sluchátkem u ucha. „Myslela jsem, že mi to pomůže rozpomenout se na minulost,” přiznám se nakonec a posadím se na kraj vany. „Stále jsem si opakovala, že mám paměť: možná pořád na svém místě, akorát že je nějak zablokovaná a že se jenom k ní musím nějak dostat… je to tak frustrující…”

„No tak do toho,” ucedí Jon sarkasticky a najednou ho mám před očima v šedém tričku a džínách s typicky svraštělými rysy, s telefonem v jedné ruce, s druhou rukou za hlavou, záblesk jeho podpaždí… Je to tak živý obrázek, až sebou trhnu.

„No tak jak to šlo? Myslím ten sex.” Ted už mluví trochu uvolněnějším tónem.

„Byl to…,” odkašlu si. „No co, sex. Umíš si to snad představit.” „To umím,” přisvědčí. „Dokonce i Erikův. Mistrovský… ohleduplný… plný představivosti…”

„Nech toho! Všechna ta slova zní z tvých úst jako urážka…” “Musíme se sejít,” přeruší mé Jon. „Vážně.”

„To si piš, že ne!” Najednou se vyděsím. Jako bych měla udělat krok do prázdna. Jako bych se měla radši zastavit.

„Tolik se mi stýská,” říká trochu něžněji a mírněji. „Lexi, ty ani nevíš, jak moc se mi stýská, jak mě drtí, že s tebou nejsem…” Začne se mi potit ruka, v níž držím sluchátko. Už ho nesmím Poslouchat. Jsem celá popletená, vyvádí mě to z míry. Protože jestli je to pravda, jestli je všechno, co říká, pravda…

„Hele, už musím jít,“ přeruším ho rychle. „Zavolám vám erika.“ Na nejistých nohou se vypotácím z koupelny a ruku se sluchátkem držím od těla, jako by byl telefon nakažený morem.

„Počkej Lexi,“ slyším Jonův hlas v telefonu, ale ignoruju ho. „Eriku!“ zatrylkuju, když dojdu k jeho dveřím a on vyjde zabalený do ručníku, drahoušku! „Chce s tebou mluvit Jon. Ten architekt.“

TŘINÁCT

Snažila jsem se. Doopravdy jsem se snažila. Ďělala jsem, co jsem mohla, aby oddělení názorně dokázala, že nejsem žádná mrcha.

Vyvěsila jsem dotazník s žadostí o nápady, jak bychom si všichni dohromady mohli udělat pěkný výlet - ale zůstal zcela prázdnými okenní parapety jsem postavila květiny, ale nikdo si jich ani nevšiml. Dneska jsem přinesla obrovsky kosík borůvkových, vanilkových a čokoládových muffinů a položila jsem je na fotokopírku se vzkazem „Od Lexi - ať vám chutná!”.

Před chvílí jsem nakoukla do kanceláře, ale nikdo si nevzal ani jediný. Ale nevadí, ještě je brzy. Půjdu se tam podívat za deset minut.

Otočím stránku ve složce, kterou právě čtu, a kliknu na dokument, který mám otevřený na monitoru. Probírám se písemnými dokumenty a materiály na počítači a snažím se je porovnávat. Bezděky i mohutně zívnu a položím si hlavu na stůl. Jsem unavená. Vlastně úplně vyřízená. Chodím sem každý den v sedm ráno, abych se prokousala další vrstvou této papírové hory. Od samého čtení mám úplně červené oči.

Málem jsem to už vzdala. Den poté, co jsme se s Erikem pokoušeli o sex, jsem se probudila bledá a s třeštící hlavou a nulovou chutí vrátit se do práce. Došourala jsem se do kuchyně, udělala si šálek čaje s třemi lžičkami cukru, posadila se k listu papíru a začala psát Každý pohyb mi působil příšernou bolest.

MOŽNOSTI

Vzdát to. Nevzdát to.

Dlouho jsem na to civěla. Nakonec jsem přeškrtla Vzdát to.

Se vzdáváním je totiž ta potíž, že se člověk nikdy nedozví, jestli by to nakonec přece jen nezvládl. A mě už pomalu nebaví pořád se dozvídat, že o sobě nic nevím. Tak tu tedy trčím a prokousávám se diskuzí o cenových trendech tkaných koberců někdy z roku 2005. Kdyby to třeba mělo nijaký význam.

Ale kdepak. Žádný význam to nemá. Zavřu spis, vstanu a protřepu si nohy a pak se po opičkách kradu ke dveřím. Pootevřu je na škvírku a s nadějí se zadívám k hlavní kanceláří. Přec okno vidím na košík. zcela nedotčený.

To už je na mě moc. Co jsem udělala špatné? Proč si žádná nevzala?

Možná bych mela říct naprosto jasné, že si všichni můžou brát; Zamířím do hlavní kanceláře.

„Ahoj všem!“ volám vesele. „Jenom jsem vám chtěla říct, že ty muffiny jsou pro všechny. Jsou čerstvé, koupené dnes ráno v pekařství. No tak! Poslužte si!“

Nikdo nic neříká. Nikdo si mě ani nevšimne. Copak jsem najednou neviditelná?

„No prostě,” přinutím se k úsměvu. „Dobrou chuť!” Otočím se na podpatku a odejdu.

Udělala jsem, co jsem mohla. Jestli chtějí muffiny, tak dobře, jestli nechtějí, taky dobře. Konec debaty. Co je mně po tom. Posadím se ke stolu, otevru finanční zprávu z nedávného období a prstem přejíždím po důležitých sloupečcích. Za chvíli se na židli narovnám a promnu si oči pěstmi. Čísla potvrzují jenom to, co už vím. Toto oddělení podává příšerný výkon.

Obrat loni trochu stoupl, ale je pořád hrozivě nízký. Jestli se něco nestane, dostaneme se do pořádných problému. Onehdy jsem se o tom zmínila Byronovi, ale měla jsem pocit, že si toho ani nevšiml. Jak může být tak lhostejný a nevšímavý? Udělám si poznámku na samolepicím lístečku - Projednat s Byronem obrat. Ale pak odložím tužku.

Proč si neberou ty muffiny? Dnes ráno jsem je kupovala plná naděje. Představovala jsem si, jak se všechny obličeje při tom

pohledu rozzáří a jak holky řeknou: „To byl od tebe skvělý nápad. Lexi. Mockrát dekujeme!” Ale tohle mě vážně vzalo. Musejí mě opravdu nenávidět, jakože, když si od někoho nevezmete muffin, tak ho musíte mít skutečně plné zuby. A tyhlety muffinky jsou skutečně přepychové. Jsou naducané, měkounké a ten borůvkový je dokonce s citrónovou polevou.

Tichounký moudrý hlásek mí do ucha špitá, abych to nechala být Abych to dala k ledu. Jsou to jenom muffiny, prokristapána. jenomže to už stojím a pádím do hlavní kanceláře. Z košíku si dosud nikdo nevzal ani jediný. Holky píšou o sto šest nebo telefonují a na mě a na muffiny zvysoka kašlou.

„Hele!” snažím se mluvit mírně. „Nikdo tedy nechce muffin? Vážně jsou moc dobré!”

„Muffiny?” svraští Fi obočí. „Já jsem žádné neviděla.” Jakoby udiveně se rozhlédne po kanceláři. „Viděl tu někdo nějaké muffiny?”

Všechny krčí rameny, jako by ani ony nevěděly, o čem je tu vlastně řeč.

„To myslíš anglické muffiny?” ptá se Carolyn udiveně.

„Nebo francouzské muffiny?”

„Ve Starbucks je mají. Jestli chceš, dám ti pár poslat,” prohodí Debs a div u toho nevyprskne smíchy.

Šprýmařky.

„No dobře!” prohlásím a snažím se nedat na sobě znát, jak se mě to dotklo. Jestli se chcete chovat jako malá děcka, co se dá dělat. O nic nejde. Jenom jsem se chtěla chovat přátelsky.”

Se zúženým hrdlem jdu odtud, jako bych měla svázané nohy. Provází mě pochechtávání a hihňání, ale snažím se nevšímat si toho. Musím si zachovat jistou důstojnost a nadhled a vůbec se chovat jako šéfová. Nesmím vyletět, nesmím zuřit…

Kristepane. Nemůžu si pomoct. Zlost a bolest mnou stoupají jako sopečným komínem. Jak můžou být tak protivné?

„Ale vlastně to není dobře,” s hořícími tvářemi vrazím zpátky do kanceláře. „Hele, docela mi ty muffiny daly dost práce a stáry dost času, protože jsem si myslela, že by bylo hezké něco pro vás udělat, a vy teď na mě hrajete, že jste si ničeho ani nevšimly…“

„Promiň, Lexi,” říká Fí omluvně, jako by vážně nechápala, o čem je řeč. „Vážné nechápu, o čem mluvíš.”

Carolyn dusí smích - a ve mně se najednou něco zlomí.

„0 tomhle mluvím!” Popadnu čokoládový muffin a vrazím ho Fí pod nos, až hlavou ucukne. „Tohle je muffin! Tohle je ten zatracený muffin. No co! Když je nebudete jíst vy, tak já budu!” Nacpu si muffin do úst a zuřivé ho hltám a pak hned další. Na podlahu mi od úst odpadávají velké kousky, ale já si jich nevšímám. „Můžu je sníst úplně všechny!” ječím.

„Nevěříte?” Borůvkový muffin s citrónovou polevou se mí rozplývá v ústech. „Mmm, ten je dobrý!”

„Lexi!” Otočím se a žaludek se mi sevře. Ve dveřích stojí Simon Johnson s Byronem.

Byron mě škodolibé pozoruje a Simon se na mě dívá jako na gorilu, která po zoologické zahradě rozhazuje žrádlo.

„Simone!” Vyděšeně se snažím odkopat drobky stranou.

„Ehm… dobrý den! Jak se máte?”

„Chtěl jsem na slovíčko, jestli máte chvíli čas?” Simon povytáhne obočí.

„Jistěže mám!” Uhladím si vlasy a urychlené polykám muffiny nacpané v puse. „Pojďte do mé kanceláře.”

Zahlédnu se ve skleněných dveřích a trhnu sebou nad svýma zarudlýma očima. Jsem strašně rozcuchaná. Možná bych si měla vlasy vyčesat nahoru. Ale teď už s tun moc nenadělám.

„Takže, Lexi,” spustí Simon, když za sebou zavřu dveře a bouchnu svými napůl snědenými muffiny na stůl. „Právě jsme s Byronem probírali červen 07. Určitě vás informoval o našich záměrech.”

„Určitě,” přikývnu a snažím se vypadat, jako bych věděla, o čem mluví. Ale červen 07 mi vůbec nic neříká. Má se snad něco stát?

„Právě připravuju na pondělí schůzi, na níž se definitivně rozhodneme. V této chvíli se nechci závazně vyjadřovat, diskrétnost je pochopitelně klíčová…” Simon se zarazí a na čele mu najednou vyskočí vrásky. „Vím, že jste měla výhrady, Lexi. To my všichni. Ale skutečnost je taková, že moc na výběr nemáme.” O čem to mluví? O Čem?

„Myslím si, že se s tím určité nějak vypořádáme,”’ prohodím nazdařbůh a v duchu se modlím, aby mě nepožádal, abych tu záležitost připravila.

„Hodná holka, Lexi. Já věděl, že na to přistoupíte,” řekne o něco hlasitěji a veseleji. „Později se mám setkat s Jamesem Garrisonem, tím novým člověkem v Southey‘s. Co si o něm myslíte?”

Díkybohu. O něm jsem aspoň něco slyšela.

„No ano,” prohlásím rázně. „Bohužel si, Simone, myslím, že pro nás nebudou nejvhodnějším partnerem. Budeme se muset poohlédnout po nějakém novém distributorovi.”

„Dovolím si nesouhlasit, Lexi!” přeruší mě Byron rozjařeně. „Southey‘s nám právě nabídli výhodnější podmínky, jak cenové, tak servisní.” Otočí se k Simonovi. „Strávil jsem u nich minulý týden celý den s Keithem ze Soft Furnishings. James Garrison provedl v podniku velké změny. Naprosto mě to ohromilo.”

Zrudnu. Parchant.

„Vy s Byronem nesouhlasíte, Lexi?” Simon se ke mně překvapeně

otočí. „Také jste mluvila s Jamesem Garrisonem?”

„Já… ehm… ne, nemluvila,” polknu. „Jsem si… jsem si jistá, že máte pravdu, Byrone.”

Podtrhl mě. Schválně.

Rozhostí se děsivé ticho. Vidím, jak se na mě Simon překvapeně a zklamaně dívá. „Dobře,” řekne nakonec „Tak už musím jít. Rád jsem vás viděl, Lexi.”

„Na shledanou, Simone.” Doprovázím ho ke dveřím kanceláře a snažím se mluvit jako sebejistá vedoucí oddělení.

„Rád bych si s vámi brzy popovídal. Co kdybychom někdy zašli na oběd…”

„Hele, Lexi,” ukáže najednou Byron na můj zadek. „Máte něco na sukni.” Sáhnu si dozadu a nahmatám tam samolepku. Prohlédnu si ji - a země se mi rozhoupá pod nohama. Někdo na ni růžovou fixou napsal:

Jedu po Simonu Johnsonovi.

Nedokážu zvednout oči. Mám pocit, že se mi hlava rozskočí. Byron vyprskne. „A máte tu ještě jednu.” Pohodí hlavou stejným

směrem z ji si odlepím další samolepku.

Simonečku, hupsni na mě!

„Nejapné žertíky!” zoufale mačkám samolepky v dlani.

„Personál si trochu… zažertoval…”

Ale Simon Johnson nevypadá pobaveně.

„Dobře,” řekne po chvíli. „Tak se mějte, Lexi.”

Otočí se ke mně zády a odchází s Byronem chodbou.

„Všiml jste si, Simone? Je totálně… „

Stojím tam a dívám se za nimi a nemůžu se vzpamatovat z úleku. A je to. Mám po kariéře, ještě než jsem měla šanci ji obnovit. Omámeně kráčím do kanceláře a vyčerpané klesnu na židli. Na tuhle práci nestačím. Jsem naprosto vyčerpaná. Byron mě podráží, kde múze, A ani mé muffiny si nikdo nevzal.

Najednou mě píchne u srdce — a cítím, jak mi slzy tečou po tvářích. Položím si hlavu do dlaní a otřásám se vzlyky.

Malovala jsem si, jak to bude senzační. Myslela jsem si, že to bude zábavné a napínavé. Vůbec jsem si neuvědomila… nenapadlo mě…

„Ahoj,” do mých úvah pronikne jakýsi hlas, a když zvednu hlavu, spatřím mezí dveřmi Fi.

„Aha, ahoj,” otřu si rychle oči. „Promiň, jenom jsem…”

„Není ti něco?” ptá se rozpačité.

„Není, jsem v naprostém pořádku.” Sáhnu do zásuvky psacího stolu, vytáhnu papírový kapesník a vysmrkám se do něj. „Potřebovalas něco?”

„Omlouvám se za ty samolepky,” kousne se do rtů.

„Nenapadlo nás, že sem Simon přijde. Měl to být jenom takový vtip.”

„To je v pořádku,“ říkám roztřeseným hlasem. „Nemohly jste to vědět.”

„Co na to říkal?”

„Moc nadšený nebyl.” Povzdychnu si. „Ale ani jinak ze mě moc nadšený není, takže se v podstatě nic nestalo.” Utrhnu si kousek čokoládového muffinu, nacpu si ho do pusy a hned se cítím lip. Asi tak na nanosekundu. Fi na mě upřeně hledí.

„Myslela jsem, že pečivo nejíš,” prohodí nakonec.

„Ale prosím tě. Jak bych mohla žít bez čokolády.” A vrazím si obrovské sousto muffinu do pusy. „Ženy čokoládu potřebují. To je vědecky dokázáno.”

Fi nic neříká, a když se na ni podívám, vidím, že si mě zamyšleně prohlíží. „Nevěřím vlastním uším. Mluvíš jako ta stará Lexi.”

„Já jsem ta stará Lexi.” Najednou cítím strašlivou únavu z toho, jak to pořád donekonečna všem vysvětluju. „Představ si, Fi… že by ses jednoho krásného dne probudila a byl by rok 2010. A ty bys najednou měla zapadnout do nějakého nového života a být někým úplně jiným. Tak něco podobného se stalo mně.” Utrhnu si další kus muffinu, chvíli se na něj beze slova dívám a pak ho zase položím. „A já toho nového člověka

vůbec nepoznávám. Vůbec nevím, proč je takový, jaký je. A je to dost… těžké.”

Dlouho jenom mlčíme. Civím upřeně na stolní desku, ztěžka dýchám a drobím muffiny na molekuly. Neodvažuju se zvednout oči strachem, že Fi utrousí něco sarkastického nebo že uvidím, jak se mi směje, a já se neovladatelně rozbrečím.

„Promiň, Lexi.” Zašeptá tak tiše, že ji téměř neslyším. „To jsem si… my jsme si to neuvědomily. Jakože, nevypadáš jinak…”

„Já vím,” lítostivě se usměju. „Vypadám jako tmavovlasá barbína.” Zvednu pramen kaštanových vlasů a nechám ho spadnout. „Když jsem se poprvé viděla v nemocnici v zrcadle, málem mě kleplo. Vůbec jsem nevěděla, kdo jsem.”

„Hele,” kouše se Fi do rtů a pohrává si na ruce s náramky.

„Promiň nám to. Ty muffiny, samolepky a… tak dál. Nechtěla bys s námi dneska na oběd?” Najednou udělá dychtivě pár kroků k mému stolu. „Že bychom začaly od začátku.”

„To by bylo hezké,” usměju se na ni vděčně. „Jenomže dneska nemůžu. Už jsem na oběd pozvala Pechaře Davea.”

„Pechaře Davea?” opakuje tak vyjevené, že se mimoděk zasměju.

„A proč? Snad s ním nechceš zase, Lexi…”

„Ale ne! Jasně že ne! Jenom se snažím zjistit, co se s mýrn životem za poslední tři léta stalo. Potřebuju doplnit kousky skládanký!” Najednou zaváhám. Napadne mě, že Fi patrně zná odpovědi na všechny mé otázky. „Ty nevíš, Fi, proč jsem se rozešla s Pechařem?”

„Vůbec,” pokrčí Fi rameny. „Nic jsi nám o vašem rozchodu neřekla. Prostě jsi nás odstřihla. I mě. Najednou ses starala jenom… o svou kariéru. Tak jsme to nakonec vzdaly.” Vidím v jejím obličeji bolest.

„Omlouvám se, Fi,” upadnu do rozpaků. „Nechtěla jsem vás odstřihnout. Tedy alespoň ne úmyslné.” Je to tak divné omlouvat se za něco, nač si vůbec nepamatuju. Jako bych byla vlkodlak nebo tak něco.

„Nevadí. Tos nebyla ty. Jakože, jasně, žes to byla ty… ale zase nebyla…” Fi dojde řeč. Vypadá také pořádně zmateně.

„Už bych měla jít,” podívám se na hodinky a vstanu.

„Možná mi pár kousků skládanky dodá Pechař.”

„Hele, Lexi,” prohlásí Fi v rozpacích. „Ještě jedna ti tam zůstala.” Ukáže palcem na mou sukni. Sáhnu si dozadu a odlepím si poslední samolepku. Stojí na ní: Simonečku, dala bych si říct!

„Já bych si rozhodně nedala říct” podotknu a zmačkám papírek.

„Vážně?” ušklíbne se Fi zlomyslně. „Já klidně.”

„Já teda ne!” Bezděčně se zahihňám jejímu výrazu.

„Podle mě je to čupr dědek!”

„Ale starej jak metuzalém! Ten už asi ani neví, o čem je řeč…”

Zahlédnu její pohled a najednou se obě nezadržitelně rozchechtáme jako za starých časů. Upustím sako, posadím se na opěradlo pohovky a neschopná zastavit smích se držím za břicho. Takhle jsem se nezasmála od té nehody. Jako by se tím smíchem odplavovalo všechno mé napětí a úzkost.

„Páni, jak jsi mi scházela,” zasípá nakonec Fi.

„Ty mně taky.” Zhluboka se nadechnu a snažím se uklidnit.

„Fi, doopravdy. Omlouvám se za to, jaká jsem byla… i za to, co jsem vám prováděla.“

„Nebuď hloupá,” přeruší mě Fi přátelsky, ale rázně, a podává mi sako. „Maž za tím Pechařem.”

Pechař Dave se, jak se ukázalo, neuvěřitelně vypracoval. Jakože, opravdu pořádně. Teď pracuje na ředitelství jedné autoopravny jako manažer firemního obratu. Má proužkovaný oblek, mnohem delší vlasy než kdysi, brýle bez obrouček a snaží se vypadat frajersky; Bezděky vyskočím ze židle a vykřiknu: „Pechařil Tobě to ale sekne!“

Okamžitě zamrká a ostražitě se rozhlédne halou. „Tady mi nikdo neříká Pechař,” okřikne mě tiše. „Jsem David, jasný?”

„No tak dobře. Promiň… ehm… Davide. Žádný Pašák?” neodolám a on mě probodne pohledem.

Zmizelo mu i to břicho, povšimnu si, když se nakloní přes stůl k recepční. Teď asi pořádně cvičí a ne jako za starých dnů, kdy pětkrát zvedl činku a pak s hlasitým lupnutím otevřel pivo a rozvalil se na pohovku k fotbalu.

Když se teď ohlédnu zpátky, nechápu, jak jsem si s ním mohla něco začít. Ušmudlané boxerky poházené po celém bytě. Přisprostlé antifeministické vtipy. Totální paranoia, že ho chci uvrtat do chomoutu ke třem harantům a k domácí otročině.

Jakože, to on by si v tom případě mohl gratulovat.

„Vypadáš moc dobře, Lexi.” Otočí se ke mně od recepce a přejíždí mě od hlavy až k patě pohledem. „Už jsme se chvíli neviděli. Viděl jsem tě v telce, pochopitelně. V té show Ambice. Tehdy by se mi asi taky líbilo v něčem takovém vystupovat.” Věnuje mi soucitný pohled. „Ale rychle jsem se vyšvihl tam, kde jsem teď, a čeká mě skvělá budoucnost. Nepůjdeme?”

Je mi líto, ale nedokážu se na Pechaře vážně dívat jako na dravého a úspěšného podnikatele Davida. Odcházíme z firmy do, podle Pechaře, „slušného podniku” a Pechař celou cestu visí na mobilu, hlasitě jedná o „smlouvách” a „motorech” a neustále pokukuje po mně, jestli si toho dostatečně všímám.

„Páni,” řeknu, když konečně vypne mobil. ,Jsi teď vážně opravdovský boss.”

„Koupil jsem si Ford Focus,” nenápadně si povytáhne manžety z rukávů. „Mám firemní kartu Amex. Jezdím na firemní chatu na lyže.”

„To je úžasné!” Právě jsme došli do zmíněné restaurace, z níž se vyklubala italská hospůdka. Pechař Dave sedí jako na trní, pohrává si s umělohmotným jídelním lístkem a neustále po očku sleduje mobil.

„Davide,” začnu. „Nevím, jestli jsi dostal zprávu, proč s tebou chci mluvit.”

„Má sekretářka mi vyřídila, že si prý chceš popovídat o starých časech,” odpoví opatrně.

„V podstatě. Jde o to, že jsem měla autohavárii. A snažím se vzpomenout si na to, co bylo předtím, potřebuju zjistit, co se stalo, promluvit si o našem rozchodu…”

Pechař Dave hluboce vzdychne.

„Holčičko, je to vážně dobrý nápad, zase to vyhrabávat? Co bylo, to bylo…”

„A co vyhrabávat?”

„Víš…,” rozhlédne se a uvidí nedaleko číšníka, který tam očividně chytá lelky. „Myslíte, že byste nám mohl něco přinést? Třeba trochu vína? Láhev domácího červeného, prosím.”

„Jenomže já o tom nic nevím! Já vůbec netuším, co se stalo!” Ještě se k němu o trochu víc nakloním ve snaze upoutat jeho pozornost. „Já mám amnézii. Nezmínila se ti o tom ta tvá sekretářka? Já si vůbec nic nepamatuju.”

Pechař Dave se ke mně otočí a civí na mě, jako by mě podezíral, že si z něj utahuju. „Ty máš amnézii?”

„Ano! Ležela jsem v nemocnici a tak!”

„Já se picnu!” Kroutí hlavou, i když přijde číšník, a absolvuje obřadné nalévám a ochutnávám. „Takže ty si vůbec nic nepamatuješ?”

„Z posledních tří let ne. A ráda bych věděla, proč jsme se vlastně rozešli. Stalo se něco… nebo nás to už přestalo bavit… nebo co to vlastně bylo?”

Pechaři se do přímé odpovědi nijak zvlášť nechce. Prohlíží si mě přes sklenici vína. „A ty si nepamatuješ ani na jedinou věc?”

„Poslední, nač si pamatuju, je večer před pohřbem mého otce. Byla jsem v nočním klubu a byla jsem na tebe naštvaná, protožes nepřišel… a pak jsem v dešti uklouzla na schodech a spadla z nich… a to je poslední, co vím.”

„No jo, no jo.” Přemýšlivě přikyvuje. „Na ten večer si taky pamatuju. Právě proto jsme se… rozešli.”

„Proč?” divím se.

„Protože jsem tam nepřišel. A tys mi dala kopačky. Finito.” S očividnou úlevou se napije vína.

„Fakticky?” žasnu. „Dala jsem ti kopačky?”

„Druhý den ráno. Mělas toho dost. A bylo to.”

Zamračím se, jak se snažím představit si, co se asi tehdy odehrálo. „Takže jsme se pořádně pohádali?”

„Ani moc ne,” řekne Pechař po chvilce zvažování. „Spíš jsme si rozumně promluvili. Řekli jsme si, že je asi načase říct si ádijé, a ty jsi prohlásila, že možná děláš největŠí chybu svého života, ale že bys svou žárlivou a majetnickou povahu nedokázala ovládnout.”

„Opravdu?” ptám se s jistými pochybnostmi.

„No jo, chtěl jsem s tebou jít na otcův pohřeb, ukázat, že se o tebe starám, ale odmítla jsi mě, že prý se na mě nemůžeš ani podívat.” Zhluboka se napije vína. „Ale nemám ti to nijak za zlé. Prohlásil jsem: ,Lexi, budu tě mít do smrti rád. Co chceš ty, chci i já.‘ Dal jsem ti růži a políbil tě na rozloučenou. Pak jsem odešel. Bylo to romantické.”

Položím sklenku na stůl a prohlížím si ho. Dívá se na mě přesně těma nevinnýma očima jako na zákazníky, když je chtěl přemluvit, aby si od něj koupili úplně zbytečnou pojistku na auto.

„Tak co se stalo ve skutečnosti?” ptám se.

„Přesně, jak jsem řekl.” Zabere se do jídelního lístku. „Dáš si česnekový chleba?”

Zdálo se mi to, nebo se mu skutečně hodně ulevilo, když slyšel o mé ztrátě paměti?

„Pechaři… tohle se doopravdy stalo?” Dívám se na něj svým nejpřísnějším a nejpronikavějjím pohledem.

„No jistě,” odpoví mi dotčeně. „A už mi přestaň pořád říkat Pechaři.”

„Promiň.” Povzdychnu si a pustím se do rozbalování kousku chleba. Možná říká pravdu. Tedy svou speciální verzi pravdy. Možná jsem ho vážně pustila k vodě. Určitě jsem na něj byla naštvaná.

„Takže se tehdy nic jiného nestalo?” Přelomím chlebovou tyčinku na dvě půlky a začnu jednu oždibovat. „Nevzpomněl by sis ještě na něco? Jako proč jsem se najednou tak zaměřila na svou kariéru? Proč jsem se vykašlala na všechny kamarádky? Co se mi odehrávalo v hlavě?”

„Jak to mám vědět?” Pechař Dave si čte zvláštní menu.

„Nedala by sis lasagne pro dva?”

„Je to tak divné,” mnu si obočí. Jako bych se najednou ocitla někde uprostřed mapy s takovou tou velkou šipkou, která ukazuje ‚Jsi tady’. Jenomže já se chci dozvědět, jak jsem se tam dostala.” Nakonec Pechař Dave zvedne oči od jídelního lístku.

„Ty prostě potřebuješ zabudovat navigaci,” prohlásí jako dalajláma na vrcholu hory.

„To je ono! Přesně!” přikývnu nedočkavě. „Mám pocit, jako bych se ztratila. A kdybych nějak dokázala najít tu cestu, kdybych se nějak dokázala dostat zpátky…”

Pechař Dave moudře přikyvuje. „Můžu ti udělat cenu.”

„Co?” řeknu nechápavé.

„Můžu ti udělat cenu na tu navigaci.” Poklepe se po nose.

„Teď jsme začali dělat i do autooprav.”

Chvíli mám pocit, že zklamáním vybuchnu.

„Já nepotřebuju skutečnou navigaci!” téměř zaječím. „To byla jenom taková metafora. Me-ta-fo-ra!”

„No jo, no jo. Samozřejmě.” Pechař Dave zamračeně přikyvuje, jako by nad mými slovy hluboce přemýšlel a donekonečna šije převaloval v hlavě. „Tyji už v autě asi máš, že jo?”

Nevěřím vlastním uším. A s takovým bambulou jsem chodila?

„Jo, je to tak,” řeknu nakonec. „Honda to tak dělá. Dáme si ten česnekový chleba.”

Když později jedu domů, chystám se Erika pořádní vyzpovídat o tom, co ví o mém rozchodu s Pechařem. Jistě jsme si o svých předchozích vztazích vyprávěli. Ale když vstoupím do loftu, okamžitě si uvědomím, že dnes nebude ta pravá chvíle. Erik přechází neklidně pokojem s mobilem přitisknutým k uchu. „Honem, Lexi,” krátce položí ruku na mikrofon. „Přijdeme pozdě.”

„Kam?”

„Kam?” opakuje po mně Erik s takovým výrazem, jako bych

se

právě zeptala, co je to zemská přitažlivost. „Na to

slavnostní otevření!”

Kruci. Dnes večer se slavnostně otevírá Blue 42. Věděla jsem o tom, jenom mi to vypadlo z hlavy.

„Samozřejmě,” přikývnu rychle. „Už se běžím připravit.”

„Neměla by sis vyčesat vlasy nahoru?” Erik si mě měří kritickým okem. „Vypadá to mnohem profesionálněji.”

„Aha. Ehm… dobře. Ano.”

V příšerném chvatu si oblékám černý hedvábný kostýmek, nazouvám černé lodičky na příšerně vysokém podpatku a vyčesávám vlasy do drdolu. Ověším se diamanty a otočím se k zrcadlu, abych zhodnotila výsledek.

Aaargh. Vypadám příšerně nudně. Jako agent s teplou vodou nebo tak něco. Nemám někde nějakou brož? Nebo hedvábné květiny nebo šátky nebo aspoň blýskavé sponečky do vlasů? Něco trochu zábavného? Prohrabuju se všemi zásuvkami, ale nemůžu nic najit vyjma jednoho obyčejného bezového prošívaného pásku do vlasů. Prima. Ted to má aspoň trochu šmrnc.

„Můžeme?” Erik nakoukne dovnitř. „Vypadáš hezky.

Jdeme.”

Páni. Ještě jsem ho neviděla před nějakou akcí tak napjatého. Celou cestu autem má ucho na mobilu, a když mobil konečně odloží, tak do něj nervózně klepe prsty a vyhlíží z okénka ven.

„Určitě to dopadne dobře,” snažím se ho povzbudit.

„Musí,” řekne, aniž otočí hlavu. „Je to náš velký den. Moře pracháčů. Moře tisku. O Blue 42 si musí povídat celé město.“

Když přijíždíme k hlavnímu vchodu, zalapám po dechu.

Hořící

louče ukazují cestu ke vstupním dveřím. Lasery čmárají po noční obloze. Pro hosty je tu natažený červený koberec a opodál postává dokonce několik fotografu. Vypadá to jako filmová premiéra.

„Eriku, to je úžasné,” impulzivně mu stisknu ruku. „To bude obrovská senzace!”

„Doufejme.” Poprvé se na mě stísněně usměje. Řidič mi otvírá dveře a já si beru kabelku a vystupuju.

„Hele, Lexi,” Erik cosi hledá v kapse. „Než na to zapomenu. Chtěl jsem ti dát tohle.” Podává mi malý přeložený lísteček.

„Co je to?” rozkládám přeložený lístek a úsměv mi malinko ztuhne. Je to účtenka. Nahoře je Erikovo jméno, ale je přeškrtnuté a pod ním je připsáno: Převádí se na Lexi Gardinerovou. Užasle čtu následující siova: Chelsea Bridge Glass Objects. Velký leopard z hutnického skla. Počet: 1. Cena: 3200 liber.

„Objednal jsem nového,” vysvěduje Erik. „Můžeš to kdykoli vyrovnat. Buďto šekem, nebo převedením peněz na můj účet…” On mi to naúčtoval?

„Ty chceš, abych ti toho leoparda zaplatila?” Trochu nuceně se usměju, jestli to náhodou nebyl vtip. ,Jako z mých peněz?”

„No tak, rozbilas ho,” říká Erik mírně překvapeně. „Je to problém?”

„Ne! Je to… je to v pořádku.” Polknu. „Napíšu ti šek. Jen co přijdeme domů.”

„To počká,” řekne Erik s úsměvem a pokyne rukou k řidiči, který nám dosud drží otevřené dveře. „Už bychom měli jít.”

Na tom nic není, namlouvám si. Je v pořádku, že mi předložil účet. Naše manželství tak prostě funguje. Jenomže tak by manželství fungovat nemělo. Dej pokoj. Je to v pořádku. Všechno je v nejlepším pořádku. Zastrčím účet do kabelky, co nejzářivěji se usměju na řidiče a vykročím za Erikem po rudém koberci.

ČTRNÁCT

Páni. Je to opravdová, nefalšovaná hogo fogo party. Celá budova září světly a duní muzikou. Střešní loft vypadá ještě oslnivěji, všude jsou květiny, číšníci v elegantním černém obleku nabízejí šampaňské a všude leží připravené dárkové balíčky. U okna stojí Ava s Jonem a ještě pár lidí, které neznám, a Erik si to míří rovnou k nim.

„Lidi,” vyhrkne, „máme přehled o tom, kdo tu vlastně je?

Saro, máme seznam novinářů? Všechno klape tak, jak má?”

„Jsou tady.” Mladá dívčina v zavinovacích šatech a na jehlových podpatcích téměř vběhne dovnitř. „Ti van Gogenovi přišli o něco dřív. A přivedli s sebou přátele. A za nimi jde další skupina!”

„Tak zlomte vaz, lidičky,“ Erik poplácá svůj tým po ramenou. „Ať ten barák prodáme.”

Hned nato vchází dvojice v draze vyhlížejících pláštích. Erik rozpálí své kouzlo doběla a vyrazí do útoku, seznamuje je s Avou, podává jim šampaňské a vede je k nádherné vyhlídce. A přicházejí další a další. A brzy tu je menší dav lidí, kteří spolu klábosí, listují si katalogem a okukují vodní prvek v místnosti.

Jon stojí ode mě asi tak deset metrů, má na sobě tmavý oblek a při hovoru s van Gogenovými se trochu mračí. Ještě jsem s ním nemluvila. Ani nevím, jestli si mě vůbec všiml. Tu a tam po něm střelím pohledem, pak se rychle zadívám jinam a uvnitř se celá svíjím.

Jako by mi bylo třináct a byla jsem nešťastně zamilovaná. Ale ze všech lidí v této místnosti si uvědomuju jenom jeho. Kde právě stojí, co dělá, s kým zrovna mluví. Střelím po něm zase očima a tentokrát se setkám s jeho. S rudými tvářemi se rychle otočím a zhluboka se napiju vína. To ti to, Lexi, jde, jsi opravdu nenápadná.

Záměrné o kousek popojdu, abych na něj vůbec neviděla. Jako v transu sleduju příchod dalších lidí, když sc vedle mě objeví Erik.

„Lexi, drahoušku,” usmívá se na mě nesouhlasné. „Vypadáš dost divně, když tu stojíš tak osaměle. Pojď se mnou.”

Než mě napadne nějaká výmluva, už mě vleče přímo k Jonovi, který pravé mluví s další zazobané vyhlížející dvojicí. Zena má kalhotový kostým potištěný Diorovými iniciálami, rudý přeliv a horní ret nápadné zvýrazněný tužkou. Vycení na mě kompletní nabídku svého porcelánu a její manžel s rukou majetnicky položenou na jejím rameni k tomu slastné přichrochtává.

„Dovolte mi, abych vám představil svou ženu Lexi,” prohlásí Erik a zářivé se na mé usměje. Jednu z největších fanynek —” Odmlčí se a já se strašně leknu, co teď uslyším. „… loftového životního stylu!” Jestli tuhle frázi, uslyším ještě jednou, zastřelím se.

„Ahoj, Lexi,” Jon se se mnou krátce setká očima a Erik už zase kamsi uhání. „Jak se máte?”

„Dobře, děkuju, Jone,” snažím se mluvit stejně klidně, jako by byl pouze jedním z hostů na této party; jako bych na něj nebyla fixovaná od chvíle, co jsem přišla. „Takže… jak se vám loft líbí?” otočím se k ženě „Diorce”.

Dvojice se na sebe rozpačitě podívá. „Jedna věc nám dělá starosti,” prohlásí muž s evropským přízvukem, který nejsem schopná lokalizovat. „Prostor. Jestli je dostatečně veliký.”

Zalapám po dechu. Byt má rozměry leteckého hangáru. A jim to pořád není dost?

„Považovali jsme 450 čtverečních metrů za velkorysý rozměr,” podotkne Jon. „Nicméně, pokud by vám to nestačilo, dvě, případně tři jednotky by se daly spojit.”

„A máme problém s designem,” pokračuje muž.

„S designem?” opakuje Jon zdvořile. „Copak s ním není v pořádku?”

„U nás doma jsme si zvykli na zlatou dekoraci,“ upřesňuje muž. „Zlaté obrazy. Zlaté lampy. Zlaté…,” zdá se, že mu došel dech.

„Koberce,” říká žena s drnčivým r. „Zlaté koberrrce.”

Muž zabodne prst do katalogu. „Tady vidím spoustu stříbra. Chrómu.”

„Aha,” přikývne Jon bez hnutí brvou. „Loft se samozřejmě dá přizpůsobit individuálnímu vkusu. Kupříkladu můžeme nechat potáhnout zlatem celý krb.”

„Celý krb?” opakuje žena vyjeveně. „Nebylo by to… příliš moc?”

„Může být zlata příliš moc?” opáčí Jon konverzačním tónem. „Můžeme také nechat vyrobit ze zlata doplňky k osvětlení. A Lexi by vám jistě vyšla vstříc s tím zlatým kobercem, není-liž pravda, Lexi?”

„Samozřejmé,” přikyvuju vážně a v duchu se modlím, abych rievyprskla smíchy.

„Ano. Tak my si to ještě promyslíme.” Dvojice odchází a mluví mezi sebou cizím jazykem, který nejsem schopná identifikovat, Jon dopije sklenku.

„Není jim to dost velké. Kristepane, deset našich jednotek v Ridgeway by se vešlo do tohoto loftu.”

„Co je Ridgeway?”

„Náš projekt dostupného bydlení.” Vidí můj nechápavý pohled. „Do plánování podobného projektu, jako je tenhle, se pouštíme jen tehdy, když máme pár jednotek dostupného bydlení.”

„Vida,” podivím se. „O tom se mi Erik nikdy nezmínil.”

Jonovým obličejem přeletí mírné pobavení. „Nejspíš to není přímo jeho miláček,” řekne ve chvíli, kdy Erik vystupuje na malé pódium vybudované před krbem. Celkové osvětlení se trochu ztlumí, bodové osvětlení se zaměří na Erika a postupně umlká šum hovoru.

„Vítám vás!” rozezní se Erikův hlas prostorem. „Vítám vás v Blue 42, posledním projektu série Blue, věnované…”

Zatajím dech. Neříkej prosím tě, neříkej prosím tě…

„Loftovému životnímu stylu!” Máchne zeširoka rukama a jeho spolupracovníci se bouřlivě roztleskají.

Jon se podívá na mě a začne nenápadně od hlavní skupiny couvat. Po drvili se s pohledem soustředěně upřeným dopředu pomalu vytrácím i já. Celé mé tělo se napíná očekáváním. A… vzrušením.

„Tak už sis na něco vzpomněla?” zeptá se mě šeptem a snaží se přitom vypadat nenucené. „Ne.”

Za Erikem se najednou rozzáří obrovská obrazovka se záběry loftů ze všech možných stran. Do toho zazní břeskná hudba a v celé místnosti se začne stmívat. Musím Erikovi tuhle prezentaci pochválit, je vážně senzační.

„Víš, poprvé jsme se potkali na podobném slavnostním otvírání loftu,“ říká Jon tak tiše, že ho téměř přes hudbu neslyším. „Hned při první větě jsem to věděl.”

„Co jsi věděl?”

„Že tě mám rád.”

Chvíli se mi daří nic neříkat, ale zvědavost mnou lomcuje.

„Co jsem řekla?” zašeptám.

„Řekla jsi: Jestli ještě jednou uslyším frázi loftový životní styl, zastřelím se.”

„Ne. “Chvíli se na něj dívám a pak vyprsknu. Muž před námi se na nás vyčítavě otočí a my s Jonem couvám, téměř synchronizované, dokud nejsme zcela ve stínu. „Neměl by ses schovávat,” říkám. „Je to tvá velká chvíle, tvůj loft.“

„Ale co,” utrousí. „Nechám tu slávu Erikovi. Ten se na ni celý třese.” Za chviličku vidíme na obrazovce Erika, jak se v ochranné přilbě prochází po staveništi.

„Nerozumím ti,” říkám tiše. „Jestli si myslíš, že lofty jsou pro zazobané sráče, proč je tedy navrhuješ?”

„To jsi klepla hřebíček na hlavičku,” Jon se napije šampusu.

„Fakt je, že bych se mohl trhnout. Ale mám rád Erika. Věřil mi, dal mi první šanci, vede báječnou firmu…”

„Ty máš rád Erika?” nevěřícně kroutím hlavou. „No jistě.

Proto mě neustále přemlouváš, abych ho opustila.”

„Mám ho rád, je fajn. Je poctivý, loajální…” Jon stojí vedle mě chvíli mlčky a oči mu v tlumeném osvětlení jiskří. Já jsem neměl v úmyslu převrátit Erikův život vzhůru nohama,” řekne nakonec. „Neměl jsem to v plánu.”

„Tak proč…”

„Prostě ti nerozumí.” Jon se mi podívá přímo do očí.

„Nemá vůbec páru, co jsi zač.”

„Zato ty jo, jestli ti dobře rozumím,” odseknu ve chvíli, kdy se světa rozsvítí a celou místností se rozezní potlesk. Instinktivně poodstoupím od Jona a oba sledujeme, jak Erik znovu kráčí na pódium s aurou slávy, peněz a vrcholného úspěchu.

„Už víš, co je Mont Blanc?” ptá se mě Jon o něco rozverněji a bouřlivě při tom Erikovi tleská.

„Co je to Mont Blanc?” podívám se na něj podezíravě.

„Uvidíš.”

„Řekni mi to.”

„Kdepak,” vrtí hlavou a tiskne k sobě rty takovým způsobem, jako by se bránil smíchu. „Nesmím ti zkazit překvapení.”

„Řekni mi to!”

„Jone, tady jsi! Pomoc!” Oba se překvapeně podíváme na Avu, která se vynořila za námi. Je v černém kalhotovém kostýmku, nese plátěný vak a je očividně vyvedená z míry.

„Právě dorazily z Itálie okrasné kameny do akvária v pánské ložnici. Ale já se musím podívat do kuchyně na prostírání, nějaký zatracený pitomec si s ním pohrál… můžeš to udělat?” Vrazí Jonovi vak do náruče. „Trochu naaranžuj ty kameny do akvária. A musíš to stihnout do konce prezentace.”

„Žádný problém.” Jon se na mě podívá neproniknutelnýma, temnýma očima. „Nechtěla byste mi s tím pomoct, Lexi?”

Hrdlo se mi zúží tak, že téměř nemůžu dýchat To je pozváni. A výzva.

Ne. Musím říct ne.

„Ehm… ano.” Polknu. „Jistě.” Když se za Jonem prodírám davem a po schodech vystupuju do mezaninu, cítím téměř závrať. Nikdo si nás nevšiml. Všichni jsou soustředěni na prezentaci. Zamíříme do hlavni ložnice a Jon za námi zavře dveře.

„Takže,” praví.

„Hele,” nervozitou se mi v hlase ozvou ostré tóny. „Takhle to už dál nejde! Všechno to šuškání, plížení, pokusy… sabotovat mi manželství. Já jsem s Erikem šťastná!”

„Nejsi,” zavrtí hlavou. „Do roka ho opustíš,” Ta jeho sebejistota mi vážné leze na nervy.

„To ti piš, že neopustím,” odseknu. „Ještě za padesát let s ním budu!“

„Budeš se snažit, budeš se mu přizpůsobovat… ale na něj jsi přilíš svobodomyslná. Nakonec to už prosté nedokážeš snášet.” Prudce vydechne a roztrhne od sebe propletené prsty svých rukou. „Už jsem to jednou sledoval. A nemám žádnou chuť to vidět podruhé.”

„Díky za varování. Až se to stane, tak ti brnknu, platí? Miěl bychom jít na ty šutry.” Pohodím hlavou k pytli, ale Jon mě ignoruje. Hodí pytel na zem, s upřeným pohledem se ke mne blíží a ptá se: „Ty si skutečné na nic, vůbec na nic nevzpomínáš??“

„,Ne,” už jsem z odpovídání na tuto otázku opravdu unavená. „Kolikrát mám ještě říct, že se fakt nic nepamatuju.”

Je ode mé jenom pár centimetrů, pozorně studuje můj obličej a bůhví co tam hledá. „Ani minutu z té doby, kterou jsme strávili spolu… ani jediné slovo, které jsme si řekli… Musí

být přece něco, co ti vrátí paměť.” Krátce si promne čelo a zamračí se: „Říkají ti něco slunečnice?“

Bezděky pátrám v paničtí. Slunečnice. Slunečnice, Kdysi jsem přece…

Ne, je to pryč.

„Nic,” řeknu nakonec. „Jakože, slunečnice mám ráda, ale…“

„E. E. Cummíngs? Hranolky s hořčicí?”

„Nemám zdání, o čem mluvíš,” říkám bezradně. „Nic mi to neříká.” Je tak blízko, že cítím jeho dech na své kůží. Stále se mi dívá upřeně do očí.

„Ani tohle ti nic neříká?” Vezme mi obličej do rukou, pohupuje s ním a oběma palci mí tře kůží.

„Ne,“ polknu.

„Ani tohle?” Nakloní se ke mně a líbá mě na krk. „Nech toho,” říkám slabě, téměř to ani nedokážu vyslovit. A vlastně ani nechci. Dech se mi krátí. Na všechno ostatní zapomínám. Chci ho líbat. Chci ho políbit úplně jinak než Erika.

A pak se to stane, jeho rty jsou na mých a celé tělo mi napovídá, že je to správné. Správně mi voní. Správně mi chutná. Celý je správný. Cítím, jak mě jeho ruce objímají a pevně tisknou k sobě, cítím jeho drsné strniště. Oči mám zavřené, odplouvám do neznáma, takhle to má být…

„Jone?” Přes dveře zaslechnu Avin hlas a jako bych dostala elektrickou ránu. Odskočím od Jona, nohy se pode mnou ještě třesou a mezi zuby procedím: „Sakra!”

„Šššš!” Také vypadá trochu otřeseně. „Klid. Ahoj, Avo. Co se stalo?”

Kameny. Ano. To jsme sem přece přišli udělat. Sáhnu do pytle, začnu z něj vytahovat kameny a snaživě je házím do akvária, až voda cáká na všechny strany. Rybičky, chudinky, rejdí akváriem jako šílené, ale mně nic jiného nezbývá.

„Tak jak to jde?” strčí Ava hlavu do dveří. „Za chvilinku sem půjdu s hosty na prohlídku…”

„Bezvadně,” tvrdí jí Jon do očí. „Už to skoro máme.”

Jen co Ava zmizí, kopne do dveří a vrací se ke mně.

„Lexí,” sevře mi obličej do rukou, jako by mě chtěl rozdrtit nebo možná obejmout, případně obojí.“Kdybys věděla, jaká to jsou muka…“

„Nech toho!” Odtáhnu se a myšlenky se mi tříští jako v kaleidoskopu. „Jsem vdaná! Nemůžeme… prostě nemůžeš…,” prudce vydechnu a přitisknu si ruku k ústům, „Do háje. Do háje!“

To už se nedívám na Jona, ale na akvárium.

„Co je?” Jon se na mě nechápavé zadívá a pak sleduje můj pohled. „Ajajaj.”

Voda se už v akváriu uklidnila a všechny tropické rybičky poklidné plavou kolem kusů mramoru. Až na jednu s modrými pruhy, která plave na hladině bříškem vzhůru.

„Zabila jsem rybičku!” samým zděšením se rozhihňám.

„Bacila jsem ji do hlavy jedním šutrem.”

„Vážně.” Jon se jde podívat k akváriu. „Dobrá trefa.”

„Ale stojí tří sta liber! Co mám dělat? Hosté tu budou za chvilinku!”

»Tohle feng shui se nám myslím moc nepovedlo,” směje se Jon. „Já trochu zdržím Avu a ty rybičku někam vyhoď.” Vezme mě za ruku a chvíli ji drží. „Tohle není konec,” políbí špíčky mých prstů - a odejde a nechá mě tu samotnou s akváriem. Nervózně sahám do teplé vody a chytnu rybičku za cíp ocásku.

„Promiň mi, rybičko,” omlouvám se jí šeptem a snažím se druhou rukou zachytit odkapávající vodu. Utíkám do špičkově vybavené koupelny. Hodím rybku do zářivě bílé záchodové mísy a hledám splachovadlo. Ale žádné tu není. Tohle bude asi ta inteligentní technologie.

„Spláchnout,” zavelím nahlas a mávám rukama, abych zapojila senzory. „Spláchnout!”

Nic se neděje.

„Spláchnout’” křičím a pomalu upadám do zoufalství. „No tak, spláchnout.’” Ale v míse se nic neděje. Rybička se tam

vznáší bříškem vzhůru a proti bílému porcelánu se její modrá barva vyjímá ještě výrazněji.

Takhle to nemůže zůstat Jestli něco dokáže vyhnat zákazníka ze špičkového luxusního bytu, pak je to leklá rybička v záchodové míse. vytáhnu z kapsy mobil a projíždím seznam, dokud nenarazím na I To musí být on. Zmáčku rychlé vytáčení a za chvilinku se mi ozve: „Tady Jon.”

„Hodila jsem rybičku do mísy!” syčím. „Ale nejde to spláchnout!”

„Senzory by měly fungovat automaticky.”

„Já vím! Ale někde to vázne! A ta mrtvá rybička na mě odtud pořád tak kouká. Co mám dělat?”

„Jen klid. Jdi k panelu vedle postele. Tam to lze přepnout na ruční ovládání. Spláchni to odtud. Tak co, Eriku? Jak to jde?” Hovor se náhle přeruší. Jdu k posteli a vidím, že do stěny je zabudován přepínací panel. Digitální displej na mě výhružně zamrká a já bezděčně zaúpím. Jak může někdo bydlet v domě, kde je všechno složitější než v NASA? Proč se vůbec stavějí inteligentní baráky? Nebylo by lepší, kdyby byly hezké, přítulné a blbé?

Přejíždím prsty po tlačítkách a zmáčku „Menu”, pak

„Přechod na ruční ovládám”, pak „Možností” a pročítám seznam. „Teplota”… „Osvětleni“… kde tu mají „Koupelnu”? A kde „Splachování”? Jsem vůbec na správném panelu?

Najednou si všimnu dalšího panelu na druhé straně postele. Třeba je to tam. Rychle ho spustím a mačkám v podstatě na všechno, co tam mají. Za chvilku budu muset vytáhnout rybičku z mísy holou rukou…

Najednou se prudce napřímím. Z dálky slyším jakýsi divný zvuk, kvílení sirény. Co se to proboha…?

Přestanu mačkat na panel a pozorněji si ho prohlédnu, jakási slova se na něm rozsvítila červeně. Stav nejvyšší pohotovosti - zajistěte prostor. Mou pozornost upoutá náhlý pohyb u okna a vidím, jak se za sklem spouští kovová mříž.

Co se to -?

Jako šílená opět buším do panelu, ale ten na mě vyplázne jazyk -Nemáte oprávnění - a zase se vrací ke svému Stav nejvyšší pohotovosti -zajistěte prostor.

Propána. Co jsem to zase provedla?

Uháním ke dveřím ložnice a dívám se do prostoru pode mnou.

Nevěřím vlastním očím. Všude je chaos.

Siréna ječí stále hlasitěji. Na všech oknech, u obrazů i u vodního prvku se spouštějí kovové mříže. Všichni pracháči se tisknou do houfu uprostřed místnosti jako zajatci vyjma jednoho tělnatého muže, kterého to zavřelo u vodního pivku.

„Je to přepadení? Ozbrojené?” křičí hystericky žena v bílém kalhotovém kostýmku a nervózně se tahá za prsty. „Georgi, potýkej mé prsteny!”

„To je helikoptéra!” napíná uši prošedivělý muž.

„Poslouchejte! Na střeše! Jsme tu snadný cíl!”

S bušícím srdcem hledím na ten poprask a hrůzou zkamením.

„Vychází to z pánské ložnice!” zavřískne kdosi z Erikova doprovodu při pohledu na panel u krbu. „Někdo tam zapnul Nejvyšší pohotovost. Policie je už na cestě.”

Zničila jsem Erikovu slavnost. Ten mě zabije, zakroutí mi krkem…

A pak najednou veškerý hluk ustane. Rozhostí se ticho, jako by vyšlo sluníčko.

„Dámy a pánové,” řekne kdosi na schodišti a já otočím hlavu po hlase. Je to Jon. Drží v ruce dálkové ovládání, I než promluví k hos tům, mrkne krátce nahoru ke mně. „Doufáme, že se vám naše demonstrace bezpečnostního zařízení tohoto bytu líbila. Ujišťuju vás, že nám nehrozí žádný útok ani přepadení.”

Odmlčí se a pár lidí se nervózně zachichotá. V celé místnosti se začnou zvedat bezpečnostní mříže. „Nicméně,”

pokračuje Jon, „jistě víte, že v dnešním Londýně není pořádné bezpečnostní zajištění k zahození. U spousty nových bytů se o tom pouze mluví. A tak jsme se rozhodli, že to musíte vidět na vlastní oči. Za tento systém by se nemusela stydět ani MI5 - a zabudovali jsme ho sem na vaši ochranu.” Nohy se pode mnou podlamují úlevou. Zachránil mi život. Jon mluví dál a já se potácím zpátky do koupelny, kde v bělostné záchodové míse pořád pluje modrá rybička bříškem nahoru. Počítám do tří, vrazím ruku do vody, popadnu rybičku, otřesu se hnusem a str-čím ji do kabelky. Pak si umyju ruce, vyjdu ven a vidím, že Erik převzal slovo od Jona.

„… na tomhle malém dobrodružství jasně vidíte, že my v našem Modrém projektu rozumíme vašim potřebám dokonce lépe než vy sami,” právě halasí. „Nejste jenom naši zákazníci… jste přímo našimi partnery v dokonalém životním stylu.” Pozvedne sklenku: „Na naši prohJídku.”

Ustoupí stranou a z davu se ozve ulehčené brebentění a smích. Vidím, jak si žena v bílém bere od manžela tři masivní zlaté prsteny a navléká si je zase na prsty.

Počkám ještě pár minut a nenápadně se šourám po schodech dolů. Vezmu si od kolemjdoucího číšníka šampaňské a zhluboka se napiju. Do smrti nebudu sahat na žádný panel, nikdy. Ani na chcíplou rybičku. Ani do záchodu.

„Kočičko.1” Při zvuku Rosaliina hlasu nadskočím. Má na

sobě kratinké tyrkysové šaty s korálky a kozačky zdobené peříčky. „Propána! Nebylo to geniální? Zítra to bude ve všech novinách. Všichni teď nemluví o ničem jiném než o špičkovém bezpečnostním zařízení. Víš, že to stálo tri sta táců? Jenom sám systém?” Vida, tri sta táců, a rybičku to nespláchne ani za nic.

„Ano,” odpovím. „Báječné!”

„Lexi,” Rosalie se na mě zamyšleně zadívá. „Kočičko… mohly bychom si chvilku promluvit? O Jonovi. Viděla jsem, žes s ním před chvílí mluvila.”

Najednou ve mně hrkne. Všimla si snad něčeho?

„To máš pravdu!” snažím se nasadit bezstarostný tón.

„Ano, no, je to Erikův architekt, tak jsme si chvíli povídali o designu, a tak…”

„Lexi,” bere mě za ruku a odvádí kousek od brebentícího davu. Je mi jasné, že jsi dostala pecku do hlavy a tak dál.” Nakloní se ke mně blíž. „Ale, pamatuješ si něco o Jonovi? O jeho minulosti?”

„Ehm… ani ne.”

Rosalie se ke mně nakloní ještě o trochu víc. „Kočičko, asi to bude pro tebe menší otřes,” říká tichým zadýchaným hlasem.

„Před jistou dobou ses mi s něčím svěřila. Mezi námi děvčaty. Erikovi jsem pochopitelně nic neřekla…”

Strnu hrůzou, prsty se mi pevně sevřou kolem nožky skleněné flétny. Ona to ví?

„Já vím, že se tomu nechce příliš věřit, ale za Erikovými zády se mezi tebou a Jonem něco dělo.”

„Děláš si legraci?” V obličeji celá hořím. „Jakože… co tím vlastně myslíš?”

„No, ne že by se mi do toho nějak zvlášť chtělo…,” Rosalie se rozhlédne po místnosti a ještě víc se ke mně přikloní. „Jon za tebou pořád dolézal. Tak jsem si řekla, že bych tě měla varovat, kdyby se o to náhodou pokoušel znovu.”

Chvíli nevím, co na to říct. Dolézal?

„A co tím jako chceš říct?” vykoktám nakonec.

„To máš tak. Zkoušel to na nás na všechny.” Pohrdavě pokrčí nos.

„Jako že…,” nedokážu to ani vyslovit. „Jako že to zkoušel i na tebe?”

„Propánajána, to víš, že ano,” obrátí oči v sloup. „Že prý mi Clive nerozumí. V čemž má tedy pravdu,” dodá po chvilce.

„Clive je absolutní trouba. Ale to ještě neznamená, že Jonovi ochotně hupsnu do postele, kdykoli ho to napadne, že jo? A na Margo to zkoušel taky,” dodá a vesele zamává na ženu v zeleném na druhé straně místnosti. „Taková drzost! Že prý ji

zná lip než vlastní manžel a že si zaslouží víc a že prý je citlivá žena…a takové ty žvásty!” Opovržlivě mlaskne jazykem.

„Margo ho podezírá, že si vybírá vdané ženy a vypráví jim, co si podle jeho názoru přejí slyšet. Možná ho to nějak podivně baví-„ zarazí se, když si všimne mého strnulého obličeje.

„Kočičko! Tím se vůbec netrap! Není nic než otravná moucha, stačí ho prostě odehnat. Ale s tebou byl vážné vytrvaly. Asi si chtěl na tobě něco dokázat. Víš, jakože Erikova žena, a tak dál.” Zadívá se na mě. „Nepamatuješ si z toho něco?”

Kolem nás prochází Ava s nějakými hosty a Rosalie k nim vyšle zářivý úsměv, ale já nejsem schopná pohybu.

„Ne,” řeknu nakonec. „Vůbec na nic si nepamatuju.

Takže… co jsem tehdy udělala?”

„No pořád jsi mu opakovala, aby ti dal pokoj. Bylo to trapné. Nechtělas, aby se kvůli tomu rozhádal s Erikem, nechtěla jsi poslat loď ke dnu. Chovala ses úžasně důstojně, kočičko. Já bych mu už byla dávno vylila sklenku na hlavu! Drahoušku, musím pádit, protože si musím s Clivem promluvit o naší večeři. Zamluvil úplně špatný stůl, on je vážně absolutní pohroma…” Zarazí se a znovu se na mě podívá a tentokrát vypadá opravdu zneklidněně. „Není ti nic? Chtěla jsem tě jenom varovat…” „Není.” Pomalu přicházím k sobě. ,Jsem moc ráda, že jsi mi to řekla.“

„Je mi jasné, že bys mu na ty jeho řečičky nikdy nenaletěla“ Stiskne mi rameno.

„To víš, že ne!” nějak se mi podaří zasmát. „To je jasné.”

Rosalie odběhne do davu. A já stojím jako přibitá. Ještě nikdy jsem se necítila tak ponížená, jako hloupá a naivní husa. Věřila jsem mu každé slovo. Mazal mi med kolem pusy a já mu na to skočila.

Měli jsme tajný vztah… znám tě lip než Erik…

Prvotřídní žvásty. Využil mé ztráty paměti. Obalamutil mé, naprosto zmátl. A zatím jediné, co chtěl, bylo dostat mě do postele… jako trolej. V obličeji přímo hořím ponížením. Už je

mi jasné, že jsem nikdy žádný poměr neměla! Já nejsem nevěrný typ. Prostě nejsem.

Mám slušného manžela, který mě miluje. A nechala jsem si poplést hlavu. Málem jsem všechno zničila.

No ale s tím je konec. Už znám své priority. Párkrát se zhluboka napiju šampaňského. Pak vztyčím hlavu, bloumám davem, dokud nenajdu Erika, a zavěsím se do něj.

„Drahoušku, je to báječná oslava. Jsi úžasný.”

„Máme to myslím v kapse.” Vypadá už mnohem uvolněněji. „Bylo to o fous s tím alarmem. Ale Jon nás zachránil. Hele, támhle je. Jone!”

Jon kráčí k nám a já se k Erikovi ještě víc přimknu. Ani se na Jona nemůžu podívat. Erik ho poplácává po zádech a bere pro něj z podnosu další šampaňské. „Na tvé zdravízvolá. „Na Jona.”

„Na Jona,” opakuju stísněně a co možná nejméně se napiju šampaňského. Budu se prostě chovat tak, jako by vůbec neexistoval. Hodlám ho přehlížet.

Z kabelky na mě zapípá mobil. Vytáhnu ho a vidím na něm novou zprávu.

Od Jona.

Nevěřím vlastním očím. On mi píše zprávu přímo před Erikem?

Rychle si ji otevřu a čtu:

Old Canal House v Islingtonu, každý večer po šesté.

Máme si hodně co vyprávět Miluju tě. J. PS Zprávu vymaž.

PPS Cos udělala s tou rybičkou?

Zčervenám zlostí. V uších mi zní Rosaliina slova. Stačí ho prostě odehnat.

„To mi píše Amy!” řeknu Erikovi rezavým hlasem. „Měla bych jí asi odpovědět…”

Bez jediného pohledu na Jona začnu psát prsty nabitými adrenalinem odpověď.

Mno. Tak to bychom měli. Bavilo tě utahovat si z holky, která všem á ztratila paměť? Už mi řekli, jak trapně nadbíháš všem ženským. Já jsem vdaná, dej mi pokoj.

Pošlu textovku a vypnu mobil. Za chvilinku se Jon dívá zamračeně na hodinky a nenuceně se zeptá: „Kolik je hodin? Mně jdou asi napřed.“ Vytáhne mobil a dívá se na displej, jako by kontroloval čas, ale vidím jak palcem otevírá zprávu, jak si ji čte a jak sebou potom trhne.

Ha. Dobře mu tak.

Po chvíli se zřejmě vzpamatuje. „Jdou mi o šest minut napřed,“

oznamuje všem přítomným a mačká tlačítka mobilu.

„Jenom si nastavím správný čas…“

Nechápu, proč se vlastně omlouvá. Erik mu stejně nevěnuje žádnou pozornost. Za tři sekundy mi zase pípne mobil a já ho vytáhnu.

„Už zase ta Amy,” říkám otráveně. „Je prostě hrozná.” Kouknu na Jona, položím prst na tlačítko „delete” a on vytřeští ohromeně oči. Tak teď už zná pravdu, je jasné, že jenom hrál divadýlko.

„Je to opravdu dobrý nápad?” prohodí. „Mazat zprávu, aniž si ji člověk přečed?”

„Mě vážně nezajímá, co mi píše,” pohodím rameny.

„Vůbec jste si to nepřečetla, ani nevíte, co tam stálo…”

„Jak říkám,” usměju se na něj líbezně. „Je mi to řuk.” Zmáčknu „delete”, vypnu mobil a hodím ho do tašky.

„Takže!” Erik se otočí k nám a září nadšením. „Clarksonovi se sem ještě chtějí podívat zítra. Myslím, že to bude další prodej. To je šest jednotek jenom za dnešní večer.”

„Dobrá práce, drahoušku, jsem na tebe tak pyšná!” vykřiknu a exaltovaným gestem ho obejmu. „Miluju tě ještě víc než v náš svatební den.”

Enk se vyjeveně zamračí. „Ale ty si přece na náš svatební den nepamatuješ. Takže nevíš, jak jsi mě milovala tehdy.” Bože! To musí být pořád takový hnidopich?

„Chtěla jsem tím říct, že nehledě na to, jak jsem tě tehdy milovala..” snažím se zachovat klid, „tě dnes miluju mnohem víc.” Postavím sklenku na stůl, podívám se vzdorně na Jona a přitáhnu si Erikovu hlavu k polibku. K dlouhatánskému, téměř investigativnímu francouzáku typu „koukej, jak miluju svého manžílka, a navíc jsme si prímově užili v posteli, heč!“ Za chvíli se mi Erik pokouší vysmeknout, ale já nasadím pevný stisk a nepovolím. Když pak už i mně začíná docházet dech, uvolním stisk, otřu si ústa hřbetem ruky a rozhlédnu se místností, která se začíná prázdnit.

Jon je pryč.

PATNÁCT

Mé manželství. To je má priorita. Od této chvíle se soustředím na svůj vztah s Erikem a ostatní mě nezajímá.

Druhý den ráno si jdu ještě v mírném Šoku do kuchyně vzít z lednice k snídani zelený džus. Včera večer mi muselo přeskočit. Mám manžela, o jakém se mi ani nesnilo, a ani nevím, jak jsem k němu přišla. Proč bych něco takového riskovala? Proč bych se líbala s bůhvíjakým chlapem v opuštěné ložnici, i když mu z pusy kape samý med?

Do sklenice si naleju trochu zeleného džusu a trochu s ní zatočím v ruce, abych se podívala, jak v ní rejdí kousky zeleniny, což dělám každé ráno. (Vypadá to jako voda z rybníka a moc mi to nechutná, ale nedokážu zklamat Erika, podle něhož je zelený džus skoro tak skvělý jako loftový životní styl.) Pak si vezmu dvě vařená vejce a naleju si z konvice šálek čaje, který předtím uvařila Gianna. Už si pomalu zvykám na absolutně bezuhlohydrátový začátek nového dne. Každé ráno bez výjimky snídám vařené vejce, slaninu nebo bílkovou omeletu.

A pak si někdy cestou do práce, když už nemůžu vydržet hlady, koupím slaný rohlíček.

Posadím se a kuchyně na mě působí uklidňujícím dojmem. Ještě stále se z toho nemůžu vzpamatovat. Co kdybych zašla s tím Jonem o něco dál? Co kdyby mi na to Erik přišel? Mohla jsem všechno úplně zničit. Mám tohle manželství jenom pár týdnů a už s ním hazarduju. Musím o nepečovat. Jako o vzácnou juku.

„Brýtro!” Erik v modré košili přikvačí plný energie do kuchyně. Není divu. Včerejší zahájení prodeje bylo očividně zatím ze všech nejuspěsnějsi. „Vyspinkán dorůžova?”

„Jako mimino, díky!”

Zatím ještě nespíme společně, ani jsme se nepokusili o další kolo sexu. A mám-li tedy o své manželství pečovat, měla bych

přidat trochu fyzického kontaktu. Vstanu, abych si vzala pepř, a úmyslně se otřu o Erika. „Dneska ráno ti to ale sluší!” usměju se na něj.

„Tobě taky!”

Pohladím ho po bradě a Erik ke mně tázavě zvedne oči a položí mi ruku na ruku. Mrknu rychle k hodinám. Už není Čas, díkybohu.

Ne. Takhle jsem to nemyslela.

Musím být pozitivní. Sex s Erikem bude určitě báječný, já to vím. Možná bychom měli souložit potmě. A potichu.

„Jak se cítíš?” ptá se Erik a záhadně se přitom usmívá.

„No prima! Akorát mám trošku fofr,” blesknu po něm úsměvem a rychle do sebe hodím šálek čaje, než mě stačí požádat o rychlovku před kuchyňským sporákem. Zdá se, že díkybohu sdělení pochopil. Nalévá si šálek čaje a vytáhne z kapsy pípající BlackBerry.

Jé!” vykřikne potěšené. „Právě jsem na aukci získal bednu Lafite Rotschild 88.”

„Páni,” řeknu nadšeně. „To se ti povedlo, drahoušku!”

„Jedenáct set babek,” podotkne. „To bylo teda terno.”

Jedenáct set babek?

„A… kolik to je lahví?” zajímám se.

„No bedna,” zamračí se, jako že jak se tak může někdo ptát. „Dvanáct.”

Dojde mi řeč. Jedenáct set babek za dvanáct lahví vína? To mi tedy promiňte, ale tady není něco… v pořádku. Ví on vůbec, kolik je takových jedenáct set liber? Za to se dá koupit sto lahvi vína. A nebudou to žádné patoky. A ještě mi pár drobných zbude.

„Není ti něco, Lexi?”

„Ale ne,” přijdu zase k sobě. „Jenom jsem se zamyslela… to jsi měl velké štěstí!” Vypiju poslední doušek čaje, obléknu si sako a vezmu diplomatku. „Ahoj, drahoušku.”

„Nazdar, miláčku.” Erik jde ke mně a na rozloučenou se políbíme.

Už si na to začínám pomalu zvykat. Hodím si sako přes ramena a už jsem ve dveřích, když mě něco napadne.

„Hele, Eriku,” říkám co nejnenuceněji. „Co je to Mont Blanc?” „Mont Blanc?” Erik se obrátí a zadívá se mi překvapeně do očí. „To si děláš legraci. Ty si pamatuješ na Mont Blanc?”

Ach jo. Asi jsem si vážně naběhla. Nemůžu mu přece říct:

„Kdepak, tohle mám od Jona.”

„Ne že bych si na to přímo vzpomněla,“ improvizuju. „Ale to jméno se mi najednou vybavilo a měla jsem takový pocit, že má dost velký význam. Znamená to něco… speciálního?”

„Uvidíš sama, drahoušku.” Na Erikově obličeji se rozlévá výraz čiré blaženosti. „Na všechno si jednou vzpomeneš. Teď už ti nic dalšího neřeknu. Ale je to určitě dobré znamení!”

„Možná!” snažím se reagovat se stejným nadšením. „Tak zatím ahoj!” Cestou z kuchyně se to snažím rozlousknout. Mont Blanc. Lyžování? Nebo ta luxusní pera? Vysoká hora se sněhovým čepcem? To tedy vážně netuším.

Vystoupím z metra na Vktoria, koupím si rohlík a cestou z něj uždibuju. Ale čím víc se blížím k firmě, tím menší hlad cítím. Naopak se mi začíná svírat žaludek. Stejný pocit, jako když se mi příšerně nechtělo do školy.

Fi jsem si už možná získala, ale nikoho jiného. A před Simonem Johnsonem jsem to pěkně zvrtala a zatím nic nezvládám… Když zahlédnu budovu, ztěžknou mi strachem nohy. No tak, přemlouvám se. Bude to fajn. Jenomže nebude.

No tak třeba nebude, ale stejně mi nic jiného nezbývá.

Seberu veškerou odvahu, nedojedený rohlík hodím do odpadkového koše a projdu vstupními skleněnými dveřmi. Cestou do kanceláře nikoho nepotkám, posadím se za stůl a přitáhnu si stoh dokumentace. Přitom si povšimnu poznámky

ze včerejška: Projednal obrat s Byronem. Možná je na to vhodná doba. Zvednu sluchátko a chci vytočit jeho linku, když někdo zaklepe na dveře.

„Prosím?”

„Ahoj, Lexi,” do místnosti vchází Debs v tyrkysovém kardiganu

zdobeném korálky a v denimové sukni, s obálkou v ruce.

„Aha,” trochu se leknu. „Ahoj, Debs.”

„Jak se máš?” ptá se rozpačitě.

„No… dobře.” Dveře se rozletí a před nimi stojí Fi s Garolyn a obé vypadají mírně rozpačitě. „Ahoj!“ zdravím je překvapené. „Stalo se něco?”

„Vyprávěla jsem jim, co jsi mi řekla,” vysvětluje Fi, „včera večer jsme si zašly na skleničku.”

„Ono nám to nedošlo,” říká Debs kajícně. „Nedaly jsme ti šanci. Prostě jsme předpokládaly, že jsi pořád taková…,” zatěká očima kolem sebe.

„Mocí posedlá potvora,” doplní Carolyn s kamennou tváří.

„Takže nás to trochu trápí.” Debs se kouše do rtů a rozhlíží se po ostatních. „Že jo?”

„Nic si z toho nedělejte,” přinutím se k úsměvu. A najednou, před těmi třemi děvčaty, se cítím ještě opuštěnější než předtím. Byly to mé kamarádky, bývaly jsme vždycky čtyři. Ale poslední tři roky jsem s nimi netrávila večery, nesmála se s nimi a nepovídala si, a tohle už jakživ nedohoním. Z nich se stalo trio a já jsem se ocitla na okraji.

„Takže jsem ti chtěla dát tohle.” Debs přistoupí k mému stolu a celá zrůžovělá mi předá obálku. Otevřu ji a vytáhnu bílou tuhou kartičku s vyrytými písmeny. Pozvánka na svatbu.

„Doufám, že si uděláte čas.” Debs zastrčí ruce do kapes.

„Oba s Erikem.”

Je mi to strašně trapné. Reč jejího těla mluví jasně. Je to poslední věc, o niž by stála.

„Hele, Debs, nemusíš mě zvát. Je to skutečně od tebe hezké…” zrudnu a vracím kartičku do obálky. „Ale víš, není to nutné…”

„Ale je,” položí ruku na mou, stiskne ji a já se na ni podívám. Má stejné oči jako kdysi - temně modré s dlouhými rasami natřenými silnou vrstvou maskary. „Byla jsi jednou z mých nejlepších kamarádek, Lexi. Já vím, že se leccos změnilo, ale měla bys tam být.”

„No tak… díky,” zašeptám nakonec. „Přijdu ráda.” Obracím v ruce pozvánku a prsty přejíždím po vyrytých písmenech. „Jak se ti podařilo přimět matku, aby na poslední chvíli rozšířila počet hostů?”

„Málem mě zabila,” vyhrkne Debs a já se rozesměju.

„A taky ti hrozila, že ti zarazí kapesné?”

„Jo!“ vykřikne Debs a všechny se rozhihňáme. Debsina máma jí tím vyhrožovala, co ji znám — dokonce i dlouhá léta poté, co už od ní Debs žádné kapesné nedostávala.

„Taky jsme ti koupily pár muffinů,” vloží se Fi. „Jako omluvu za včerejšek…” Zarazí se, když někdo zaklepe na dveře. Stojí v nich

Simon Johnson.

„Simone!” trhnu sebou. „Neviděla jsem vás tam!”

„Dobrý den, Lexi,” usměje se. „Měla byste chvíli?”

„Tak my už půjdeme,” prohodí Fi a vystrkuje ostatní ze dveří. „Díky za… ehm… informace, Lexi. Moc nám to pomohlo.”

„Ahoj, Fi!” vděčně se na ni usměju.

„Nehodlám vás dlouho zdržovat,” říká Simon a zavírá za děvčaty dveře. „Jenom jsem vám přinesl finální rozbor k pondělní schůzi. Zatím držet v největší tajnosti. Z tohoto oddělení o tom víte jenom vy a Byron.” S materiály v ruce přistoupí k mému stolu. „Spolehněte se,” přikývnu jako správná manažerka. „Díky.” Když od něj beru složku, všimnu si v pravém horním rohu nenápadné poznámky „Červen 07” a

mám zvláštní předtuchu, že to nevěstí nic dobrého. Pořád nemám sebemenší představu, co má ten červen 07 vlastně znamenat. Celé včerejší odpoledne jsem pátrala ve vlastních materiálech, ale nic jsem tam k tomu nenašla. Ani na počítači, ani ve složkách, vůbec nikde.

Měla jsem se zeptat Byrona, to je jasné. Jenomže na to jsem moc hrdá. Chtěla jsem na to přijít sama.

„Už se těším!” poplácám rukou složku a doufám, že vypadám přesvědčivě.

„Dobře. Tak v pondělí přesně ve dvanáct v zasedací síni. Několik neexekutivních ředitelů přijde jenom na několik minut. Déle se zdržet nemůžou.”

„Budu tam,” usmívám se sebejistě. „Díky, Simone.”

Jen co za Simonem zapadnou dveře, vrhnu se na složku. První stránka je nadepsaná „Shrnutí” a já ho rychle přeletím očima. Červen 07… zásadní restrukturalizace… přestavba jako reakce na situaci na trhu… důkladně promyslet…

Po pár sekundách se zničeně sesunu na židli. Ani se nedivím, že s tím dělají takové tajnosti. Celá společnost se má od základů změnit. Spojíme se s firmou na domácí elektroniku… několik oddělení zcela zrušíme… přejíždím očima dál.

… v souvislosti s dlouhodobým obratem… plánuje rozpustit…

Cože?

Čtu ta slova znovu a znovu.

Zamrazilo mě. Strnule sedím na židli a znovu si pročítám zmíněné řádky. To nemůže… to nemůže znamenat to, co si myslím, že to

znamená…

Adrenalin ve mně stoupá, vyskočím na nohy a letím ke dveřím a pak chodbou. U výtahů stojí Simon a mluví právě s Byronem.

„Simone!” lapám v děsu po dechu. „Mohla bych s vámi na chvilinku mluvit?”

„Lexi,” podívá se na mě a vidím, že se mu na čele vytvořila zlostná vráska.

„Chci si jenom,” rozhlížím se kolem, abych se ujistila, že nás nikdo neuslyší, „ujasnit pár věcí. To je plán na zrušení oddělení podlahových krytin.” Klepnu na materiály, které držím v nice. „Snad to neznamená… jistě tím nechcete říct…”

„No konečně jí to došlo.” Byron si založí ruce na prsou a kroutí hlavou s takovým pobavením, že mám chuť mu jednu vrazit. On to věděl?

Simon si povzdychne: „Lexi, tohle už jsme probírali mnohokrát, to jistě víte. Trh je prostě nemilosrdný. Dělala jste s obratem divy, to všichni oceňujeme. A taky vás odměníme. Ale to oddělení je neudržitelné.”

„Copak se můžete zbavit podlahových krytin? Vždyť Deller Carpets s nimi stojí a padá! Takhle tato společnost začínala!“

„Tiše!” okřikne mě Simon sotto voce a rozhlédne se po chodbě. „Lexi, nebudu tolerovat takové vměšování. To je vysoce neprofesionální?“

„Ale…”

„Vy se nemáte čeho bát. S Byronem dostanete nové funkce ve vedení podniku. Všechno je velmi pečlivě propracováno. Na tohle teď nemám čas.” Přijede mu výtah a on do něj nastoupí.

„Ale Simone,” zkouším to ještě jednou, „nemůžete přece vyhodit celé oddělení…” Příliš pozdě. Výtah se za ním zavřel.

„Tomu se neříká vyhodit?“ uslyším za zády cynický Byronův hlas. „Tomu se říká stát se nadbytečným při reorganizaci. Používejte správné termíny.”

„Jak to, že proti tomu nic neděláte?” otočím se k němu dopáleně. „A jak to, že jsem o tom nic nevěděla?”

„Aha, já jsem vám to neřekl?” Byron mlaskne jazykem v předstírané lítosti. „Pardon, Lexi. To víte, jak má člověk vědět, kde začít, když jste zapomněla… však víme. Všechno.”

„A kde jsou k tomu materiály? Jak to, že jsem je neviděla dřív?” „Třeba jsem si je vypůjčil,” pohodí rameny a chvátá ke své pracovně. „Čao!”

„Ne! Moment!” předběhnu ho a zavřu za ním dveře. „Já tomu nerozumím. Proč chtějí toto oddělení odstřihnout?”

„Podívala jste se na poslední čísla z obratu?” Byron obrátí oči v sloup. „Vždyť šla nahoru!” uklouzne mi, i když vím, že na to jdu špatně.

„O tři procenta!“ ohrne Byron opovržlivě nos. „Koberec je zastaralá věc. Povedlo se nám uzavřít jenom pár smluv. Nepodařilo se nám proniknout na trhy s jinými podlahovými krytinami. Podívejte se konečně pravdě do očí. Je konec.”

„Ale nemůžeme přece jen tak, zničehonic, rozpustit celé oddělení. Ty původní motivy na kobercích jsou přece klasika! A co třeba… předložky?”

Byron se na mě chvíli dívá, jako by nevěřil vlastním očím, a pak zařve smíchy.

„Jste k popukám, víte to?”

„Cože?”

„Víte, že to opakujete pořád dokola? Už na první schůzi jste blábolila na téma ,Místo koberců bychom mohli dělat předložky’.′.″ Pisklavým hláskem se mě snaží napodobit. „Jděte se s tím bodnout.”

„Ale všechny budou bez práce. Do jedné!”

„Mno, rve mi to srdce.” Posadí se za stůl a ukáže mi na dveře.

„Mám práci.”

Jste parcbant,“ říkám roztřeseným hlasem. Vyjdu ven, prásknu za sebou dveřmi a v ruce stále svírám písemnou zprávu. Dýchám tak rychle, jako bych se dusila. Musím si celou zprávu přečíst. Musím vymyslet…

„Lexi!” Trhnu sebou a instinktivně si přitisknu písemnou zprávu na prsa. Ve dveřích hlavní kanceláře stojí Fi a kývá na mě. „Pojď si vzít muffin.”

Chvíli na ni němě zírám.

„No tak!” směje se. „Simon Johnson už vypadl, ne?”

„No… to ano,” přisvědčím chraplavě. „Už ano.”

„No tak pojď sem! Už na tebe všechny čekáme!”

Nemůžu odmítnout. Musím vypadat normálně, chovat se přátelsky, i když jsem na pokraji zhroucení.

Fi mě popadne za ruku - a já ji následuju do hlavni kanceláře a jsem téměř v šoku. Mezi dvěma petlicemi na okně je natažený plakát „VÍTEJ ZPÁTKY, LEXI!!!”. Na kartotéce stojí talíř s muffiny a dárkový košík Avedy.

„Vlastně jsme tě ještě ani pořádně mezi sebou nepřivítaly,” říká mírně zrůžovělá Fi. „Kromě toho ti chceme říct, že jsme moc rády, že ses uzdravila po té havárii.” Pak se obrátí k ostatním v místnosti. „Pro ty, které ještě nevědí, že se Lexi vrátila, chci říct, že podle mě se po té bouračce všechno změnilo. Vím, že z ní bude fantastická šéfová a všechny budeme za ní stát. Na tebe, Lexi.”

Pozvedne hrneček s kávou a celá místnost se roztleská.

„Děkuju vám všem,” říkám s brunátným obličejem. „Je to od vás… moc hezké.”

A to mají být zanedlouho všechny na dlažbě. A nemají o tom vůbec zdání. A koupily mi muffiny a dárkový košík.

„Vezmi si s námi kafe,” postrčí mi Fi hrneček. „Já ti vezmu ta lejstra,”

„Ne!” vyjeknu a přitisknu si je k sobě. Je to dost… důvěrné…”

„Jsou tam naše prémie, co?” zašklebí se na mě vesele Debs a šťouchne mě. „Tak se snaž, aby stály za to… potřebuju novou

kabelku!”

S námahou se mi podaří usmát. Je to jako zlý sen.

A ten trvá, ještě když v půl sedmé odcházím z práce. Na přípravu obhajoby oddělení podlahových krytin mám celý víkend. A to téměř nevím, kde je ten problém, natož abych ho uměla vyřešit. Než se mi podaří zmáčknout tlačítko do přízemí, prosmýkne se za mnou Byron v kabátě.

„Domácí úkoly?” povytáhne obočí, když vidí, jak mi aktovka praská ve švech.

„Musím to oddělení nějak zachránit,” řeknu krátce. „O víkendu se budu snažit najít nějaké řešení.”

„To si děláte legraci,” Byron kroutí nevěřícně hlavou.

„Copak jste si, Lexi, nepřečetla ten návrh? Pro vás i pro mě to tak bude mnohem lepší. Právě sestavují nový strategický tým, v němž budeme mít větší pravomoci a více možností…”

„Co na tom záleží!” vykřiknu téměř nepříčetně. „Když naši přátelé přijdou tím pádem o všechno?”

„Pláču, pláču sůl, mám už slanej důl,” vysmívá se mi Byron.

„Však si něco najdou.” Chvíli váhá, pozorně si mě prohlíží a pak dodá: „Zajímavé je, že předtím vám na nich vůbec nezáleželo.” Chvilku mi trvá, než mi jeho slova dojdou. „Co tím myslíte?” „Před tou havárkou jste se chtěla oddělení taky zbavit. Vždyť byste rozhodně netratila. Dostaneme víc moci, víc škváry… Copak jde něco takového zahodit?”

Roztřesu se zimou.

„Já vám nevěřím,” zadrhávám se. „Nevěřím vám. Nikdy

bych své přátele neprodala.”

Byron se na mě dívá s výsměchem.

„Bez mrknutí oka, Lexi. Nejste anděl. A proč byste taky byla?”

Otevřou se dveře a Byron vystoupí.

*

Jedu do obchodního domu Langridge‘s a jako v mlze kráčím do oddělení osobních nákupů. V šest mám schůzku se svou osobní nákupčí Ann. Podle manuálu k ní chodím jednou

za tři měsíce, Ann mi vybere pár „kousků” a pák vymýšlíme

„vzhled” na danou sezonu.

„Lexi? Jak se máte?” zavolá na mě kdosi, když přicházím k recepci. Ann je drobná dívka s nakrátko ostříhanými vlasy, v úzkých černých kalhotách a navoněná parfémem, z něhož se mi dělá zle. „Strašně mě vzalo, když jsem slyšela o vaší nehodě’.”

„Už je mi dobře, děkuju. Úplně jsem se uzdravila,” nucené se usměju.

Neměla jsem sem chodit. Nevím, co tu vlastně hledám.

„Dobře! Takže, mám tu pro vás pár skvostných kousků a ráda bych, abyste se na ně podívala.” Ann mě vede do kabinky a pateticky máchne rukou k dlouhé řadě ramínek. „Najdete tu pár nových siluet a stylů, ale podle mě jsou pro vás přímo stvořené…”

O jakých nových stylech a siluetách tu mluví? Barvy jsou nijaké. Takových mám plný šatník.

Ann mi předvádí jedno sako za druhým, hovoří o kapsách a délkách, ale já neslyším ani slovo. V hlavě mi začíná bzučet myšlenka jako polapený hmyz a je stále hlasitější…

„Nemáte něco úplně jiného?” přeruším ji rázně. „Aby to mělo tak trochu… jiskru?“

„Jiskru?” opakuje po mně Ann, jako by se obávala, že se přeslechla. Trochu zaváhá a pak sáhne po dalším bezovém saku. „Je elegantní a má šmrnc…”

Vyběhnu z kabinky do prodejního prostoru i pocitem, že se trochu dusím. V uších mi hučí. Trochu se obávám, že mi asi přeskočilo. „Tyhle,” sáhnu po minišatech se zářivými purpurovými flíčky. „Ty jsou prima. Do klubů jako dělané,”

Ann vypadá, že to s ní brzy sekne.

„Lexi,” ozve se nakonec. „Tohle se podle mě vašemu stylu zcela a naprosto… vymyká.”

„Právě naopak,” postavím si hlavu a přihodím ještě stříbrnou minisukni. „A tohle.”

Něco podobného bych si vybrala v New Looku, jenomže tady je to očividně miliónkrát dražší.

„Lexi,” Ann si přitlačí prsty ke kořeni nosu a několikrát se zhluboka nadechne. „Jsem vaše stylistka a vím, co vám sedí. Vy nosíte velmi praktický, atraktivní a profesionální styl, který jsme jistou dobu vybrušovali…”

„Jenže mě to už přestalo bavit. Připadám si v něm pitomě.” Vytrhnu jí béžové šaty bez rukávů z náruče a zvednu je do výšky. „Taková prostě nejsem, prostě ne.”

„Ale jste, Lexi.”

„Nejsem! Potřebuju trochu vzruchu. A pár barviček.”

„Ale už radu let jste byla navýsost spokojená s béžovou a černou.” Ann zatne zuby. „Lexi, při naší první schůzce jste mi výslovně řekla, že si přejete jednoduchý a funkční šatník v neutrálních barvách…”

„Možná tehdy, že?” Snažím se krotit své rozčílení, ale tenhle den se nejspíš absolutně nic neobejde bez potíží a rozruchu. „Změna je prostě život. Možná jsem se skutečně změnila.”

„Tohle,” strčí mi Ann pod nos další béžový kostýmek zdobený drobnými zažehlenými záhyby. „Tohle jste vy.”

„Ani náhodou!”

„Jste!”

„To nejsem já! Nejsem! Já prostě taková nejsem! S tou ženskou nemám nic společného!” V očích mě pálí slzy. Z náhlého popudu si začnu vytrhávat sponky z drdolu. „Já nejsem člověk, který chodí od rána do večera v béžových kostýmcích! Já nejsem člověk, který nosí pouze drdol. Já nevyhazuju za víno tisíc babek, já… nezaprodávám své přátele..“

Teď už se dusím vzlyky. Drdol se mi nepodařilo zcela rozpustit, takže mi po stranách obličeje poletují pramínky vlasů jako nějaké divožence. Celý obličej mám mokrý od slz. Otírám si oči hřbetem ruky a Ann mi zděšeně rve z náruče bezové šaty.

„Do Armaniho se nebrečí!” zaječí na mě.

„Klidně si ho vemte!” Vrazím jí šaty do rukou. „A strčte si ho za klobouk.” A bez dalších řečí prásknu dveřmi.

*

V přízemí se posadím do kavárny, poručím si horkou čokoládu a vytahuju si přitom z vlasů zbytek sponek. Pak si objednám ještě jednu a k ní navíc koblihu. Po chvíli, když se mi všechny uhlohydráty uvelebí pěkně v žaludku jako příjemný hřejivý polštářek, se cítím mnohem lip. Musím na něco přijít, musím. Budu na tom dělat celý víkend, najdu nějaké řešení a zachráním oddělení…

V kapse mi zapípá mobil a vytrhne mě z úvah. Vytáhnu ho a mám tam esemesku od Erika.

Jak se máš? Ještě pořád pracuješ?

Při pohledu na ni jsem najednou dojatá. Abych pravdu řekla, vážně mě to dostalo. Erik se o mě tak stará. Myslí na mě.

Jedu domů, napíšu mu. Moc se mi po tobě stýskalo!

To trochu přeháním, ale vypadá to dobře.

Mně se taky stýskalo! přijde mi okamžitě.

Já věděla, že manželství stojí za to. A už je to tady. Máte někoho, kdo má o vás zájem, když jste na dně. Někoho, kdo vám zvedne I náladu. Už jenom psaní esemesek Erikovi mě zahřívá mnohem víc než celá čokoláda. Právě přemýšlím, co mu odpovím, když na mě mobil znovu pípne. Co bys řekla na Mont Blanc??:):)

Už zase ten Mont Blanc. Co to jeř Koktejl, kupříkladu? Každopádně se to nějak těsně váže k Erikovi. A existuje jenom jediný způsob, jak na to přijít.

Super! odepisuju. Už se těším!

Popadnu kabelku, vyběhnu z Langridges a mávám na taxi.

Domů pofrčím za dvacet minut, během nichž jsem zdolala tři dokumenty, které jsem si vzala z práce, jeden pochmurnější

než druhý. Za celou dobu provozu na tom nebyl prodej koberců nikdy hůř, zatímco všechna ostatní oddělení naopak prosperují. Nakonec zavřu složky, zadívám se z okénka automobilu a mozek mi pracuje na plné obrátky. Kdyby se mi podařilo vymyslet nějakou akci na záchranu… vím, že značka Deller Carpets má dosud svou cenu…

„Zlato!” vytrhne mě taxikář z mého sněni. „Už jsme tady.’”

„A, vida. Díky.” Vytahuju peněženku, když mi znovu zapípá mobil

Už jsem připravený!

Je připravený? Začíná to být čím dál záhadnější.

Právě jsem přijela! Za minutku jsem u tebe! naťukám rychle a platím taxikáři za svezení.

Všude v bytě je tlumené světlo a osvětlení je, jak tak koukám, nastavené na Svádění. Tichounce, téměř neslyšně hraje hudba. Jinak je naprosté ticho.

„Ahoj!” volám napjatě a věším si kabát na věšák.

„Ahoj!”

Erikův vzdálený hlas přichází zřejmě z ložnice. Z mé ložnice.

No tak, oficiálně to bude asi naše ložnice.

Mrknu se do zrcadla, jak vypadám, a rychle si projedu rozcuchané vlasy kartáčem. Pak kráčím přes obývací prostor k ložnici. Dveře jsou malinko pootevřené, ale dovnitř nevidím. Chvíli tam přešlapuji! a přemyslím, co to má krucinál znamenat. Pak do dveří malounko strčím. Ty se rozletí a při pohledu dovnitř málem zaječím. Tohle je Mont Blanc? Tohle je Mont Blanc?

Erik leží na posteli. Naprosto nahý. Vyjma obrovského šlehačkového kopce navršeného na genitáliích.

„Ahoj, drahoušku.” S významným mrknutím povytáhne obočí a očima ukáže dolů. „Můžeš se na to vrhnout!”

Na tohle?

A mám se na to vrhnout?

Neschopná pohybu civím na bílý šlehačkový kopec. Všechny buňky v mém těle se na něco takového rozhodně odmítají vrhat.

Jenomže mám podivné tušení, že jen tak se otočit k Mont Blanku zády asi nepůjde. Nemůžu ho tak jednoznačně odmítnout. Nakonec je to můj manžel. A tohle nejspíš… jaksi… děláme. Achich ouvej, jeminkote….

Šinu se k té šlehačkové baště s maximami obezřetností.

Téměř

podvědomě natáhnu prst, trošku naberu a strčím to do úst.

„Ono je to… sladké.’” žasnu hlasem ochraptělým nervozitou.

„Nízkokalorické,” prohlásí k mému uklidnění Erik a zářivě se na mě přitom usmívá.

Ne. Ne. Nezlobte se na mě. Ale to je… To se mi snad jen zdá. Na tohle vážně nemám. Musím si vymyslet nějakou výmluvu…

„Točí se mi hlava!” vyrazí ze mě bez rozmýšlení. Přitisknu si ruku na ústa a couvám od postele. „Proboha! Na něco jsem si vzpomněla!”

„Vzpomněla?” Erik se okamžitě posadí.

„Ano! Zničehonic jsem si vzpomněla na… naši svatbu. Najednou jsem viděla tebe a mě, ale bylo to tak živé, až mi to vyrazilo dech…”

„Posaď se, drahoušku!” Erik starostlivě vraští obočí.

„Hlavně klid. Možná si vzpomeneš ještě na něco.”

Vypadá tak nadšeně, že se za svou lež hluboce stydím. Ale je to zase o dost lepší než mu říct pravdu, že jo?

„Asi bych si měla jít někam na chvíli lehnout, pokud ti to nevadí.” Otočím se rychle ke dveřím a jednou rukou si zakrývám oči, abych už to šlehačkové návrší neviděla. „Promiň, Eriku, když sis dal tolik… práce…”

„Ale, drahoušku, to vůbec nevadí! Já půjdu s tebou…” Erik se chystá vstát z postele.

„Ne!“ téměř zaječím hrůzou. „Ty se zatím… s tím nějak vyrovnej. Já budu v pořádku.”

Než stačí něco říct, vyběhnu ven a praštím sebou na velkou krémovou pohovku. Hlava se mi točí, jestli úlekem z Mont Blanku nebo po těžkém dni… ani nevím. Vím pouze, že se chci zachumlat pod deku a zapomenout na celý svět. S touto částí svého života si vážně nevím rady. Koneckonců, ani s ostatními.

ŠESTNÁCT

Kdykoli se podívám na Erika, vidím hned kopec Šlehačky. Včera v noci se mi zdálo, že je Erik celý ze šlehačky. Moc hezký sen to tedy nebyl.

Díkybohu, že jsme se tento víkend příliš neviděli. Erik připravoval firemní večírek a já jsem se zoufale snažila vymyslet nějaký plán na záchranu oddělení. Prokousala jsem se všemi smlouvami za poslední tři roky. Proceda jsem zprávy našeho dodavatele. Odezvy našich zákazníku. Abych pravdu řekla, žádná velká sláva to není. Loni jsem dosáhla jistého úspěchu, když se mi podařilo uzavřít smlouvu s novou softwarovou společností, což byl docela oříšek, a právě tím jsem asi tak oslnila Simona Johnsona. Ale to vážně nestačí.

Nule se blíží nejen zájem zákazníku, ale prakticky celé naší firmy. Z reklamy a rozpočtu dostáváme jenom zlomek toho, co ostatní odděleni. Ani žádnou podporu prodeje. Na ředitelské schůzi, která probíhá jednou týdně, přichází naše oddělení na řadu až úplné poslední. Jako by bylo u této společnosti Popelkou.

Ale jestli to bude na mně, tak se to všechno změní. Přes víkend jsem vypracovala něco, co naše oddělení zázračně vzkřísí. Potřebuju jenom trochu peněz, důvěry, snížit mírně ceny — ale jsem si jistá, že prodej oživit dokážeme. I Popelka se dostala na bál, že? A já budu její kmotřičkou vílou. Nic jiného mi ani nezbývá. Nemůžu přece dovolit, aby se všechny mé kamarádky dostaly na dlažbu.

Ach Bože. Žaludek se mi svírá nervozitou. Jedu taxíkem do práce, vlasy mám pevně stažené do drdolu a na klíně mi leží prezentace. Za hodinu začíná schůze. Všichni ředitelé budou hlasovat pro zrušení oddělení. Ale já se nedám. Jinak totiž…

Ne. Na to, co by bylo jinak, nebudu teď raději ani myslet. Musím to dokázat, prostě musím… Zazvoní mi telefon a já jsem tak napjatá, že málem vyskočím ze sedadla.

„Prosím?”

„Lexi?” zapípá tichý hlásek. „Lexi, tady Amy. Máš čas?”

„Amy!” vykřiknu překvapeně. „Ahoj! No vlastně právě někam jedu…”

„Mám problém.” Přeruší mě. „Musíš přijet. Prosím.”

„Problém?” opakuju znepokojeně. „A jaký problém?”

„Prosím, přijeď.” Mluví nejisté a třese se jí hlas.

„Jsem v Notting Hill.”

„V Notting Hill? A proč nejsi ve škole?”

„Počkej chvíli.” Amy se s někým nesrozumitelně domlouvá a pak řekne: „Mluvím se starší sestrou, jo? Přijede za mnou.” Pak se vrátí ke mně: „Prosím, Lexi. Přijeď sem. Dostala jsem se do menší kaše.” Ještě nikdy se mnou Amy takhle nemluvila. Je skutečně zoufalá.

„Co jsi provedla?” Horečně přemítám, do jakých potíží se mohla dostat. Drogy? Vymahači dluhů?

„Jsem na rohu Ladbroke Grove a Kensington Park Gardens. Za jak dlouho tu můžeš být?”

„Amy…,” chytnu se za hlavu. „Ted zrovna nemůžu! Jedu na strašně důležitou schůzi. Nemůžeš zavolat mámě?”

„Ne!” Amy zděšením vyjekne. „Slíbilas mi to. Slíbilas mi, že můžu kdykoli zavolat, že jsi má starší sestra, že mi vždycky pomůžeš.”

„Ale tím jsem rovnou nemyslela… já mám teď prezentaci…” Najednou mi dojde, jak chabé jsou to důvody. „Hele, kdykoli jindy, ale…“

„Jistě,” najednou má hlásek malé holky. Jako by jí bylo deset. „Klidně si jdi na tu schůzi. Nedělej si starosti.”

Dusím se provinilostí. Opepřené frustrací. Proč mi nezavolala včera večer? Proč si musí vybrat právě tu chvíli, kdy musím být úplné jinde?

„Amy, řekni mi, prosím tě, co se stalo?“

„To je už jedno. Jeď si na tu schůzi. Promiň, že jsem tě obtěžovala.”

„Počkej! Dej mi vteřinu, abych si to promyslela.“ Upřu prázdný pohled z okna, zmítaná stresem, nerozhodností.,. Do začátku schůze zbývá čtyřicet pět minut. Nemám čas, prostě nemám.

Možná bych to stihla, kdybych tam vyrazila rovnou. Na Nottirig

Hill to mám jenom deset minut. Na druhé straně nemůžu riskovat, že přijedu pozdě na schůzi, to prostě nejde.

Ale najednou uslyším z praskání v telefonu jakýsi mužský hlas. Není to hlas, je to řev. Zamrazí mě. Nemůžu nechat mladší sestru na holičkách. Co když se zapletla s nějakým pouličním gangem? Co když jí hrozí výprask?

„Hele, Amy,” rozhodnu se. Jedu tam.” Předkloním se a zaklepu taxikáři na okno. „Musíme si udělat krátkou zajížďku na Notting Hill. Prosím, co nejrychleji.”

Když se můj taxík přiřítí na Ladbroke Grove, předkloním se a z okna úzkostně vyhlížím Amy… A najednou spatřím policejní auto. Na rohu Kensington Park Gardens.

Bodne mě u srdce. Přijela jsem pozdě. Zastřelili ji. Nebo propíchli. S malinkou dušičkou vrazím taxikáři hrst peněz a vyskočím z taxíku. Před policejním autem je shluk lidí, který mi zakrývá výhled, a všichni dví jedním směrem, ukazují tam a vzrušeně na sebe pokřikují. Zatracení čumilové.

„Promiňte,” křičím rozechvěle, když se blížím k tomu shluku. „Je to má sestra, pustíte mě?” Proderu se hradbou větrovek a denimových bundiček a v duchu se snažím obrnit proti tomu, co teď spatřím…

A už vidím Amy. A není ani zastřelená, ani probodnutá. Sedí na zídce, na hlavě má policejní čapku a vypadá dost rozjíveně.

„Lexi!” Amy se otočí na policistu, který stojí vedle ní.

„Hele, támhle je. Já vám říkala, že přijde.”

„Co se stalo?” vyptávám se a nohy se pode mnou podlamují úlevou. „Myslela jsem, že se ti něco stalo!“

„Je to vaše sestra?” skočí mi do řeči policista. Je podsaditý, světlovlasý, má pihovaté předloktí a dělá si poznámky do bloku.

„Ehm… ano.” Bodne mě u srdce. Chytili ji při krádeži v obchodě nebo co? „Co se stalo?”

„Tato slečinka se zapletla do podvádění turistů. Máme tu hromadu rozzuřených lidiček.” Ukáže na dav. „Vy s tím, doufám, nemáte nic společného?”

„Ne! Pochopitelně že ne! Vůbec nevím, o čem mluvíte.”

„Hvězdná jízda!” Policista vyčítavě povytáhne obočí až téměř k vlasům a podá mi letáček. „Takzvaná.”

Udiveně si od něj beru ostře žlutý letáček vyrobený na nějakém podřadném textovém editoru.

Tajná výprava Londýnem za celebritami

Do Londýna se přistěhovalo mnoho hollywoodských hvizd. Vypravte se s námi za nimi na unikátní okružní jízdě.

Uvidíte:

-Madonnu, jak velí prádlo

- Gwyneth v sadu

- Eltona Johna při relaxaci na zahradi

Ohromíte své přátele svými znalostmi o těchto hvězdách! 10 liber za osobu včetně suvenýru A-Z

Nepřehlédněte: Mnohé z hvězd pravděpodobné budou svou totožnost zapírat. Nenechte se tím zmást! Nerady se dávají

poznat!

Vyjeveně se na policistu podívám: „Tohle se vážně stalo?” Policista přikývne. „Vaše sestra provádí lidi Londýnem a namlouvá jim, že uvidí celebrity.”

„A koho jim to vlastně ukazuje?”

„No - kupříkladu támhletu dívku.” Ukáže přes silnici ke schodům do velkého honosného domu, na nichž stojí útlá blondýnka v džínách a v haleně s asi dvouletou holčičkou v náruči.

„Já nejsem krucinál žádná Gwyneth Paltrowovál” ječí nepříčetně na párek turistů v Bruberryho pláštích do deště. „A autogramy nedávám.”

Vlastně se docela Gwyneth Paltrowové podobá. Má stejné dlouhé a rovné plavé vlasy a podobný typ obličeje. Jenom je trošku starší a vypadá mnohem vyčerpaněji.

„Máte s ní něco společného?” Gwynethina dvojnice si mě najednou všimne a sestoupí ze schodů. „Hodlám podat oficiální žalobu. Celý týden mi tu pořád někdo fotí dům, neustále mě obtěžuje - Naposledy říkám, že to krucinál není žádná Apple!” To patří mladé Japonce, která na holčičku povykuje

„Apple! Apple!” a chce si ji vyfotit.

Žena je vzteky bez sebe. A já sejí ani nedivím.

„Čím víc lidem rozmlouvám, že nejsem Gwyneth Paltrowová, tím víc si myslí, že jsem,” říká právě policistovi.

„Nedokážu je přesvědčit. Budu se asi muset přestěhovat!”

„Náhodou byste měla být ráda,” ucedí Amy lehkovážně.

„Považují vás za filmovou hvězdu, která získala Oscara.”

„A tebe by měli strčit za katr, až bys zčernala!” odsekne jí nepravá Gwyneth. Očividně má chuť přetáhnout Amy něčím po hlavě. Abych pravdu řekla, nemohla bych jí to mít za zlé.

„Musím vaší sestře udělit oficiální napomenutí,” obrátí se policista ke mně, když se jeho kolegyně vloží taktně do sporu a odvádí nepravou Gwyneth do domu. „Mohl bych ji svěřit do vašeho opatrovnictví, ale pouze tehdy, když vyplníte tyto formuláře a dostavíte se na stanici.”

„Jistě,” přikývnu a zároveň Amy probodnu pohledem.

„Kdykoli.” „Odpal!” Nepravá Gwyneth se snaží uniknout jakémusi podivínskému mládenci, který jí jde s nadějí v patách a vytahuje jakési cédéčko. „Ne, nemůžu to dát Chrisi Martinovi! A ty zatracené Coldplay nemůžu ani cítit!” Amy vcucne tváře, jako by se bránila tomu, aby nevyprskla smíchy.

No jo. Strašná legrace. Všichni se úžasně bavíme. Vůbec bych neměla být někde úplně jinde.

Vyplním co nejrychleji všechny formuláře a za svým podpisem vbodnu zuřivou tečku. „Už můžeme jít?”

„Ano, A pořádně si ji hlídejte,” dodá policista a podává mi kopii formuláře a letáček s nadpisem „V čem spočívá policejní napomenutí”.

Mám si ji hlídat? A proč jako?

Jistě,” křečovitě se usměju a strčím papíry do kabelky.

„Budu se snažit. Tak pojď, Amy.” Podívám se na hodinky a zmocní se mě panika. Je už za deset minut dvanáct. „Rychle. Musíme sehnat taxi.”

„Ale já bych tak ráda zašla do Portobella…”

„Musíme sehnat to zatracené taxi!” zaječím. „Musím se dostat na tu schůzi!” S rozšířenýma očima se Amy poslušně zahledí na silnici. Když se mi nakonec podaří jedno taxi zastavit, rychle do něj Amy strčím.

„Victoria Paláce Road, prosím. Co nejrychleji.”

Začátek určitě už nestihnu. Ale stejně tam musím být. Mám jim co říct. Ještě se to dá stihnout.

„Lexi… díky,” zašeptá Amy.

„Není zač.” Taxík uhání po Ladbroke Grove a já s očima přilepenýma na vozovku zoufale doufám, že budeme mít zelenou vlnu a nikde nebude zácpa. Ale najednou se všechno zastaví. Nikdy se tam nedostanu.

Vytáhnu rychle mobil, zvolím číslo Johnsonovy kanceláře a čekám, až to zvedne Natasha, jeho sekretářka.

„Tady Lexi. Mám malé zpoždění, ale strašně moc jim potřebuju na schůzi něco říct. Mohla byste jim vyřídit, aby na mě počkali? Už tam jedu taxíkem.”

„Jistě,” přislíbí zdvořile Natasha. „Vyřídím. Tak zatím.”

„Děkuju!”

Vypnu mobil, opřu se dozadu o sedadlo a trochu se mi uleví.

„Promiň,” zašeptá Amy najednou.

„No jo, nech si to.”

„Vážně je mi to líto.”

Vzdychnu si a poprvé od chvíle, co jsme nastoupili do taxíku, se na ni pořádně podívám. „Proč, Amy?”

„Pro prachy přece,” pohodí rameny, „a co jako?”

„No, dostala ses do pořádného průšvihu! Když potřebuješ peníze, proč si je nevyděláš? Nebo proč si neřekneš mámě?”

„Jako mámě?” ohrne opovržlivě nos. „Ta nemá ani vindru,”

„No možná se přímo v penězích netopí, ale…”

„Nemá vůbec nic. Proč myslíš, že nám padá barák na hlavu? Proč myslíš, že nefunguje topení? Polovinu minulé zimy jsem strávila u své kámošky Rachel. Aspoň jim fungují radiátory. My jsme švorc, na niti.“

„To je mi dost divné,” říkám překvapeně.,Jak je to možné?

Copak táta mámě nic nenechal?”

Vím, že se táta občas pouštěl do pochybných podniků. Ale tak moc jich zase nebylo, a co já vím, tak máma čekala, že po jeho smrti dostane balík. Ne že by to někdy připustila.

„Vím já? Každopádně toho nemohlo být moc.”

„Ale v žádném případě nemůžeš takhle vyvádět. Vážně, nebo skončíš v base.”

„Klídbpído.” Amy pohodí svou promodralou hřívou jako bujný koník „Basa je cool.”

„Basa není vůbec cool,u vypěním. „Jak si to můžeš myslet? Je to tam samý hnus! A samá špína! A všichni mají příšerné vlasy, nemůžou si holit nohy ani se pořádně umýt.”

To jsem si vycucala z prstu. V naší době mají ve věznicích patrně i vlastní lázně a na přání vám tam udělají foukanou a barevný přeliv.

„A nejsou tam žádní kluci,” přihodím pro jistotu. „A nesmíš tam mít iPody ani čokoládu, ani DVD. A každý den se tam pěkně capká kolem dokola dvorečku.” Tím posledním si už tak jistá nejsem. Ale nejsem k zástavení. „A s řetězy kolem kotníků.” „Kolem kotníků se už řetězy nenosí,” ohrne Amy nos.

„Už zase jo,” nenechám se vyvést z míry. „Zejména u puberťáků. Je to nová vládní iniciativa. Copak, Amy, nečteš noviny?”

Amy vypadá trochu vystrašeně. Ha. To má za to „mů-ma”.

„No a co, mám to v genech.” Zase se jí vrací stará vzpurnost. „Že vždycky stojím na špatné straně zákona.”

„V žádných genech nic nemáš…”

„Vždyť táta seděl,” prohlásí triumfálně.

„Táta?” vykulím na ni oči. „To myslíš vážně?” Je to pro mě něco tak neuvěřitelného, že se mi chce smát.

„Jasan, mluvili o tom nějací chlapi na pohřbu. Tak je to i můj osud.” Pokrčí rameny a vytáhne balíček cigaret.

„Nekuř!” popadnu krabičku a vyhodím ji z okna. „Táta nikdy neseděl. Ani ty nebudeš. A není to vůbec cool, ale uhozený.” Na chvíli se odmlčím. „Hele, Amy… pojď na brigádu ke mně do kanceláře. Bude to fajn. Něco se naučíš a trochu si vyděláš.”

„Kolik?” vypálí.

Bože, ta je vážně někdy protivná.

„Dost! A možná to ani neřeknu mámě.” Nenápadně zamávám žlutým letáčkem. „Platí?”

V taxíku se rozhostí hluboké ticho. Amy si na palci zaujatě odloupává odchlíplý modrý lak, jako by to byla ta nejdůležitější věc na světě.

„Tak teda jo,” přivolí nakonec.

Taxi se zastaví na červenou a já se se sevřeným žaludkem pomilionté dívám na hodinky. Je za deset minut půl jedné. Mou jedinou nadějí je, že začali pozdě. Znovu utkvím pohledem na žlutém letáčku a do obličeje se mi vplíží zdráhavý úsměv. Spatně vymyšleno to skutečně nebylo.

„A kdo byly ty další celebrity?” neodolám. „Madonnu jsi asi

nesehnala, co?”

„To jsi vedle jak ta jedle!” Amy se rozsvítí v očích. Jedna ženská z Kensingtonu vypadá úplně jako Madonna, akorát je o trochu tlustší. A všichni mi na to skočili, zejména když jsem jim řekla, že to jenom dokazuje, jak se v telce všechno retušuje. A měla jsem ještě Stinga a Judi Denchovou a jednoho báječného highgateského mlékaře, který vypadal, jako by z oka vypadl Eltonu Johnovi.”

„Elton John? A mlékař?” Bezděky se rozchechtám.

„Řekla jsem jim, že si odpracovává veřejně prospěšné práce, ale nechce, aby se o tom vědělo.”

,A jak jsi je všechny našla?”

„Prostě jsem se dívala. Gwyneth byla má první, a u ní mě to vlastně napadlo.” Amy se ušklíbne. „Ta mě má opravdu plné zuby? „A to se jí divíš? Obtěžují ji patrně ještě víc než skutečnou Gwyneth.“

Taxi se opět rozjede. Přijíždíme k Victoria Palace Road. Otevřu materiály na prezentaci a prolétnu si poznámky, jenom abych se ujistila, že mám všechny důležité věci v paměti.

„Hele, ti chlapi skutečně tvrdili, že byl táta v lapáku.” Amyin tichý hlásek mě zaskočí. „Nic jsem si nevymyslela.”

Nevím, co bych řekla. Nedokážu se s tím vyrovnat. Náš táta?

A v lapáku? Připadá mi to… neuvěřitelné.

„Ptala se na to mámy?” chytám se posledního stébla.

„Ne,” Amy pokrčí rameny.

„No, jsem přesvědčená, že to nemohlo být za něco…,” nevím jak dál a zrnícím půdu pod nohama. „Však víš. Špatného.” „Pamatuješ, jak nám říkal moje holky?” Veškerá vzpurnost z Amyina obličejíčku zmizí. „Moje tři holky. Ty, máma a já.” Nostalgicky se usmívám. „A každou vždycky vyzval k tanci.”

„No jo,“ kývne Amy. „A nosíval velikánské bonboniéry…”

„A ty ses vždycky přecpala bonbóny…”

„Deller Carpets, dámy.” Taxikář dojel přímo před budovu firmy.

Ani jsem si toho nevšimla.

„Aha. Díky.” Hledám v kabelce peněženku. „Amy, musím utíkat. Promiň, ale je to vážně moc důležité.”

„Co se děje?” K mému údivu se skutečně zdá, že ji to zajímá. „Musím zachránit své oddělení.” Tisknu kliku u dveří a hrabu se ven z taxíku. „Musím přemluvit jedenáct manažerů k něčemu, co už vlastně dávno vzdali. A navíc jdu pozdě. A nevím, co si sakra počít.”

„Páni,” Amy protáhne obdivné obličej. „No tak… zlom vaz.” „Díky. A… ještě si promluvíme.” Krátce ji obejmu, jako vítr letím do schodů a vpadnu do haly. Jdu jenom o půl hodiny později. Mohlo to být horší.

„Lexi…,” Jenny na mě cosi volá, ale já nemám čas se zdržovat. Běžím k otevřenému výtahu, zmáčknu osmnácté patro a čekám trýznivých třicet vteřin, než vyjedu nahoru. Měly by tu být nějaké expresní výtahy. Bleskové výtahy pro lidi, kteří chodí pozdě na schůze…

No konečně. Vrazím dovnitř a pádím k zasedací síni - a zarazím se.

Simon Johnson stojí na chodbě před místností a vesele si povídá s třemi pány. Jeden z nich, v modrém obleku, si právě

obléká nepromokavý kabát. Natasha pobíhá kolem nich a nalévá jim kávu. Odevšad zní změť hlasů.

„Co se to…” Mám pocit, že mi hrudník vybuchne adrenalinem.

Téměř nedokážu mluvit. „Co se to děje?” Všichni se ke mně překvapeně otočí.

„Jenom klid, Lexi,” Simon se na mě dívá stejně odmítavě jako předtím. „Teď máme přestávku. Uzavřeli jsme klíčovou část schůze a Angus musí jít.” Ukáže na muže v pršiplášti.

„Uzavřeli?“Příšerně se leknu. „Jakože…”

„Už jsme hlasovali. Pro reorganizaci.”

„Ale to nejde!” Vyděšeně se k němu rozběhnu. „Přišla jsem na to, jak zachránit oddělení! Stačí jenom tu a tam snížit náklady a mám pár nápadů ohledně marketingu…”

„Lexi, už je rozhodnuto.” Simon mě rázně přeruší.

„Ale špatně!” křičím zoufale. „Tahle značka má velkou cenu, jsem si tím jistá! Prosím.” Obrátím se přímo na Anguse.

„Nechoďte ještě. Vyslechněte mě. Pak můžeme hlasovat ještě jednou…”

„Na shledanou, Simone,” loučí se Angus rozpačitě a obrátí se ke mně zády. „Rád jsem tě viděl. Musím už jít.”

„Pochopitelně.”

Vůbec si mě nevšímají. Nikdo mě neposlouchá. Dívám se, jak se ostatní ředitelé vracejí do zasedací síně.

„Lexi,” Simon stojí přímo přede mnou. „Obdivuju vaši loajalitu k vašemu oddělení. Ale takhle se nemůžete chovat na ředitelské schůzi.”

Za jeho příjemným hlasem je chladná ocel. Je mi jasné, že zuří.

„Promiňte, Simone…,” polknu.

„Jistě, já vím, že po té nehodě je to pro vás velmi složité.” Odmlčí se. „Navrhoval bych tedy, abyste si vzala tříměsíční placenou dovolenou. A po návratu bychom vám našli nějaké… vhodnější místo ve firmě. Platí?”

Krev mi mizí z obličeje. Odvolává mě.

„Mně nic není,” namítám rychle. „Nepotřebuju žádnou dovolenou…”

„Jsem opačného názoru.” Povzdychne si. „Lexi, je mi vážně líto, jak se věci mají. Kdyby se vám vrátila paměť, bylo by všechno jiné. Ale Byron mi referoval o tom, jak na tom jste. V této chvíli nejste schopná zastávat funkci vedoucího.”

V jeho hlase slyším nezvratné rozhodnutí.

„Dobře,” vykoktám „Je mi to jasné.”

„A teď byste se měla vrátit do svého oddělení. Když jste tu nebyla…,” významně se odmlčí. „Uložil jsem oznámení této nepříjemné zprávy Byronovi.”

Byronovi?

Odměřeně mi kývne hlavou a zmizí v zasedací síni. Zaraženě se dívám na dveře, pak se mě zmocní panika a vběhnu do výtahu. Nemůžu dovolit, aby jim to řekl Byron. Alespoň tohle musím udělat sama.

Ve výtahu volím Byronovo číslo a přepojí mě to na jeho hlasovou schránku.

„Byrone!” mluvím k němu naléhavě a rozechvělým hlasem.

„Neříkejte na oddělení o tom propouštění, ano? Chci jim to říct sama. Opakuju, neříkejte jim to.”

Nedívám se nalevo ani napravo, z výtahu běžím jako o závod do své pracovny a zabouchnu za sebou dveře. Celá se třesu. V životě jsem neměla takový strach. Jak jim to vůbec řeknu? A co jim řeknu? Jak se říká kamarádkám, že přijdou o práci?

Chodím po pracovně, zalamuju si prsty na rukou a je mi na zvracení. Tohle je horší než u zkoušky nebo toho nejtěžšího testu, jaký jsem kdy dělala…

Najednou něco zaslechnu a zpozorním. Hlas přede dveřmi.

„Je tam?”

„Kde je Lexi?” ptá se jiný hlas. „Zalezla si dovnitř? Mrcha!”

Dostanu nepřekonatelnou chuť zalézt pod pohovku a už odtud

nikdy nevylézt.

„Je pořád nahoře?” Hlasy před mými dveřmi nabývají na intenzitě.

„Ne, já ji viděla! Je uvnitř! Lexi! Vylez!”

Pár rukou mi buší do dveří, až sebou trhnu. Seberu všechny síly a přinutím se přejít přes koberec. Bojácně natáhnu ruku a beru za kliku.

Už to vědí.

Všechny tam stojí. Všech patnáct zaměstnankyň oddělení podlahových krytin tam na mě mlčky a vyčítavě hledí. Fi stojí přede všemi a oči má jako kámen.

„Já… za to nemůžu,” koktám zoufale. „Vyslechněte mě, prosím. Pochopte mě, prosím. Já jsem to nerozhodla. Snažila jsem se… chtěla jsem…”

Jenomže vedoucí jsem tu já. A zachránit toto oddělení bylo mou prací. A já naprosto selhala.

„Je mi to líto,” šeptám, slzy se mi hrnou do očí a dívám se z jednoho sveřepého obličeje na druhý. „Je mi to moc, moc… líto.”

Ani jedna nic neříká. Jejich oči žhnou tak prudkou nenávistí, že mám strach, že mě roztaví. Pak se jako na povel otočí a beze slova odcházejí. Nohy se pode mnou podlamují, vrátím se ke stolu a zhroutím se na židli. Jak jim to Byron dal vědět? Co jim asi řekl?

A pak to najednou uvidím v poště. Oběžník s nadpisem: VŠEM ZAMĚSTNANKYNÍM - ŠPATNÉ ZPRÁVY.

S nervozitou otvírám zprávu a - při čtení zoufale úpím. Tak takhle to udělal? A podepsal se i mým jménem?

Všem kolegyním z oddělení podlahových krytin!

Jak jste si jistě všimly, oddělení podlahových krytin vykazovalo poslední dobou velmi špatné výsledky. Nejvyšší vedení tedy rozhodlo celé oddělení zrušit

Všechny pracovnice oddělení budou propuštěny v červnu. Do té doby bychom s Lexi velmi ocenili, kdybyste odváděly lepší práci a vyšší výkony. Uvědomte si, že vám budeme dávat doporučení do dalšího zaměstnání, takže žádné srandičky a žádnou flákáme

S pozdravem Byron a Lexi

Bože. Mám chuť se zastřelit.

*

Když přijedu domů, Erik sedí na terase a vyhřívá se na večerním slunci. Pročítá si Evening Standard a popíjí gin s tonikem. „Měla ses dobře?” Koukne na mě od novin.

„Abych pravdu řekla… moc ne,” odpovím rozechvěle. „Byl to mimořádně hnusný den. Celé oddělení zrušili a všechny holky propustili.” Když to vyslovím nahlas, nedokážu se ovládnout a rozbrečím se. „Všechny kamarádky. Jsou bez práce. A všechny mě nenávidí… a já se jim ani nemůžu divit.”

„Drahoušku,” odkládá Erik noviny. „To je podnikání.

Takové věci se stávají.”

„Já vím. Ale jsou to kamarádky. Fi znám od šesti let.”

Erik se zamyslí a pak se napije. Nakonec pokrčí rameny a vrátí se k novinám. „Jak říkám, to se stává.”

„Ale to se nesmí stávat,” zavrtím odhodlaně hlavou. „To se musí změnit. Člověk se nesmí dát.”

„Drahoušku.” Erik vypadá pobaveně. „Ale tebe přece nevyhodili, že ne?”

„Ne.”

,A firma se nezhroutila, že ne?”

„Ne.”

„No tak vidíš. Dej si gin s tonikem.”

Jak může říct něco takového? Copak není člověk?

„Nechci gin s tonikem, jasný?” Mám pocit, že nad sebou ztrácím

kontrolu. „Nechci žádný zatracený gin s tonikem!”

„Tak trochu vína?”

„Eriku, copak mi nerozumíš?” téměř křičím. „Copak nechápeš, jak je to strašné?”

Všechen můj vztek vůči Simonu Johnsonovi a všem jeho ředitelům mění směr jako tornádo a míří na Erika, na jeho klidnou střešní terasu, sklenici Waterfbrd a samolibý život.

„Lexi…”

„Ty holky svou práci potřebují! Nejsou to žádné zatracené VIP miliardářky!” Rukou ukážu na všechny nádherné balkony, které vidím kolem. „Mají hypotéky. Musí platit nájem. Nebo svatební hostinu.”

„Moc si to bereš,” prohodí Erik a obrátí stránku novin.

„Zato ty si to nebereš vůbec! A já ti nerozumím. Já tě prostě nechápu.” Obracím se přímo k němu. Chci, aby přestal číst noviny, aby mi řekl, co si o tom myslí, aby o tom se mnou mluvil.

Ale to on neudělá. Jako by mě ani neslyšel.

Celá se třesu frustrací. Mám chuť mu ten jeho gin hodit přes zábradlí.

„No tak dobře,” řeknu nakonec. „Takže o tom nebudeme mluvit Budeme předstírat, že je všechno v pořádku a že jsme ve všem zajedno, i když to není pravda…” Otočím se k němu zády a prudce se nadechnu.

Ve dveřích na terasu stojí Jon. Má na sobě černé džíny a bílé tričko a na očích sluneční brýle, takže nevidím, co si o tom myslí.

„Ahoj,” vejde na terasu. „Gianna mě pustila dovnitř.

Neruším?”

„Ne!” Trochu se odvrátím, aby mi neviděl do obličeje.

„Jistěže nerušíte. Nic se neděje. Vůbec nic se neděje.”

Ze všech lidí právě on. Jako bych toho i bez něj neměla dnes dost. Ale já se na něj nebudu dívat. Vůbec si ho nebudu všímat.

„Lexi je trochu rozčílená,” říká Erik Jonovi takovým tím chlapáckým tónem. „Pár lidí v její firmě přišlo o práci.”

„To není pár lidí!” nedokážu ho mlčky poslouchat. „To je celé oddělení! A neudělala jsem nic na jejich záchranu. Měla jsem být jejich šéfová a já jsem to podělala.” Po tvářích mi tečou slzy a naštvaně si je otírám hřbetem ruky.

„Já ti donesu něco k pití, Jone,” říká Erik, kterého jsem už přestala zajímat. „Mám tu ty plány na Bayswater, musíme si o řadě věcí promluvit…” Vstane a jde do obývacího pokoje.

„Gianno! Gianno, jste tu?”

„Lexi,” Jon kráčí přes terasu ke mně a mluví tichým a naléhavým hlasem.

Zase to zkouší. To je neuvěřitelné.

„Dejte mi už jednou pokoj!“ otočím se přímo k němu.

„Nedostal jste ode mě tu esemesku? Nemám zájem! Nejste nic jiného než…. děvkař. A i kdybych náhodou měla zájem, stejně by teď nebyla vhodná chvíle, jasný? Celé mé oddělení je v háji, takže jestli nevíte, co s tím, tak mi jděte z očí.”

Jon nic neříká. Čekám, že na mě vybalí své obvyklé kecy, ale on si sundal brýle a zmateně se drbe ve vlasech.

„To nechápu. Co se stalo s tím plánem?”

„S jakým plánem?” vztekám se. „O jakém plánu to mluvíte?”

„O tvé velké kobercové smlouvě.”

„O jaké kobercové smlouvě?”

Jon vyvalí úlekem oči. Chvíli na mě jenom tak zírá, jako by si nebyl jistý, jestli nežertuju. „To nemyslíš vážně. Ty o tom nic nevíš?”

„0 čem mám vědět?” křičím z posledních sil. „Nemám ani ponětí, o čem to krucinál žvaníte.’”

„Proboha,” odfoukne si Jon. „Hele. Poslouchej mě, Lexi. Celou dobu jsi měla potají připravenou smlouvu na obrovské množství koberců. Tvrdilas mi, že to všechno změní, že to vynese velký balík a že to změní celé oddělení… Viďte! Ten výhled je vskutku úchvatný!” Změní hladce téma, když se ve dveřích objeví Erik s ginem a tonikem. Obrovskou kobercovou smlouvu?

Stojím na místě a sleduju Erika, jak vytahuje židli zpod velkého slunečníku, podává Jonovi drink, a srdce mi buší jako zvon.

Nevšímej si ho, rozmlouvá mi to hlásek v hlavě. Všechno si to vymyslel. Utahuje si z tebe, to patří k jeho hře.

Ale co když ne?

„Eriku, drahoušku, promiň mi, jak jsem se před chvílí chovala.” Slova mí jdou z úst až nápadně snadno. „Byl to prostě těžký den.

Mohl bys mi, prosím tě, donést sklenku vína?” Na Jona se vůbec nedívám.

„Jisté, rád, miláčku.” Erik zmizí v bytě a já se otočím.

„O čem jste to před chvílí mluvil,” ptám se tiše. „Rychle. A nic na mě nezkoušejte.”

Při pohledu na něj stále cítím dozvuky ponížení. Nevím, jestli mu můžu vůbec něco věřit. Ale musím slyšet víc. Protože je-li tu jenom procento šance, že říká pravdu…

„Já na tebe nic nezkouším. Kdyby mi došlo, že o tom nic nevíš…” Jon kroutí nevěřícně hlavou. „Pracovalas na tom několik týdnů. Mělas takové velké modré desky, které jsi s sebou pořád nosila. Bylas tím tak nadšená, žes málem nemohla spát…”

„Ale co to bylo?”

„Do podrobností to nevím. Z pověrčivosti jsi mi to nechtěla všechno vyklopit. Mělas teorii, že by ti to přineslo smůlu.” Trochu mu cukne v ústech, jako by šlo o nějaký soukromý vtip. „Vím pouze, že šlo o využití nějakých

kobercových retrovzorů ze starého vzorníku. A vím, že to měl být velký kšeft.”

„Ale jak to, že já to nevím? Proč to neví nikdo jiný?”

„Snažila ses to držet pod pokličkou do poslední chvíle. Že prý se nedalo všem v kanceláři věřit a že prý bylo jistější…” Zarazí se, protože se vrací Erik.

Mám pocit, jako by mi dal pár facek Ted přece nemůže přestat.

„Tak prosím, Lexi,” zacvrliká na mě Erik a podává mi sklenku vína. Pak zamíří ke stolu, posadí se a ukáže Jonovi, aby si přisedl k němu. „Takže poslední vývoj je, že jsem si ještě jednou promluvu s projektantem…”

Nechám je mluvit, zahloubám se do vlastních myšlenek á přitom mnou zmítá nejistota. Co když si to všechno vymyslel. Možná jsem jenom husa, která mu na všechno naletí.

Ale jak by mohl vědět o starém vzorníku? Co když je to tedy pravda? Hruď se mi sevře v náhlé naději. Pokud je tu stále šance, byť jenom malinká…

„Jsi v pořádku, Lexi?” Erik se na mě zvláštně podívá a já si uvědomím, že stojím uprostřed terasy a oběma rukama si svírám obličej.

„Nic mi není.” S námahou se vrátím do skutečnosti. Odeberu se na opačný konec terasy, posadím se do kovové houpací židle, nastavím obličej horkému slunci a téměř nevnímám hluk dopravy, který sem doléhá z ulice. Jon s Erikem nad stolem pozorně studují nějaký stavební projekt.

„Vždyť to parkování můžeme vymyslet úplně jinak,” říká právě Jon a kreslí cosi na papír. „Vždyť to není konec světa.”

„Tak dobře,” zhluboka si povzdychne Erik. „Když myslíš, že to půjde, Jone. Naprosto ti důvěřuju.”

Zhluboka se napiju vína -pak vytáhnu mobil. Sama nevěřím tomu, co chci udělat Třesoucí se rukou vyhledám Jonovo číslo a píšu mu zprávu:

Můžeme se setkat? L.

Pak zmáčknu „send“, okamžitě zastrčím mobil do kabelky civím přes zábradlí.

Za chvíli Jon, který stále cosi kreslí, vytáhne, aniž se na mě podívá, volnou rukou mobil z kapsy. Přečte si zprávu a napíše odpověď. Zdá se, že si toho Erik vůbec nevšiml.

Přinutím se počítat do padesáti - pak nenucené vytáhnu mobil.

Jistě. J.

SEDMNÁCT

Domluvili jsme se, ze se sejdeme ve Fabian’s v Holi, a u útulné kavárničce s terakotovými stěnami, obrazy z Toskánska a s italskými knihami vyrovnanými na policích. Při pohledu na žulový bar, kávovar a ošoupanou pohovku mám strašně divný pocit, že jsem tu už někdy byla.

Možná zažívám nějaké déj? vu. Možná je to jenom zbožné přání.

Jon už támhle sedí u rohového stolku, a když se na mě podívá, opět se mě zmocňuje má stará podezíravost. Přes veškeré své zábrany a nechuť jsem se nakonec na tu tajnou schůzku dostavila. Přesně tak, jak to celou dobu chtěl. Mám pocit, jako bych padala do nějaké pasti… ani nevím do jaké.

Každopádně sem jdu z obchodních důvodů. Dokud na to nezapomenu, bude to v pořádku.

„Ahoj,” přisedám k jeho stolu, u nějž pije kávu, a na vedlejší židli si postavím diplomatku. „Hele. Oba máme práce nad hlavu. Přejděme rovnou k věci.”

Jon se na mě dívá, jako by se pokoušel rozluštit nějakou hádanku.

„Můžeš mi o tom ještě něco říct?” snažím se nevnímat jeho pohled. „Dala bych si kapuano.”

„Co se děje, Lexi? Co se to krucinál na tom zahájení stalo?”

„Ani… nevím, o čem mluvíš.” Vezmu si jídelní lístek a předstírám, že ho čtu. „Nebo si možná dám latté.”

„Ale no tak.” Jon odstrčí jídelní lístek, aby mi viděl do obličeje. „Já to na tobě poznám. Tak co se stalo?”

Mysli si, že je zábavný. Slyším mu to na hlase. Zraněni pýcha se ve

mně vzepne na zadní a já bouchnu lístkem o stůl.

„Když to musíš vědět,” procedím mezi zuby, „na tom zahájení jsem mluvila s Rosalií a ta mi řekla o tvých… zálibách.

Já vím, žes to na mě jenom hrál. A nejsem bez sebe nadšením, že mě někdo považuje za pitomce.”

„Lexi…”

„Nesnaž se mi zase něco předstírat. Vím, žes to zkoušel na ni i na Margo,” říkám s nečekanou hořkostí. Jsi jenom obyčejný holkař s úlisnými řečičkami, který vdaným ženským našeptává to, co chtějí slyšet. Co si ty myslíš, že chtějí slyšet.” Jon nevypadá nijak překvapeně.

„No, na Rosalii a na Margo jsem to vážně zkoušel. A možná jsem to krapet…,“ trochu zaváhá, „přepískl. Ale to bylo naše krytí. To byl náš plán.”

Jasně, mi to vážně dobře promyšlené.

S bezmocnou zuřivostí se na něj podívám. Může si říkat, co mu slina na jazyk přinese, a já stejně nebudu nikdy vědět, jestli mluví pravdu nebo ne.

„Pochop přece,” nakloní se ke mně přes stůl. „Byla to jenom zástěrka. Museli jsme si něco vymyslet, čím by se dalo vysvětlit, kdyby nás někdo viděl spolu. Rosalie na to skočila, což byl náš záměr.”

„Ty jsi chtěl, aby té ostatní považovali za sukničkáře?” Obrátím oči v sloup.

„Nech si to!” vyletí najednou. „Párkrát nás málem přistihli. Zejména Rosalie, ta je strašně všímavá. Té by to rychle došlo.”

„Tak ses ji snažil sbalit,” neubráním se sarkasmu. „Úžasné, to se ti vážně povedlo.”

Jon se mi podívá klidně do očí. „Máš pravdu. Pyšný na to rozhodně nejsem. Prostě to nebyla ideální situace a my holt udělali pár chyb…” Natáhne ke mně ruku. „Ale musíš mi věřit, Lexi. Prosím. Dovol mi, abych ti všechno vysvětlil..

„Nech toho!” Ucuknu rukou. „Okamžitě toho nech! Kvůli tomu tu teď nejsme, to teď není důležité. Držme se tématu.” Ke stolu přijde číšnice a já si objednávám: „Kapucino, prosím. Takže k té smlouvě,” pokračuju zarputile, jakmile číšnice odejde. „Ta neexistuje. Dívala jsem se všude. Šla jsem do

kanceláře a prohledala každý kout, dokonce i počítačové soubory. Hledala jsem doma, nic. Jediná věc, kterou jsem našla, je toto.” Z aktovky vytáhnu list papíru popsaný jakýmisi šiframi. „Ve stole byla prázdná zásuvka. A tohle jsem v ní našla”

Tak trochu doufám, že se Jonovi ihned rozzáří oči a že řekne: „To je trefa do černého! To je klíč ke všemu!” jako v nějaké scéně z Šifry mistra Leonarda. Ale ten se na to zběžně podívá a pokrčí rameny. „Je i tvé písmo.”

„No to já vím, že je to mé písmo,” snažím se neztratit trpělivost. „Ale nevím, co to znamená!” Zklamaně list odložím.

„Proč jsem si proboha nedělala poznámky do počítače?”

„Máš v práci někoho, kdo se jmenuje Byron?”

„Ano,” zpozorním. „Co je s ním?”

„Nevěřilas mu. Podezíralas ho, že se snaží dosáhnout zrušeni oddělení. Mělas obavy, že by ti to chtěl překazit. Tak jsi chtěla celou věc předložit správní radě až ve chvíli, kdy bude hotová.”

Dveře do kavárny se s houpnutím rozletí a já nadskočím strachy, protože v nich užuž vidím Erika. Téměř vyskočím ze židle a v duchu si pňpravuju výmluvu: Odběhla jsem si jenom pro pár drobností a čirou náhodou jsem narazila na Jona! Ale Erik to pochopitelně není, je to houf teenagerů, kteří mluví francouzsky.

„A nic jiného nevíš?” Pocit viny přikrmuje mou agresivitu, takže na Jona téměř křičím. „A nemůžeš mi pomoct.”

„To jsem neřekl,” Jon neztrácí klid. „Trochu jsem přemýšlel a na něco si vzpomněl. Tvůj kontakt byl Jeremy Northam. Northwick Nebo tak něco.”

„Jeremy Northpool?” Najednou se mi tohle jméno vybaví. Vzpomínám si, že mi jeho jméno připsala Claře ke vzkazům. Spolu s dalšími pětatřiceti.

„Ano,” přikývne Jon. „To by mohlo být ono. Northpool.”

„Jestli se nepletu, tak se se mnou snažil telefonicky spojit, když jsem ležela v nemocnici. Několikrát.”

„No vidíš,” Jon povytáhne obočí. „Asi by ses mu mela ozvat,” „Ale copak to jde?” Ruce mi zoufalstvím klesnou na stůl. „Nemůžu mu přece říct; ,Dobrý den, tady je Lexi Smaltová, neděláme spolu na nějaké smlouvě? Jo, abych nezapomněla, kde vlastně pracujete? Vždyť o tom skoro nic nevím. Kde můžou ty informace být?“

„Někde jsou,” Jon míchá kapucino. „Asi jsi tu složku někam odnesla. Pro jistotu někam schovala.”

„Jenomže kam?“

Číšnice mi nese kapucino a postaví ho přede mě. Vezmu si malou sušenku, přiloženou ke kávě, a roztžitě jí rozbaluju. Kam jsem jen mohla tu složku dát? Kam jsem ji schovala? Nač jsem myslela? ,Ještě něco si vybavuju.” Jon dopije kávu a ukazuje číšnici, že si dá

ještě jednu. Jela jsi do Kentu. Za svou matkou.”

„Opravdu? A kdy?”

„Těsné před havárií. Možná jsi měla tu složku s sebou.”

„Já jsem jela za mámou?” ptám se skepticky.

„Je tu jistá šance,” pokrčí rameny. „Zavolej jí a zeptej se.” Zasmušile si míchám kávu a číšnice přináší další kapucino pro Jona. Nechce se mí volat mámě. Debata s ní mě jednou přivede do hrobu.

„Ale, Lexi, to zvládneš.” Jonovi cuká pří pohledu na mě pobaveně v obličeji. „Co jsi, žena nebo želva?”

Zvednu překvapeně hlavu. Chvíli dumám, jestli jsem se nepřeslechla.

„Tohle říká Fi,” divím se.

„Já vím. Vyprávěla jsi mi o ní.”

„Co jsem ti o ní říkala?” ptám se podezíravě.

Jon se napije kapucína. „Říkala jsi, že jste chodily do třídy paní učitelky Bradyové. Vykouřila jsi s ní svou první a poslední cigaretu. Třikrát jste spolu byly na Ibize. Přišla jsi o její

přátelství a velmi tě to zranilo.” Pohodí hlavou k mobilu, který mi vyčuhuje z tašky. „A proto bys měla mámě zavolat.”

Je to trochu přízračné. Co ještě o mně krucinál ví? Nedůvěřivě se na něj zadívám. Pak vytáhnu z kabelky mobil a volím mámino číslo.

„Lexí, já nejsem kouzelník,” zdá se, ze Jon potlačuje smích.

„Měli jsme vztah. Hodně jsme si toho řekli.”

„Prosím?” mámin hlas v telefonu mě odpoutá od Jona.

„Ahoj, marnil To jsem já, Lexí. Hele, nepřinesla jsem si v poslední

době k tobě nějaká lejstra? Nebo nějaké …desky?”

„Takové velké modré?”

Málem tomu nevěřím. Takže je to vážně pravda. Ty desky existují. Cítím, jak mě zaplavuje nadšení. A jak mí svitla naděje.

„Právě ty.” Snažím se zachovat klid. „Máš je? Jsou tam ještě?”

„Jsou ve tvém pokoji, přesně tam, kde jsi je nechala.” Na konci věty se mámě vkrádá do hlasu lehce provinilý tón. „Jeden růžek je možná malinko zavlhlý…”

Mě snad trefí šlak. Ti čokli si z mého spisu udělali patník.

„Ale nezničili to, že ne?” mírně znervózním. „Je to k přečtení, že?”

„To víš, že ano!”

„Prima!” pevně sevřu mobil v dlani. „Hele, tak je tam ještě chvíli nech, mami. A dej na ně pozor. Já si pro ně dneska přijedu.” Ukončím hovor a obrátím se k Jonovi. „Měl jsi pravdu! Je to tam. Prima, já tam rovnou jedu. Takže jdu rovnou na Victoru, přibližně za hodinu odtud jede vlak…”

„Lexi, uklidni se.” Jon dopije kávu. „Já tě tam hodím, jestli chceš.”

„Cože?”

„Dnes už mám volno. Ale půjčím si tvé auto, já žádné nemám.”

„Ty nemáš auto?”

„Staré už nemám a nové jsem si ještě nepořídil,” pokrčí rameny. „Takže teď jezdím na kole nebo taxíkem. Ale tvůj supemóbl mercedes kabriolet ti klidně odkočíruju?“ A opět vypadá, jako by narážel na nějaký soukromý zážitek.

Se mnou, napadne mě. S tou holkou, která je zakletá kdesi v mé minulosti.

Otevřu ústa, abych něco řekla - ale mám v hlavě strašný zmatek a plno chaotických myšlenek.

„Dobře,” přikývnu. „Dobře. Díky.”

*

Připravili jsme si výborný krycí příběh. Tedy já. Kdyby něco, tak mě Jon učí řídit. Šel právě kolem, když jsem nasedala do auta, a jednoduše mi nabídl pomoc.

Ale nikdo se mě na nic neptal.

Je slunečný den, a když Jon couvá autem z parkoviště, stáhne střechu. Pak sáhne do kapsy a podá mi černý elastický pásek. „Přijde ti vhod. Fouká.”

Udiveně si beru pásek. „Jak se dostal k tobě do kapsy?”

„Mám jich moře. Všechny tvé.” Obrátí oči v sloup a signalizuje odbočení vlevo. „Všude je necháváš, tohle vážně nechápu.”

Mlčky si stáhnu vlasy do koňského ohonu, aby se mi nelepily na celý obličej. Jon vyjede na silnici a zamíří k první křižovatce. „Tahle je do Kentu,” radím mu, když zastavíme u semaforu. „Za Londýnem se musíš dostat na…”

„Já vím, kde to je.”

„Ty víš, kde bydlí má matka?” ptám se trochu nedůvěřivě.

„Byl jsem tam.”

Naskočí zelená a rozjíždíme se. Dívám se na velké bílé domy, kolem kterých projíždíme, ale téměř je nevnímám. Tak on byl u mámy v domě. Ví o Fi. Má v kapse můj elastický pásek na vlasy. S těmi modrými deskami měl pravdu. Buďto musí být dobrý špion, nebo…

„Takže… hypoteticky,” řeknu nakonec. „Za předpokladu, že jsme byli kdysi milenci.”

„Hypoteticky,” přikývne Jon, aniž ke mně otočí hlavu.

„Co se přesně stalo? Jak jsme se…”

„Už jsem ti říkal, že jsme se potkali na jednom slavnostním zahájení. Byli jsme mezi hosty a pořád jsme na sebe naráželi. A mě to čím dál víc táhlo k tobě. Přišel jsem dost brzo, zatímco Erik byl zaneprázdněný jinde. Povídali jsme si, pak jsme chvíli bloumali po terase… Jenom tak, vůbec o nic nešlo.” Odmlčí se při komplikovaném přejíždění z jednoho pruhu do druhého.

„Pak jednou odjel Erik na víkend. A já jsem se stavil. A pak už… o něco šlo.”

Začínám mu věřit. Jako by se mi život posouval nazpět, jako při převíjení filmu. Barvy jsou najednou výraznější a čistší.

„A co se stalo pak?” ptám se.

„Vídali jsme se tak často, jak to bylo možné.”

„Tohle už vím.” Zamyslím se. „Jakože… jaké to bylo? Co jsme říkali, co jsme dělali? Říkej mi ty… hlouposti.”

„Přetrhla jsi mi nit,” vrtí Jon hlavou a kolem očí se mu tvoří pobavené vrásky. „To jsi mi v posteli říkala pořád….Říkej mi hlouposti.’”

„Já ráda poslouchám hlouposti,” pokrčím omluvně rameny.

„Staré bláhovosti.”

„Já to vím. No dobře. Nějakou starou bláhovost.” Chvíli mlčky řídí a pak vidím, jak se mu rty roztahují v úsměvu. „Na každém místě, kde jsme spolu byli, jsme ti nakonec vždycky kupovali ponožky. Pokaždé to bylo stejné. Zula sis boty a chodila jsi bosky po trávě nebo po písku, nebo co tam bylo, až jsi nakonec prochladla a potřebovala jsi ponožky.” Zastaví před přechodem. „Co ještě? Naučilas mě dávat si hořčici na hranolky.”

„Francouzskou?”

„Jistě. Když jsem byl s tebou poprvé, považoval jsem to za příšernou zvrácenost. A teď to dělám také.” Za přechodem

odbočí na velkou dvouproudou silnici. Jede rychleji. Teď ho slyším přes dopravní ruch o něco hůř. „Jeden víkend pršelo. Erik jel hrát golf a my jsme se stulili k sobě a pouštěli si všechny díly seriálu Doctor Who.“ Podívá se na mě. „Mám pokračovat?”

Všechno, co říká, nachází ve mně odezvu. Mozek se mi vylaďuje. Sice si na to, co říká, nepamatuju, ale cítím záchvěvy poznání. Podobá se mi to. Vypadá to jako můj život.

„Pokračuj,” přikývnu.

„Dobře. Takže… hrajeme stolní tenis. Dost tvrdě. Jde ti to mnohem lip, ale já si myslím, že nakonec vždycky ztratíš nervy.”

„To tedy ne,” odseknu automaticky.

„To víš, že ano.”

„To si počkáš!” Bezděky se zasměju.

„Setkala ses s mou mámou. Hned věděla, o co jde. Zná mě příliš dobře, abych ji mohl oblafnout. Ale to nevadí, je prima, nikomu neřekne.” Jon zahne na boční cestu. „Vždycky spíš na levém boku. Za osm měsíců jsme pro sebe měli pět celých noci.” Chvíli mlčí, a pak řekne: „Erik jich měl 235.”

Nevím, co na to říct. Jon se upřeně dívá před sebe. „Ještě mám pokračovat?” zeptá se za chvíli. „Ano,” zachraptím a odkašlu si. „Ještě.”

Cestou kentskou krajinou mi Jon vyprávěl všechny detaily o našem vztahu, na které si dokázal vzpomenout. Já pochopitelně nemůžu přispět ani jediným, takže teď sedíme mlčky a kolem nás ubíhají chmelnice a sušárny sklizeného chmele. Ne že bych se na ně dívala. V Kentu jsem vyrostla, takže jsem na malebnou kentskou přírodu dávno zvyklá. Místo toho v polospánku pozoruju obrazovku satelitní navigace a sleduju Šipku.

Náhle mi to připomene rozhovor s Pecharem Davem a hlasitě si vzdychnu.

„Copak je?” ptá se Jon.

„Ale nic. Jenom se divím, jak jsem se mohla dostat tam, kde teď jsem. Proč jsem se tolik upnula na kariéru, nechala si předělat zuby a změnila se celkově… v tohle?” Ukážu na sebe.

„No, podle mě to začalo tehdy na tom pohřbu,” prohlásí Jon a ohlíží se po značce.

„Jak to myslíš?”

„Však víš. To s tvým otcem.”

„Co bylo s mým otcem?” podivím se. „Nechápu, o čem mluvíš.” Zaskřípou brzdy a Jon u louky s pasoucími se krávami zastaví mercedes a otočí se ke mně. „Matka ti neřekla, co se stalo na pohřbu?”

„Jistěže řekla! No co. Otce… strčili do pece nebo co.”

„Všechno?”

Snažím se rozpomenout. Máma o pohřbu určitě nic jiného neříkala. Najednou mi dojde, že kdykoli jsem na to narazila, okamžitě měnila téma. Ale já to považovala za docela normální. Máma pořád skáče z jednoho tématu na druhé.

Jon jenom zavrtí hlavou a zařadí rychlost. „To snad není pravda. Víš o svém životě vůbec něco?“

„Očividně ne,” připustím zničeně. „Tak mi to pověz! Jestli je to tak důležité.”

Auto se opět rozjede a Jon kroutí hlavou. „Není to má věc. To ti musí říct matka.” Odbočí ze silnice a vjede na štěrkovou cestu. „Už jsme tady.”

Opravdu. Ani jsem si nevšimla. Dům vypadá dost podobně jako v mých vzpomínkách. Postavený na počátku dvacátého století z červených cihel, na jedné straně se skleníkem a před domem zaparkovaným máminým starým volvem. Pravda je, že se tu vůbec nic nezměnilo od chvíle, kdy jsme se sem před dvaceti lety nastěhovali. Snad jen o trochu víc oprýskal. Ze střechy visí kus okapu a břečťan se na stěnách povytáhl o kousek výš. U cesty leží pod zplesnivělou celtou hromada dlažebních kamenů, kterou sem kdysi nechal složit táta.

Myslím, že je tu chtěl prodávat. To bylo někdy… před osmi roky?… Deseti?

Za brankou zahlédnu zahradu, která bývala kdysi moc hezká. Byly tam udržované záhony květin a malé bylinkové záhonky. Než jsme si pořídili psy.

„Takže podle tebe mi máma lhala?”

Jon zavrtí hlavou. „Nelhala, ale upravila si to podle svého.” Otevře dveře auta. „Tak pojď.”

Vipeti vás ošálí tím, že vypadají jako štíhlá a drobná stvoření, ale když se postaví na zadní, stanou se z nich obrovské potvory. A když kolem vás pobíhá deset vipetů a snaží se na vás vyskočit, nemá to daleko k ozbrojenému přepadení.

„Ofélie! Rafaeli!” slyším vzdáleně přes všechno kňučení a vyskakování mámu. „Dolů! Lexi, holčičko! Ty sis opravdu pospíšila. Co tohle má znamenat?” Má na sobě manšestrovou sukni, modrou pruhovanou halenku s roztřepenými manžetami a v ruce drží letitou utěrku s Charlesem a Dianou.

„Ahoj, mami,” říkám trochu udýchaně, jak se snažím ubránit se psům. „Tohle je Jon. Můj… přítel.” Ukážu na Jona, který právě hledí upřeně jednomu vipetovi do očí a domlouvá mu: „Dej ty pracky na zem. A neskákej na lidi.”

„Hele!” říká máma trochu rozčíleně. „Kdybys mi to řekla o něco dřív, ukuchtila bych vám narychlo nějaké občerstvení. Ale když mi to řekneš tak pozdě, jak mám…”

„Mami, my jsme se k tobě nepřijeli najíst. Já chci jenom ty desky.

Máš je ještě?”

„To víš, že mám,” přisvědčí trochu schlíple. „Vážně jim vůbec nic není.”

Vyběhnu po rozvrzaných schodech pokrytých kobercem do svého pokoje, který je pořád vytapetovaný stejnými květinovými tapetami od Laury Ashley.

Amy má pravdu. Fakt to tu smrdí. Vážně nevím, jestli těmi psy, vlhkostí nebo hnilobou, ale máma by s tím měla něco udělat. Už vidím desky na komodě a skočím po nich - a hned je zase pustím. Už chápu, proč mluvila máma tak provinile. Je to nechutné. Hnusně páchnou psí močí. S pokrčeným nosem otvírám štítivě dvěma prsty desky. Je to mé písmo. Spousta řádků, naprosto jasné a přehledné. Jako zpráva ode mě… mně. Přeletím zběžně první stránku a snažím se co možná nejrychleji zjistit, co jsem dělala, co jsem plánovala, oč tu vlastně běží. Vidím, že jsem sestavila jakýsi návrh, ale čeho přesně? Otočím list, zmateně svraštím obočí a otáčím na další stranu. A tehdy spatřím to jméno.

Páni. Proboha.

Najednou to mám. Je mi to úplně jasné. S bušícím srdcem zvednu hlavu. Úžasný nápad. Jakože, fakt úžasný nápad. Už vidím všechny možnosti. A ty by mohly být ohromné, to by mohlo změnit všechno…

Plná adrenalinu popadnu složku a už mi její strašný smrad nevadí,

vyběhnu z pokoje a seskakuju ob dva schody ze schodiště dolů. „Máš to?” U paty schodiště na mě čeká Jon.

„Ano!” Po obličeji se mi rozlévá úsměv. „Je to senzační!

Báječný

nápad!”

„To byl tvůj nápad.”

„Vážně?” Cítím nával pýchy, kterou se snažím potlačit.

„Vážně, právě to jsme celou dobu strašně potřebovali. Tohle jsme měli udělat. Jestli to vyjde, tak nebudou moct naše oddělení zrušit To by byli blázni.”

Jeden pes vyskočí, aby mi olízl vlasy, ale ani to mi nezkazí náladu. Nechápu, jak jsem dokázala něco takového vymyslet. Já, Lexi! Nemůžu se dočkat, až to všem řeknu…

„Už jsem tady!” Máma přináší podnos s kávovými šálky.

„Alespoň jsem vám uvařila trochu kafe a přinesla pár sušenek”

„Vážně, mami, nedělej si starosti,” odpovím. „Stejně musíme jet.” „Já bych si kávu dal,” prohlásí Jon zdvořile.

Cože? Vyšlu k němu smrtící pohled a jdu do obývacího pokoje, kde se posadíme na ošoupanou pohovku. Jon se tu uvelebí, jako by se tu cítil úplně doma. Možná se tak i cítí.

„Lexi před chvílí mluvila o tom, že si z kousíčků zpětně skládá svůj život,” zakousne se do sušenky. „A tak mě napadlo, že by jí možná mohlo pomoct, kdyby se dozvěděla, co se stalo na pohřbu jejího otce.”

„No jistě, ztráta rodiče je vždycky traumatizující.. Máma soustředěně půlí sušenku. „Hami, Ofélie!” Druhou půlku nabízí vipetovi.

„Zrovna tohle jsem neměl na mysli,” namítne Jon. „Mluvím o těch dalších událostech.”

„Dalších událostech?” opakuje máma, jako by vůbec nevěděla, o čem je řeč. „Nech toho, Rafaeli, to je fuůůj! Dáš si ještě kávu, Lexi?“

Psi se nahrnuli kolem talíře se sušenkami, chňapají po nich a všude slintají. Máme snad s nimi jíst ze stejného talíře, nebo co?

„Lexi očividně nemá k dispozici kompletní obraz,” nedá se Jon odbýt.

„Šmoky, ty už máš…”

„Přestaňte už mluvit k těm zatraceným čoklům!“ Jonův hlas mě málem nadzvedne z pohovky.

Máma vypadá tak šokované, že nemůže promluvit. Ani se pohnout.

„Tohle je vaše dítě,” ukazuje Jon na mě. „Ne tamti.” Trhne palcem k hafanům a prudce vstane z pohovky. Obě s mámou na něj fascinovaně civíme, jak kráčí ke krbu, drbe se ve vlasech a nevšímá si psů, kteří se shlukli kolem něj. „Aby bylo jasno, zajímám se o vaši dceru. Možná si to neuvědomuje, ale je to pravda.” Podívá se mámě přímo do oči.

„Možná chcete až do smrti všechno vytlačovat do podvědomí a nic si nepřipouštět, možná že vám to tak vyhovuje. Ale vaši dceru to ničí.”

„O čem to mluvíš?” podivím se. „Mami, co se stalo na pohřbu?” Máma si přitiskne ruce k obličeji, jako by se chtěla před něčím chránit. „Bylo to dost… nepříjemné…”

„Život takový prostě někdy bývá,” řekne Jon bez obalu.

„Ale ještě mnohem nepříjemnější je, když o tom nevíte. Jestli to Lexi nehodláte říct, já jí to povím. Protože ona mi to kdysi vyprávěla, víme?” Strčí si do pusy poslední sušenku.

„Tak dobře! Co se stalo, bylo…” Mámin hlas se ztiší do šepotu. „Co?”

„Přišli exekutoři!” Tváře jí rozčílením zrůžoví. ,Ještě během pohřební hostiny.”

„Exekutoři? Ale…”

„Přišli bez jakéhokoli varování. A pět najednou.” Upírá oči před sebe a psa, který jí sedí na klíně, hladí s obsedantní úporností. „Chtěli nás vyhnat z baráku. Chtěli nám sebrat veškerý nábytek, všechno. Jak se ukázalo, tvůj otec se ke mně nechoval… příliš poctivě. Vlastně k nikomu.”

„Ukažte jí to druhé DVD,” přikáže Jon. „A neříkejte mi, že nevíte, kde je.”

Chvíli je ticho, pak se máma, aniž se na kohokoli z nás podívá, zvedne, otevře jednu zásuvku a vytáhne lesklý neoznačený disk. Vloží ho do přehrávače a všichni tři upřeně civíme na obrazovku.

„Miláčkové,” na obrazovce se opět objeví táta, ve stejné místnosti jako na prvním DVD, v temže fešáckém županu. A i tady se do kamery usmívá svým typickým okouzlujícím způsobem. „Jestli vidíte tohle, tak jsem vážně zatřepal bačkorama. A je tu něco, co byste měli vědět. Ale není to určeno pro… potřebu veřejnosti, abych tak řekl.” Mohutně potáhne z doutníku a zatváří se velmi zkroušeně. „V oblasti financí došlo k jisté katastrofě. Neměl jsem v úmyslu vám to

hodit na krk. Ale vy holky máte za ušima a jistě se z té bryndy nějak vylížete.” Na chvíli se zamyslí. „Kdybyste se dostaly do úzkých, zajděte za stalým Dickiem Hawfordem, mohl by vám trochu pomoct. Tak na zdraví, kočičky!” Pozvedne sklenku - a obrazovka zhasne.

Otočím se k mámě: „Co chtěl říct tou ‚katastrofou‘?”

„Že celý barák zatížil hypotékou,” odpoví rozechvěle. „To tím chtěl říct. Jenomže to DVD přišlo až týden po pohřbu. Příliš pozdě! To už si u nás exekutoři podávali dveře! Co jsme měly dělat?” Stále úporněji hladí jednoho vipeta, až pes najednou zakňučí a uteče jí z klína.

„A co jsme udělaly?”

„Musely bychom všechno prodat. Odstěhovat se. Amy by musela odejít ze školy…” Ruce jí opět vyletí k obličeji. „Bratr byl tak hodný, že mi pomohl. A také má sestra a… také ty. Řekla jsi, že z té hypotéky zaplatíš maximum, co si můžeš dovolit.”

„Já?”

Bezmocně se zhroutím na pohovku a v hlavě mi zmateně víří myšlenky, jak se snažím vmáčknout tento dílek do celkového obrazu. Takže jsem řekla, že zaplatím tátovy dluhy.

„Je to zahraniční hypotéka?” zeptám se najednou.

„Nejmenuje se ta banka něco jako Uni…?”

„Většina otcových záležitostí se odehrávala v zahraničí,” přikývne máma. „Snažil se vyhnout daním. Vážně nechápu, že mi to nedokázal říct na rovinu…”

„Říká žena, která v tom klidně nechala plácat vlastní dceru,” podotkne Jon. Jak můžete něco takového vůbec vyslovit?

Bezděky na mě přejde něco z jeho podrážděnosti.

„Mami, věděla jsi přece, že si nemůžu vzpomenout na ten pohřeb. A vůbec nic jsi mi neřekla. Copak nechápeš, že by mi to bývalo pomohlo spoustu věcí objasnit? Neměla jsem ani zdání, kam ty peníze odcházejí.”

„Bylo to strašně těžké!” Máma těká očima ze strany na stranu.

„Nechtěla jsem to prozradit hlavně kvůli Amy…”

„Ale…,” zarazím se, protože si vzpomenu na ještě mnohem větší záhadu. „Mám na tebe ještě jednu otázku, mami. Byl táta někdy… ve vězení?”

Máma sebou trhne tak bolestně, jako bych jí plnou vahou dupla palec u nohy.

„Kratince, miláčku. To je už dávno pryč… Bylo to nedorozumění.

Necháme toho. Udělám vám ještě trochu kávy…”

„Ne!“ V návalu frustrace vyskočím a zastoupím jí cestu.

„Poslouchej mě, mami! Nemůžeš si jen tak vegetovat v nějaké bublině a předstírat, že se nic nestalo. Amy má pravdu! Nemůžeš pořád celý svůj život překrucovat!“

„Lexi!“ okřikne mě máma ostře, ale já na to nedbám.

„Amy slyšela řeči, že táta seděl A strašně se toho chytla. Není divu, že je v jednom kuse v nějakém maléru… Bože!” Najednou začnou kousíčky mého života zapadat do sebe jako ve hře Tetris. „Tak proto jsem najednou začala být tak ambiciózní. Tak proto jsem si z toho udělala životní cíl. Na tom pohřbu se všechno změnilo.”

„Vyprávěla jsi mi o tom,” potvrdí mi Jon. „Když se objevili exekutoři, ona se sesypala,” podívá se pohrdavě na mámu.

„Muselas je zadržet, musela jsi vymyslet, co dál… vzala jsi všechno na sebe.”

„Přestaňte pořád svalovat všechnu vinu na mě!” zaječí máma roztřesené. „Já přece za všechno nemůžu‘ Nemáte ani tušení, co jsem si v životě zkusila, nevíte vůbec nic! Tvůj otec, ten chlap…”

Zarazí se, slova zůstanou viset ve vzduchu a já zatajím dech, když mi svým modrým pohledem šlehne přímo do očí. Co mi paměť sahá, tak poprvé mluví má matka… upřímně.

V místnosti by bylo slyšet spadnout špendlík. Neodvažuju se téměř promluvit

„Co je s mým tátou?” zadům mi vlastní šepot v uších.

„Pověz mi to… mami”

Ale je pozdě. Ta pravá chvíle je pryč. Máminy oči zase uhýbají kamsi mimo mě. Připadá mi, že ji teď vidím poprvé takovou, jaká skutečně je: vlasy nad čelem stažené v dívčím účesu čelenkou, vrásčité ruce; tátův prstýnek na prsteníčku. I teď tápá rukou po nějaké psí hlavě a začne ji hladit Píchne mě u srdce.

„Už bude obídek, Agnes,” promlouvá k psovi ostrým, veselým hláskem. „Copak ti asi nachystáme…”

„Mami, prosím,” popojdu k ní o krok. „Nemůžeš teď přestat! Co jsi to chtěla říct?”

Ani nevím, co jsem od toho čekala — ale když se na mě máma podívá, je mi jasné, že se co nedozvím. Má opět kamenný obličej, jako by se nic nestalo.

„Jenom jsem chtěla poznamenat…” říká už zase se svým obvyklým mučednickým výrazem, …. že než mi začneš házet na hlavu všechny karamboly svého života, měla by sis, Lexi, promluvit s tím člověkem. S tím tvým přítelem, se kterým já přijela na pohřeb. Dave? David? Ten mi taky dost másla na hlavě.”

„Pechař Dave?” zarazím se. „Ale ten… přece na pohřbu nebyl. Říkal mi, že mi to nabízel, ale že jsem nechtěla. Že prý…,” dojde mi řeč, když vidím, jak Jon jenom nevěřícně kroutí hlavou a zvedá oči k nebi.

„Co ti ještě napovídal?”

„Že prý jsme se to ráno rozešli a že prý to bylo krásné… a že mi dal jednu růži..“ Propánaboha. Jak jsem mu mohla já nána pitomá tak hloupě naletět? „Promiňte.”

Vyběhnu vztekle před dům a jsem naprosto znechucená. Z mámy, z táty i ze sebe, že jsem se chovala jako absolutní

naivka. Vytáhnu z kapsy mobil a volím přímou linku na Pechaře.

„Auto Repair Workshop,” ozve se Pecharuv hlas, z něhož promlouvá zosobněná věcnost, efektivnost a zkušenost.

„Ahoj, Pechaři, to jsem já,” ohlásím se chladně. „Lexi. Musím si s tebou ještě jednou promluvit o našem rozchodu. A tentokrát bych ráda slyšela pravdu.”

„Devče, já ti pravdu řekl. V tomhle mi budeš muset věřit” Mám chuť ho něčím bacit po hlavě.

„Tak hele, ty blbečku jeden vypadanej,” yyslovuju pomalu a zuřivě. „Já teď sedím v ordinaci u jednoho neurologa, máš to? A ten mi řekl, že mi někdo navykládal nějaké kecy, a ty mi dělají děsný binec v mých neurologických paměťových dráhách. Jestli se okamžitě nedozvím pravdu, tak mi hrozí trvalé poškození mozku.”

„Proboha.” Zdá se, že se trochu lekl. „Jako že právě teď?“ Je vážně ještě hloupější než mámini vipeti.

„Jo. Právě teď se mi snaží napravit paměťové okruhy. Nechtěl bys to zkusit ještě jednou a tentokrát po pravdě? Nebo by sis rád promluvil s panem doktorem osobně?”

„Ne! No tak jo!” Zdá se, že jsem na něj přece jen zapůsobila. Přímo ho vidím, jak ztěžka dýchá a objíždí si prstem hrneček.

„No tak možná jsem si to malinko vylepšil. Rozhodně jsem ti nechtěl ublížit.”

„Proč bys mi měl ubližovat? Jel jsi se mnou na ten pohřeb?”

„Jo, jel,” přisvědčí po chvíli. „Nosil jsem hostům jednohubky. Snažil jsem se pomoct. A být ti oporou.”

„A co se teda stalo?”

„No, pak jsem přefikl jednu číšnici. To bylo v emocionálním stresu!” vysvětluje provinile. „Člověk pak dělá divné věci. Já byl například stroprocentně přesvědčený, že jsem zamkl…”

„Já jsem vás nachytala?” zakoktám.

„No jo. Nebyli jsme nazí nebo tak. Totiž na určitých místech tak trochu…”

„Drž zobák!” Držím mobil co nejdál od ucha.

Chvíli se teď potřebuju uklidnit. Zuřivě funím a dusám po štěrku, který mi křupe pod nohama, posadím se na zídku kolem zahrady, dívám se na stádo oveček na protější stráni a nereaguju na volání „Lexi! Lexi!”, které vychází z mobilu.

Dvakrát jsem Pechaře přistihla s jinou. Nemělo by mě to tedy zvlášť překvapit.

Konečně přiložím mobil k uchu. „A co jsem dělala já? A tentokrát už prosím bez růžiček a blábolech o tom, jak to bylo krásné.”

„No dobře.” Pechař Dave zničeně zafuní. „Abych pravdu řekl, byla jsi šílená. Začala jsi na mě řvát cosi o svém životě. Že se ti změnil celý život, že všechno stojí za vyliž kapsu, že mě nenávidíš a ostatní taky… Řeknu ti, Lexi, že to bylo fakt hustý. Chtěl jsem tě uklidnit, nabízel jsem ti garnátový sendvič, ale tys vůbec nejevila zájem. Vyrazila jsi odtud jako vichřice.”

„A co potom?”

„Pak jsem tě už neviděl. Až v té telce. Ale tam jsi vypadala jako někdo úplně jiný.”

„Dobře.” Dívám se na dva ptáky, kteří krouží po obloze.

„Poslyš, a to jsi mi to nemohl říct hned napoprvé?”

„No jo. Promiň.”

„To nic.”

„Ale mě to vážně mrzí.” Najednou mluví stejně jako kdysi.

„Je mi vážně líto, že jsem přefikl tu buchtu. A mrzí mě, co ti pak řekla, to bylo vskutku nekorektní.” Najednou jsem ve střehu a prudce se napřímím. „Copak mi řekla?”

„Jo tak. Ty to nevíš,” zabreptá. „Vlastně nic… moc zajímavého.Už mi to vypadlo z hlavy.”

„Co mi řekla?” vstanu a v ruce drtím mobil. „Vyklop, co mi to řekla! Pechaři!”

„Už musím jít. Zlom vaz u toho mastičkáře.” Zavěsí. Okamžitě mu volám zpátky, ale má obsazeno. Pacholek jeden.

Jdu do domu, kde Jon dosud sedí na pohovce a čte si Svět vipetů.

„Vida!” obličej se mu rozzáří. „Tak jak to šlo?”

„Co mi řekla ta číšnice na pohřbu?”

Ale Jon se najednou zatváří vyhýbavě. „Co já vím… Hele, podívala ses někdy do toho Světa vipetů?” Zvedne knihu do výšky. „Protože je to překvapivě dobrá kniha…”

„Ty to moc dobře víš.” Posadím se vedle něj a natočím si ho za bradu k sobě, abych se mu mohla dívat do očí. „Určitě jsem ti to taky řekla.Tak povídej.”

Jon si povzdechne. „Lexi, je to hloupost. Proč na tom záleží?”

„Protože… prostě záleží. Podívej, Jone, nemůžeš vyčítat mámě, ze mi neřekla všechno o mém životě, a pak přede mnou sám tutlat něco, co bych měla vědět. Řekni mi, co mi řekla ta číšnice. Hned .“Upřeně se na něj dívám.

„Tak jak chceš!” Jon zvedne ruce jakoby na svou obranu,

„Když to musíš vědět, tak ti řekla, že vypadáš jako… Drákulka.” I když vím, že už dávno nemám křivé zuby, i když se snažím ovládnout, cítím, jak mi hanbou na tvářích vyskakují

rudé skvrny.

„Lexi..“Jon sebou trhne.

„Ne,” setřesu ze sebe jeho ruku. „Nic mi není.” Vstanu, zamířím k oknu a snažím se představit si, jak se to asi tehdy odehrálo. Snažím se vcítit do křivozubé Lexi, která dostala pořádný výprask. Je pohřeb mého otce. Právě dorazili exekutoři a chtějí nám všechno vzít. Ještě k tomu jsem přistihla svého přítele, jak si to rozdává s jinou…a ona mi navíc řekne, že vypadám jako Drákulka.

Vida. Už to pomalu dává smysl.

OSMNÁCT

Na zpáteční cestě mi není příliš do řeči. V klíně svírám modré desky, jako by mi mohly někam utéct. Venku kolem nás ubíhají pole a Jon se na mě občas po očku podívá, ale nic neříká.

Všechno si donekonečna převracím v hlavě a snažím se to, co jsem se dozvěděla, nějak uspořádat. Připadá mi, jako bych půlhodiny složila státnici z Lexi Smartové.

„Pořád nemůžu uvěřit tomu, že nás otec dostal do takové kaše a nijak nás nevaroval.“

„Vážně?” prohodí Jon nezávazně.

Zuju si boty, opřu se patami o sedadlo a bradou o kolena a civím na cestu. „Víš, mého otce měli všichni hrozně rádi. Byl velký fešák, byla s ním zábava, měl skvělé nápady a měl nás rád. Je pravda, že to párkrát zpackal… ale rád nás měl. Říkával, že jsme jeho tři holky.”

„Jeho tři holky,” opakuje Jon ještě sarkastičtějším tónem než obvykle. „Jedna utíká před skutečností a hledá útěchu u hafanů, druhá ještě nevychodila školu a už se učí vydírat a třetí trpí ztrátou paměti a má vážné psychické problémy. A všechny tři jsou zadlužené po uši. No to se ti, Michaeli, vážně povedlo. Tos musel být sekáč.”

Po očku na něj kouknu. „Ty si o mém tátovi moc nemyslíš, že ne?”

„Podle mě se ze života snažil slíznout co nejvíc smetany a nepříjemnosti házel na vás. Myslím si, že to byl sobecký neřád. Ale jasně, nikdy jsem se s ním nesetkal.” Nečekaně oznámí změnu směru a odbočí. Najednou si všimnu, že má ruce do volantu přímo zaťaté. Vypadá téměř vztekle.

„Každopádně jsem se dostala o kousek dál,” koušu si nehet u palce.

„Mluvila jsem s tebou o tom? O pohřbu?”

„Tu a tam,” přisvědčí Jon s poťouchlým úsměvem.

„Chápu,” zčervenám. „Asi v jednom kuse. Musela jsem tě k smrti nudit.”

„Ale neblázni.” Na chvíli sundá ruku z volantu a krátce stiskne mou. „Vyklopilas mi to ještě na začátku, když jsme byli pouze přátelé. Od začátku do konce. Jak ti ten den velmi změnil život. Jak jsi převzala rodinný dluh a hned druhý den se objednala k zubaři, nasadila přísnou dietu a rozhodla se od základu změnit. Pak jsi šla do té televizní show a všechno najednou dostalo prudký spád. Nastartovala jsi senzační pracovní kariéru, seznámila ses s Erikem a připadal ti jako správná volba. Byl slušný, bohatý, vyrovnaný. Naprostý opak -” odmlčí se.

„Mého otce,” doplním.

„No, nejsem psycholog, ale řekl bych, že ano.” Chvíli mlčíme. Malé letadlo vytrvale stoupá k nebi a nechává za sebou dvojitou kouřovou stopu.

„Víš, když jsem se probudila, měla jsem pocit, že jsem se ocitla v pohádce,” říkám pomalu. „Jako nějaká Popelka. A ta pohádka byla stále lepší. Myslela jsem si, že jsem nejšťastnější holka na světě…” Když Jon potřese hlavou, zmlknu.

„Pořád jsi žila ve velkém vypětí. Vyhoupla ses příliš brzy příliš vysoko. Nevěděla sis s tím rady, dělala jsi chyby…“ zaváhá. „Znepřátelila sis kamarádky. To jsi nesla nejhůř.”

„Ale já to nechápu?“ říkám bezradně. „Já nechápu, proč se ze mě stala taková supermrcha.”

„To jsi přece nechtěla. Nebuď na sebe tak tvrdá, Lexi. Svěřili ti vedoucí funkci. Vedla jsi velké oddělení, chtělas udělat dojem na nadřízené, nechtěla jsi nikomu nadržovat… a vymklo se ti to z rukou. Udělala jsi pár bot. A cítila ses v pasti. Tak se z tebe stala ta velká drsňačka. Jinak bys totiž žádného úspěchu nedosáhla.”

„Kobra,” zacuká mi v obličeji. Pořád nechápu, jak jsem si mohla vysloužit takovou hadí přezdívku.

„Kobra.” A ústa se mu znovu roztahují k úsměvu. „Víš, to byl záměr televizních producentů. Tos nebyla ty. I když tak úplně se zase nespletli. Když jde o kšeft, umíš se chovat jako kobra.”

„Tak to tedy ne!” zvednu vyděšeně hlavu.

„V tom dobrém slova smyslu,” směje se.

V dobrém slova smyslu? Může se člověk chovat jako kobra v dobrém slova smyslu?

Chvíli jedeme mlčky, po obou stranách silnice se do dálky táhnou zlaté lány. Posléze Jon zapne rádio. Eagles hrají „Hotel California”, slunce se nám opírá do předního skla a já mám najednou pocit, že jsme v jiné zemi. V jiném životě. „Jednou jsi mi řekla, že kdyby ses mohla vrátit v čase a udělat všechno jinak, udělala bys to,” říká Jon něžnějším hlasem než obvykle.

„Všechno… od své práce… po Erika… Po prvním okouzlení vypadá najednou všechno jinak.”

Když se zmíní o Erikovi, zmocní se mě najednou špatné svědomí. Jon mluví, jako by už bylo všechno za námi i ale není. Pořád jsem vdaná. A z toho, co naznačuje, nemám dobrý pocit.

„Hele, přece nejsem sprostá zlatokopa!” bráním se rozhořčeně. „Určitě jsem Erika milovala. Nevzala bych si někoho jenom pro pozlátko.”

„Nejdřív sis myslela, že máš neuvěřitelné štěstí,” přisvědčí Jon. „Je okouzlující, má řadu předností…V podstatě se trochu podobá inteligentním systémům v našich loftech. Ale přepni ho na Manžela a bublina splaskne.” „Nech toho.”

„Je jako špičkový design. Má široké spektrum nálad, od hluboké citlivosti…”

„Přestaň!” Snažím se nesmát. Nakloním se k rádiu a zesílím zvuk, abych Jona nemusela poslouchat. Za chvilku už vím, co mám říct, a tak zvuk zase ztlumím.

„No tak dobře. Podívej, možná jsme měli poměr. Ale to ještě neznamená… Třeba tentokrát chci, aby mi manželství fungovalo.”

„To se ti nemůže podařit,” zareaguje bezprostředně Jon.

„Erik tě nemiluje.”

Proč musí být takový sakramentský všeználek?

„Ale miluje.’” Založím si ruce na prsou. „Vždyť mi to řekl.

Kdyby tě to zajímalo, tak byl ohromné romatický.”

„Vážně?” Nezdá se, že by to Jona nějak vyvedlo z míry.

„Copak říkal?“

„Že se zamiloval do mých krásných úst a dlouhých nohou a způsobu, jakým pohupuju diplomatkou.” Bezděky se rozpačitě červenám. Pořád si Erikova slova opakuju, takže je umím nazpaměť.

„To nestojí ani za fajfku tabáku.” Jon se ke mně ani neobtěžuje otočit.

„Jak to, že ne?” bráním se velmi rozhořčeně. „Je to stoprocentní romantika!”

„Vážně? A miloval by tě stejně, kdybys svou diplomatkou nepohupovala?”

Na chvíli mě vyvedl z míry. „To já… nevím. O to přece nejde.” „Jak to, že o to nejde? Právě o to jde. Miloval by tě také, kdybys neměla tak dlouhé nohy?”

„Co já vím!” říkám rozmrzele. „Buď už zticha! Náhodou se mi to moc líbilo.”

„Byly to bláboly.”

„No tak dobře,” dopálím se. „Tak co na mně miluješ ty?”

„Co já vím. Tvou podstatu. Nedokážu ti napsat seznam,” odpoví téměř zlostně.

Dlouho mlčíme. Dívám se dopředu, ruce mám stále založené na prsou. Jon se soustředí na silnici, jako by už měl té debaty plné zuby.

Blížíme se k Londýnu a doprava kolem nás houstne. „Tak dobře,” prohlásí nakonec, když čekáme v koloně. „Líbí se mi,

když ze spaní kníkáš.”

„Já kníkám ze spaní?” Jako veverka.”

„Já měla za to, že jsem kobra,” odseknu dotčeně. „Takže si to laskavě rozmysli.”

„Kobra ve dne,” přikývne. „Veverka v noci.”

Snažím se ze všech sil udržet vážný obličej, ale smích se mi prodírá koutky úst ven.

Když popojíždíme po dvouproudé silnici, pípne mi mobil.

„To je Erik,” řeknu po přečtení zprávy. „Dorazil v pořádku do Manchesteru. Jel tam na několik dnů obhlédnout nové parcely.”

„Ehm. Já vím,” Jon zahne na kruhový objezd.

Už jsme na předměstí. Vzduch náhle zešedl a do tváře mi stříkne dešťová sprška. Záchvějů se a Jon vytáhne střechu mercedesu. Soustředěně přemýšlí, kterým ze dvou proudů na silnici se má vydat.

„Podívej,” prohlásí najednou velmi věcně, „Erik mohl zaplatit dluhy tvého otce levou zadní. Ale klidně to nechal na tobě. Ani se o to nezajímal.”

Nevím, co na to říct. Vlastně ani, co si o tom myslet.

„Koneckonců to jsou jeho peníze,” řeknu nakonec. „Proč by se měl o to starat? A vůbec, já od nikoho žádnou pomoc nepotřebuju.”

„Já vím. Já ti ji nabízel. Ale tys odmítla. Jsi pořádně paličatá.”

Dojede k velké křižovatce, zařadí se za autobus a otočí se ke mně. „Co budeš dnes dělat?”

„Teď?”

„Dnes do večera.” Pokrčí rameny. „Když je Erik pryč.”

Hluboko ve mně se něco probudí. Jemné tepání, které si nechci přiznat. Ani sama sobě.

„No,” snažím se mluvit věcně. „Neměla jsem v plánu celkem nic. Jenom jít domů, dát si večeři a pročíst si tyhle materiály…” Přinutím se udělat přirozenou pauzu předtím, než dodám: „Proč?”

„Ale jen tak.” Jon se na chvíli odmlčí a soustředěně hledí na silnici, než nenucené dodá: „Jen že máš v mém bytě ještě pár věcí. Kdyby sis je chtěla vzít.”

„Tak dobře,” pokrčím nezávazně rameny.

„Tak dobře,” prudce změní směr a zbytek jízdy strávíme v naprostém tichu.

Jon bydlí v nejkrásnějším bytě, jaký jsem kdy viděla.

Jistě, je to v jedné takové zapadlé uličce v Hammersmithu. A protější zeď je celá pomalovaná graffiti. Ale je to velký dům, postavený ze světlých cihel, se starými masivními klenutými okny a byt má pře sah i do vedlejší budovy, takže je miliónkrát prostornější, než jak se zdá zvenku.

„Je to úžasné nádherné.”

Stojím v jeho pracovně a téměř se mi nedostává slov. Pracovna má vysoký strop, bílé stěny, na rýsovacím stole je vrstva papíru a vedle stojí počítačový stolek s obrovským Apple Macem. V rohu je kreslicí stojan a celou protější stěnu vyplňuje knihovna se staromódním pojízdným žebříkem.

„Tento celý blok stavěli jako ateliéry,” říká Jon s rozzářenýma očima, pobíhá kolem a přibližně deset hrnečků od kafe odnáší do mrňavé kuchyňky.

Opět vyšlo slunce a klenutými okny svítí na renovovanou prkennou podlahu. Všude po podlaze leží odhozené papíry, buďto popsané, nebo pokryté rysy a skicami. Uprostřed trůní láhev tequiry s balíčkem mandlí.

Jon stojí ve dveřích do kuchyně a němě mě sleduje. Projede si rukou vlasy, jako by zaháněl nějakou myšlenku, a podotkne:

„Věci máš támhle.”

Klenutou chodbou mě vede do útulného obývacího pokoje.Velké pohovky jsou čalouněné modrým plátnem, velký kulatý polštář je potažený kůží a na židli balancuje stará televize. Za pohovkou jsou na letitých dřevěných poličkách

halabala naházeny knihy, které jsou tu a tam proložené časopisy a kytkami v květináčích, a…

„To je můj hrneček,” zírám na ručně malovaný keramický hrnek, který mi kdysi dala k narozeninám Fi a který si tam hoví na polici, jako by tam odjakživa patřil.

„Jistě,” přikývne Jon. „Vždyť jsem to říkal. Máš tu pár věcí.” Podává mi hrneček.

„A můj… svetr!” Na jedné pohovce se povaluje můj starý rolák s žebrovým vzorem. Mám ho už léta, snad od šestnácti. Jak se sem…

Užasle se tu rozhlížím a najednou mi před očima vyskakuje řada věcí, jako když člověk správně vyladí obraz. Stará umělá kožešina, do níž jsem se tak ráda balila. Staré fotografie z vyšší střechu v korálkových rámečcích. Můj růžový retro toaster!

„Chodívalas sem na topinky.” Jon sleduje můj překvapený pohled. „Vždycky ses jimi cpala, jako bys týden nejedla.“

Najednou vidím svou druhou stránku, kterou jsem považovala za definitivně ztracenou. Poprvé od chvíle, kdy jsem se probrala v nemocnici, mám pocit domova. V rohu jsou kolem květináče dokonce omotány barevné lampičky, přesně takové jsem kdysi měla ve svém balhamském bytečku.

A celou dobu to všechno bylo tady. Najednou se mi vybaví Erikova slova, když jsem se ho poprvé vyptávala na Jona. Svěřil bych mu svůj život.

Možná jsem právě to udělala. Svěřila mu svůj život

„Vzpomínáš si na něco?” ptá se Jon nenápadně, ale v jeho otázce slyším skrytou naději.

„Ne,” zavrtím hlavou. „Jenom že ty věci pocházejí z mého předešlého života…” Zarazím se při pohledu na fotografii, kterou neznám. Popojdu blíž - a je to pro mě překvapení. Jsem tam já. S Jonem. Sedíme na jakési kládě, já ve starých džínách s teniskami na nohou. Rozčesané vlasy mi padají na záda a se zakloněnou hlavou se směju jako nejšťastnější holka na světě.

Bylo to skutečné. Bylo to skutečně skutečné.

Při pohledu na naše obličeje na fotce vylisované sluníčkem se trochu ošívám. Po celou dobu měl důkaz.

„Mohl jsi mi to ukázat,” řeknu téměř vyčítavě. „Tuhle fotku, Mohls ji vzít hned napoprvé s sebou.”

„A věřila bys mi?” Posadí se na opěrku pohovky. „Chtěla bys mi věřit?”

Nemám na to co říct. Je možné, že má pravdu. Je možné, ze bych se snažila najít nějaké jiné logické vysvětlení a přimkla se naopak ke svému dokonalému manželovi, ke svému pohádkovému životu. Ve snaze odlehčit atmosféru jdu ke stolu, na němž leží hromada mých oblíbených knížek a mísa semínek.

„Slunečnicová semínka,” naberu si jich hrst. „Miluju slunečnicová semínka.”

„Jako bych to nevěděl,” podotkne Jon s podivným, téměř nevyzpytatelným výrazem.

„Cože?” zeptám se udivené, ještě než strčím semínka do pusy. „Co je s nimi? Nemám je snad jíst?”

„Jen si vezmi. Jenom mě tak něco napadlo…“ zarazí se v půli v?ty a pro sebe se usměje. „Ale nic, na tom nezáleží. Necháme toho.”

„Co je?” zamračím se zmateně. „Něco ohledně našeho vztahu? To mi musíš říct. No tak.”

„O nic nejde.” Pokrčí rameny. „Taková hloupost. Prostě jsme měli… zvyk. Když jsme se poprvé spolu vyspali, žvýkala jsi slunečnícová semínka. Zasadila jsi jedno semínko do kelímku od jogurtu a já si ho vzal domu. Bylo to naše malé tajemství. Pak jsme to dělali pokaždé. Jako vzpomínku. Říkali jsme jim naše dětí.”

„Sázeli jsme slunečnice?” Se zájmem svraštím obočí.

Rozeznělo to ve mně jakýsi malinkatý zvoneček.

„Hmm.“ Jon přikývne, jako by chtěl změnit téma. „Něco ti naleju.”

„No a kde jsou?” ptám se, když nalévá do dvou sklenek víno. „Nechal sis nějakou?” Rozhlížím se místností po sazeničkách v kelímcích od jogurtu.

„Ale to je jedno,” podává mi sklenku.

„Tys je vyhodil?”

„Ne, nevyhodil jsem je.” Jde k CD přehrávači a pustí tichou hudbu, ale ji se nedám tak snadno odbýt.

„Tak kde je máš?” Do hlasu se mi vkrádá hádavý tón.

„Jestli jsi mluvil pravdu, museli jsme spolu spát mockrát. Takže by tady mělo někde být moře slunečnic”

Jon se napije vína. Pak mi beze slova naznačí, abych Ha za ním do chodbičky. Projdeme střídmé zařízenou ložnicí a pak Jon otevře dvojité dveře na prostorný balkon. Zatajím dech.

Celý je lemovaný slunečnicovou stěnou. Od velkých obřích rostlin sahajících málem do nebe přes mladé rostlinky přivázané k opoře po tenké zelené výhonky v mrňavých kelímcích. Všude, kam se podívám, vidím slunečnice.

A vídím to na vlastní oči. Od prvních slunečnic po poslední drobné výhonky v kelímku, které se probíjejí ke světlu. Se sevřeným hrdlem se rozhlížím po zlatozeleném moří. To jsem nevěděla.

„Odkdy vlastně… jakože…“ trhnu hlavou k nejmenší rostlince v pomalovaném pidikvětináčku podepřené klacíky.

„Kdy jsme naposledy…”

„Před šesti týdny, den před tou bouračkou.” Jon se s nečitelným výrazem odmlčí. „Opatruju ji jako oko v hlavě.”

„To jsem tě viděla naposledy před…,” kousnu se do rtu.

Po krátké odmlce Jon přikývne. „Tehdy jsme byli naposledy spolu.”

Posadím se, napiju se vína a jsem zmítaná pocity. Tady je doložen celý příběh. Celý náš vztah. Který mohutněl a sílil, až se rozrostl tak, že jsem chtěla opustit Erika.

„Jak to bylo… poprvé?” zeptám se nakonec. „Jak to všechno začalo?”

„Stalo se to ten týden, co byl Erik pryč. Zastavil jsem se a povídali jsme si. Šli jsme na terasu a pili jsme víno. Trochu jako teď.“ Jon ukáže rukou kolem. ,A pak uprostřed odpoledne jsme ztichli. A bylo to jasné.”

Temnýma očima se podívá do mých a někde hluboko ve mně se cosi sevře. Vstane a jde ke mně. „Oba jsme věděli, co se musí stát,” říká něžně.

Stojím jako přimražená. Jemně mi vezme sklenku z ruky a mé ruce sevře do svých.

„Lexi…,” zvedne mé ruce k ústům, zavře oči a něžně je políbí. „Já věděl…,” říká zastřeně se rty přitisknutými k mě kůži,

„že se vrátíš. Já věděl, že se mi zase vrátíš.”

„Přestaň!” uškubnu rukou a srdce mi buší jako zvon.

„Nic..-, nic nevíš!”

„Co se stalo?” Jon vypadá tak otřeseně, jako bych mu dala poliček. Ani já sama téměř nevím, co se stalo. Strašně po něm toužím, celé mé tělo volá po tom, abych pokračovala. Ale já nemůžu.

„Stalo se to, že… mám hrozně divný pocit.”

„A proč?” vypadá užasle.

„Pro tohle všechno!” ukážu na ty slunečnice. „Je toho prostě moc Ty mě vlečeš do vyzrálého vztahu. Ale já jsem pořád někde na začátku.” Zhluboka se napiju vína a snažím se zachovat klid. „Jsem strašně moc pozadu. Je to hrozně nevyvážené.”

„Tak to vyvážíme,” říká rychle. „Budeme na tom pracovat.

Já se taky vrátím na začátek.”

„Ale to ty přece nemůžeš!” Projedu si zoufale rukama vlasy.

„Jone, jsi ohromné atraktivní, chytrý a prima. A mám tě vážně ráda. Ale nemiluju tě. Jak bych taky mohla? Vždyť já jsem tím vším vůbec neprošla. Já si to nepamatuju.”

„Ani jsem nečekal, že bys mě milovala…”

„Ale ano. Ano! Chceš, abych se stala jí.”

„Ty jsi jí.” Najednou v jeho hlase zaslechnu zlostný tón.

„Nemluv pořad takové hlouposti. Ty jsi ta holka, kterou miluju. Věr tomu, Lexi.”

„Já nevím!” Vzrušeně zvýším hlas. „Já nevím, jestli to tak vážně je. Jsem jí? Nebo sama sebou?”

K mému zděšení mi najednou začnou téct po tvářích slzy. Ani nevím, odkud se tam vzaly. Otočím se od něj, otírám si je, lapám po dechu a nedokážu jejich příval zastavit.

Já chci být jí. Chci být tou rozchechtanou holkou na kládě.

Ale prostě jí nejsem.

Nakonec se mi podaří přestat brečet a otočím se k Jonovi. Stojí přesně na témž místě jako předtím a vypadá tak sklíčeně, až se mi sevře srdce.

„Dívám se na ty slunečnice,” polknu těžce. „A na ty fotografie. A na všechno ostatní. A vidím, že se to skutečně stalo. Ale pro mě to je nádherný milostný vztah mezi dvěma lidmi, které neznám.”

„Jsi to ty,” šeptá Jon. Jsem to já. Oba dva znáš.”

„V hlavě to vím. Ale necítím to. Nepoznávám to.” Přitisknu si ruku k hrudi a cítím, jak se mi zase tlačí slzy do očí.

„Kdybych si vzpomněla na jedinou věc. Kdybych měla jedinou vzpomínku, jedinou nitku…,” odmlčím se. Jon se dívá na slunečnice, jako by sčítal všechny jejich okvětní lístky.

„Tak co tedy myslíš?”

„Já myslím… já nevím! Potřebuju čas… Potřebuju…,” bezradně se odmlčím.

Na balkon začínají padat kapičky deště. Zaduje vítr a slunečnice se rozhoupají, jako by kývaly hlavou.

Nakonec Jon přeruší mlčení. „Domů?” Podívá se mi do očí

- už v nich nemá zlost.

„Ano.” Otřu si oči a vlasy si prohrábnu dozadu. „Prosím.”

Doma jsem za čtvrt hodiny. Cestou nemluvíme. Já se tisknu k modrým deskám a Jon řídí se zaťatými zuby. Zaparkuje

mercedes na mém místě a chvíli se ani jeden z nás nehýbá. Déšt buší do střechy a najednou rozčísne oblohu blesk. „Musíš utíkat,” řekne Jon a já přikývnu.

„Jak se dostaneš zpátky?”

„To je dobré.” Podává mi klíčky a vyhýbá se mi přitom očima. „Tak hodně štěstí.” Kývne bradou k modrým deskám.

„Myslím s tímhle.”

„Diky.” Přejedu rukou lepenku a koušu se do rtů. „I když vážně nevím, jak donutit Simona Johnsona, aby si se mnou o tom promluvil. Odvolali mě. Ztratila jsem důvěryhodnost. Nebude mít zájem.”

„Ty to dokážeš.”

„Když se mi podaří k němu nějak probít, tak možná Ale já vím, že se mi bude vyhýbat. Už na mě nebudou plýtvat časem.” Povzdychnu i si a natáhnu se ke klice. Leje jako z konve, ale nemůžu tu prosedět celý večer. „Lexi…”

Z tónu Jonova hlasu se mě zmocní úzkost.

„Ještě si promluvíme,” řeknu rychle. „Časem.”

„Dobře.” Chvíli se mi dívá do očí. „Časem. Platí.” Vystoupí a rukama se marně chrání před deštěm. „Najdu si taxík. No tak, utíkej.” Zaváhá, pak mi dá pusu na tvář a rychle odchází.

Deštěm utíkám ke dveřím a málem poztrácím papíry z desek Doběhnu ke krytému vchodu, urovnávám listy; a když si vzpomenu na podrobnosti, cítím příliv naděje. I přesto, že to, co jsem právě řekla, je pravda. Když se mi nepodaří sjednat si schůzku se Simonem Johnsonem, nebude mi to k ničemu.

Vtom si uvědomím, jak se má situace změnila, a nadšení je rázem pryč. Nechápu, co jsem si vlastně myslela. On mi stejně nedá žádnou šanci nehledě na to, co v těch deskách mám. Už nejsem žádná Kobra.

Už nejsem ta zázračná Lexí. Ztratila jsem paměť, už nejsem přínos pro firmu, jsem odepsaná. Simon Johnson ml nedatuje ani pět minut, natož aby se mnou něco projednával.

Nechce se mi do výtahu. K naprostému úžasu vrátného zamířím k prosklenému kovovému schodišti, po němž patrně ještě žádný obyvatel tohoto domu nikdy nesel. V bytě zapnu topení na dálkové ovládání a mám chuť schoulit se na pohovku, jenomže na. polštářcích, které jsou tak úžasné na pohled, se dost nepříjemně leží, a navíc mám strach, že by po mých mokrých vlasech mohly zůstat na látce skvrny, takže nakonec vstanu a jdu si do kuchyně udělat čaj.

Po tak adrenalinovém dni, jaký jsem právě prožila, se mě zmocní zklamáni. Sice jsem se o sobě pár věd dozvěděla, ale co z toho mám? Nechala jsem se unést — s Jonem, s tou smlouvou, se vším. Celý den jsem si malovala vzdušné zámky. Nikdy se mi nepodaří zachránit oddělení. Simon si mě nikdy nepozve do kanceláře a nebude se zajímat o můj názor. Ani za milion let. Ledaže…

Ledaže… Ne.

To nemůžu. Nebo že bych mohla?

V užaslém nadšení strnu a promýšlím eventuální důsledky. A v hlavě mi přitom jako soundtrack zní hlas Simona Johnsona.

Bylo by to úplni jiné, Lexi, kdyby se vám vrátila paměť.

Takže by to bylo jinak, kdyby se mi vrátila paměť. Voda se v konvici začne vařit, ale já si toho nevšímám. Jako ve snu výtahuju mobil a hledám číslo.

„Fi,” vyhrknu, když dostanu spojení. „Nic neříkej. Jenom poslouchej.”

DEVATENÁCT

Mysli jako mrcha. Mysli jako šéfová. Mysli jako Kobra.

Podívám se na sebe do zrcadla a ještě si pomáznu na rty trochu rtěnky. Je světlá, šedorůžová, která by se klidné mohla jmenovat „Pro Šéfovou-supermrchu!“. Vlasy jsem si sčesala dozadu a oblékla ty nejstřízlivějši šaty, které jsem našla ve skříni. Nejužší sukni, nejšpičatější lodičky. Šedobíle pruhovanou halenku. Celé mé oblečení přímo křičí do světa: myslím jenom na práci a povinnosti.

Včera jsem strávila s Jeremym Northpoolem v jeho readingské kanceláři dvě hodiny, a kdykoli si na to vzpomenu, ozve se ve mně malinkaté vzrušeníčko. Máme to připravené. Oba chceme, aby se ten obchod uskutečnil. Teď je to na mně.

„Nevypadáš dost nepříjemně,” kritizuje mě Fi, která stojí v tmavomodrém kalhotovém kostýmu vedle mě. „Zkus se trochu víc zamračit.”

Pokrčím ještě víc nos — jenomže mě to strašně nutí ke kýchni „Kdepak,” vrtá Fi hlavou. „Pořád to není ono. Měla já skutečně mrazivý pohled. Ve stylu jsi jenom bezvýznamný parazit, kliď se mi okamžitě z cesty’.”

„Jsi vážně dobrá!” obrátím se k ní s obdivem. „Měla bys to dělat ty. Měly bychom si vyměnit role.”

„No jo,” stiskne mi rameno. „Tak to ještě zkus. Mrač se.”

„Jdi mi z cesty, ty parazitko,” vrčím jako zlá čarodějnice.

„Tady jsem paní já a všechno bude po mém.”

„Ano!” tleská Fi. „A ještě šlehnout po lidech pohledem, jako bys říkala, že brát je na vědomí je pro tebe jenom ztráta času.”

Povzdychnu si a žuchnu sebou na postel. Tohleto přezíravé chování je strašně vyčerpávající. „Byla jsem pěkná potvora, co?”

„Takhle hnusná jsi nebyla pořád,“ smiluje se nade mnou Fi.

„Ale nemůžeme si dovolit, aby tě lidé prokoukli. Čím hnusnější, tím lepší.”

Fi mé celých posledních čtyřiadvacet hodin školila. Včera zavolala do práce, že je nemocná, a přišla za mnou domů i se snídaní. Nakonec jsme se do toho tak zabraly, že zůstala celý den a noc. A odvedla vynikající práci. Vím všechno. Vím, co se stalo na loňském vánočním večírku. Také vím, že loni na jedné schůzi ztratil Byron nervy a řval na mě, že jsem arogantní nula. Dále to, že prodej vinylu stoupl loni v březnu o 2 % v důsledku objednávky jedné wokinghamské školy, která si následně stěžovala na nesprávný odstín a chtěla se s námi soudit.

Hlavu mám tak napěchovanou všemi možnými fakty, že mi nejspíš brzy praskne. A nejdůležitější nás přitom ještě čeká.

„Když jdeš do své pracovny, vždycky za sebou práskni dveřmi,” dává mi Fi další instrukce. „Pak vystrč hlavu a poruč si kávu. V tomto pořadí.“

Nejdůležitější je vyvolat dojem, že jsem zase ta bývalá potvora, a všichni mi na to musí skočit. Odložím rtěnku a vezmu si diplomatku.

„Doneste mi kávu,” vyštěknu na sebe. „Ihned!”

„Ještě víc zúžit oči…,” zkontroluje mě Fi a pak kývne. „Už je to dobré.”

„Fi - díky,” otočím se a pevněji obejmu. „Jsi hvězda.”

„Jestli uspěješ, pak budeš hvězda ty.“ Zaváhá a trochu příkřeji dodá: „I když se ti to nepovede. Nemusela bys to dělat, Lexi. Já vím, že ti nabízejí slušnou práci i po zrušení oddělení.”

„No ano,” rozpačitě se poškrábu na nose. „Ale to je teď jedno. No tak jdeme.”

V taxíku se mi cestou do kanceláře žaludek svírá nervozitou, takže společenská konverzace je nad mé síly. Asi mi muselo přeskočit, že do něčeho takového vůbec jdu. Vážně jsem asi cvok. Ale nic lepšího mě nenapadlo.

„Kristepane, začínám mít trému,” mumlá Fi. „A to nemám hlavní roli. Vážně nevím, jak udržím před Debs a Carolyn vážnou tvář.”

Neřekly jsme nikomu, co chystáme. Došly jsme k názoru, že čím méně lidí to ví, tím lip.

„No, Fi, budeš se prostě muset trochu víc snažit, jasný?“ vyštěknu hlasem nové Lexi a téměř vyprsknu, když sebou úlekem trhne.

„Páni, tobě to vážně jde. Jsi skvělá!1

Vystoupíme z taxíku, a když taxikář při placení hledá drobné, upřu na něj z cvičných důvodů velmi nepříjemný pohled.

„Lexi?” ozve se za mnou. Rozhlížím se, koho bych mohla zpražit pohledem, že tu nemá co dělat - ale místo toho vytřeštím

„Amy? Co tady propána děláš?”

„Čekám na tebe.” Trochu vzdorně si ulízne pramínek vlasů.

„Jdu se teda něco naučit…”

„Nau… cože?”

Když taxikář odjede, vyjeveně si ji prohlížím. Na nohou má lodičky na vysokých podpatcích, k tomu kratinkou pruhovanou minisukni s vestičkou ve stejném stylu a modře melírované vlasy má stažené do koňského ohonu. Na klopě má odznak s nápisem Nemusíte být do práce žhavé, ale žhavé lesbičky tu milujeme.

„Amy,” chytím se za hlavu. „Nevybrala sis ten správný den…” „Slíbilas mi to!” říká rozechvělým hlasem. „Že to nějak zařídíš. Dalo mi to dost práce, než jsem sem dojela. Musela jsem brzy vstávat a tak. Máma měla vážně radost. Říkala, ze ji budeš mít taky.”

„Ale mám radost, ale právě dnes…”

„To jsi říkala i minule. Vůbec ti na mně nezáleží.” Otočí se a rozpustí si vlasy. „Ale co. Strč si tu svou blbou práci za klobouk.”

„Možná by pomohla rozptýlit pozornost,” špitne mi Fi do ucha. „Třeba to není zase tak špatný nápad. Dá se jí věřit?”

„Jako mně?” Amy vypískne se zájmem. „A s čím?” S planoucíma očima se nakloní k nám. „Vy máte nějaké tajnosti?”

„Dobře,” musím se rychle rozhodnout. „Poslyš, Amy,” zašeptám. „Můžeš jít s námi, ale je v tom takový menší zádrhel. Potřebuju všem namluvit, že se mi vrátila paměť a že jsem zase tou Lexi, jakou jsem byla před nehodou, protože ve firmě musím dosáhnout jisté věci. V opačném případě nemám šanci. Jasný?”

Arny nehne brvou. Vidím, jak snaživě vstřebává všechny informace.

Mít sestru podfukářku se tu a tam může člověku hodit.

„Takže se jim snažíš namluvit, že jsi zase stará Lexi,” opakuje pro jistotu.

„Ano.”

„Pak bys mela vypadat mnohem protivněji.”

„To jí taky říkám,” přisvědčí Fi.

„Jako když si myslíš, že všichni jsou obyčejní… červi.”

„Přesně.”

Obě mluví tak přesvědčivě, až se mě to trochu dotkne.

„Byla jsem vůbec nikdy na někoho hodná?” zakvílím.

„No tak… ovšemže byla!” odpoví Fi nejisté. „Mockrát. Tak jdeme.”

Otevírám skleněné dveře do budovy a nasadím si svůj nejprotivnějši výraz. Kráčím mezi Fi a Amy po mramorové podlaze k recepci. A je to tady. Nastává velká show.

„Dobrý den!” vyštěknu na Jenny. „Tohle je má dočasná pomocná síla Amy. Prosím vystavte jí legitimaci. Pro vaši informaci, jsem již zcela zdráva, a je-li tu pro mě nějaká pošta, pak chci vědět, proč už není dávno nahoře.”

„Výtečně!” špitne vedle mě Fi.

„Nic tady pro vás není, Lexi.” Jenny vyplňuje propustku pro Amy a vypadá trochu zaskočeně. „Takže… si už na všechno vzpomínáte, rozumím tomu dobře?”

„Na všechno, jdeme, Fi. Dnes jdete dost pozdě. Musím si promluvit s týmem. Flákárnu nestrpím.”

Rázně vykročím k výtahům. Za chvilku už slyším, jak za mými zády Jenny někomu potichu a rozčíleně volá: „Víš, co je nového? Lexi se vrátila paměť!” Otočím se - a jak jsem čekala, tamtamy už fungují.

Výtah zacinká, s Fí a Amy do něj nastoupíme - a jen co se dveře zavřou, dostaneme záchvat smíchu.

„Juchú!“ Fi zvedá ruce nad hlavu. „To bylo světový!”

Všechny vystoupíme na osmém poschodí a já neprodleně a s pánovitě vztyčenou hlavou rázuju k Natashinu stolku před kanceláří Simona Johnsona.

„Dobrý den, Natasho,” pozdravím ji odměřeně.

„předpokládám, že už víte o tom, že se mi vrátila paměť, že? Pochopitelně se musím co nejdřív setkat se Simonem.”

„Ano, už mi to řekli,” přikývne Natasha. „Ale obávám se, že je Simon dnes dopoledne naprosto vytížený…”

„Tak si s tím trochu pohrajte! Někoho prostě zrušte! Je to strašně důležité.”

„No dobře!” Natasha rychle zaťuká na klávesnici. „Mohla bych vás vmáčknout… v deset třicet?”

„Senza-” zarazím se, když do mě Fi šťouchne. „Vyhovuje,” opravím se a upřu nádavkem na Natashu jeden ze svých nejnepříjemnějších pohledů. „Jdeme, Fi.”

Proboha, tohle odsekávání a štěkání je hrozně únavné.

Dělám to pouhých deset minut a už jsem docela vyřízená.

„0 půl jedenácté,” prohodí Amy cestou k výtahu. „To je prima. Kam půjdeme teď?”

„Do oddělení podlahových krytin.” Zmocní se mě úzkost.

„Do půl jedenácté tam musím hrát svou roli.”

„Tak hodně štěstí,” Fi mi krátce stiskne rameno a výtahové dveře se otevřou.

Kráčím chodbou k hlavní kanceláři a dělá se mi trochu nevolno. To zvládneš, uklidňuju se pořád dokola. Dokážu se chovat jako supermrcha. Dojdu ke dveřím a pár sekund se dívám na scénu před sebou. Pak se nadechnu.

„Takže,” nasadím pronikavý, rezavý hlas. „Číst si Hello! se tu považuje asi za práci, že?”

Melanie, která se sluchátkem pod bradou listovala časopisem, zůstane jako opařená.

„Jenom jsem… čekala, až mě spojí s účtárnou…,” a rychle

Hello! zavře.

„0 vašem chování si s vámi promluvím později,” přejedu pohledem celou místnost. „Což mi něco připomíná. Už jsem vám říkala, že chci, abyste mi každá předložila písemně a podrobně přehled cestovních výloh za poslední dva měsíce? Ráda bych se na ně podívala.”

„My jsme myslely, že jsi na to zapomněla,” odpoví Carolyn zaraženě.

„No takže jsem si právě vzpomněla,” zapitvořím se po ní.

„Vzpomněla jsem si naprosto na všechno. A vy si zase možná vzpomenete, že vaše doporučení vám budu psát já.” Vyrazím odtud jako vichřice a málem porazím Byrona.

„Lexi!” Šálek kávy mu téměř vypadne z rukou. „Co se to krucinál…”

„Byrone. Potřebuju si s vámi promluvit o Tonym Dukesovi,” nasadím břitký tón. „Jak jste vyřídil tu diskrepanci v jeho výpočtech? Protože všichni dobře víme, že se snaží každého oškubat. Už jste zapomněl na ty nepříjemností z minulého října?” Byron zůstane stát jako jeliman s otevřenou pusou.

„A potřebuju si s vámi promluvit o naší výroční strategické poradě. Loni to byl naprostý chaos.” Zamířím do kanceláře, ale ještě se otočím. „A když už jsme u toho, kde je protokol z naší

poslední výrobní schůze? To byla vaše povinnost, pokud si dobře vzpomínám.”

„Hned… vám ho donesu.” Vypadá, jako by do něj udeřilo. Každé mé slovo je trefa do černého. Fi je naprostý génius!

„Takže vy jste se uzdravila?” ptá se Byron, když otevírám dveře do své pracovny. „Všechno je zase při starém?”

„No jistě, zase při starém,” strčím Amy do kanceláře a prásknu za sebou dveřmi. Pak napočítám do tří a vystrčím znovu hlavu. „Clare, kávu. A ještě jednu pro mou praktikantku Amy. Fi, můžeš na chviličku?”

Když za sebou Fi zavře dveře, zhroutím se na pohovku a lapám po dechu.

„Ty bys mohla od minuty na jeviště!” vykřikne Fi. „To bylo skvělé! Přesně tak ses tehdy chovala!”

To není příjemné pomyšlení. Pořád nemůžu uvěřit tomu, že jsem říkala takové věci.

„A teď tu musíme vydržet do půl jedenácté,” Fi se dívá na hodinky. „Teď máme deset pryč.”

„Chovala ses jako prvotřídní mrcha,” říká Amy obdivné. Vytahuje maskaru a chystá se nanést si na řasy další vrstvu.

„Přesně takhle bych se chtěla chovat, kdybych podnikala.”

„A nebudeš mít jediného přítele.”

„Nač mi jsou přátelé,” pohodí hlavou. „Já chci prachy.

Pamatuješ, co říkával táta? Že…”

Najednou nemám vůbec chuť” poslouchat tátovy moudrosti.

„Promluvíme si později, Amy,” zarazím ji. „Myslím o tátovi.” Ozve se zaklepání na dveře a všechny tři ztuhneme.

„Rychle!.” velí Fi. „Za stůl a vypadej naštvaně a netrpělivé.” Bleskově usednu za stůl a Fi si rychle přitáhne židli naprou mně. „Vstupte!” zavolám co možná nejnetrpělivějším tónem. Dveře se otevřou a stojí v nich Clare s kávou na podnose. Netrpělivě trhnu hlavou ke stolu. „Tak tedy Fi… už mám toho tvého chování právě tak dost!” Improvizuju, zatímco Clare

staví šálky s kávou na stůl. „Je to nepřijatelné. Co mi k tomu můžeš říct?”

„Promiň, Lexi,” mumlá Fi se skloněnou hlavou. Najednou mi dojde, že bojuje se záchvatem smíchu.

„No dobře,” zoufale se snažím zachovat vážnou tvář. „já jsem tu šéf. A nechci, aby sis…” proboha, mám okno! Co nemá dělat? „Nechci, aby sis… sedala na stůl!”

Fi se neovládne a nahlas vyprskne.

„Promiň,” omlouvá se a přitiskne si kapesník k očím.

Clare vypadá úplně zkoprněle. „Ehm… Lexi,” prohodí cestou ke dveřím. „Nechci vyrušovat, ale je tu Lucinda. S dítětem!”

Lucinda.

Tohle jméno mi nic neříká.

Fi se narovná, smích ji úplně přešel. „Myslíš tu, která u nás pracovala loni?” zeptá se rychle a koukne se přitom na mě.

„Ani nevím, že se měla dneska ukázat.”

„Koupili jsme pro její dítě dárek a rády bychom věděly, jestli by jí ho Lexi nepředala.” Clare ukáže za dveře a tam spatříme hlouček dívek kolem blondýnky s nosičem na dítě. Podívá se k nám a zamává.

„Pojďte se podívat na miminko, Lexi!”

Do háje. Z toho se nevykroutím. Nemůžu říct, že mé dítě nezajímá, vypadalo by to dost divně.

„No tak… dobře,” svolim nakonec. „Jenom na chvilku.“

„Lucinda u nás pracovala přibližně osm měsíců,” snaží se do mě Fi cestou ke dveřím nacpat co nejvíce informací.

„Dělala především na evropských účtech. Seděla u okna, pila mátový čaj…”

„Tak prosím,” Clare mi podává velký balík zabalený do dárkového papíru a převázaný saténovou stužkou. „Je to nafukovací dětské hrací centrum.”

Když ho nesu k hloučku, ostatní přede mnou ustupují. Ani se jim moc nedivím.

„Dobrý den, Lexi,” obrátí se ke mně rozzářená Lucinda, kterou všeobecná pozornost nesmírně těší.

„Zdravím vespolek,” kývnu krátce k dítěti v bílých dupačkách. „Blahopřeju vám, Lucindo. A je to holčička… nebo chlapeček?”

„Je to můj Marcus!” nafoukne se Lucinda. „Vždyť jste ho už viděla!”

Přinutím se pohrdavě pohodit rameny. „Je mi líto, ale já se o děti moc nezajímám.”

„Ona je jí!” slyším některou špitnout.

„No prostě. Jménem oddělení bych vám ráda předala tohle.” Předávám jí balík.

„Proslov!” zavolá Clare.

„Není třeba,” podívám se na ni tak, abych ji odradila.

„Všichni zpátky ke…”

„Je to třeba!” dopálí se Debs. „Tohle je pro Lucindu něco jako večírek na rozloučenou. To bez proslovu nejde.”

„Proslov!” volá někdo ze zadních řad. „Proslov!” Pár dalších začne bouchat do stolu.

Prokrindapána. Nemůžu odmítnout. Proslovy k šéfovské funkci patří.

„Tak dobře,” nechám se přemluvit a odkašlu si. „Jsme velmi rády, že se Lucindě narodil Marcus, ale zároveň nás mrzí, že nám z týmu odchází tak významný člen.”

Vidím, že se k hloučku připojil Byron a pozorně mě přes ten svůj zatracený hrnek sleduje.

„Lucinda vždycky…,” napiju se kávy, abych získala trochu času na rozmyšlenou. „Lucinda vždycky… sedávala u okna. Popíjela mátový čaj a zpracovávala evropské zákazníky.” Zezadu mi Fi napovídá fukama jakousi činnost. „Všichni si pamatujeme na její lásku k… jízdě na kole,” blekotám roztřeseně.

„Jízdě na kole?” vyjeví se Lucinda. „Snad jízdě na koni?”

„No jistě. To jsem chtěla říct. K jízdě na koni,” opravím se chvatně. „A. ceníme si toho, jak úžasně se starala o naše… francouzské zákazníky.”

„Francii jsem vůbec neměla,” zabrblá Lucinda dotčeně.

„Máte vůbec představu, co jsem dělala?“

„Vyprávějte, jak to bylo s Lucindou a tím kulečníkovým stolem!“ vykřikne některá zezadu a všechny se sborově zasmějí.

„Ne,” bráním se vyděšeně. „Tak tedy… na Lucindu.” Pozvednu na její počest šálek kávy do výše.

„Vy si na to nepamatujete, Lexi?” ozve se Byronův unylý hlas. Podívám se na něj - a zatočí se mi hlava. Došlo mu to.

„Jistěže si na to pamatuju? nasadím co nejjízlivější tón. „Ale teď není čas na hloupé a bezvýznamné příběhy. Ted se má pracovat. A tak všichni rychle ke svým stolům.”

„Bože, to je ale mrcha,” zaslechnu, jak si brumlá pro sebe Lucinda. „Snad ještě horší než dřív.”

„Počkat!” Byronův hlas bez problémů přehluší rozladěné brumlaní. „Zapomněli jsme, že máme pro Lucindu ještě jeden dárek! Poukaz do lázní pro matku a dítě.” Úslužně mi strká pod nos jakýsi formulář. „Jenom tam ještě musíte vyplnit Lucindino jméno, Lexi. To je práce vedoucí oddělení.”

„Dobře,” odložím šálek kávy a vezmu si pero. „Také ovšem příjmení,” dodá, jako by se nechumelilo. Oči mu zlomyslností přímo svítí.

Sakra. Dostal mě.

„Pochopitelně,” odpovím stručně. „Lucindo…, připomeňte mi, jak se teď jmenujete.”

Jako předtím,” odsekne Lucinda naštvaně a houpá dítě v náruči.

„Mám své dívčí jméno.“321

„Dobře.”

Co nejpomaleji píšu na tečkovanou čáru Lucinda.

„A co příjmení?” Byron jako zkušený mučitel utahuje pevněji šroub. Podívám se zoufale na Fi, která mi na dálku cosi naznačuje. Dobsonová? Dodgsonová?

Se zatajeným dechem maluju pečlivě D. Pak zatřesu rukou, jako by mé náhle rozbolela. „Mám problémy se zápěstím,” prohodím do pléna. „Občas mi svaly trochu… ztuhnou…”

„Přiznejte to, Lexi,” kroutí Byron hlavou. „Jé po divadýlku.”

„Po ničem není,” odseknu. „Musím si jenom na chvíli zajít do pracovny…”

„Nechte už toho!” povykuje na mě. „Propánaboha! To si vážně myslíte, že vám na to někdo skočí… ?”

„Hele!” Kanceláří proletí Amyin vysoký hlásek a všichni se k ní

obrátí. „Podívejte! Támhle je Jude Law! A bez košile!”

„Jude Law?“

„Kdepak ho máte?”

Byronova slova zaniknou v náhlém úprku k oknu. Debs odstrkuje Carolyn z cesty a dokonce i Lucinda se natahuje, aby viděla.

Miluju svou sestřičku.

„Tak dobře,” pravím co nejvěcněji. „Já už musím jít. Dopsala byste to Clare, prosím?” Strčím Clare poukaz do ruky.

„To je určité Jude Law!” povykuje Amy. „Zrovna tam líbal Siennu! Měly bychom zavolat do časopisu OK!”

„Nepamatuje si ani ň!” snaží se všechny zuřivě překřičet Byron. „Všechno to jenom předstírá!”

„Musím jít na schůzku se Simonem. Vraťte se zpátky k práci.” Otočím se na podpatku ve stylu „Lexi tvrdá jako kámen” a rychlým krokem odcházím z kanceláře, než na to stačí někdo něco říct.

Dveře do kanceláře Simona Johnsona jsou při mém příchodu zavřeny a Natasha mi ukazuje, abych se posadila.

Trochu otřesená z konfliktu s Byronem se sesunu na pohovku.

„Vyjdete za Simonem Johnsonem obě?” podiví se Natasha při pohledu na Fi.

„Ne, Fi je tu jenom jako…“

Nemůžu vyklopit, že jako „morální podpora”.

„Lexi se mnou potřebovala prokonzultovat pár čísel o prodeji,” vysvěduje Fi ochotně a povytáhne na Natashu obočí.

„Je to skutečně zase ona.”

„Chápu.” Natasha povytáhne obočí na Fi. Za chvíli zazvoní telefon a Natasha chvíli naslouchá. „Tak dobře, Simone,” prohlásí nakonec. Já jí to řeknu.” Položí sluchátko a obrátí

se ke mně. „Lexi, Simon vás čeká se sirem Davidem a několika dalšími řediteli.”

„Se sirem Davidem Allbrightem,” opakuju a najednou je ve mně malá dušička.

Sir David Allbright je předsedou správní rady. Je to vážně velké zvíře, ještě větší než Simon.

A všichni tvrdí, že s ním rozhodně nejsou žádné žerty.

„Správně,” přikývne Natasha. „Simon říká, že máte jít dovnitř a připojit se k jejich jednání. Asi tak za pět rninut, ano?”

Hrůzou se mi ježí vlasy. Se sirem Davidem a ostatními řediteli jsem vážně nepočítala.

„Jistě! Dobře. Ehm… Fi, potřebuju si přepudrovat nos.

Řeknete mi to na toaletách, ano?”

„No jistě,” souhlasí trochu překvapeně Fi. „Když chcete.”

Dojdu do prázdné kabinky, posadím se na sedátko a nemůžu popadnout dech. „Tohle nezvládnu.”

„Cože?”

„Tohle nezvládnu.” Bezmocně k sobě tisknu desky. „Je to vymyšleno úplně blbě. Copak můžu udělat dojem na sira Davida Allbrighta? Nikdy jsem nedělala prezentaci před tak významnými lidmi a vůbec, nejsem žádný řečník…”

„Ale jsi!” namítá Fi. „Lexi, mluvila jsi před celou firmou. A jde ti to výborně!”

„Fakt?” civím na ni tupě.

„Já ti nelžu,” říká Fi přesvědčivě. „Na posledním zasedání o obratu z prodeje jsi byla hvězda. Dokážeš to levou zadní. Prostě si jen musíš věřit!”

Několik vteřin nemluvím a snažím se to, co mi říká Fi, nějak vtlouct do hlavy. Ale mému mozku to je fuk. O takových věcech nemá dostupné záznamy. Zrovna tak by mi mohli říct, že cvičím v cirkuse na visuté hrazdě nebo že umím špičkového

trojitého axela.

„Já vážně nevím,” mnu si nešťastně obličej a veškeré nadšení ze mě prchá. „Možná prostě nejsem na vedoucí funkci dělaná. Možná bych to měla vzdát…”

„Blbost! Ty jsi k šéfování přímo zrozená!”

„Jak to můžeš říkat zrovna tyl” namítám rozechvěle. „Když dobře víš, že jako vedoucí jsem neobstála! Všechny jsem si znepřátelila, Špatně jsem vedla oddělení… všechno jsem podělala. A oni to dobře vědí.” Trhnu hlavou ke dveřím.

„Proto mě taky sesadili. Ani nevím, proč se o to vlastně starám.” Položím si hlavu do dlaní.

„Ale ty jsi to nepodělala,” vyhrkne Fi rozpačitě. „Byla jsi náhodou dobrá šéfka.”

„Jo,” podívám se na ni krátce a nevěřícně obrátím oči v sloup. „To ti tak věřím.”

„Ale byla.” Trochu jí zrudnou tváře. „My jsme… nebyly k tobě fér. Hele, byly jsme na tebe naštvané, tak jsme ti dělaly problémy.” Rozpačitě kroutí papírový ručník do copu. „Je fakt, že jsi nás občas pořádně honila. Ale udělala jsi pár skutečně senzačních věcí. Umíš dobře motivovat lidi. Všichni pracovali s chutí. Chtěli na tebe udělat dojem. A obdivovali tě.”

Poslouchám její slova a cítím, jak ze mě napětí padá jako pokrývka na zem. Ale úplně všechno jí zas nevěřím. „Ale tvrdily jste, že jsem se chovala jako potvora. Všechny.”

„Občas ses tak chovala,” přikývne Fi. „Ale někdy to nebylo od věci.” Zaváhá a omotává si ručník kolem prstů. „Carolyn si s těmi svými výdaji očividně nedělala těžkou hlavu. Zasloužila si trochu sprdnout. Nic jsem neřekla,” dodá rychle s úšklebkem a já se na ni bezděčně zazubím. Dveře na toalety se otevřou a dovnitř se hrne uklízečka s mopem.

„Mohla byste nám dát dvě minuty?” požádám ji svým rezavým šéfovským hlasem, který nesnese odmlouvání. „Díky” Dveře se opět zavřou.

„Bylo to tak, Lex…,” Fi najednou ztratí o pomačkaný papírový ročník zájem. „My jsme na tebe žárlily.” Upřímně se na mě podívá.

„Žárlily?”

„Jednu chvíli jsi byla Křivozubka a hned nato téměř filmová hvězda s nádhernými vlasy i zuby a vlastní kanceláří, povýšila já a říkala nám, co máme dělat.”

„Já vím,” povzdychnu si. „Je to šílené.”

„Není to šílené.” K mému údivu přijde Fi k místu, kde sedím. Skloní se ke mně a sevře mi rukama ramena. „To tvé povýšení bylo správné rozhodnutí. Ty umíš být šéf, Lexi. Máš na to. Miliónkrát víc než ten zatracený Byron.” Zakoulí znechuceně očima. Hrozně mě dojímá, že mi tak věří, až chvíli nejsem schopna slova.

„Já jenom chci… patřit k vám,” řeknu nakonec. „K vám všem.” „Budeš. Už patříš. Ale nikdo prostě musí být první.” Fi se posadí na paty. „Vzpomínáš, Lexi, na základku? Jak jsi na sportovním dnu soutěžila v pytlích?”

„Ani mi o tom nemluv,“ obrátím oči v sloup. „Pěkně jsem to zpackala. Padla jsem rovnou na nos.”

„Ale o to nejde,” zavrtí Fi rázně hlavou. „Vtip je v tom, ze já vyhrávala. Daleko před ostatními. A kdybys na ně nečekala, tak bys také vyhrála.” V týchž zelených očích, které jsem vídala od šesti let, má téměř nemilosrdný pohled. „Musíš prostě

pokračovat. Nesmíš na to pořád myslet, nesmíš se ohlížet dozadu.”

Dveře se opět otevřou a obě sebou škubneme.

„Lexi?” Je to Natasha, světlé obočí se jí při pohledu na mě a Fi svraští. „Dumala jsem, kam jste se mi mohly ztratit! Jste připravená?1 Naposled se podívám na Fi, pak vyskočím a zvednu bradu. „Ano. Naprosto!”

Dokážu to. Dokážu. Do kanceláře Simonía Johnsona vcházím

prkenně a se strnulým úsměvem.

„Lexi,” usměje se na mě Simon. „Rád vás vidím. Pojďte se posadit.”

Všichni vypadají naprosto nenucené. Čtyři ředitelé sedí na pohodlných kožených židlích u kávového stolku. Právě se pije káva. Štíhlý prošedivělý muž, v němž poznávám Davida Allbrighta, si právě povídá se svým sousedem po levici o nějaké vile v Provenci. „Takže se vám paměť vrátila!” Simon mi nabízí šálek kávy. „To je skvělá zpráva, Lexi.”

„Ano, je to úžasné!”

„Právě probíráme důsledky Června 07.” Kývne k listinám rozprostřeným po celém stole. .Jdete právě včas, protože si dobře pamatuju, že jste měla na slučování oddělení dost radikální názory. Znáte všechny, kdo jsou tady?” Odsouvá židli dozadu, ale já stojím.

„Já jsem vlastně…,” zpocenýma rukama svírám desky.

„Vlastně jsem chtěla s vámi mluvit. S vámi se všemi. O něčem jiném.” David Allbright se na mě podmračeně podívá: „A o čem?”

„O oddělení podlahových krytin.” Simon sebou trhne.

Kdosi zamumlá: „Prokristapána.”

„Lexi,” řekne Simon přísně. „To už jsme projednávali. Mezitím jsme už o dost dál. K oddělení podlahových krytin už není co říct.”

„Ale já jsem vymyslela ohromný obchod! To jsem vám chtěla říct!” Zhluboka se nadechnu. „Vždycky jsem byla názoru, že archivní vzory, které Deller vlastní, jsou jeho největším aktivem. Několik měsíců jsem se snažila nějak toto aktivum zpeněžit. A napojila jsem se na jednu společnost, která má zájem použít jeden z našich starých vzorů, a právě teď pracuju na smlouvě. Výkonnostní křivku Delleru to ohromně zlepší. A oddělení nabere druhý dech!” Neubráním se nadšení.

„Vím, že své oddělení dokážu motivovat. Může to být počátek něčeho velkého a senzačního! Potřebujeme totiž jenom dostat šanci. Novou příležitost!”

Skončím bez dechu a prohlížím si obličeje.

A vidím to na první pohled. Na nikoho to neudělalo žádný dojem. Sir David se pořád netrpělivě mračí, Simon vypadá, jako by mi chtěl zakroutit krkem. Další muž si prohlíží zprávy na BlackBerry.

„Myslel jsem, že se o podlahových krytinách už rozhodlo,” prohodí sir David Allbright nedůtklivě k Simonovi. „Proč se k tomu zase vracíme?”

„Máte pravdu, sire Davide,” pospíší si Simon. „Lexi, vážné nechápu, co to děláte…”

„Dělám obchody!” odseknu trochu frustrovaně.

„Obchody se, milá slečno,” poučí mě sir David, „dělají moderně a progresivně. Deller je špičková firma nového milénia. Musíme jít s dobou, neulpívat na starém.”

„Já na ničem neulpívám,” snažím se příliš nezvyšovat hlas.

„Staré vzory Delleru jsou prostě úžasné. ]e to zločin nevyužívat je.“

„Má to něco společného s vaším manželem?” ptá se Simon, jakoby najednou pochopil, oč jde. „Lexiin manžel je bytový projektant,” vysvětluje ostatním a pak se obrátí ke mně. „S veškerou úctou, Lexi, své oddělení nemůžete zachránit položením koberců do pár vzorových bytů.”

Jeden muž se uchechtne a mě popadne zlost. Co si jako myslí? Že jde o koberce do pár bytů? Jen co uslyší, pro koho to je, hned… hned…

Zvednu hlavu a chystám se jim to říct, vmést jim to do tváře. Překypuju pocitem vítězství okořeněným kapičkou jedu. Možná má Jon pravdu, možná jsem trošku kobra.

„Jestli chcete skutečně vědět…,” začnu s planoucíma očima.

A pak prudce změním názor. V půli věty se zarazím a hluboce se zamyslím. Rozhodnu se ustoupit a zatáhnout jedové zuby.

A hledám ústupovou cestu.

„Takže… jste se už definitivně rozhodli?” zeptám se jiným, rezignovanějším hlasem.

„Rozhodli jsme se už dávno,” upozorňuje mě Simon. „To dobře víte.”

„Co se dá dělat.” V předstíraném zklamání se schoulím na židli a koušu si nehet. Pak vyskočím, jako by mě něco napadlo.

„Když tedy nemáte zájem, nemohla bych si práva na ty vzory odkoupit? A získat na ně licenci jako soukromá osoba?”

„Pro Kristovy rány!” ucedí sir David.

„Lexi, prosím, neplýtvejte naším časem a penězi” ohradí se Simon. „Máte tu místo, máte vyhlídky. K čemu takové gesto?“

„Prostě o to stojím,” nenechám se odbýt. „Vážně věřím značce Deller Carpets. Ale potřebuju to brzy, pro ten obchod, o němž jsem tu mluvila.”

Vidím, jak si ředitelé vyměňují pohledy.

„Utrpěla při autonehodě úraz hlavy.” Špitá Simon svému sousedovi, kterého neznám. „Od té doby to s ní jde z kopce. Je to velká škoda, skutečně.“

„Ať to máme za sebou” mávne sir David Allbright netrpělivé rukou.

„Souhlasím.“ Simon zamíří ke svému stolu a zvedne sluchátko. „Kene? Tady jo Simon Johnson. Přijde za tebou jedna z našich zaměstnankyň ohledně copyrightu na pár

starých vzorů z Delleru, Zavíráme tu oddelení, jak víš, a ona na ně chce získat licenci.“ Chvíli naslouchá. „Ano, já vím. Ne, není to žádni firma, jenom jedna nadšená podnikatelka. Stanov prosím nominální cenu a zařaď všechno papírování, ano? Díky, Kene.”

Položí sluchátko a na lístek mi napíše číslo a jméno.

„Ken Allison. Firemní právník. Zavolejte mu a domluvte si schůzku.”

„Díky,” přikývnu a strčím lístek do kapsy.

„A, Lexi,“ Simon se krátce odmlčí. „Já vím, že jsme spolu hovořili o tříměsíční dovolené. Ale myslím, ze vaše zaměstnání v naší firmě ukončíme.“

„Dobře,“ přikývnu. „Já vám… rozumím. Sbohem. A díky.“ Otočím se k nim zády a odcházím. Když otevírám dveře,

zaslechnu, jak Simon komusi říká: „Taková strašná škoda. To děvče mělo úžasný potenciál…“

Podaří se mi odejít bez zavýsknutí.

Když vyjdu z výtahu ve třetím patře, už na mě čeká Fi a povytáhne obočí. „Tak jak?“

„Nevyšlo to,” zašeptám cestou do hlavní kanceláře podlahových krytin. „Ale ještě není nic ztraceno.”

„Tak tady ji máme.” Byron vyrazí ze své kanceláře, když jdu kolem. „To naše zázračné uzdraveni.”

„Drž zobák,“ ucedím pres rameno.

„To si opravdu myslíte, že vám na něco takového naletíme?” volá za mnou sarkasticky. „To si opravdu myslíte, že se vám lusknutím prstů všechno vrátí?”

Otočím se a upřu na něj prázdný a nechápavý pohled.

„Kdo to je?” zeptám se Fi, která vyprskne.

„Moc vtipné,” odsekne Byron a zrudne. „Ale jestli si myslíte…”

„Nechte už toho, Byrone!“ řeknu unaveně. „Klidně vám tu svou zatracenou práci nechám” Vstoupím do hlavní kanceláře a tlesknu rukama, abych upoutala všeobecnou pozornost.

„Dobrý den,” řeknu, když se na mě všechny podívají.

„Jenom jsem vám chtěla oznámit, že jsem se neuzdravila. Paměť se mi nevrátila, byla to lež. Snažila jsem se prostě zachránit naše oddělení. Ale… nepovedlo se mi to. Je mi to opravdu líto.”

Všechny na mě napjatě hledí a já postoupím o pár kroků do kanceláře, dívám se na stoly, na nástěnky, na počítače. Všechno to vyhodí. Prodají nebo vyhodí. Celý tento malý svět zmizí.

„Udělala jsem všechno, co jsem mohla, ale…,” prudce vydechnu. „Už se stalo. Další zpráva je, že mě vyhodili. Takže vás přebírá Byron.” Na Byronově obličeji vidím úžas a bezděky se usměju. „A těm, které mě nenáviděly nebo si myslely, že jsem naprosto bezcitná mrcha…,” dívám se dokola, abych viděla všechny mlčící obličeje, „těm se omlouvám. Vím, že jsem to nevzala za ten správný konec. Ale moc jsem se snažila. Tak na shledanou a všem přeju hodně štěstí,“ Zvednu ruku na pozdrav.

„Diky, Lexi,” promluví rozpačitě Melanie. „Za to, žes to alespoň zkusila.”

„Ano, díky,” vloží se Clare, která na mě celou dobu vyjeveně žírala. K mému překvapení někdo začne tleskat. A najednou mi deska celá místnost.

„Přestaňte,” v očích mě najednou pálí a prudce mrkám.

„Vy husy. Vždyť se mi to nepovedlo. Prohrála jsem.“

Kouknu se na Fi a ta tleská ze všech nejvíc.

„No prostě,” snažím se zachovat klid. „Jak jsem řekla, vzhledem k tomu, že mě vyhodili, jdu to do nejbližší hospody zapít. Všichni v místnosti se rozesměji. „Já vím, že je teprve jedenáct… ale nechce se ke mně někdo přidat?”

Ve tři hodiny už dělá můj účet přes tři sta babek. Většina pracovnic oddělení podlahových krytin se už vrátila do práce včetně podrážděného Byrona, který čtyři hodiny neúnavně běhal z firmy do hospody a zpět a přemlouval děvčata k návratu.

Byl to jeden z nejhezčích mejdanů, jaký jsem zažila. Když jsem vytáhla platinovou amexku, personál hospody úslužně zapnul hudbu na plné pecky a nosil nám mísy s teplým pohoštěním. Fi měla proslov a Amy zazpívala karaoke „Who Wants To Be A Millonaire”, jenomže pak personálu rychle došlo, že je nezletilá, a bleskově ji odtud vyprovodil. (Řekla jsem jí, aby se vrátila do kanceláře, že se tam pro ni stavím, ale podezírám ji, že šla do Topshopu.) A pak dvě holky, které téměř neznám, předvedly fantastický skeč o Simonu Johnsonovi a siru Davidovi Allbrightovi, kteří si dají schůzku naslepo. Což prý předváděly také o Vánocích, jenže to si já pochopitelně nepamatuju.

Všechny se skvěle bavily, nakonec jediný člověk, který zůstal aspoň trochu střízlivý, jsem byla já. A to jenom kvůli tomu, že jsem se v půl páté měla sejít s Kenem Allisonem.

„Takže,” Fi pozvedne svou sklenku. „Na nás.” Přiťukne si se mnou, s Debs a Carolyn. My čtyři sedíme u jednoho stolu. Jako kdysi.

„Na nezaměstnané,” posteskne si Debs a vybírá si konfety z vlasů. „Ale tím nechci říct, že je to tvoje vina, Lexi,” dodá rychle.

Napiju se vína a pak se k nim nakloním. „Hele, lidi. Musím vám něco říct. Ale nesmíte to nikomu vyzvonit.”

„Co jako?” ožije Carolyn. „Upadla jsi do jinače?”

„Ne, ty huso!” ztiším hlas. „Mám nabídku. To jsem se právě snažila vysvětlit Simonu Johnsonovi. Mám společnost, která stojí o jeden starý vzor koberce. Jako o zvláštní, limitovaný náklad špičkových výrobků. Jako koberce Deller dostaneme obrovské PR… no prostě senzace! Všechno je

připraveno do nejmenších podrobností, stačí podepsat smlouvu.”

„To je sice hezké, Lexi,” říká Debs váhavé. „Ale jak to chceš provést, když tě právě vyhodili?”

„Ředitelé mi přenechají licenci na staré vzory jako nezávislé podnikatelce. Za hubičku! Nevidí si ani na špičku nosu!1 Vezmu si indický pirožek - ale pak ho zase položím, protože nemůžu vzrušením ani jíst. „Jakože, tohle může být jenom začátek! Toho archivního materiálu jsou kvanta. Jestli se to ujme, můžeme se rozšířit a zaměstnat pár holek z bývalého týmu… můžeme založit firmu…”

„To nepochopím, že se o to nezajímali,” kroutí Fi nevěřícně hlavou.

„Prostě ty koberce a podlahovou krytinu naprosto odepsali. Maji zájem jenom o tu zatracenou bytovou elektroniku. Ale to je moc dobře! Znamená to, že mi licenci na všechny ty vzory dají prakticky zadarmo. Takže veškerý výnos připadne mně. A… lidem, kteří na tom budou se mnou dělat.” Dívám se z jedné na druhou a čekám, kdy jim to dojde.

„Jako my?” rozzáří se najednou Debs. „Ty na tom chceš dělat s námi?”

„Jestli máte zájem,” říkám trochu rozpačitě. „Nejdřív si to promyslete, je to jenom nápad…”

„Já jsem pro,” říká Fi rozhodně. Otevře balíček brambůrků a nacpe si jich hrst do pusy. „Ale, Lexi, pořád nechápu, co se tam nahoře vůbec dělo. Nezajímalo je, kdyžs jim řekla, pro koho ta zakázka má být? Copak přišli o rozum?“

„Už se o to vůbec nestarají,” pokrčím rameny. „Domnívali se, že je to pro nějaký Erikův projekt. ,Nemůžete zachránit své oddělení zakázkou pro pár vzorových bytů!’” napodobím blahosklonný hlas Simona Johnsona.

„A tak kdo to je?” zajímá se Debs. „O jakou firmu jde?“

Kouknu na Fi - a dovolím si malinký úsměv. „0 Porsche.“

DVACET

A je to. Jsem oficiální držitelkou licence na kobercový design značky Deller. Včera jsem se sešli s právníkem a další schůzku jsem měla dnes ráno. Všechno je podepsáno a peníze zaslány na příslušný bankovní účet. Zítra se znovu setkám s Jeremym Northpoolem a podepíšeme smlouvu na dodávku pro Porsche.

Domu se vracím v adrenalinovém opojení. Nutně musím zavolat holkám a informovat je o vývoji. Pak musím vymyslet, kde se usadíme. Potřebujeme nějakou kancelář, levnou a pohodlnou. Možná v Balhamu.

Najednou mě napadne, že bychom si tam mohly pověsit barevné lampičky, což mě rozveselí. Proč vlastně ne? Bude to naše kancelář. A na záchod pořádné zrcadlo na mejkap. A při práci nám bude hrát hudba.

Při vstupu do bytu zaslechnu z Erikovy pracovny nějaké hlasy. To se patrně, zatímco já byla u toho právníka, Erik vrátil z Manchesteru. Nakouknu dovnitř pootevřenými dveřmi a u konferenčního stolku s prázdnou kávovou konvicí sedí několik lidí z vědem jeho firmy. Je tam Clive, vedoucí personálního oddělení Penny a ještě Steven, jehož roli ve firmě jsem nikdy nepochopila.

„Ahoj,” usměju se na Erika. „Měl jsi úspěch?”

„Dopadlo to skvěle!” Přikývne a udiveně se na mě podívá.

„Nemělas být v práci?”

„Já ti to… vysvětlím později.” Podívám se na ostatní a po úspěšném ránu v dosud velkorysém rozpoložení se ptám:

„Nedali byste si ještě trochu kávy?”

„O to se postará Gianna, drahoušku,” pokárá mé mírně Erik.

„Ale to nevadil Zrovna nemám co na práci.”

Za pobrukování jdu do kuchyně uvařit kávu a posílám mezitím krátké esemesky Fi, Carolyn a Debs, aby věděly, že to dopadlo dobře. Večer se máme sejít a všechno prodebatovat. Dnes ráno jsem dostala od Carolyn ohromně nadšený e-mail se spoustou dalších nápadů a možných kontaktů na ještě báječnější zákazníky. A Debs si zažertovala, že by se ujala PR. Bude z nás dobrý tým, to vím jistě.

S plnou konvicí kráčím do Erikovy kanceláře a při diskrétním naléváni kávy poslouchám, o čem se mluví. Penny drží v rukou jmenný seznam, k němuž jsou po straně rukou připsaná jakási čísla.

„Sally Hedgeová si podle mého názoru bohužel nezaslouží ani přidat, ani prémii,” říká právě, když jí nalévám kávu. „Je totálně průměrná. Díky, Lexi.”

„Mám Sally ráda,” podotknu. „Víte, že jí nedávno onemocněla máma?”

„Skutečně?” odpoví Penny s takovým výrazem, jako by říkala: „A. co mám jako dělat?”

„Lexi se u nás v práci spřátelila se všemi sekretářkami I řadovými zaměstnanci,” pousměje se Erik. „Na tyhle věci je moc dobrá.”

„Nešlo o žádné ,tyhle věci’!” odseknu trochu popuzená jeho tónem. „Prostě jsem s ní chvíli mluvila. Je moc zajímavá. Víte, že se malém dostala do britského gymnastického týmu na Corumonwealthské hry? Dokáže na kladině salto vpřed.”

Všichni na mě na vteřinu upřou nevidoucí oči.

„No prostě,” Penny se vrací ke svému seznamu. „Dohodli jsme se, že tentokrát žádné zvýšení platu ani prémie, s možnou změnou po Vánocích. Takže další je Damian Greenslade…”

Vím, že mi do toho nic není, ale přece jen mě to trochu nadzvedne. Vadí mi představa, že se Sally na prémii určitě těší. Dokážu si představit její velké zklamání.

„Promiňte!” postavím konvici na nedalekou polici a Penny se překvapeně zarazí. „Omlouvám se, ale mohla bych něco

říct? Jde o to, že… pro firmu prémie asi moc neznamenají. Je to pár supů ve srovnání s celkovými příjmy. Ale pro Sally Hedgeovou je to strašně moc. Pamatujete si ještě, jaké je to být mladý, chudý a teprve si budovat kariéru?” Rozhlédnu se po Erikových manažerech v elegantních usedlých šatech a s elegantními usedlými doplňky. „Protože já ano.”

„Lexi, my všichni víme, že máte něžné srdce.” Steven obrátí oči v sloup. „Ale snad nám tím nechcete říct, že máme být všichni chudí?”

,Já vám přece neříkám, že máte být chudí,” snažím se ovládnout. „Chci tím jenom říct, že byste si měli vzpomenout, jaké to je být na spodní příčce žebříku. Protože vy všichni jste to prožili už strašně dávno.” Široce máchnu rukou. „To byl totiž můj případ. Jenže pro mě je to teď, jako by to bylo před šesti týdny. Já jsem taková byla. Bez peněz, s nadějí, že dostanu nějakou prémii a jednou i nějakou šanci, jsem stála v deští…” Najednou mi dojde, že jsem se trochu vzdálila od tématu. „No prostě jsem vám chtěla říct, že jestli jí dáte prémií, určitě si toho bude vážit.”

Všichni mlčí. Podívám se na Erika, který se na mě usmívá přes zaťaté zuby.

„Dobře,” Penny povytáhne obočí. „No tak… no tak se vrátíme k Sally Hedgeové.” Připíše na stránku poznámku.

„Díky. Promiňte, že jsem se vám do toho pletla. Pokračujte.” Vezmu konvici a snažím se tiše vyklouznout z pokoje, a zlehka přitom zaškobrtnu o aktovku, kterou kdosi hodil na podlahu.

Ať už dají Sally Hedgeové prémii nebo ne, aspoň jsem řekla, co si o tom myslím. Sednu si k novinám a začnu jimi listovat, jestli tam nemají inzeráty na pronájem kanceláří, když vyjde ze své pracovny Erik.

„Vida,” prohodím. „Máte přestávku?”

„Lexi, na slovíčko.” Rychle mě odvádí do mé ložnice, zavře dveře a pořád se tak příšerně usmívá. „Prosím, už se mi nikdy nepleť do mých pracovních záležitostí.”

Á jé, to jsem si mohla myslet, že ho to pořádně nadzvedne.

„Promiň, Eriku, že jsem se vmísila do tvé schůze,” omlouvám se rychle. „Ale jenom jsem chtěla vyjádřit svůj názor.”

„Já žádné tvé názory nepotřebuju.”

„Není snad dobře debatovat o problémech?” podivím se. „I když nakrásně nesouhlasím? Já si myslím, že právě to udržuje vztah naživu! Když spolu lidi mluví!”

„Nesouhlasím.”

Slovo z něj vyletí jako kulka z pistole. Neustále má nasazený stejný úsměv, jako masku, jako by musel skrývat, jak je ve skutečnosti rozzuřený. A jako by mi najednou z očí spadly růžové brýle. Vždyť já toho člověka vůbec neznám. A nemiluju ho. Bůhví, co tu vlastně dělám.

„Eriku, promiň… už se to nebude opakovat,” přejdu k oknu a snažím se sebrat myšlenky. Pak se otočím. „A když už spolu tak mluvíme, můžu se tě zeptat, co si skutečně myslíš? O nás. A o našem manželství. Všechno?”

„Myslím, že děláme velké pokroky.” Erik stvrdí svá slova kývnutím a nálada se mu najednou zlepší, jako bychom přešli k dalšímu bodu agendy. „Jsme si stále bližší… už se ti začínají vybavovat některé útržky… naučila ses celý manželský manuál… Myslím, že nacházíme společnou řeč. Hodnotím to pozitivně.”

Mluví jako podnikatel. Jako by každou chvíli chtěl zahájit PowerPoint prezentaci s grafem ukazujícím úroveň našeho štěstí. Jak může něčemu takovému věřit, když ho vůbec nezajímá, co si myslím, co mě trápí a z čeho mám radost, když neví, kdo vlastně jsem?

„Promiň, Eriku.” Zhluboka si vzdychnu a sesunu se na semišovou židli. „Ale já s tebou nesouhlasím. Vůbec si nemyslím, že se sbližujeme, rozhodně ne. A… musím se ti s něčím svěřit. Ty vzpomínky jsem si vymyslela.”

Erik se na mě užasle podívá: „Ty sis to vymyslela? A proč?”

Abych se vykroutila z té šlehačkové nadílky.

„No asi… jsem si prostě strašně moc přála, aby to byla pravda,” fabuluju. „Ale fakt je, že jsem si za celou tu dobu nevzpomněla na nic. Pořád jsi pro mě ten člověk, kterého jsem potkala před pár týdny.”

Erik ztěžka dosedne na postel a ani jeden z nás nic neříká. Vezmu si naši černobílou svatební fotografii. Právě si s Erikem připíjíme a usmíváme se a na první pohled jsme dokonale šťastni. Ale když se teď podívám pozorněji, vidím ve svých očích jakési napětí.

Zajímalo by mě, jak dlouho mi to štěstí vydrželo. A kdy mi došlo jak jsem se zmýlila.

„Musíme se, Eriku, postavit pravdě tváří v tvář. Nefunguje to.” S povzdechem rezignovaně vracím fotografii na své místo.

„Ty jsi pro mě muž, kterého neznám. A já pro tebe žena, která si na nic nevzpomíná.”

„Ale na tom nezáleží. Budujeme si nový vztah. Začínáme od začátku!” Svá slova Erik zdůrazní rozmáchlým gestem. Pevně doufám, že neřekne, že nás baví „manželské bydlem”.

„Ale kdepak,” zavrtím hlavou. „A já už v tom navíc nemůžu pokračovat.”

„Ale můžeš, drahoušku.” Erik okamžitě přepne do polohy

„Chování manžela k nepříčetné manželce po úrazu hlavy”.

„Možná ses jenom příliš snažila. Odpočiň si na chvíli.“

„Já si nepotřebuju odpočinout! Já potřebuju být sama sebou?“ Frustrace ze mě vyrazí jako vodotrysk, až vyskočím na nohy. „Eriku, s tou holkou, kterou sis bral, nemám vůbec nic společného. Nemám ponětí, kým jsem byla poslední tři roky, ale stoprocentně ne sama sebou. Mám ráda barvy, chaos, mám ráda…,“ rukama buším kolem sebe, „mám ráda těstoviny! Celou tu dobu jsem ne hladověla po úspěchu, ale docela obyčejně jsem měla hlad?“

Erik se na mě dívá, jako by spadl z višně.

„Drahoušku,” říká laskavě, „jestli to pro tebe tolik znamená, můžeme ty těstoviny mít. Řeknu Gianně, aby nějaké koupila…”

„Ale tady nejde o těstoviny!” vyjeknu. „Eriku, ty mi nerozumíš. Posledních pár týdnů jsem musela pořád něco předstírat. A už jsem u konce sil.” Ukážu na obrovskou obrazovku. „Nejsem fanda do podobných supermoderních hračiček. Necítím se tu dobře. A stejně bych raději měla vlastní dům.”

„Dům?“ opakuje po mně Erik tak zděšeně, jako bych právě prohlásila, že hodlám žit se smečkou vlku a povít jim vlčátka.

„Je to tu moc krásné, Eriku.” Najednou je mi trochu líto, že jsem se vyjádřila tak přezíravě o jeho výtvoru. „Je to tu úžasné a ohromně se mi tu líbí. Ale není to můj styl. Já prostě nejsem… loftový typ.”

Aargh-Věřte nevěřte, skutečně jsem oběma rukama udělala známé rozmáchlé gesto.

„Já jsem… šokovaný, Lexi.” A musím říct, že vypadá skutečně otřeseně. „Neměl jsem ani tušení, že to cítíš takhle.”

„Ale ze všeho nejdůležitější je, že mě nemiluješ” Podívám se mu přímo do očí. „Totiž, ne mě.“

.Ale miluju!” Jako by Erik opět získal svou sebejistotu. „Ty to víš. Jsi talentovaná, krásná…”

„Ty mě nepovažuješ za krásnou.”

„Ale jistěže ano!” Vypadá dotčeně. Jistěže!”

„Tobě se na mně líbí práce mé kosmetičky,” opravím ho jemně a vrtím přitom hlavou. „A mé vylepšené zuby a barva, kterou mám na vlasech.”

Erik nic neříká. Vidím, jak si mě nedůvěřivé prohlíží. Že já mu namluvila, že to mám všechno od přírody „Myslím, že bych se měla odstěhovat,” ustoupím o pár kroků a nespouštím oči z koberce. „Moc se omlouvám“ ale je to prostě…příliš vysilující.”

„Nejspíš jsme trochu moc spěchali,” prohlásí Erik nakonec.

„Možná je dobrý nápad chvíli si od sebe odpočinout. Za týden, za dva to budeme vidět jinak a můžeme si to znovu promyslet.” „Tak jo,” přikývnu. „Možná.”

Při baleni si připadám dost divně. Nežila jsem tu já - ale jakási jiná holka. Do kufru od Gucciho, který jsem našla ve skříni, si balím absolutní minimum - nějaké spodní prádlo, džíny, pár párů bot. Ty béžové značkové kostýmky mi podle mého názoru vůbec nepatří. A abych byla upřímná, ani o ně nestojím. Když už mám téměř sbaleno, cítím na sobě něčí oči a všimnu si Erika ve dveřích.

„Musím jít pryč,” prohlásí upjatě. „Budeš v pořádku?“

„Ano, budu,” přikývnu. „Pojedu taxíkem k Fi. Dorazí z práce dřív.” Zavírám kufr na zip a při ostrém zvuku naznačujícím konec sebou trhnu. „Eriku… děkuju ti, žes mě tady strpěl.Já vím,že ani pro tebe to nebyla žádná slast.”

„Mám tě moc rád. To jistě víš.” V Erikových očích je skutečná bolest a mě provinile bodne u srdce. Ale člověk nemůže zůstat jenom z provinilostí. Nebo proto, že jeho partner umí řídit motorovou loď. Vstanu, promasíruju si ztuhlá záda a prohlížím si obrovskou, bezvadně upravenou místnost. Postel od módního návrháře. Vestavěnou obrazovku. Šatnu pro miliony šatů. V takovém luxusním pokoji se už určitě v životě neocitnu. Muselo mi přeskočit.

Při pohledu na postel si na něco vzpomenu.

„Eriku, kníkám ze spaní?” zeptám se nenucené. „Všiml sis toho někdy?”

„Ano, kníkáš,” přisvědčí. „Byli jsme kvůli tomu u doktora. Poradil ti, aby sis před spaním proplachovala nos slanou vodou, a předepsal ti nosní skřipec.” Ze zásuvky vytáhne krabici a z ní jakýsi masivní umělohmotný krám.

„Chceš si to vzít?”

„Ne,” odmítnu, když se vzpamatuju. „Ale i tak ti děkuju.” Jasně. Rozhodla jsem se správně.

Erik vrátí nosní skřipec na místo. Zaváhá — pak přistoupí ke mně a rozpačitě mě obejme. Připadá mi, jako bychom postupoval podle instrukcí z manželského manuálu: Odloučení (objetí na rozloučenou).

„Sbohem, Eriku,” říkám jeho luxusní a voňavé košili. „Měj se hezky.”

Je legrační, že se mi chce brečet. Ne kvůli Erikovi… ale kvůli tomu, že to končí. Celý můj senzační dokonalý pohádkový svět. Nakonec mě pustí. „Sbohem, Lexi.” Jde ke dveřím a za okamžik vím, že je pryč.

O hodinu později mám konečně všechno sbaleno. Nakonec jsem nedokázala odolat pokušení vzít si ještě kufr prádla La Perla, šminky od Chanel a tělovou kosmetiku. A třetí kufr s kabáty. Jakože, kdo jiný by o ně stál? Erik jistě ne. A kvůli vzpomínkám jsem přibalila kabelku od Louise Vuittona. Loučení s Giannou bylo velmi těžké. Objala jsem ji na rozloučenou a ona mi cosi řekla italsky a pohladila mě po hlavě. Myslím, že mi tak nějak rozuměla.

A teď už je to na mně. Vleču kufry do obývacího pokoje a pak se podívám na hodinky. Do příjezdu taxíku mi zbývá ještě několik minut. Připadám si jako při odjezdu z luxusního buňkového hotelu. Moc hezky se tu bydlelo a zařízení bylo špičkové. Ale nikdy jsem tu nebyla doma. Přesto mě zabolí u srdce, když naposledy vyjdu na terasu a zastíním si oči proti odpolednímu slunci. Vzpomínám na to, jak jsem sem přišla poprvé a myslela si, že jsem se snad ocitla v nebi. Připadala jsem si tu jako v nějakém paláci a v Erikovi jsem viděla řeckého boha. Dosud si vzpomínám na tu úžasnou euforii, jako bych vyhrála v loterii.

S povzdechem se obrátím a vracím se do pokoje. Takže jsem nakonec ten dokonalý život na stříbrném podnosu nedostala.

Patrně jsem v předchozím životě neměla s Gándhím nic společného.

Když zavírám dveře na terasu, napadne mě, abych se rozloučila se svými mazlíčky. Zapnu obrazovku a kliknu na

„mazlíčci”. Vyvolám si své kotě a chvíli se na něj dívám, jak si hraje s míčkem, roztomilé a nestárnoucí.

„Ahoj, Arthure,” loučím se. Je mi jasné, že není skutečné, ale nemůžu si pomoct, je mi ho líto, že je uvězněné v tomhle virtualním světě.

Možná bych měla být spravedlivá a rozloučit se i s Titanem. Kliknu na jméno Titan a na obrazovce se okamžitě objeví šestinohý pavouk a jako jakási příšera se žene rovnou na mě.

„Bože!”

V hrůze uskočím a hned nato cosi strašně bouchne. Rozechvěle se rozhlížím, co to bylo, a na zemi leží změť skla, hlíny a čehosi zeleného.

Jsem vážně nemehlo. Srazila jsem jednu z těch zatracených nóbl kytek v květináči. Orchidej nebo co. Zatímco zděšeně zírám na pohromu, na obrazovce vyskočí jasně modré slovo na zeleném pozadí a stále se vrací.

Destrukce. Destrukce…

Tohle místo mi vážně chce něco říct. Možná je nakonec opravdu inteligentní.

„No tak promiň!” zavolám na obrazovku. Já vím, že jsem to rozflákla, ale já už odcházím! Už se se mnou nebudeš muset trápit!“

Z kuchyně si přinesu koště, nepořádek důkladně zametu a vyhodím do odpadkového koše. Pak najdu kus papíru a napíšu Erikovi vzkaz:

Milý Eriku,

zničila jsem ti orchidej. Omlouvám se.

Taky jsem roztrhla pohovku. Pošli mi prosím účet. Tvá Lexi

Právě při podpisu zazvoní zvonek a já opřu list papíru o nového skleněného leoparda.

„Dobrý den,” říkám do domácího telefonu. „Mohl byste prosím přijít do posledního patra?”

Budu potřebovat pomoct s kufry. Bůhví, co mi na to řekne Fi. Namluvila jsem jí, že si beru jenom krabici od bot se základními potřebami. Vyjdu přede dveře na odpočívadlo a slyším přijíždět výtah.

„Dobrý den,” spustím, jen co se dveře začnou otevírat.

„Moc se omlouvám, ale mám dost…” A pak se mi zastaví srdce.

Přede mnou nestojí taxikář, ale Jon.

Je neformálně oblečený v džínách a tričku. Tmavé vlasy mu trčí na všechny strany a obličej má pomačkaný, jako by se špatně vyspal. Je naprostý protiklad dokonale upraveného Erika ve špičkovém obleku od Armaniho.

„Ahoj,” řeknu a cítím, jak mi vyschlo v krku. „Co…”

Tváří se docela chladně, ale tmavé oči mu září jako vždy. Najednou se mi vybaví, jak jsem se s ním seznámila na parkovišti a jak mi nechtěl uvěřit, že si na něj nepamatuju.

Ted’ už chápu, proč se rváni tak zoufale, když jsem mu vyprávěla o mém superúžasném manželovi. A vlastně už chápu… spoustu dalších věcí.

„Volal jsem ti do práce,” říká. „Ale tam mi řekli, že jsi doma.”

„Jo,” podaří se mi přikývnout. „V práci došlo k mnoha změnám.” Uvnitř se celá svíjím. Nemůžu se mu podívat do očí. Nechápu, co tu vlastně dělá. S očima zabodnutýma do země, s prsty zaklesnutými do sebe a se zatajeným dechem ustoupím kousek stranou.

„Musím ti něco říct, Lexi.” Jon se zhluboka nadechne a každý sval v mém těle se napne neblahou předtuchou. „Musím se ti… omluvit. Neměl jsem na tebe tak naléhat, to ode mě nebylo fér.”

To mě trochu překvapí. Něco takového jsem tedy nečekala.

„Hodně jsem o tom přemýšlel,” pokračuje rychle. „Došlo mi, že to pro tebe muselo být dost těžké. A já ti zrovna moc nepomohl. A… máš pravdu. Máš pravdu.” Odmlčí se. „Nejsem tvůj milenec, jsem prostě chlap, kterého jsi nedávno potkala.” Mluví tak věcně, že mám najednou v krku knedlík

„Jone, tím jsem nechtěla…”

„Já vím,” zvedne ruku a hlas mu najednou zněžní. „To nic. Já vím, co jsi tím myslela. Muselo to být pro tebe hodně těžké.” Udělá krok ke mně a jeho oči hledají mé. „Nenech se do ničeho nutit, Lexi. Děláš, co můžeš. A nic jiného se ani nedá.”

„Jo.” Hlas mám zastřený potlačovanými slzami. „No… snažím se.”

Bože, já se tu rozbulím. Zdá se, že si to Jon uvědomil, a kousek ode mě poodejde, jako by mi chtěl dát prostor.

„Jak to dopadlo v práci s tou zakázkou?”

„Dobře,” přikývnu.

„Prima. Mám za tebe radost.”

Kývne způsobem, jako by to byla poslední věc předtím, než se otočí a odejde. I když to ještě neví.

„Odcházím od Erika,” vyhrknu. „Právě teď, už mám sbaleno a jede sem taxík…”

Neměla jsem v úmyslu čekat na Jonovu reakci, ale nemůžu si pomoct. A vidím ji. Naději, která mu rozzáří obličej jako sluneční paprsky, ale hned zase mizí.

„To mám… radost,” řekne nakonec velmi obezřetně.

„Patrně potřebuješ nějaký čas. Aby sis mohla všechno promyslet. Je to asi pro tebe zatím hodně nová situace.”

„Hmmm. Jone…,” stále mluvím tím zastřeným hlasem. Ani nevím co mu chci vlastně říct.

„Nic neříkej,” zavrtí hlavou a zmůže se na pokřivený úsměv. „Pro jsme propásli tu pravou chvíli.”

„To není fér.”

„Není.”

Přes sklo za Jonem zahlédnu dole na ulici přijíždět černé taxi a zahýbat ke vchodu. Jon sleduje můj pohled, a najednou si na jeho lícních kostech všimnu stínu opuštěnosti. Ale když se obrátí ke mně už se zase usmívá. „Pomůžu ti s tím dolů.”

Když jsou všechna zavazadla v taxíku a taxikář má Fiinu adresu, stojím proti Jonovi se sevřenou hrudí a nevím, jak se rozloučit.

„Tak.”

„Tak.” Lehce se dotkne mé ruky. „Opatruj se.”

„Ty…,” polknu. „Ty taky.”

Na trochu nejistých nohou nastoupím do auta a přitáhnu k sobě dveře. Najednou nemám sílu na pořádné přibouchnutí, nechci slyšet to strašné, neodvolatelné klapnutí.

„Jone,” otočím se k místu, kde dosud stojí. „Šlo nám to… spolu?” „Šlo.” Mluví tiše a vyprahle a téměř neslyšně, obličej má naplněný láskou a smutkem, když přikývne. „Opravdu báječně.”

Najednou se mi slzy valí po tvářích a žaludek se bolestně svírá. Téměř mě opouštějí síly. Mohla bych otevřít dveře a říct, že jsem změnila názor…

Ale to prostě nejde. Nemůžu utéct od muže, na nějž si nepamatuju, k dalšímu.

„Musím jet,” šeptám, otočím hlavu na druhou stranu, abych ho neviděla, a úporně si třu oči. „Musím jet. Musím jet.” Pňbouchnu těžké dveře taxíka. A ten se pomalu rozjíždí.

DVACET JEDNA

Svět se musel opravdu zbláznit. Tohle je důkaz.

Když vejdu do Langridge’s a rozvazuju si jasně růžový šátek, musím si promnout oči. Je teprve 16. října a všude už jsou vánoční ozdoby. V mezaninu stojí vánoční stromeček a jakýsi sbor tam haleká „Hark the Herald”.

Nejspíš tu už brzy začnou s vánočním prodejem na Nový rok. Nebo přijdou s extraspeciál „mezisezonními” Vánoci. Nebo budeme mít Vánoce nepřetržitě i během letních dovolených.

„Senzační vánoční nabídka dárkového balení Calvina Kleina!” brebentí unuděná dívčina v bílém a já rychle uskakuju, aby mě nepostříkala. I když na druhou stranu, Debs má tento parfém ráda. Možná bych jí ho měla vzít.

„Vezmu si to,” řeknu a dívčina málem padne údivem do mdlob.

„Slavnostně zabalit?” vyrazí za přepážku, abych si to snad ještě nerozmyslela.

„Zabalte mi to jako dárek, prosím,” požádám ji. „Ale ne vánoční.1’

Když holčina převazuje balíček stužkou, prohlížím se v zrcadle, které jí visí za zády. Vlasy mám pořád dlouhé a stále se mi pěkně lesknou, ale už nenosím ten zářivý odstín jako dřív. Mám na sobě džíny a zelený kardigan a na nohou pohodlné tenisky. Obličej nemám vůbec nalíčený a na prsteníčku levé ruky nenosím žádný prsten.

S tím, co vidím, jsem spokojená. I se svým životem jsem spokojená.

Už nežiju v pohádkovém světě. Už nejsem milionářka ze střešního bytu, která shlíží na celý Londýn z výšky.

A v Belhamu je navíc fajn. Ještě lepší je skutečnost, že mám kan celář jenom o patro výš, takže mám na celém světě

nejkratší cestu do práce. Což je možná také důvod, proč se už nevejdu do svých nejužších džin.

Před čtyřmi měsíci se mi firma rozjela tak dobře, až jsem se občas musela štípnout. Uzavřeli jsme smlouvu s Porsche a už si nás dokonce všimla média. Další koberec dodáváme jednomu restauračnímu řetězci a právě dnes Fi prodala můj oblíbený vzor — oranžová kola - módním lázním.

A také proto jsem vyrazila na nákupy. Podle mě si celý tým zaslouží nějaký dárek.

Zaplatím parfém, vezmu si dárkovou taštičku a procházím obchodním domem. U lodiček na vysokých podpatcích si vzpomenu na Rosám a bezděky se pousměju. Když se doslechla, že se s Erikem rozcházíme, prohlásila, že se nepostaví na ničí stranu, že jsem byla její nejlepší přítelkyně a že se o ni můžu kdykoli opřít jako o opravdickou skálu.

Jednou mě dokonce přijela navštívit. Přišla sice o hodinu později, protože prý její navigační systém na jih od řeky nesahá a pak ji prý strašlivě vyděsily pouliční nepokoje gangu Yardie. (Čímž mínila dvě osmiletá děcka, která se trochu pošťuchovala.)

Stejně se zachovala lip než máma, která se neustále vymlouvá, že mě nemůže přijet navštívit, protože má nemocného tu jednoho, tu zas druhého psa. Dosud jsme si ode dne, kdy jsem za ní jela domů, od srdce nepromluvily.

Zato Amy mi referuje o všech změnách. Máma prý den po mé návštěvě, aniž komu co řekla, poslala hromadu svých šatů s volánky, krejzlíčky a výšivkami do Oxfamu. Pak si zašla ke kadeřnici. Prý teď nosí mikádo, což jí ohromně sluší, a ještě si koupila docela moderní kalhoty. Také si zjednala kohosi na úklid - a zaplatila mu, aby odvezl tu hromadu tátových kamenů.

Já vím, že to nezní nijak převratně, ale na mámu je to ohromný pokrok.

A aby nebylo dobrých zpráv málo, Amy se úžasně polepšila ve škole! Nějak se jí podařilo získat ještě s dalšími šesti

maturanty z ekonomie výbornou a její učitelé jsou jejími výsledky naprosto oslněni.

Letos o vánočních prázdninách k nám přijde na brigádu, aby se trochu něco naučila - a já se už na to skutečně těším.

Co se týče Erika… kdykoli si na něj vzpomenu, povzdychnu

si.

Pořád naše odloučení považuje za dočasné, ačkoli jsem už

kontaktovala jeho právníka ohledně rozvodu. Asi tak týden po mém odchodu mi poslal spis pod názvem Lexi a Erik: rozlukový manuál. Navrhoval v něm, abychom jednou za měsíc uspořádali jakési „setkání na rozhraní”. Ale ještě jsem tam ani jednou nesla. Prostě se teď nemůžu s Erikem vídat.

Ani prostudovat kapitolu, kterou pojmenoval „Sex během rozluky: nevěra, osamostatnění, usmiřování, a další”.

A další? Co si to propána…

Ne. Nebudu na to myslet. Vtip je v tom, že nemá cenu rozebírat minulost. Není o čem dumat. Jak říkává Fi, člověk se musí dívat dopředu. A už mi to začíná docela jít. Většinou je pro mě minulost už jiný svět, uzavřený někde v mé hlavě, vytlačený na okraj.

Zastavím se v oddělení doplňků a koupím Fi funky purpurovou lakovou kabelku. Vyjdu o patro výš a tam objevím senzační tričko ve stylu sedmdesátých let, jako dělané pro Carolyn.

„Sváteční svařené víno?” strká mi mládenec v mikulášské čepici tác plný skleniček pod nos a já si jednu vezmu. Najednou si uvědomím, že jsem na nove uspořádaném poschodí trochu zabloudila a že mířím do pánského oblečení. Ale to nevadí, nijak nespěchám. Chvíli tam bloumám, popíjím horké kořeněné víno, poslouchám koledy a dívám se na blikání vánočních světýlek…

Proboha, dostali mě. Už začínám mít vánoční náladu. Ale to přece nejde. Je polovina října. Musím pryč, než začnu nakupovat gigantická balení vánočních koláčů s kandovaným

ovocem a cédéčka s Bingem Crosbym a než začnu přemítat, jestli mají také Čaroděje ze země Oz. Právě pátrám, kam odložit prázdnou skleničku, když na mě kdosi vesele zavolá.

„Ráda vás zase vidím!”

To na mě volá z pánského oddělení Ralph Lauren plavovláska s rnikádem, která tam skládá svetry v pastelových barvách.

„Ehm… dobrý den,” zajiknu se. „My se známe?”

„To zrovna, ne,” usmívá se. ,Jenom si vás pamatuju z loňska.”

„Z loňska?”

„Byla jste tu koupit košili pro toho… vašeho.” Podívá se mi na ruku. „Na Vánoce. Trochu jsme si povídaly, zatímco jsem balila dárek. A mně to nějak uvízlo v paměti.”

Upřeně se na ni zadívám a snažím si to představit. Sebe, tady. Na vánočních nákupech. Bývalá Lexi, pravděpodobně v bezovém kostýmku, pravděpodobně ve strašném spěchu, pravděpodobně stresovaná a podmračená.

„Promiňte,” řeknu nakonec. „Mám strašně špatnou paměť.

Co jsem vám tehdy říkala?”

„Z toho si nic nedělejte!” zasměje se blondýnka vesele.

„Proč byste si to měla pamatovat? Já jsem si vás zapamatovala jenom proto, že jste byla tak…,” odmlčí se a složí mezitím jeden svetr. „Asi to bude znít hloupě, ale vypadala jste strašně zamilovaná.‘1

„No ano,” přikývnu, „ano.” Odhrnu si pramínek vlasů a přemlouvám se, abych se také usmála a odešla. Je to jenom bezvýznamná náhoda, to je všechno. Nic podstatného. Tak dělej, úsměv a páčko.

Místo toho tam stojím, světýlka poblikávají, sbor k tomu notuje „The First Nowell”, záhadná blondýnka mi vypravuje, co jsem dělala o minulých Vánocích, a najednou ve mně potlačené vzpomínky začínají ožívat a razí si cestu ven jako

pára. Pečetící páska se v rohu pomalu odloupává. Minulost se už nedá zadržet.

„Možná vám to bude připadat jako… podivná otázka,” mnu si zvlhlé horní víčko. „Ale zmínila jsem jeho jméno?”

„Ne,” blondýnka se na mě zvědavě podívá. „Jenom jste řekla, že vám vrátil život. Předtím jste prý nežila. Překypovala jste tím, tím štěstím.” Položí svetr na pult a s upřímnou zvědavostí si mě prohlíží. „Vy si na to nevzpomínáte?“

„Ne.”

Svírá se mi hrdlo. Byl to Jon.

Jon, na něhož jsem se snažila každičký den od chvíle, kdy jsem odešla, nemyslet.

„A co jsem mu koupila?”

„Byla to košile, pokud si dobře vzpomínám.” Podá mi světle zelenou košili a obrátí se k dalšímu zákazníkovi.

„Prosím?”

Držím v rukou košili a snažím se představit si v ní Jona, v kosili, kterou jsem mu sama vybrala. Snažím si vybavit to štěstí. Možná je to tím vínem, možná jenom koncem únavného dne. Ale nejsem schopná se od ní odtrhnout. Nejsem schopná ji pustit z rukou.

„Já bych si ji vzala, ano?” řeknu, jen co je prodavačka volná.

„Nemusíte mi ji balit.”

Nevím, co se to se mnou děje. Vycházím z Langridge’s, hledám taxík a zelenou kosili si pořád tisknu k obličeji jako přepychovou podušku. V hlavě mi hučí a celý svět se se mnou točí, jako když na mě jde chřipka.

Přijede taxi a já automaticky nastoupím.

„Kampak?” ptá se řidič, ale já ho téměř neslyším; Nedokážu Jona pustit z hlavy. Hučí mi v ní stále víc; svírám košili…

… a pobrukuju si.

Nevím, co to s tou mou hlavou je. Pobrukuju si melodii, kterou

neznám. A vím jenom, že je to Jon. Ta melodie je Jon. Představuje ho. Je to melodie, kterou znám od něj. Zavřu zoufale oči, ženu se za ní a snažím se ji polapit… A pak je to

jako světelný záblesk a já ji mám v hlavě. Je to vzpomínka.

Mám vzpomínku. Na něj. Na sebe. Na nás oba. Na vůni soli ve vzduchu, na jeho pichlavou bradu, na šedý svetr… a na tu melodii. To je všechno. Prchavý okamžik, nic víc.

Ale mám ho. Mám ho.

„Kampak, milunko?” Řidič se otočí a otevře přepážku. Tupě na něj zírám, jako by mluvil cizím jazykem. Nesmím á pustit do hlavy nic jiného. Musím si tuhle vzpomínku zachovat, musím ji opatrovat…

„Prokrindapána,” taxikář otočí oči v sloup. „Kampak máme namířeno, děvenko?”

Existuje jediné místo, kam můžu jet. Kam musím.

„Do… do… Hammersmithu.”

Taxikář se ke mně otočí sády, zařadí a jedeme.

Taxík sviští Londýnem a já sedím celou cestu vzpřímené, jako kdybych spolkla pravítko a držím se křečovité pásů. Jako by mi hlava obsahovala převzácnou kapalinu, která by se mohla při sebemenším trhnutí vylít. Nemůžu na to myslet, aby se mi vzpomínka neopotřebovala. Nemůžu ani mluvit, ani se dívat z okna, ani si pustit do mozku něco jiného. Musím ji zachovat v tom stavu, v jakém je… Musím mu to říct.

V Jonové ulici vrátím taxikáři hrst bankovek, a když vystoupím, okamžitě mé napadne, že jsem mu měla nejdřív zavolat. Vytáhnu mobil a volím jeho číslo. Jestli tu není, tak půjdu tam, kde je. „Lexi?” ozve se v telefonu.

„Jsem tu,” vydechnu. „Vzpomněla jsem si.”

Je ticho. Telefon oněmí a uvnitř domu slyším rychlé kroky. Hned nato se vstupní dveře nad schody rozletí a tam stojí on, v roláku, džínách a ve starých teniskách.

„Na něco jsem si vzpomněla,“ vyhrknu, než stačí otevřít pusu. „Vzpomněla jsem si na melodii. Neznám ji, ale vím, že jsem ji slyšela s tebou, na nějaké pláži. Určitě jsme tam byli spolu. Poslouchej!“ Nadšeně a nedočkavé začnu pobrukovat melodii. „Vzpomínáš si na ni?“

„Lexi…,, rukama si projede vlasy. „Co to povídáš? A proč držíš tu košili?“ Znovu se na ni podívá. „Je pro mě?”

„Slyšela jsem ji s tebou na pláži! Jsem si tím jistá!” Vím, že mluvím nesouvisle, ale nemůžu si pomoct. „Pamatuji, si na slaný vzduch a na tvou hradu se strništěm a bylo to nějak takhle…“

Pokouším se znovu o melodii, ale vím, že ji nedokážu vystihnout, tápavě hledám správné tóny. Nakonec to vzdám a čekám: Jon má sevřený a zmatený výraz.

„Na nic takového si nevzpomínám,“ prohlásí.

„Tak ty si nevzpomínáš?“ dopálím se. „Ty si nevzpomínáš? No tak! Přemýšlej! Bylo chladno, ale nám bylo docela teplo a ty jsi měl na tváři strniště… a měls ten šedý svetr…“

Najednou se mu výraz změní. „Proboha! To bylo ve Whitstable. Tak na to sis vzpomněla?”

„Co já vím,” pokrčím bezradně rameny. „Možná.”

„Jednou jsme si na den zajeli do Whitstable,” přikyvuje.

„Na pláž. Byla strašná zima, tak jsme se teple oblékli a vzali si s sebou rádio… zabroukej tu melodii ještě jednou…”

Á jé. Neměla jsem se o té melodii zmiňovat. Vůbec neurním zpívat. Stydlivě ji začnu znovu pobrukovat. Bůh ví, co teď zpívám…

„Moment, není to ta písnička, kterou všude hráli? ‚Bad Day’?” Začne ji tiše prozpěvovat a já mám najednou pocit, jako by ožil nějaký sen.

„Ano’” vykřiknu dychtivě. „To je ono! Tak to bylo!”

Oba ztichneme a Jon si zmateně tře obličej. „A to je všechno, nač sis vzpomněla? Na melodii?”

Když to tak řekne, připadám si najednou úplně hloupě, že jsem se sem hnala přes celý Londýn. A najednou na můj optimismus sáhne ledová realita. Už o mě nemá zájem, už je někde jinde. Patrně má už jinou.

„Ano,” odkašlu si a neúspěšně se snažím vypadat, jako by o nic nešlo. „To je všechno. Jenom jsem si řekla, že bys možná chtěl vědět, že jsem si na něco vzpomněla. Čistě ze zájmu. Takže… hmm… no prostě. Ráda jsem tě viděla. Tak ahoj.“

Nemotorně zvedám nákupní tašky. Chystám se odejít a tváře mi hoří zahanbením. Je to tak trapné. Musím co nejrychleji vypadnout. Vážně nevím, co jsem si myslela…

„Stačí to?”

Překvapí mě Jonův hlas. Otočím se a vidím, že sešel o pár schodů níž a obličej má napjatý nadějí. A při pohledu na něj se veškerá má přetvářka rozplyne. Jako by se poslední tři měsíce někam vypařily. A jsme to opět my.

„Já… nevím,” vykoktám nakonec. „Co myslíš?“

„To byla tvá podmínka. Ty jsi řekla, že potřebuješ nějakou vzpomínku. Nit, která by nás spojovala s… námi.” Sejde ještě o schod bliž ke mně. „Tak teď ji máš.“

„V tom případě je to nejtenčí nit na celém světě. Jediná melodie. Vydám ze sebe jakési zasmání. Je to jako… pavoučí vlákno. Téměr neviditelné.”

„Tak se ho dobře drž. S očima zahleděnýma do mých seběhne zbytek schodů a utíká ke mně. „Drž se ho, Lexi. Nesmíš ho pustit. Natáhne ke mně ruce a přitiskne mě k sobě.

„Nepustím,” šeptám a pevně ho objímám. Už mi nikdy nesmí odejít. Z mého náručí. Z mé hlavy. Když se konečně pustíme, vidím, jak nás ze schodu do vedlejšího domu pozorují tři děcka.

„Júúúú,“ řekne jedno. „Oni se mííílujou.” Bezděky se zasměju, i když mám oči plné slz.

„Ano,” přisvědčím a kývnu na Jona. “Mííílujou.”

“Míííílujou se,” přisvědčí i Jon, obejme mě kolem pasu a prsty mi něžně hladí kyčelní kosti, jako by mu odedávna patřily.

„Hele, Jone,” přitisknu si ruku na ústa, jako by mě něco náhle napadlo.

„Víš co? Ještě jsem si na něco vzpomněla.”

„Na co?” Obličej se mu rozzáří. „Nač sis ještě vzpomněla?”

„Vzpomněla jsem si, jak jsem šla do tvého bytu… vyvěsila sluchátka všech telefonů a… úžasně se milovala dobrých čtyřiadvacet hodin,“ říkám vazně. „Dokonce si vzpomínám, kdy to přesně bylo.”

„Vážně?” směje se Jon, ale vypadá trochu zmateně. „A. kdy?” „Šestnáctého října 2007. Přibližně…,” kouknu se na hodinky, „za tři minuty pět.”

„Jo ták,” už mu to dochází. „Jistě. Ano. Na to si taky vzpomínám. To bylo tehdy úžasné, že?” Přejede mi prsty po zádech a já se rozechvěju očekáváním. „Až na to, že já si myslím, že to nebylo čtyřiadvacet hodin, nýbrž dobrých osmačtyřicet.”

„Máš pravdu,“ mlasknu v předstírané omluvě jazykem. Jak jsem to mohla tak poplést?”

„Tak pojď,” vede mě Jon za ruku po schodech nahoru, k velkému potěšení přihlížející mládeže.

„Mimochodem,” prohodím významně, když za námi kopnutím zavře dveře, „pořádně jsem se nemilovala od roku 2004. Jenom pro tvou informaci.”

Jon se zasměje. Svlékne si jedním pohybem rolák a já pocítím silnou touhu. Mé tělo si to pamatuje, i když já ne.

„Beru to jako výzvu.” Přistoupí ke mně, vezme mi obličej do rukou a chvíli se na mě tiše a toužebně dívá, dokud vnitřně netaju. „Připomeň mi…co se stalo potěch osmačtyřiceti hodinách.“

Už to nemůžu vydržet. Přitáhnu si jeho obličej k sobě a líbám ho. A na tento polibek nikdy nezapomenu, ten si uchovám v paměti navždy.

„ To ti povím,“ zašeptám nakonec s ústy přitisknutými na Jonovu hladkou, horkou kůži. „To ti povím, až si vzpomenu.“