Jeanette Wintersonová

Jak naštěpit třešeň

Melanii Adamsové

Poděkování patří Donu a Ruth Rendellovým, jejichž pohostinnost mi umožnila pracovat. Dále všem v redakci Bloomsbury, zejména Liz Calderové a Caroline Michelové. A za trvalou podporu rovněž Pat Kavanaghové.

Jazyk indiánského kmene Hopiů je stejně rozvinutý jako náš, ale nemá kategorii času. Rozdělení na čas minulý, přítomný a budoucí chybí. Co nám to napovídá o čase?

Je nyní zjištěno, že hmota - ona důvěrně známá, poctivá matérie, kterou lze vzít do dlaní a z níž je vystavěno naše tělo, z větší části sestává jen z prázdného prostoru. Prázdného prostoru a světelných bodů. Co nám to napovídá o realitě světa?

Jmenuji se Jordán. A první, co jsem viděl, je toto.

Byla noc, asi čtvrt hodiny k půlnoci, obloha vedví, jedna půle zatažená, druhá čistá. Mraky visely nad lesem, mezi nimi a vrcholky stromů pouhá škvíra. Tam, kde byla obloha jasná, nad řekou a čerstvě zoranými lány, vysvítal ze žluté aureoly měsíc spějící k úplňku a zrcadlil se v ohybu vody. Protější louka hostila dobytek, černý proti úbočí kopce, nehybný, spící. Osamocené světlo, vyzařující z jediného domu, vypadalo jako osvícené zrníčko prachu v příbytku obra. Rámovaly je vysoké stromy. Na dvoře se utrhl kůň, kopyta rozjiskřila dláždění.

Potom se udělala mlha. Stoupala z řeky v tenkých spirálách, jako když vstávají duchové z hrobů, a houstla s vervou džina vypuštěného z láhve. Nejprve zahalila orobinec, pak kmeny stromů, jednotlivé větve a posléze celé koruny. Jejich vrcholky se vznášely nad mlhou jako létající ostrovy, kde žijí ptáci.

Dobytek se v mlze zcela utopil a svítící zrnko prachu se zjevovalo a mizelo a zjevovalo a mizelo jako maják, protínajíc vzduch silou blyštivého meče.

Mlha postoupila až ke mně, jasná půle oblohy nyní zatažená. Zima zalézala za nehty, vlasy mi zvlhly a nebylo čím si zahřát ruce. Hledal jsem cestu, ale nalezl jen houf zajíců s vytřeštěnýma očima, zkameněle panáčkujících uprostřed pole. Napřáhl jsem ruce před sebe a kráčel jako náměsíčník. A tak se stalo, že jsem naproti sobě poprvé nahmatal rysy své vlastní tváře.

$

V mezích každé cesty se skrývá jedna další: ta, po níž se nešlo, opomenutá odbočka. O takových cestách chci podat svědectví. Ne o těch, po nichž jsem kráčel, ale po nichž jsem kráčet mohl, nebo jsem to snad i udělal, ale jinde a v jiném čase. Své cesty bych mohl pravdivě vylíčit, jako se to dělá v cestovním či lodním deníku nebo jako se zakresluje do map. Mohl bych věrně popsat všechno, co jsem viděl a slyšel, a dát vám číst cestopis. A vy byste si ukazovali prstem na mapě, a všude tam, kde jsem byl, byste si zapichovali červené vlaječky.

Ve starém Řecku si tajný život žádal neviditelný inkoust. Napsal se obyčejný dopis a mezi řádky se mlékem vepsal ještě jeden. Takový list vypadal docela nevinně, dokud ho někdo poučený neposypal uhelným práškem. Pak už nesešlo na tom, co v něm stálo černé na bílém; záleželo jen na životě, který celou dobu nepozorovaně hořel …

až do tohoto odhalení.

Shledal jsem, že i můj život je psán neviditelným inkoustem, je vměstnán mezi skutečnosti, letí si sám svou cestou beze mě jako těch dvanáct tančících princezen, které noc co noc vylétají oknem ven a k ránu se vracejí v rozedraných šatech a s prošlapanými střevíčky a na nic si nepamatují.

Usmyslil jsem si, že budu sám sebe střežit jako žárlivý otec a zkusím se přistihnout, jak se vytrácím sotva postřehnutelnými dvířky ve zdi. Uvědomoval jsem si, že cizoložím; že co je v domě, není pro mě. Utíkal jsem tomuto světu, kráčel jsem po něm jako stín. Čím déle jsem sám před sebou uhýbal, tím posedlejší jsem byl touhou objevovat. Mezi lidmi mi občas někdo luskl prsty před obličejem a zeptal se: „Kde se touláš?“ Dlouho jsem o tom neměl ponětí, ale postupem času jsem začal nacházet důkazy o svém druhém životě, který poznenáhlu začal přede mnou vyvstávat.

„Pomni, z jakého kamene jsi byl vytesán, z jaké jámy vyhrabán.“

Tato slova vyryla má matka do medailonu, který mi zavěsila kolem krku v den, kdy mě nalezla v říčním bahně. Byl jsem zabalený do plesnivého pytle, v jakém se topí koťata, jen hlava mi trčela ven, zaklíněna mezi kameny pod břehem. Slyšel jsem přibíhající psy, pak zaburácela voda a ke mně se sklonila tvář kulatá jak měsíc v úplňku, orámovaná vlasy. Vydloubla mě z bahna a uvázala

10$p>

si mě mezi prsy, z nichž trčely bradavky zvíci vlašských ořechů. Odnesla si mě domů a tam jsem žil vedle padesáti psů, bez lidí, jenom s ní.

Mívala jsem jméno, ale už jsem ho zapomněla.

Říkají mi Psářka, to bohatě stačí. Jemu říkám Jordán, to taky stačí. Jiné jméno nikdy nenosil a nosit nebude. No řekněte, jak jsem ho měla pojmenovat, vylovence ze smrduté řeky Temže? Dítě se nemůže jmenovat Temže, to dá rozum, ani Nil, vzdor vší té spřízněnosti s Mojžíšem. A já mu chtěla dát jméno řeky, jméno, co se k ničemu neváže, jako i voda se k ničemu neváže. Když žena rodí, protrhnou se vody a dítko vypluje na svobodu. I já jsem toužila vypustit dítě ze svého těla, po vodě ven, jenže k tomu je zapotřebí muž - a takový, jaký by ke mně pasoval, po světě nechodí.

Když byl Jordán malé robě, sedával na mně jako moucha na hnoji. A já ho živila jako hnůj mouchu. Když se najedl dosyta, utekl mi …

Jordán …

Měla jsem mu raději dát jméno nějakého rybníka se stojatou vodou, to by mi zůstal. Ale že nosí jméno řeky, sebral ho proud a odnesl pryč.

Když byl Jordán tři roky stár, zúčastnil jsem se vzácné podívané a tím se můj osud zpečetil. Rozkřiklo se tenkrát, že jistý pan Thomas Johnson má v držbě poživatelné ovoce, jaké v našich končinách dosud nebylo spatřeno. Johnson, dnes už je dvacet let na pravdě Boží, byl řemesla bylinářského, leč podle mého to nebylo všechno. Když se totiž jistá paní začala kulatit víc, než jí bylo vhod, a Luna ji nenavštívila krví, vydala se za ním, jen sama s lucernou. Vrátila se od něj splasklá a celá rozjuchaná a jmenovala jména různých bylin - jmelí, šantu kočičí a bůhvíco ještě, ale já vám povídám, že to z ní vycucnul ďáblu pro radost.

11$p>

Zmíněná podívaná se však měla odehrát za bílého dne a lidu se tam tlačilo, jako když přijede medvědář nebo na psích zápasech, a tak jsem Jordána uvázala na vodítko a razila si s ním cestu davy očumujících hříšníků, až jsme stanuli vpředu, kde zmíněný Johnson osobně kasíroval lidi, aby se mohli jedním očkem podívat na tu krásu.

Vyzvedla jsem Jordána do výšky a oznámila panu Johnsonovi, že neodkryje-li hned ten lajntuch a neukáže slíbený skvost, nacpu si jeho hlavu mezi prsa, až bude litovat, že ho kdy máti kojila, a jaksepatří ho zalknu.

Načež on vdychá a vzlyká a šátrá po jakési barevné lahvičce za hlavou, a tu mi napadlo: že on se na mě chystá vypustit nějakého džina s rozeklaným jazykem a bulvami jako dva drahokamy! A tak jsem ho popadla a cpu si ho do jupky. Za chvíli kuckal a prskal a nebylo divu - tu jupku jsem pět let nesvlíkla!

„Nuže?“ udeřila jsem na něj, držíc ho od těla v natažených rukách, jako když chytíte lasičku, „kdepak je ten váš zázrak?“

„Bůh se mnou, vzácná paní!“ křičel, „jen okamžik, než najdu čichací sůl!“

S tím si na mě nepřišel, a tak jsem ten hadr strhla sama. A na mou věru, to, co jsem spatřila, se víc než čemu podobalo ohanbí orientálského muže. Bylo to žluté, protáhlé, pročernalé.

„Banán, paní,“ pravil ten ničema.

Banán? Co to má být, ten banán, pro rány Boží?

„V ráji nic takového nikdy nerostlo,“ namítla jsem.

„I toť se ví, že rostlo, paní,“ odtušil a vypjal se jak útočná zmije. „Tento plod pochází z Bermudského ostrova, který má k ráji určitě blíž, než kdy budete mít vy!“

Zvedl tu věc nad hlavu, a když ji lidé ponejprv spatřili, zaburáceli, začali do sebe šťouchat a tázali se, kterýže to ňouma byl tak zubožen, že prodal svou mužnou sílu.

„Buďto je něčím natřený, nebo nakažený,“ mínila jsem já. „Takovou barvu jsem jaktěživa neviděla.“

Pan Johnson se jal tu vřavu z plna hrdla překřikovat …

„NENÍ TO NIČÍ KLACEK, NÝBRŽ OVOCE, CO VYROSTLO NA STROMĚ. JE MOŽNO JE OLOUPAT A POŽÍT!“

Po těchto slovech začal dav svorně vyluzovat dávivé zvuky. Žádná poctivá žena by něco takového nevložila do úst, a kdyby

12$p>

to udělal muž, stal by se lidožroutem! Načpak celá léta chodíme do kostela a koupeme se v krvi Beránkově? Abychom se po vzoru pohanů začali navzájem pojídat?

Přitáhla jsem si vodítko, že Jordána odvedu, ale zůstalo mi v ruce prázdné. Ponořila jsem se mezi bosé nohy, roztrhané punčochy a nějakou tu přezku na botce nóbl pána. Zem se po něm slehla. Po mém hošíčkovi se slehla zem. Vydala jsem strašlivý ryk, zrovna jako to hovado na pastvě, a ryčela bych snad až do Soudného dne, kdyby mě nějaký hříšník nechytil za ucho a nestrčil mi hlavu pod ďábelský stůl páně Johnsona.

Jordán tam stál jako přimražený. S rukama vztaženýma vzhůru zíral na banán nad Johnsonovou hlavou. Přiložila jsem hlavu vedle té jeho, abych viděla, nač hledí, a spatřila jsem temně modrou vodu u plavého pobřeží a stromy, jejichž větve hrály zelení, ptáky v pouťových barvách a starce oděného v bederní roušku.

Tenkrát Jordán poprvé zvedl plachty.

Londýn je nečisté město, plné jedu a moroviny. Ráda bych s chlapcem na venkov, ale musíme být na dosah Hyde Parku, abych mohla vodit psy na dostihy a zápasy. Co sobotu se vracím domů pokousaná a poslintaná až hanba, ale v kapse je peníz a netoužím než k někomu se přitulit.

Má sousedka, která je tak černavá a olysalá, že si ji už podvakrát spletli s nasolenou půlkou telete v mušelínu, se v kraji holedbá, že je vědma. Nikdo neví, jakého je stáří; jak také určit stáří něčeho, co má místo hlavy kožený pumlíč a místo těla nepředstavitelný chumel hadrů? Ani já, ani nikdo jiný jí pod sukněmi nikdy neviděl nohy, takže není jisté, jakým způsobem se pohybuje. Její ruce, jimiž bezustání myká a kroutí, vypadají jako svraštělé opičky flašinetářů. Sama se skoro nehýbá, ale ruce se jí nezastaví - tu se podrbe na hlavě, tu v rozkroku, potom rukou vystřelí, chňapne po žvanci a šup s ním do chřtánu. Ne že bych zrovna horovala pro vidličku a nůž, ale vím, jak se sluší jíst ve společnosti. Umím si udělat misku z chleba, kydnout do ní jíchu s masem a nepobryndat si u toho šaty. Zato jí když se podíváte na bradu, nemusíte být vědma, abyste uhodli, jaké krmě za poslední tři neděle jedla. Když jsem nalezla v řece Jordána - byl tak olepený bahnem, že jsem ho

13$p>

mohla dát vypálit do pece - pomohla mi ho umýt, aby se poznalo, jakého je pohlaví. Snažila jsem se změkčit tu jeho skořepinu houbou namočenou v teplé vodě a ona do něj mezitím vystřelovacími prsty ryla a seškrabávala z něj kousky bahna jako ze psa, když se vrátí zablácený z honu.

„Zlomí ti srdce,“ pravila, mnouc si ruce, že našla hned za humny nějaký zlořád. „Získá si tvou lásku a pak ti zlomí srdce.“

Poté se na chvilku zastavila, položila mu ucho na hrudník a světnicí se rozezněl tlukot srdíčka.

„Nejedna bude prahnout po jeho srdci, leč žádná je nezíská. Jen jedna jediná, a ta ho odvrhne.“

Načež se babizna rozchechtala, až se začala dávit a já jí musela dát herdu do zad. Vyvrhla chrchel a poděkovala mi. Po pravdě řečeno jsem jí mohla dát takovou, že by jí páteř lupla jak rybí kostečka. Snad by se pak náš osud zvrátil, neboť osud se může kdykoli zarazit a kdykoli zvrátit. Měla jsem ji zamordovat a opatřit nám tak jiný příběh.

Odbelhala se do noci a já vykročila za ní.

Tenkrát jsem byla neviditelná. Já, která se do dveří musím natáčet bokem, abych vůbec prošla, se umím rozplynout do noci jako útlé nedochůdče, co zpívá na kůru. Zpěv je mi potěšením, ale nezpívám v kostele, ježto farář pravil, že chrliče s tvářemi oblud patří ven a nikoli do chrámových lavic. A tak zpívám v nitru té své hory masa, hláskem tenounkým jak píšťalka z rákosu, hláskem bez unce sádla. Když zpívám, psi tiše sedí, a lidé, kteří mě nocí míjejí, přestávají brblat a rozpomenou se na časy, kdy bývali šťastní. I já zpívám o časech, kdy jsem bývala šťastná, třebaže vím, že jsou to jen smyšlené krajiny, kam má noha nikdy nevkročila. Záleží však na tom, nelze-li to které místo ukázat na mapě, když je i přesto dovedu popsat?

Jednou navečer mě Jordán vzal s sebou na projížďku ve člunu. Vypluli jsme, když příliv vrcholil a dne ubývalo. Směřovali jsme po proudu Temže na moře a já se co chvíli ohlížela a podivovala se, jak rychle mizí obrazy, jež jsou mi důvěrně známé. Jordán říkal, že hvězdy člověka zavedou kam libo. Po obou březích se chýlila nad vodou nízká stavení podepřená kůly. Tu a tam se mezi kůly

14$p>

brodili potápníci, holemi prošťouchávali temnou masu vod a nalezené haraburdí ukládali do proutěných košů. Zrovna před týdnem vylovil jeden kotvu, co prý pochází z dob Římanů, kdy my jsme tu ještě běhali, jako zarostli divoši. Potápníci neznají hrdost; ponoří se do stoky pro cokoli. Pravda, jeden z té sebranky si polepšil a bydlí v nóbl domě v Chelsea, ale nic naplat, ani on, ani jeho žena a spratci nevypadají o moc líp než to smetí, z něhož jsou živi. Ona vypadá jako zahnědlý špagát a on jako veliké lejno. Děti se jim sypou po trávníku jak králičí bobky. Já jsem jen hříšnice a sprostá ženská, ale kdybych si vydělala na šňůru perel, pak bych si dřív, než bych je připjala, umyla krk.

Jordán kázal, abych se na projížďku ustrojila do nejlepších šatů. To jsem učinila a vzala si klobouk s péry, co mi na hlavě hnízdí jako pták v koruně stromu. Jordán mě posadil na pohodlné sedátko a snad desetkrát se mě zeptal, je-li mi dost teplo. Bylo mi teplo. Vždyť jsem se pouštěla na obhlídku světa.

Když se zcela setmělo, rozžehl Jordán světlo v lucernách na bocích člunu. Pak přišel ke mně a poučil mne, že je nejkratší noc v roce a slunce vyjde už za pár hodin; a to uvidím něco, co jsem ještě nikdy neviděla. Víc k tomu nedodal, a tak jsem mučila mozek usilovným přemýšlením, jakou fantastickou podívanou pro mě chystá. Mohu se přece honosit tím, že jsem viděla víc než leckterý smrtelník, dokonce egyptskou mumii. Ne že bych viděla přímo fáče, do nichž byla zavinuta, ale viděla jsem zlacenou rakev, když putovala přes Londýn do Enstone. Dobrá královna Henrietta ji darovala jednomu svému oblíbenci, který jí vybudoval skvostnou zahradu plnou evropských vymožeností.

A taky jsem viděla banán.

Co mi to mohl ten Jordán uchystat?

Vyčkávali jsme ve člunu, po obou stranách to jemně pleskalo, a Jordán mi vyprávěl o místech, která navštívil, a o rostlinách, jež přivezl do Anglie. Poznal francouzské mravy, i vlašské, a s Johnem Tradescantem byl až v Persii. Tradescant zemřel brzy potom, co Jordán přivezl do Anglie první ananas, ale předtím dlouhé roky shromažďoval ve svém domě v Lambethu roztodivné zvláštnosti a podivnosti z dalekých koutů světa. Jeho „archa“, jak s oblibou nazýval svůj příbytek, byla těmi kuriozitami tak přecpaná, že si návštěvník pomalu neměl kam pověsit klobouk. A že se tam scházeli

15$p>

vysoce urození páni, i sám král - a toho jsem taky viděla. Jaképak jiné zázraky ještě na světě jsou?

„Podívej,“ řekl Jordán.

Stanuli jsme na širém moři. Šedé vlny s bílými chocholy. V dáli tenká linka, kde obloha spadala do vody. Žádní ptáci, žádné domy, žádní lidé, žádné lodi. Narážel do nás lehký vánek.

A pak jsme uviděli slunce. Zvedalo se nad hladinu a jeho svit byl čím dál halasnější, že jsme museli křičet, abychom se slyšeli, a viděla jsem ho i v Jordánově tváři, poslední zásvit luceren, a na pozadí pozůstalých stop měsíce let racků, kteří přilétli odnikud, jako by je zrodilo samo slunce.

Setrvali jsme tam na pohupující se hladině až do příjezdu tichého konvoje nočních rybářů. Pozdravili nás, hodili Jordánovi dvě ryby a posléze, vidouce mě, mu přihodili třetí.

A že jsem měla s sebou bochník chleba, uvařili jsme si snídani; zbytky ponechali plachtícím rackům. Pak jsme pluli domů, se sluncem v zádech, a když jsme z širého moře vplouvali do řeky Temže, ještě naposledy jsem se ohlédla. A pamatuji si jen svit vody a obrovitost světa.

Svit vody a obrovitost světa.

Od těch dob, co jsem zanechal matku na březích černé Temže, jsem oboje znovu a znovu vídal, ale v mysli se neustále vracím na totéž místo, ač není nikterak půvabné ani neuvádí v úžas.

Chci-li utéct tíži světa, nechám tělo tam, kde se právě nachází, ať při rozmluvě s lidmi nebo u večeře, a projdu spletí klikatých uliček až k domu stojícímu stranou cesty.

Ulice jsou spoře osvětlené, široké jen na rozpažení. Kámen se drolí, dláždění je nerovné. Hrnou se jimi lidé, pokřikují na sebe, hlasy se vzdouvají z masy hlav a stoupají ke kostelním věžím a velkým měděným zvonům, jež vyzvánějí konec dne. Ze slov stoupajících vzhůru se tvoří nad městem hustý mrak, a je tudíž co chvíli třeba vyčistit město od přemíry jazyka. Z náměstí vzlétají lidé

16$p>

v balónech a vyzbrojeni mopy a rejžáky svádějí bitvu s baldachýnem slov, který uvízl pod sluncem.

Slova jsou těžko smyvatelná. Ta nejstarší a nejzatvrzelejší tvoří tlustý škraloup zběsilého žvanění. Hádající se slova už uklízeče nejednou pokousala a pověstným se stal soudní spor, v němž žena, které vzteklá hádka sežrala mop a pohmoždila ruku, původce hádky zažalovala. Oba obžalovaní se hájili tím, že zmíněná slova už jim dávno nepatří. Vždyť to bylo před lety. Je snad jejich chyba, že město nezvládá všechno, co se mu sype na hlavu? Soudce rozhodl ve prospěch obžalované strany, ale nařídil městu, aby žalobkyni zakoupilo nový mop. Žalobkyně se s rozsudkem nespokojila a později byla přistižena, jak svým protivníkům vymazává komíny vitriolem.

Doprovázel jsem kdysi jednu uklízečku v balónu a udivilo mě, že jakmile zmizely z dohledu kulisy města, začalo to kolem nás hučet jako v úlu. Hučení neustále sílilo, až znělo spíš jako ptačí hašteření a posléze jako ohlušující hlahol školáků v poslední den školy před prázdninami. Moje společnice ukázala mopem na vibrující pestrobarevnou masu před námi. To už jsme vůbec nemluvili - nebylo slyšet vlastního slova.

Napřáhla mop na obzvlášť hlučný, křiklavě červený shluk slov, který podle všeho pocházel od skupinky mladíků na cestě z nevěstince. Ze sešpulených rtů své průvodkyně jsem vyčetl, že se jí ten úkol hnusí, ale dala se do práce a za chvíli tam zůstal jen blednoucí růžový přízrak několika obhroublostí.

Potom na nás zaútočil mrak hněvu, který vychrlil farář, když ho přistihli, jak páše smilstvo na své matce. Mrak obestřel balón ze všech stran a já jsem se začal strachovat o život. Má průvodkyně nebyla vůbec vidět, jen jsem slyšel její kašlání, jak se dusila tím odporným puchem. Potom mě ale omyla sladká míza a znovu zavládlo světlo.

„Přemohla jsem je svěcenou vodou,“ vysvětlila mi průvodkyně a ukázala kameninovou nádobu s biskupskou pečetí.

Pak už nás čekala jen snadná práce. Vlastně mi bylo líto, když se smývaly milostné vzdechy mladých dívenek. Má společnice ačkoli to prý je přísně zakázáno - chytila do dřevěné krabičky sonet a věnovala mi ho v upomínku. Když krabičku jen nepatrně pootevřu, slyším, jak se donekonečna opakuje a nepřestane, dokud ho někdo nevysvobodí.

17$p>

K večeru jsme se připojili k ostatním balónům, jejichž posádky smývaly posledních pár zbloudilých slov, co se toulaly nebem. Obloha pod zapadajícím sluncem byla jako mramor protkána oranžovými žilkami a nás obklopil hluboký pokoj. Když jsme klesali pročištěným vzduchem, tu a tam nás míjela nová hejna slov od lidí v ulicích, jimž sice seděla na zádech tíže života, ale oni ji těmi slovy proměňovali v pouhé peříčko.

Přistáli jsme před univerzitou, kde nás učenci, jejichž disputace osídlily éter v takové hustotě, že už pět let neviděli slunce ani déšť, přivítali jako hrdiny a pozvali nás na hostinu.

V noci pak zabila dva milence jejich vlastní vášeň; šeptali si pod klenbou olověné střechy kostela. Jejich slovní výlevy, které temná kázeň olova nemohla propustit, vyplnily celý půdní prostor a vytlačily ven všechen vzduch. Milenci se udusili, ale když kostelník otevřel dvířka a slova ho v své touze po volností porazila na zem, lidé je pak viděli letět nad městem v podobě holubic.

Když byl Jordán malý, stavěl si papírové lodičky a pouštěl je po řece. Tak se naučil, jak vítr hýbe plachtovím. Nikdy se však nenaučil, jak láska hýbe lidským srdcem. Měl takovou trpělivost, že ji předčily jen jeho naděje. Dnem i nocí se skláněl nad kousky dřívek zachráněných z bedýnek na přepravu kuřat a za plachty mu sloužil kdejaký papírek, co někde sebral. Dívávala jsem se, jak stojí v blátě nebo leží na břiše s nosem málem ve vodě, vyrovnává loďku a pak ji pouští po větru. Celé dlouhé hodiny se nechával unášet. A když nadešel čas, pustil po větru i své srdce. Nevěřil, že se dá ztroskotat.

A vracel se mi domů s lodičkami na kusy a tváří zmáčenou slzami, a to jsme si vždycky sedli k lampě a spravili, co se dalo, a nazítří nastal zase úplně první den. Jenže když ztratil srdce, nebylo nikoho, kdo by vedle něho usedl. Byl sám.

18$p>

Ve městě slov, o němž jsem vám vyprávěl, stál dům, o němž jsem vám ještě nevyprávěl, a ten se vyznačoval vůní lesních jahod. Šlahouny jahodníku se rozlézaly ze záhonků ohraničených kamennými dlaždicemi, plazily se po hliněných květináčích a oprýskaném mřížoví a zakrývaly velké kameny, jimiž byl vydlážděn dvůr. Každý příchozí se u brány střetl se záplavou zelených vln z rubu posetých červenými bobulkami, z nichž některé uvízly v sítí pavučin jako zapomenuté rubíny. Tudy se prošlo k dubovým dveřím, kterými se vcházelo do čtvercové předsíně s několikero dalšími dveřmi.

V předsíni stála čtyři brnění a visel tu palcát pobitý hřeby.

Rodina, jež obývala tento dům, se oddávala zvláštnímu zvyku. Žádný z jejích členů se totiž nesměl nohama dotknout země. Otevřeli jste dveře vedoucí z předsíně do dalších místností, a nenalezli podlahy, nýbrž bezedné jámy. Nábytek visí od stropu na deskách, jídelní stůl je zavěšen na obřích řetězech s články tlustými šest palců. Večeřet v tomto domě je nesmírně kuriózní záležitost, neboť host se musí posadit do zlacené židle a nechat se ke stolu dopravit rumpálem. Přichází jako poslední, členové domácnosti jsou již usazeni, živě rozmlouvají a klátí nohama nad propastí, v níž žijí krokodýlové. Každý z hodovníků má vícero příborů a skleniček, pro případ, že by mu něco spadlo dolů. Veškeré zbytky od stolu se po jídle smetou do jámy, odkud se ozývá hrůzné chroupání.

Když se všichni dosyta najedí, pánové setrvají nadále u stolu a dámy se v předepsaném pořadí odeberou po provaze do vedlejší místnosti, kde se podávají sušenky a rozlévá vinný střik.

Je známým faktem, že strop jedné místnosti je zároveň podlahou místnosti druhé, avšak zmíněná rodina tuto nutnou posloupnost nebere na zřetel a míří stále výš, velebíc stropy a popírajíc existenci podlah, a tak dům, o němž vyprávím, vůbec nekončí a jeho obyvatelé putují z pokoje do pokoje pomocí rumpálu nebo po provaze a přitom na sebe pokřikují.

Dům nyní zeje prázdnotou, ale právě v něm jsem, zavěšen u ve-

19$p>

čeře, jíž dodávala lesku živá konverzace i šťavnatá divoká kachna, spatřil tvář ženy. A ta tvář byla mořeplavba, na niž jsem se neodvážil pustit.

Neprohodil jsem s ní jediné slovo, ačkoli se všemi ostatními jsem se bavil, a ona si s půlnocí obula balerínky a přeběhla po dlouhém provaze, aniž se zapotácela. Byla tanečnice.

Noclehoval jsem na visutém lůžku a celou noc špatně spal. Za úsvitu jsem se vyklonil z okna, kolem pasu provaz. Měsíc stále svítil: připadlo mi, že mám k němu blíž než k zemi. Od ledového větru mi prokřehly uši.

A pak jsem ji uviděl. Spouštěla se z okna na tenkém laně, jež během sestupu několikrát přeřízla a znovu navázala. Napínal jsem zrak do hloubky, abych sledoval její sestup, ale zmizela mi z dohledu.

S cestovatelem a přírodozpytcem Johnem Tradescantem se Jordán potkal v stáří necelých deseti let, tedy asi roku 1640, na břehu vřící Temže. Toho léta udeřila taková horka, že chtěla-li která hospodyně upéct prase, nemusela zatápět - stačilo pašíka na hodinu uvázat na dvorku. Přišlo mi tenkrát, že na mě ustavičné závany horka čiší rovnou z pekelných bran. Zrovna takový žár v obličeji a prstech pocítí v Soudný den ti, kdo nestojí na straně andělů, jakožto předchuť nadcházejících muk. Jedvaže jsem vytáhla paty z domu, vypotila jsem celé vědro šťáv. Vodopády potu s sebou strhly i hojnost vší a jiných hovádek, a ježto jsem musela co chvíli pod pumpu, mohu bez uzardění prohlásit, že jsem byla čistá.

„Čistota je Bohu milá,“ pravil puritán, míjející náš dům.

„Bůh nehledí na nějakou tu špinavou niť, ale na srdce,“ opáčila jsem, ale už ho nešlo zastavit. S očima nábožně stočenýma vzhůru, jako to dělají králíci, proslovil celé kázání.

Je pravda, že příčinou vření ve městě Londýně nebyla jen vedra, nýbrž i to, že se pan král popapežštil, v parlamentu nastala vřava a Cromwell, co mu na krku místo hlavy sedí brambora, všechno jen rozdmýchával.

20$p>

Jednoho rána vstal Jordán časně a šel si pouštět lodičky. Slíbila jsem mu, že až zaopatřím psy, přinesu mu jablko. Mžourala jsem proti slunci, kde ho jen najdu, a pak jsem ho v dálce uviděla, jak sedí na trouchnivém vlnolamu a vedle něj jakýsi pán. Pospíšila jsem si ve strachu, že to je nějaký úlisný lotr, co chce na kluka dotírat.

Když jsem přišla blíž, Jordán na mě zamával a pán vstal a lehce se uklonil, což mne nadmíru potěšilo. Představil se jako John Tradescant. Pak se na chvilku odmlčel a dodal: „Zahradník Jeho Veličenstva.“

Byl to pohledný muž, stáří něco přes třicet roků, a nejevil ani stopy strachu, že by se červotočivý vlnolam mohl co chvíli rozpadnout, když se rozkymácel pod mou vahou, asi jako když do příbytku střízlíka zavítá vrána. Zeptal se, zda se ráčím posadit, ale mně se ho zželelo a ustoupila jsem zpátky na břeh. Na chvilku si dřepl, zaštrachal v mošně a vyndal z ní tři broskve. Jednu nabídl mně a jednu Jordánovi, který ji podržel v obou dlaních, jako by to byla křišťálová koule.

„Sám jsem je vypěstoval,“ pravil Tradescant. „Pojíte z královského stromu.“

Nato se do plodu zahryzl a celý se potřísnil šťávou, co z broskve vytryskla. Opatrně jsem kousla do té své, po způsobu jemné dámy. Jordán neudělal nic, a tak jsem mu musela připomenout, co se sluší.

Tradescant mi pak vyprávěl, kterak se po ránu ubíral podél Temže od Putney až k Doku mořských panen, sužován strázní. Uviděl kolem plout malou lodičku a byl tak očarován lehkostí, s jakou plula, že na své soužení rázem zapomněl a v mysli mu ožila jeho vlastní dobrodružství na moři. Až do roku 1637, kdy mu skonal otec, dlouhá léta brázdil oceány a navštěvoval cizokrajné končiny, sbíraje vzácné rostliny, na něž oko obyčejného smrtelníka jaktěživo nepopatřilo. Ty pak shromáždil v otcově museu a léčivé zahradě v Lambethu. Po smrti otce se musel vrátit z cesty po Virginii a převzal po něm řemeslo královského zahradníka. Tu práci měl rád, ale přesto ho tu a tam přepadla prázdnota v nitru, a to poznal, že je srdcem na moři.

„Muži je dáno plnit závazky,“ prohlásil. „Nezřídka by si však sám zvolil jiné.“

„To věru ano,“ přitakala jsem, „a žena, ta nese břímě přímo ďábelské.“

21$p>

Jak tak Tradescant zůstal stát na břehu a pozoroval Jordánovu lodičku, tělo zkamenělé, mysl pádící, doběhl chlapec, popohánějící své plavidlo notným pokřikem, až k němu. A protože si hleděl svého, nevšiml si Tradescantových nohou a v tom okamžení leželi oba jak dlouzí, tak širocí na břehu a Jordán nevěděl, zda má být víc vyděšen z toho nárazu, nebo z možností, že by mu loďka uplavala. Tradescant však chlapce zvedl, jeho plavidlo zachránil a pak ho zavedl na vlnolam, kde jsem je našla sedět.

Ukázal Jordánovi, jak prodloužit kormidlo, aby loďka plula i v hlubší vodě a nepřekotila se. Vyprávěl mu o skalách, co ční z hladiny oceánu, jsou široko daleko jedinou pevninou a není tam života krom pokřikujících ptáků. Řekl mu, že moře je tak veliké, že je mořeplavci nikdy celé nezbrázdí. Že v mezích každé vytyčené cesty se ukrývá cesta další …

Nad tím jsem si odfrkla, vždyť země je přece docela nezáludný kraj z krve a kamení a dočista placatá. Věřím, že kdybych pojala ten úmysl, mohla bych klidně dojít z jednoho konce na druhý. A kdyby takový úmysl pojala spousta lidu, ani kousek země by nezůstal neprobádaný. Co to je tedy za řeči o cestách složených jako harmonika?

Ale Jordán, ten mu věřil, a když Tradescant odešel, vydali jsme se domů - Jordán poskakoval napřed s lodičkou v ruce, já o pár kroků zpátky. Hleděla jsem na jeho útlé tělíčko a černé vlasy a přemítala, jak dlouho to potrvá, než postaví loď, kterou už neunese v ruce a která unese jeho, unese ho pryč a já budu nadobro opuštěná.

Jak jsem ohyzdná?

Místo nosu mám placku. Obočí huňaté. Zubů pomálu a není na ně věru pěkný pohled, jak jsou černé a vykotlané. Jako děvče jsem stonala s neštovicemi a v obličeji mi po nich zbyly důlky, že by v nich mohly blechy nocovat. Ale oči, ty mám pěkné, modré, a vidím s nimi i po tmě. Co se mých rozměrů týče, můžu zmínit jediné: než byl nalezen Jordán, přijel k nám cirkus a v něm měli slona. Těšili jsme se, až ho uvidíme - to obrovské zvíře s bloudivým nosem. Jeho číslo spočívalo v tom, že se posadil do křesla jako nějaký urozený pán a nasadil si lorňon. Naproti jeho křeslu bylo ještě jedno a návštěvníci měli hádat, kolik lidí by se tam muselo

22$p>

poskládat, aby Samsona - tak se ten slon jmenoval - převážili. Nikdo to neuhádl, ač odměnou měl být soudek piva.

Jednou takhle večer jsem si to šinula kolem s pentlí ve vlasech a tu mě napadlo, že bych mohla zkusit Samsona převážit sama. Změřila jsem si ho a mému zraku nepřipadal nijak obrovský. A tak jsem se chopila muže, který posměvačně hulákal na dav, ať si s tou němou tváří změří síly, a řekla mu, že se hlásím do soutěže.

„Ale jemnostpaní,“ zavřeštěl ten pidihmyz, „vždyť nevážíte víc než anděl nebeský!“

„Nemáte potuchy, co stojí v Písmu svatém,“ opáčila jsem. „Ježto v celé Bibli není jediná zmínka o tom, co váží anděl!“

Obočí mu vyletělo snad až k nebesům - a věru že se tam jiná jeho část nikdy nedostane - a jal se bubnovat a kvílet jak plačka na funuse, oznamuje, že nastane veliká podívaná a přistupte blíž, přistupte blíž. Brzy jsem sotva dech popadala, jaké teplo sálalo z těch lidských těl, a i slona museli křísit vědrem studené vody.

„Dovolte, vzácná paní, abych vám nabídl rámě,“ pravil ten pajdavý padouch a rolničky na čepici mu klinkaly a cinkaly.

A protože mě příroda obdařila noblesou, nechala jsem se vést.

„Budu vás muset prošacovat,“ prohlásil ten tvor a významně otáčel oči k obecenstvu. „Musím se ujistit, nemáte-li při sobě nějaká olůvka či jinou zátěž.“

„Opovažte se na mě sáhnout!“ vykřikla jsem. „Ukážu vám to sama.“ A vykasala jsem si šaty až nad hlavu. Protože bylo horko, neměla jsem spodničky.

Dav ustrnul a zaslechla jsem, jak mě kdosi připodobňuje k horskému masivu. Tak či onak, pan šašek už ani necekl a bez dalších cavyků mě uvedl ke křeslu.

Zhluboka jsem se nadechla, nasála do plic vzduch a vší silou žuchla do křesla. Kolem se vzedmulo hučení davu. Otevřela jsem oči a podívala se na protější křeslo. Samson byl ten tam. Křeslo zelo prázdnotou jako židlička v zahradním altánu, lorňon se povaloval na zemi. Vzhlédla jsem výš, sledujíc pohledy lidí. A tam, vysoko nad námi, v nesmírné dálce jako černá hvězda na bílé obloze, se vznášel Samson.

Když ženská vymrští slona na oblohu, je to čin velké váhy. Co to vypovídá o mé velikosti, to nedovedu říct, neboť slon vypadá velký, ale jak poznat, kolik váží? Balón je taky velký a neváží nic.

23$p>

Vím, že se mě lidi bojí, ať pro štěkot mých psů či pro to, že všechny předčím svou výškou. Když jsem byla malá, tatínek si mě vysadil na klín, že mi poví pohádku, a zlámal si při tom obě nohy. Víckrát se mě nedotkl, leda rákoskou na psy. Ale máti, která žila jenom chviličku a byla tak lehounká, že za větrného počasí raději nevycházela z domu, si mě klidně vysadila na záda a mohla mě nést na míle daleko. Kolovaly zkazky o kouzlech a čárách, ale co je silnější než láska?

Když byl Jordán maličký, posadila jsem si ho do dlaně jako štěně, zvedla si ho před obličej a on mi vybíral z jizev blechy.

Byl šťastné dítko. Žili jsme spolu v radosti, a pakliže si kdy povšiml, že jsem větší, než lidé obvykle bývají, pomlčel o tom. Byl na mě pyšný. No považte, které dítě se honosí matkou, jež dokáže pojmout do úst tucet pomerančů naráz?

Jak ohyzdná tedy jsem?

Jednoho rána, záhy po propuknutí Občanské války, jež měla skončit do měsíce, leč protáhla se na osm let, přišel k nám domů Tradescant a sháněl se po Jordánovi. Zrovna jsem rychtovala jednoho souseda, vyzáblotinu s očima šejdrem a nosem jak klika rumpálu. Tenhle nosál sosál mi totiž povídal, že by král neměl vést válku proti vlastnímu lidu. A já mu zase povídám, že by žádná válka nebyla, kdyby Skoti, ty huby nevymáchané, zase nevyrukovali s tou svou habaďúrou a nechtěli se pořád s někým mordovat. Jedenáct let nám vládl král bez parlamentu, zato teď máme parlament a z krále jenom ždibíček.

Pokud je mi známo, a jsem osoba neznalá, školy nemajíc, byl král nucen svolat parlament, aby získal peníze na boj proti těm šelmám v kostkovaných sukních a jejich zlotřilostem. Takovým zlotřilostem, že jim není rovno, a to se je pan král jen snažil přimět k tomu, aby se modlili podle správné modlící knížky. Jenže o té oni nechtěli ani slyšet a navýsost nekřesťanským způsobem ho mínili připravit o trůn. Král se chtěl obrátit k vlastnímu lidu, avšak shledal, že mu v parlamentu sedí sami puritáni a z těch nevymáčkne ani vindru, dokud jim neslíbí církevní reformu. Není jim recht Anglikánská církev, kterou nám všem ustanovil dobrý král Jindřich VIII., a že prý by radši Církev Boží.

24$p>

Podle puritánů je král svévolný a zpustlý marnotratník, biskupové zkažení, naše Kniha modliteb zavání papeženstvím, a i samotná královna, ježto pochází z Francie, nevyhnutelně zavání papeženstvím. Jak ti mají spadeno na všechno vznosné, krásné a životné! Sami pak chodí v mdlých šedých hazukách, co jim z nich vykukují mdlé šedé držky. Jedinou ozdobou, v níž si libují, jsou krajkové kapesníky, údajně bělostné jako jejich duše. Viděla jsem jednou nějaké puritány, jak míjejí divadlo, kde se lidé vesele vyráželi, a oni si drželi ty své naškrobené hadříky před nosem, aby náhodou neucítili radosti vezdejšího světa a nenakazili se jimi.

Netrvalo dlouho a všechna divadla v Londýně pozavírali - jen co se jim dostal do rukou kousíček moci.

Ale cožpak sám Spasitel neproměnil vodu ve víno?

I náš Boží prostředník, pastor Scroggs, záhy navlékl puritánský hacafrak a začal z kazatelny pranýřovat krále.

„Pane pastore,“ oslovila jsem ho jednoho rána poté, co pronesl kázání založené na slovech „Hospodinova tvář se obrací proti pachatelům zla, vymýtí ze země památku po nich“, „cožpak nevíte, že nám náš král vládne z Božího ustanovení?“

Upřel na mě to méně šilhavé oko a sepjal ruce.

„Vzhlížejte ke králi Nebeskému, paní,“ pravil. „Pozemská moc je než satanova.“

Jeho žena mi říkala, že s ní obcuje skrz dírku v prostěradle.

„To vás ani nelíbá?“ divila jsem se.

„Ne, nikdy,“ odvětila, „aby se ho nezmocnil chtíč.“

Potom však chtíč musí mít vpravdě čarovnou moc, když se člověka zmocní, políbí-li tento zaječici s plachtami namísto uší a vypoulenýma očima.

Ne nadarmo se říká: odříkaného chleba největší krajíc.

Zmíněný soused, který na pastora Scroggse nedá dopustit, anžto vrána k vráně sedá, mi nabubřele přednášel o vůli Boží, jako by s Bohem pásal husy a byli staří kamarádi. I musela jsem na něho zahartusit, že se rozumem plýtvalo na pařez - a uprostřed toho hartusení mě zastihl Tradescant.

„Milostpaní, milostpaní, upokojte se,“ promluvil ke mně svým klidným hlasem.

Otočila jsem se, a ačkoliv jsem ho dva roky neviděla, poznala jsem ho okamžitě.

25$p>

„Pane Tradescante,“ ohradila jsem se, „račte si všimnout, že hájím krále.“

„To je nadmíru šlechetné,“ odvětil.

Nato děl můj soused, že dřív než před Ježíšem před žádným králem nepoklekne. Na zemi každým dnem zavládne Vláda svatých a všichni hříšníci shoří v plamenech věčného zatracení.

To už nebylo zbytí a musela jsem ho vzít pod krkem. Ačkoliv jsem ho škrtila jednoruč a držela ho od sebe na délku paže, v tu ránu zmodral a chuděra John Tradescant mi skočil na ruku, houpaje se na ní jak opička a zapřísahaje mne, ať přestanu.

„Ušetřím ho, ale jen kvůli vám, pane,“ řekla jsem a pustila ten splašek do jeho osobní hromádky hnoje.

Pak jsem ho nechala svému osudu a pozvala Tradescanta do domu na žejdlík piva. Byl pobledlý, to asi po té cestě.

„Přišel jsem v záležitosti vašeho Jordána,“ pravil.

Sháněl totiž zahradnického učedníka do Wimbledonu, kde mínil založit velkou zahradu pro královnu Henriettu. Nehodlal dopustit, aby mu politické nepokoje překazily práci. Jeho záměrem bylo zbudovat zahradu coby oslavný památník vzdávající hold královnině odvaze, až se i s dětmi, které pro jistotu ukrývá, vítězoslavně vrátí z Evropy ke králi.

Ale co si já počnu bez svého milého Jordánečka, kterýžto je mi jedinou útěchou?

Tradescant nasadil všechen svůj noblesní um, aby mě obměkčil. Ale já se stavěla na zadní: že je to moc daleko, aby můj chlapeček denně docházel. A přece jsem Jordánovi tu práci přála, vědouc, jak by se kochal pohledem na ty cizokrajné rostliny, rašící pěkně pospolu na jednom místě. A tu se mi v hlavě zrodil nápad.

„Pojedu taky,“ řekla jsem.

Tradescant se zatvářil udiveně, a tak jsem pokračovala.

„Ráda na čas vyměním londýnské povětří za wimbledonské.“

„Ale kde složíte hlavu?“ namítl. „Jordán bude nocovat v čeledníku s ostatními muži.“

Ježto se vyznám v umění stavitelském - svou chatrč jsem si postavila sama ubezpečila jsem Tradescanta, že mi nebude zatěžko postavit si obydlí.

Rozmáchl ruce, povzdechl si, ale bylo jisté, že vítězství je moje.

„A psi, ti musí se mnou.“

26$p>

Otázal se na jejich počet, a tak jsem ho ubezpečila, že jich mám než pár.

„Kdy mohu očekávat váš příjezd?“

„Vyjedeme zítra. Kterým směrem leží Wimbledon?“

Řekl, že vozka bude jistě vědět, a protože mi připadalo, že už se má k odchodu, dál jsem nenaléhala. Vždyť jsem se mohla zeptat hostinského od Trnové koruny.

Třetího dne nato se za Tradescantem přihnal kterýsi hňup s pěnou u huby a vykoktal ze sebe, že do zahrady vtrhla vyslankyně říše zla a s ní smečka stvůr pekelných. Tradescant se rozběhl k branám zahrady a určitě mu spadl kámen ze srdce, když viděl, že to jsem já, vedouc za ruku Jordána.

„Ale ti psi …“ vypadlo z něj a ohryzek na krku mu poskakoval nahoru dolů.

„Nu ovšem,“ řekla jsem, „není jich víc než třicet a pouhých pět fenek mi vrhne.“

Byl gentleman, a pokud na sobě dal znát nepatrný úlek, brzy se opanoval a zeptal se, zda může zaplatit za kočár či poslat někoho pro naše zavazadla.

„Žádný kočár tu není,“ řekla jsem mu, „a nic než tohle s sebou nemáme.“ Zvedla jsem ranec z červené látky, co vypadal jako veliký vánoční nákyp. Jordán si nesl pod paží lodičku.

„Ale jakýmže …?“

„Přišli jsme po svých,“ řekla jsem. „A když Jordána bolely nohy, nesla jsem ho.“

Tradescant mi mlčky vzal z ruky ranec, ale ten ho v tu ránu uzemnil. Velmi jemně, jako to umí jen matky, jsem ho i s rancem zvedla do náručí, a tak jsme s mými třiceti psi a Jordánem v závěsu vstoupili do bran zámecké zahrady, kde se započal nás život v královských službách.

27$p>

Na svém visutém lůžku jsem spal dvě neklidné hodiny a pak se s žaludkem na vodě spustil rumpálem dolů k snídani.

Mí hostitelé se toho rána cvičili v lukostřelbě (mirv1-u34), a tak jsem se omluvil a vydal se pročesávat město, jestli nenaleznu svou tanečnici. Nikdo v celém domě si na ni nevzpomínal, ačkoli to vzhledem k její kráse, jež pohltila zbytek společnosti co oheň sžírající, považuji za nadmíru podivné.

Začal jsem v divadle, z něj se vydal do opery a pak se vzrůstajícím strachem obcházel místa čím dál vykřičenější: kavárny, herny a hanbince, až jsem skončil v doupěti neřesti, v němž si jistý boháč držel lehké děvy pro své přátele. Ty se mnou jednaly vlídně, ale poslaly mě pryč, ať se prý vrátím v ženském převleku - jedině tak mi bude umožněn vstup. Jakožto muže, třebas počestného, by mě vyvedli nebo ze mě dokonce udělali kleštěnce.

Zachoval jsem se podle jejich rady a přišel v prostých ženských šatech, které jsem si na ten den vypůjčil. Oděv mi pochválily a já se celý začervenal, když mě hladily po tváři podotýkajíce, jak je hladká.

Pili jsme ředěné víno, a když šel kolem dozorce a ptal se, koho to ženy hostí, jedna vstala a řekla, že za ní přijela sestřenice zdaleka.

O mé tanečnici nic nevěděly. K jejich společenství nepřináležela, ale slíbily mi, že se poptají mezi známými.

Jak mohou snášet takové postavení?

Příbytek mají pohodlný, samá postel a pohovka a kratochvilná hra, jen mají zapovězeno vycházet ven.

Jak mohou žít bez volného prostoru?

Nastalo ticho a zdálo se, jako by spolu rozmlouvaly beze slov. Pak jedna promluvila a sdělila mi, že to zase takové vězení není. Že v noci přicházejí a odcházejí, jak se jim zlíbí.

Copak je to možné? Vždyť je dům zavřený na závoru. Každé dveře mají třináctero zámků. Okna jsou vysoko a skrze světlíky, i když se nikdy nezavírají, se nikdo neprotáhne.

28$p>

Pod domem teče říčka. Ta na své cestě k řece, směřující k moři, protéká pod obydlím docela jiných žen. Jeptišek. Jejich klášter, který nese jméno Matky Boží, má sklepem, jež ústí nad říčku. Ženy z doupěte neřesti, které se v noci chtějí poveselit ve městě, navštívit přátele, povečeřet se svým milým, se vrhnou do bystřiny a nechají se unášet proudem až ke klášteru. Jeptišky stojí v noci na stráži, a každá plavkyně, pádící po vodě kolem klášterních sklepů, je vylovena velikou sítí na garnáty.

Některé z žen mají svou lásku v klášteře, jiné si tam nechávají náhradní šaty a po převlečení se vydávají za jeho brány. Za úsvitu je jeptišky znovu vypustí do vody a ony plavou, co jim síly stačí, proti proudu řeky až ke své opevněné citadele.

Jejich majitel, krátkozraký muž omezeného důvtipu, si nikdy nevšiml, že se mu chovanky mění před očima. V městě vládne nepsaná dohoda, že která žena chce rychle nahromadit jmění, dá se zaměstnat v jeho doupěti, kde okrádá zákazníky a odnáší vzácné ozdoby, co se údajně nedají sundat ze zdi. Ten sobec, pro nějž je život jen jednou z komodit, vůbec netuší, že zajistil budoucnost tisícům žen, které jsou nyní rozuteklé po světě a staly se majitelkami kupeckých krámů či velkoobchodnicemi. Jen on sám také hradí vyhlášenou zásobu dobrého vína v klášterních sklepích i nesčíslné množství oltářních obrazů.

Po několika letech jsem se doslechl, že když jednoho dne vstoupil do svého domu rozkoše, po jeho ženách ani po jeho pokladech nebylo ani stopy. Nikdy se té záhadě nedostal na kloub a nikdy si ji nedal do souvislosti s náhlým nárůstem počtu novicek v klášteře Matky Boží.

Potkal jsem ve svém životě řadu lidí, kteří se v zoufalé snaze zbavit se břemene, jež na ně kladla příslušnost k určitému pohlaví, převlékali za pohlaví opačné.

Po své zkušenosti z doupěte neřesti jsem se rozhodl zůstat ještě chvíli ženou a našel jsem si práci v rybářském krámu.

A zjistil jsem, že ženy mezi sebou mluví soukromým jazykem. Jazykem, jenž nezávisí na mužských konstrukcích, ale je vystavěn z posunků a výrazů tváře a užívá obyčejných slov jako šifer pro jiné významy.

V sukních jsem byl cestovatelem v cizí zemi. Nemluvil jsem domorodým jazykem. A byl jsem držen v podezření.

29$p>

Sledoval jsem, jak ženy s muži koketují, dělají jim pomyšlení, dohadují s nimi obchody a pak se sypou smíchy nad společně sdíleným vtipem, zatímco muži, nic netušíce, se cítí být pány situace a holedbají se po krčmách či mudrují z kazatelen o pošetilosti slabšího pohlaví.

To ženské spiklenectví mě ohromilo. Mám ženy rád; stydím se jich, ale vysoce si jich cením. Nikdy bych se nenadál, v jaké nás drží nelibosti či jak hluboce nás litují. Považují nás za děti s vysokým kapesným. Kupcová z rybího krámu mě nabádala, ať se nikdy nepokouším ošidit ženu, ale muže, toho ať vždycky zkasíruju, co to dá, nebo ho aspoň pošlu pryč se špatným úlovkem.

„Mužskej nemá čuch,“ řekla. „Nepozná čerstvou langustu od včerejší.“

A ať mám na pamětí, že když někdo ošidí ženu, nikdy mu to nezapomene a jednoho dne mu to vrátí, třeba za spoustu let, ale mužský, ten bude zuřit a řvát a třeba vám i jednu plácne, a pak mu zase cvrnkne o nos něco jiného a už se nezajímá.

Protože mě chtěla poučit, co jsou muži zač, strachujíc se, že o nich nic nevím, sepsala pro mě rukověť, z níž uvádím první stranu:

1. Muže není nikterak těžké uspokojit, ale spokojenost mu dlouho nevydrží a musí ho pobavit zas nějaká novota.

2. V muži se lehko probouzí vášeň, není však s to ji udržet.

3. Muži ustavičně baží po křehkých ženách, leč bez silných žen se jim život ocitá v troskách.

4. Muž musí být neustále něčím zaměstnán, jinak tropí neplechu.

5. Muž má sám sebe za váženého, ženy pak za lehké a nevážné. Je tudíž nasnadě, stane-li se obtížným, uvázat mu kolem krku kámen a shodit do řeky.

6. Muže je nejlepší nechávat v tlupách mezi sebou, kde se zcela uondají pitím a vzájemným soutěžením. Zeny si mezitím mohou žít podle svého.

7. Není radno svěřovat muži, co je nejdražší tvému srdci, a pakliže je tvému srdci nejdražší on, střež se mu to prozradit.

8. Požádá-li tě muž o peníze, nedávej mu je.

9. Požádáš-li muže o peníze a on ti je nedá, nemeškej, prodej všechny jeho cennosti a frnkni.

30$p>

10. Tvá největší síla je v tom, že si muži myslí, jak mají ženy přečtené a jak do nich vidí.

Při čtení tohoto desatera se mě zmocnilo rozčilení, ale když jsem pak zpytoval srdce a pozoroval chování mužů kolem sebe, musel jsem si přiznat, že jsou ta slova pravdivá. Má tíže pak překročila únosnou mez a nemohl jsem se zvednout z místa. Ale rozhlédl jsem se a viděl, že jsem jen jedním z dlouhé řady nešťastníků hřadujících jako vrány na padlém stromě. Všichni úpěnlivě lkali a žádný nebyl s to se samým zármutkem hnout.

Měl jsem štěstí, že mi zůstaly volné ruce, a tak jsem je pohroužil do koše s rybami, vytáhl parmu nachovou a zamával s ní nad hlavou.

Brzy se přihnalo hejno mořských ptáků; při pohledu na rybu vřeštěli. Levou rukou jsem popadl druhou rybu, a stalo se, v co jsem doufal: ptáci se střemhlav vrhli za kořistí.

Když se zobáky zakously do návnady, nepustil jsem a ptáci, šílení ze vzpouzející se potravy, třepali křídly o to usilovněji, až se jim podařilo mě zvednout. Hned jsem se pustil, ale ptáci mě patrně považovali za velikou rybu, vynesli mě do povětří a letěli se mnou nad městem až na moře.

V hloubce pode mnou vlny narážely do strmých útesů a viděl jsem i plachty lodí odplouvajících do tropických krajů. Omdlel jsem strachy, a když jsem se probral, už jsem neletěl vzduchem, nýbrž dřepěl na okenní římse výstavného domu v cizím městě. K oknu přistoupila dívka a s otázkou, zda jsem sestra, o kterou prosila Boha, mě uctivě pozvala do svého lože, kde jsem v mírném zmatku přečkal noc.

Co je láska?

Ráno po našem příchodu do Wimbledonu jsem procitla do filosofického rozpoložení, ač mě konejšil Jordánův pravidelný dech i pochrupování třiceti psů.

31$p>

Jsem příliš rozměrná na lásku. Žádný se nikdy neopovážil přiblížit se mi. Bál by se ztékat horu.

Láska je mi záhadou. Náš pastor říká, že jenom Bůh nás opravdu miluje a vše ostatní je než sobectví a chtíč.

V kostele máme dřevořezbu znázorňující muže s údem zvíci tykve, jak se páří s ženou, courající po zemi cecky jako kráva vemeno před dojením. Žena má zavřené oči a muž vzhlíží k nebi, a žádný z nich nevidí, že jim hoří tráva pod nohama.

Tu řezbu dal se zvláštním zřetelem zhotovit náš pastor, abychom mohli rozjímat nad svými hříchy a tím, kam nás zavedou.

Na dalších řezbách jsou vyobrazeny dvě ženy rozpálené chtíčem, kterak se ožužlávají, a muži navzájem se držící tak, jako by svírali bodce na popohánění mezků.

Kolem těchto výjevů v neděli jeden po druhém procházíme, abychom se pokořili a zůstali po celý týden čistí, leč neuniklo mi, že se leckomu cosi vydouvá v místech, kde by měl panovat svatý pokoj.

Co se mě týče, lásku znám jenom od svých psů, kteří se pramálo starají o mou vizáž, a od Jordána, který říká, že ač jsem široká a rozbahněná jako řeka jeho jména, jsem jeho rodina. A zbytek našeho hříšného světa se mnou nakládá co já vím docela slušně; je-li to možné, vyhýbá se mi.

Chovám psy cvičené na černou zvěř, jako přede mnou můj otec, a doufala jsem, že řemeslo převezme i Jordán. Jenže ten má toulavou krev. Hlavu plnou příběhů o světadílech, kde mají lidé obličej na hrudi a skáčou po jedné noze, aby se zpěčovali přirozené zemské tíži.

Jediným skokem prý překonají celou míli a k obživě jim stačí kůra stromů. Je známo, že si za své společníky vybrali hady, tedy živočichy, jejichž zástupce zavinil naše vyhnání z ráje a i nadále nás vede k hříchu. Jsou to potvory tak úskočné, že zaslechnou-li tóny zaříkávače hadů, položí jedno ucho na zem a druhé si zacpou ocasem. To by jářku bylo, kdybych se mohla před hříchem spasit, zacpala-li bych si uši ocasem či něčím takovým.

Hřeším. Nikoli skutkem, ale myšlenkou. Vím, jak láska zní, neboť jsem ji slyšela přes zeď; nevím ale, jaká je na dotek. Jaké to jen může být, dvě těla kluzká jak úhoři v bahnité mělčině říčního koryta, supící co psi za divočákem?

32$p>

‘ Jedenkrát jsem se zamilovala - pakliže zamilovaností míníme onu ukrutnost, která nás přivede rovnou cestou před brány ráje, kde je nám dáno shledat, že nám zůstanou navždy uzamčeny.

Chodíval k nám mládenec, co po domech prodával různé cetky. Měl jich plný kabát. Na rubu ho měl ověšený korálky a pentlemi a kapsy měl nadité nožíky na ovoce, šátky, přezkami a špulkami se zlatou nití. Pohled na jeho tvář mě naplňoval libostí.

Vstávala jsem kvůli němu vždycky o hodinu dřív a učesala si vlasy, což obyčejně dělám jen o Vánocích na počest našeho Spasitele. Ustrojila jsem se do parádních šatů, jako když býčka vedou na trh, ale nebylo to nic platné, nevšímal si mě. Srdce se mi scvrklo v kuličku hrášku. Kdykoliv se otočil k odchodu, vztáhla jsem za ním ruku, že ho na chvilku zadržím, ale měl ostré lopatky a nedokázala jsem se ho dotknout. Nakreslila jsem si jeho podobu do hlíny u lůžka a pojmenovala po něm všechna matčina kuřata.

Nakonec jsem dospěla k přesvědčení, že pravá láska má být čistá, i uvařila jsem si hrudku mýdla …

Mytí příliš neholduji, ježto se jím kůže vystavuje nákazám. Ctím obyčej krále Jakuba, který vždycky smočil toliko konečky prstů, a přece byl srdce tak čistého, že nám dal Bibli pěkně přeloženou do anglické řeči.

Mytí příliš neholduji, ale vědouc, že je to příznak lásky, nikterak mě nepřekvapilo, když jsem se přistihla, jak se o půlnoci plížím k studni jako zlý démon k čerstvému hrobu. Byla jsem odhodlána provést očistu svrchního šatu, spodnic i sebe samé. Zhostila jsem se toho v jediném sledu: nejprve jsem zuřivě pumpovala pravou rukou a umyla si levou půlku těla, pak jsem popadla madlo do levé ruky a umyla pravou půlku. Byla jsem tak zmáčená, že pode mnou zůstávaly loužičky, a v tomto stavu jsem počkala před pekařstvím, až se dá pekařka do práce, a pak se až do rána sušila u pece. Celá jsem se zamoučila, ale má osmahlá kůže tak alespoň vyhlížela o něco bělostněji.

V tomto novém hávu jsem předstoupila před svého vyvoleného, který mi ukázal všechny zuby najednou a dušoval se, že dosáhl-li by na mě, hned by mi vlepil hubičku. Popadla jsem ho ze země, pravila „Tak mi ji vlep“ a zavřela oči v blahém očekávání. Neotevřela jsem je hodnou chvíli, a když jsem se pak podívala, co se děje, viděla jsem, že upadl do mdlob a je jako bez života. I od-

33$p>

nesla jsem ho k pumpě, která byla té noci svědkem mé oddanosti, a zalila ho pěknou sprškou. Když přišel k sobě, začal se svíjet jak liška v osidlech a škemral, ať ho pustím.

„Copak je s tebou?“ štkala jsem. „Jsi ochromen láskou ke mně?“

„Ale kdeže,“ odvětil. „Hrůzou!“

O několik měsíců později jsem ho na druhém konci města zahlédla, jak se vede se švarnou dívkou a všechen září.

Ráno mi ona dívka, jejíž jméno bylo Cila, řekla, že je ve věži zavřená odjakživa.

„Vždyť to není věž,“ namítl jsem. „Je to jen bytelný dům.“

„Není,“ řekla, „mýlíš se. Běž se podívat z okna.“

Šel jsem k oknu a vyhlédl ven několik stop nad ulicí, na níž se chystal trh. Ženy v kožených zástěrách rovnaly na dřevěné stoly ředkvičky, kněz žehnal zásilce svatých ostatků a jakýsi zbožný muž, který si přivstal, se už mezitím handrkoval o cenu žebra.

Bylo krásné ráno; vzduch provoněný citróny.

Když jsem se díval dolů, ohlédla se po mně jedna z trhovkyň a nespouštěla ze mě oči. Zamával jsem na ni a usmál se, ale jako by si toho nevšimla. Nijak mě to neznepokojilo - lidé jsou nesví z cizinců.

„Není to děsivé?“ zeptala se Cila.

Pak mi svitlo, že se mnou patrně hraje nějakou hru, a tak jsem šel a přitáhl ji k oknu.

„Pojď se podívat na tu věž z ředkviček.“

Mlčela. Byla bledá ve tváři a oči jí plály nepřirozeným jasem. Vyklonil jsem se, že jí ukážu něco, co by ji mohlo potěšit, ale slova se mi zarazila o strop úst. Dívka vrhla pohled dolů. Sledoval jsem jej, hloub a ještě hloub. Nacházeli jsme se na vrcholu strmé věže. Strohý kamenný válec byl vrostlý do planiny drsných skalisek, tříštěných zpěněnými vlnami. Pobřeží, jež se vinulo do dálky, bylo prosto všeho života. Pás zacuchaných keřů rozmarýny

34$p>

nenarušovala jediná chatrč či ovčí ohrada. Nebylo tu nic než vítr a břidlicově modré moře.

Odtáhla se ode mě a usedla na postel. Zády k oknu jsem se jí zeptal, co ji tu drží.

„Já sama,“ odvětila. „Jenom já sama.“

Teprve tehdy jsem si uvědomil, že komnata nemá dveře.

„Nenašlo by se tady něco k snědku?“ zajímal jsem se.

Usmála se, shýbla se pod postel a za ocásky vytáhla dvě krysy.

Dala se do smíchu a kráčela ke mně, v každé ruce krysu. Oči se jí mžily, oči jí mizely. Ovanul mě její dech jako sýr v mušelínu.

Na svůj život jsem nepomyslel; udělal jsem salto z okna a přistál na hromadě ředkviček.

Trhovkyně v kožené zástěře mě přetáhla po hlavě, ale kdosi za ní ji odstrčil, vzal mě za ramena a tázal se, kde se tu probůh tak najednou beru.

„Ze shora, z věže,“ ukázal jsem nahoru.

Ruch na tržišti ustal, lidé padali k zemi a křižovali se. Překupník s ostatky si na krk pověsil náhrdelník ze zubů kteréhosi mučedníka a pokropil mě prachem, v nějž se proměnilo tělo svatého Antonína.

Byl to děsuplný příběh.

Dívku přistihli při krvesmilném počínání se sestrou a odsoudili ji k tomu, aby si sama vystavěla umrlčí věž. Chtějíc si prodloužit život, stavěla do veliké výšky, hnala věž donekonečna nahoru točitým kamenným schodištěm. Když kamení došlo, zazdila se v komnatě na vrcholu věže a celá vesnice se musela odstěhovat na odlehlé místo, kam nedolehlo dívčino smrtelné kvílení, které vesničany trýznilo až k zbláznění. Dlouhá léta poté přišel do zdejších končin cizinec, dal věž zbourat a na jejím místě si postavil dům, který jsem viděl i já. Vesnice se pomalu vrátila na původní stanoviště, ale v domě samotném nemohl ani cizinec, ani nikdo jiný žít.

V noci se kvílení nedalo přeslechnout.

Vesničané byli ke mně vlídní a já jim celý den pomáhal u stánků s cizokrajnými plody a skvrnitými rybami. Večer si muži nacpali dýmky, usedli na zídku u moře a vyptávali se, odkud pocházím a co mě k nim přivádí.

Nevyprávěl jsem jim o podivuhodném dopravním prostředku, kterým jsem přicestoval, ale vyzradil jsem jim cíl svého srdce.

35$p>

„Na světě je fůra tanečnic,“ řekl jeden, vypouštěje mi kolem hlavy obláčky kouře.

„A ta vaše se vám zjevila jen za tmy,“ přidal se druhý.

„A utíkala dolů po zdi,“ dodala jeho žena, která oškrabávala do hrnce maso z krabích klepítek.

Místní mudrc mě varoval, že lásku je lépe přehlížet než vyhlížet. Je prý snazší sledovat let divokých husí, než putovat po dráze srdce.

Nato následovala učená rozprava o lásce, z níž vám přetlumočím některé části.

Na jedné straně stáli zastánci názoru, že lásku, má-li být vůbec povolena, je nutno zkrotit slibem manželským a rodinnými závazky, aby její ohnivý žár zahříval rodinný krb, ale aby od něj nechytl celý dům.

Druzí razili přesvědčení, že pouze vášeň vysvobozuje duši z bahna, a jedině tehdy, popustíme-li uzdu srdci, aby se rozběhlo a sami běžíme za ním, budeme v noci klidně spát.

Škola tíhy, která radila lásku spoutávat, uváděla exemplární příklady v citacích ze starověké literatury, z nichž vysvítá, že lidé hnaní touhou, tou nejlehčí věcí na světě, trpí pod břemeny těžšími, než snesou. Trpí hůře, než kdyby byli od začátku přistoupili na to, že vášni je dáno žít život v okovech.

Co kupříkladu ona žena, která prchajíc před vášnivým milencem shledává, že se proměňuje v lotos? Nohama zakořenila v zemi, vzhůru po lýtkách a stehnech se jí rozlézá hebká kůra a kousek po kousku zarůstá klín. Začne si trhat vlasy z hlavy, a ruce má plné listí.

A co Orfeus, který jde za svou vášní až do bran podsvětí, v posledním okamžiku však selhává a svou milovanou navždy ztrácí?

Nebo Aktaión, jejž touha po Artemidě promění v jelena a roztrhají ho vlastní psi?

Všechny tyto příběhy se udály a dají se vetkat v posvátný koberec, aby oblétaly celou zem.

Povstal jsem a připomněl shromážděným Penelopu, která z lásky k jedinému muži odmítla kompromis královského přepychu, jenž se jí nabízel, a noc co noc párala, co ve dne utkala, aby měla zrána ruce opět prázdné.

A Sapfó, ta než by přišla o svou milovanou a dala ji muži, vrhla se z větrných útesů a proměnila se v ptáka.

36$p>

Je známo, že kdo upadl do moci zlých kouzel, může být vysvobozen dotykem milované bytosti. Kdo je zdánlivě mrtev, kdo se už navrací do lůna země, může být vzkříšen k životu vřelostí citu druhého člověka.

A pak, protože nastala noc a na nebi se objevila hvězdná dvojčata Kastór a Pollux, jsem převyprávěl truchlivý příběh těchto dvou bratří, jejichž vzájemnou lásku možná považujeme za zvrhlou. Jednoho zaplavil takový smutek nad smrtí druhého a tolik toužil vrátit ho zpět mezi živé, že přijal tuto podmínku: půl roku bude živ jeden a půl roku druhý, nikdy však oba společně. A tak je to i s námi, kdo na zemi ve své tíži tušíme přítomnost milované bytosti, nedaleko, avšak mimo náš dosah.

Vesničané mlčeli a jeden po druhém se začali vytrácet, každý utopen ve vlastních myšlenkách. Jedna z žen mi rukou sčesala vlasy nazad. Zůstal jsem sedět, rameny se opíraje o hrubou zídku, a sám sebe se ptal na to, na co jsem se nezeptal druhých.

Hledám tanečnici, kterou neznám jménem, nebo hledám to, co ve mně bezustání tančí?

Noc.

Po tmě a ve vodě nevážím zhola nic. Nepodléhám šalbě, ale útěcha tváře milencovy by mi byla milá. Po své jediné výpravě do země lásky jsem se usnesla, že ze sebe víckrát hňupa dělat nebudu. Nabízeli mi práci v hampejzu, avšak odmítla jsem, ježto jsem slabého srdce. Cožpak všechno to šup sem šup tam, co se tu dnem i nocí provozuje, neoslabuje srdce a nečiní je náchylnějším k lásce? Nikoli přímo, to dá rozum, nýbrž nepřímo, jelikož chtíč, není-li zakotven v lásce, musí být po nějakém čase úmorný. Ptala jsem se na to jednoho děvčete z hanbince na Špitálských polích. Řekla, že i když své hodinové milence nenávidí, touží po muži, který pro ni přijede v kočáře a bude jí podstrojovat samými koláči.

Odkud se jen berou tyhle bláhové sny?

Co se Jordána týče, ten nemá selský rozum jako já - ten bez-

37$p>

pochyby půjde za svými sny až na kraj světa a z toho kraje spadne dolů.

V lásce mu nemohu dát ponaučení, ježto jsem sama nepolíbená, ale mohu ho poučit o tom, jaké je být sám a snad ho i přesvědčit, že jsou na světě horší věci.

Na cestě do Wimbledonu mě zastavil nějaký muž a otázal se, chci-li se na něj podívat.

„Vidím vás docela dobře, vašnosto,“ namítla jsem.

„Nikoli však celého,“ opáčil, rozepjal gatě a ukázal cosi, co ponejvíc připomínalo lusk.

„Sáhněte si a vyroste,“ ponoukal mě. Poslechla jsem a lusk vskutku narostl tak, že teď vypadal spíš jako okurka.

„Ó, jaká krása!“ sténal, ačkoli podle mě k tomu žádný důvod neměl.

„Vezměte ho do úst,“ pobídl mne, „jako byste jedla nějakou velejemnou pochoutku.“

Ráda si rozšiřuji obzory, naskytne-li se k tomu příležitost, a tak jsem mu vyhověla, otevřela hubu a celou tu okurku uhryzla.

A to se můj náruživec rozsténal až na pokraj mdloby a já užasla nad jeho vytržením. Zároveň se mi ale začal obracet žaludek z té tuhé podešve v puse, a tak jsem nespolknutý zbytek vyplivla a hodila ho psu.

Nevěstka ze Špitálských polí mi vyprávěla, že muži prý rádi, když je pojímáme ústy, leč mně to přijde neuvážlivé, protože úd jim pak přece hned tak rychle nedoroste. Jsou to však jejich těla a já, osoba neznalá, musím jen pokorně plnit pokyny, a požádá-li mne ještě kdy muž o takovou službu, vyhovím mu, ačkoli sama jsem si při tom neužila nic.

Při pravém obcování, kdy je ženě přisouzena příjemnější úloha, úd v její veliké chodbě vypučí, vejde do lůna, kde se po chvilce rozštěpí jako lusk červených fazolí a zasadí tam malého panáčka, aby v kypré půdě rostl. Tak mi to alespoň vyprávěly ženy, které počaly, a ty musejí znát úd svého muže, jako já znám své psy.

Až Jordán povyroste, povím mu vše, co znám o lidském těle, a budu ho nabádat, aby byl na svůj úd opatrný. A přece se víc strachuji o jinou část jeho těla - o jeho srdce. Srdce.

38$p>

Máme tady ve Wimbledonu francouzského zahradníka jménem André Mollet, který přijel se zvláštním úkolem: naučit Tradescanta zakládat květinové záhony po francouzsku a vysvětlit mu vše o fontánkách a vodotryscích.

Jako většina Francouzů i on se víc zaobírá svým údem než rýčem a motykou a činil milostné návrhy už všem zdejším ženám, vyjma ovšem mé osoby. Díky jeho neúnavnému úsilí tu budeme mít vodotrysk stříkající do výše téměř tří metrů, na jehož vrcholku bude poskakovat stříbrná koule. Kaskády padající vody se budou mísit s vodní hradbou, která jako živý plot odděluje jezírka s rybkami od bažantnice.

Jezírka jsou kruhová nebo čtvercová a jsou napuštěna vzácnou vodou, některá slanou, jiná obyčejnou, a plavou v nich bájné ryby, jaké si člověk představuje, ale nikdy je nespatřil.

V největším jezírku jsou mělčiny s létajícími rybkami, jež ve výskoku trhnou lesklým tělem a přenesou se k druhému břehu. Zdá se jim o vrcholcích stromů bičovaných větrem?

V jiné podivuhodné tůňce, vyzařující zář posvátné studně na Východě, je zase hejno skvrnitých žab, které pozoruhodně zpívají. Nekvákají totiž, nýbrž pějí vícehlasé madrigaly a secvičily chorál tak libý, že předčí všechny kostelní sbory. Ani palác Slunečního krále ve Francii se nehonosí něčím tak vzácným a úžasným, třebaže tam prý zase mají tančící lasičku, kterou získali výměnou za sto hrušní. Co se mě týče, nejraději mám potůček vyvěrající z břehu, na němž je vysazena třešeň, a vytvářející jezírko v umělé jeskyňce se sochou poustevníka. Potůček je mělký, dno má vysypané drobnými oblázky, po stranách raší potočnice. Pod oblázky žijí sladkovodní garnáti, kteří se živí ještě menšími potvůrkami. U pramene je skalka a za ní se večer často ukrývám, a čekajíc na západ slunce zpívám písně o lásce a smrti. Když je oranžový pás těsně nad obzorem, přilétá ledňáček, zatluče modrými křidélky a jedním šmahem se ponoří pod vodu. Vystoupí pak k nebesům jako světec, vztyčený ve své slávě, zobák napěchovaný garnáty.

39$p>

Na moři, daleko od domova, kde na rozvrzané lodi spím po Tradescantově boku, se nalézá město, o němž se mi někdy zdává. Jeho obyvatelé jsou tak prohnaní, že aby unikli neoblomným věřitelům, během jediné noci zboří svůj dům a postaví si ho jinde. A tak se počet staveb nemění, ale žádný den nestojí domy na stejném místě.

Pro blízké příbuzenstvo - a v tom městě je příbuzný snad každý s každým - to nepředstavuje žádný svízel, a není neobvyklé, když uprchlíky na novém místě, které si zvolili za bydliště, už čekají jejich pronásledovatelé.

Jakožto úskok nelze tedy tento způsob doporučit, ale kratochvíle je to velice zábavná a přispívá k neobyčejné dlouhověkosti místních obyvatel. Kdysi jsme všichni bývali nomády a brázdili pouště i oceány po stezkách sice neviditelných, ale zřejmých těm, kdo věděli, kudy se dát. Poté co jsme se usadili a zapustili kořeny jako stromy, avšak bez jejich schopnosti využít větru a rozsévat sémě, jsme nalezli jen nemoc a nepokoj.

V zmíněném městě spojili lidé v jedno dvě nesmiřitelné lidské touhy: zůstat na jednom místě a nadobro je opustit.

Když jsem tam poprvé zavítal, spřátelil jsem se s jednou rodinou a po večeři slíbil, že k nim na druhý den zase zajdu. Zvali mě opravdu srdečně, a tak mě dost znepokojilo, když jsem na místě jejich domku nazítří našel Muzeum památek minulosti. Ředitel měl pro mě pochopení a ukázal mi správný směr. Rozhodl jsem se pak do muzea vrátit a prohlédnout si kostru vyhynulé velryby. Zdálo se mi nepravděpodobné, že i veřejná budova by mohla potřebovat zmizet jako obyčejný smrtelník.

Leč mýlil jsem se. Muzeum přesídlilo na své původní stanoviště nedaleko přístavu a na jeho místě stál na volném prostranství větrný mlýn. Jak jsem tak pozoroval lopatky čeřící vzduch a dumal nad tím, jak mocný je to živel, když ho není vidět a přece klade takový odpor, objevil se v kulatém okénku mlynář a něco nesrozumitelného křičel. Chytil jsem se lopatky, která mě zrovna míjela, a nechal se vynést do mlynářovy výšky.

40$p>

Ptal se mě, jestli znám příběh o dvanácti tančících princeznách. Řekl jsem, že jsem ho slyšel, a on na to, že dosud žijí, zrovna v téhle ulici, i když čas jim trochu přidal na věku. A nechtěl-li bych se za nimi podívat.

Řekl jsem si, že každá tanečnice zná i jiné členky svého cechu a tucet tanečnic jich zná ještě víc, a tak jsem jim vzal darem koš sledů a zabouchal na jejich dveře.

41$p>

O dvanácti tančících princeznách

Zabouchal jsem na dveře a čísi hlas za mými zády se mě zeptal na jméno.

„Jmenuji se Jordán,“ odpověděl jsem neznámému tazateli.

„Tady dole.“

U dveří stála studna s roztřepeným provazem a rzivým vědrem.

„Přišel jste za mnou?“

Vysvětlil jsem hlavě, která vykukovala nad okrajem studny, že jsem přišel složit poklonu dvanácti tančícím princeznám.

„Tak to můžete začít u mě,“ řekla hlava. „Jsem nejstarší.“

Váhavě - neboť trpím strachem z uzavřených prostor - jsem se přehoupl přes okraj studně a po dřevěném žebříku sestoupil až na dno. Ocitl jsem se ve vkusně zařízené kruhové místností, kde se ve stříbrné konvici právě začínala vařit káva.

„Přinesl jsem vám trochu sleďů,“ pravil jsem rozpačitě.

Při slově „sleď“ se ozval blažený vzdech a přes rameno mi sáhla něčí ruka, která uzmula celý balíček.

„Musíte jí odpustit,“ pravila princezna. „Je to mořská panna.“

Ale to už zmíněná kráska - půvabná, avšak prosta jemných mravů - moje rybičky hltala; házela si je rovnou do krku, jako to já dělám s ústřicemi.

„Potrestaná láska,“ povzdechla si princezna a bez dalších okolků mi začala vyprávět příběh svého života.

45$p>

Spaly jsme všechny sestry v jediné komnatě, která byla tenčí než řeka u pramene a delší než vous proroka.

To abyste si uměl představit, kde jsme bydlely.

Spaly jsme v bílých postelích s bílými cíchami a prostěradly, oknem prosvítala luna a kreslila na zem bílé stíny.

Z naší komnaty jsme noc co noc odlétaly do stříbrného města, kde nikdo nejedl ani nepil. Lidé tam jenom tančili. Od samého tance jsme si prodřely šaty a prošoupaly střevíce, ale protože jsme vždycky ráno, když nás otec přišel vzbudit, tvrdě spaly, nemohl přijít na kloub tomu, kde jsme mohly v noci být ani jak jsme se tam dostaly.

Samozřejmě že se nakonec na scéně objevil moudrý princ, který nás viděl, jak vylétáme oknem ven. Daly jsme mu sice uspávači nápoj, ale on jenom předstíral, že ho pije. A že měl jedenáct bratří, byly jsme všechny vyvdány - každá si vzala jednoho z nich, a tak jsme žily a dobře se měly - ne však u svých zákonných manželů.

Odjakživa ráda plavu a jednoho dne jsem v hlubokých vodách připlula ke korálové jeskyni a spatřila tam mořskou pannu, jak si češe vlasy. Na první pohled jsem se do ní zamilovala a po několika měsících pokoutních dostaveníček a neustálém manželově lamentování, že páchnu rybinou, jsem mu utekla a začala živobytí s ní, v uleptané blaženosti solného opojení.

Po několik let jsem neměla o sestrách žádné zprávy, ale pak jsem podivuhodnou shodou náhod zjistila, že jsme se všechny tím či oním způsobem odloučily od svých slavných princů a žijeme roztroušeny po světě každá podle svého.

A tak jsme si koupily tento dům a společně se v něm zabydlely. V něm se setkáte s mými sestrami. Já, jak vidíte, bydlím ve studni.

46$p>

„Tady na stěně je vymalován můj nebožtík manžel,“ začala druhá z princezen. „Jako živý.“

Prováděla mě svým skleněným příbytkem a ukazovala kuriozity: potracený plod nechvalně proslulé papežky Johany, co se tak úspěšně vydávala za Božího muže, dokud při velikonočním procesí neslehla. Dále vlastnila kamenné desky, na nichž Mojžíš dostal Desatero přikázání. Písmo bylo rozmazané, ale bylo lehké dešifrovat řádky, jež vytesal prst Boží.

„Sbírám relikvie,“ poznamenala.

Manžel jí nevadil o nic víc než jiným vdaným ženám, ale jen do okamžiku, kdy se jí pokusil sběratelského koníčka překazit.

„Rozdělal oheň a upálil mi světce. Byl to velice starý kousek, tělo zavinuté v plátně. Líbilo se mi mít ho po domě - dodával mu zvláštního ducha.“

A tak pro změnu zavinula v plátno svého manžela, obtočila ho zatuchlými fáči až k nosu. Tam se jí ho na chvilku zželelo, ale pak obtáčela dál.

47$p>

„Kráčel přioděn v krásu,“ spustila třetí z princezen.

„Oči dvě hnědá mokřiska, řasy jak vrboví. Srostlá obočí tvořila hráz mezi čelem a tváří. Líce strmé a srázné, ústa hotový vulkán. Dech dračí a srdce vyrvané z těla býku. Šlachy na krku jak bílé sloupy vedly k závorám klíčních kostí. Dodnes hmatám roklinu na jeho hrdle. Jeho hrudník byl pevnou, nedobytnou truhlicí, žebra z mosazi; za slunce mu prosvítala pod kůží. Jeho lopatky, to bylo pohoří; páteř, cesta kameny dlážděná. Břicho samý drahokam a pták, co vzlétal vzhůru za úsvitu. Do dnešního dne mi pšeničný lán připomíná jeho vlasy, a vidím-li ruku s prsty delšími než dlaň, pomyslím si, že je snad znovu tady, že se mě bude znovu dotýkat.

Jenže on se mě nedotýkal nikdy. Byl zamilován do jednoho chlapce. Na místě jsem je ležící proklála jediným šípem.

A přece to bylo romantické.“

48$p>

Můj muž mě pojal za choť proto, aby mu byly zapovězeny pletky s jinými ženami a aby ho o to víc vzrušovaly. Nebezpečí mu bylo nápojem lásky: nechtěl nic v pohodlí a bez překážek. Rád kolem sebe rozpoutával smršť. Dobří rádcové a šťouralové mě - jak už to bývá - varovali, ale já nechtěla dát na klepy. Byl pohledný a chytrý. Co na tom, že se potřeboval občas trochu vybouřit, pokud mě i přesto miloval? ]á jsem ho milovat chtěla, byla jsem rozhodnuta být s ním šťastná. Předtím jsem štěstí nepoznala.

Zpočátku mi vlastně ani nevadilo, že bývá celé týdny pryč. Nedošlo mi, že k té jeho kratochvilné hře patří ničit mě. Návštěvu v cizí posteli si totiž vychutnal jen tehdy, když mě ranil.

Brzy se ukázalo, že ho nejvíc lákají ženy z blázince. S nimi si smlouval svatby, které se konaly v opuštěných chlívech a stodolách. Za svatební šaty sloužil nevěstám rubáš a místo kytice mívaly pugét z mrkví. Hned po obřadu se na ně na oltáři z prasečího koryta vrhal. Většinou byly panny. Pak se s oblibou vracel za mnou domů, čpící jejich krví.

Cožpak se tělo tak nenávidí, že chce ze sebe za každou cenu vystoupit?

Nezabila jsem ho. Nechala jsem ho kráčet po cimbuří nad troskami jeho království; tělo prolezlé nemocí. Té zimy ho nalezli na sněhu mrtvého.

Proč jen nenapřel svůj život ke mně, jako stromy, ač zmítané větrem, nepřestávají sledovat pouť slunce?

49$p>

Asi jste slyšel o Zlatěnce.

Vzepřela se přání rodiny, kterou snad nejlépe vystihuje vášnivá záliba ve sbírání miniaturních panenek, a uchýlila se s jednou starší ženou do věže.

Rodiče byli nesmírně rozezleni, že se odmítla vdát za prince odvedle, a tak ženy ve věži ocejchovali přízviskem „děvčátko s čarodějnicí“. A jako by jim to nestačilo, bezustání se pokoušeli do věže vtrhnout, až musel šťastný pár zazdít všechny dveře pod úrovní oblohy. Milenka šplhala nahoru po Zlatěnčiných vlasech spuštěných z okna a Zlatěnka zase po kadeřích z paruky přibité k podlaze. Obě sice mohly lézt po žebříku, ale to víte, byly zamilované.

Jednoho dne se princ, který se vždycky rád strojil do matčiných sukní, převlékl za Zlatěnčinu milou a vydrápal se nahoru do věže. Tam ji bez okolků svázal a čekal, až se vrátí zlá čarodějnice. Jakmile skočila oknem dovnitř, s večeří, pro kterou se vydala, udeřil ji princ po hlavě a vyhodil zase z okna ven. Zlatěnku spustil dolů po provaze, který si k tomu účelu přinesl, a přinutil ji sledovat, jak v trní oslepuje její zkroušenou milou.

A pak spolu žili a dobře se měli - jak jinak.

Pokud jde o mě, tělesné rány se zhojily, jen oči ne, a nakonec mě našly mé sestry, které do tohoto příbytku vítr různými cestami zavál.

A můj manžel?

Ach ten … Když jsem mu dala první políbení, proměnil se v žabáka.

Tady ho máme, přímo u vašich nohou. Jmenuje se Anton.

50$p>

Na Nový rok jsem se ubírala hlubokou pěšinou mezi živými ploty, světlem žíhanou, a spatřila svého muže, na koni a v růžovém kabátci. Přiložil k ústům lovecký roh a vztyčil se v třmenech. Lovci odcválali; za chvíli se ztratili v zeleni jako kuličky cesmíny.

Kráčela jsem dál, sešla z pěšiny a pustila se trnisky a křovisky, vyplašila koroptve a tiše se proplétala mezi trpělivými kravami, které měly na zablácených kopytech náramky z vodních korálků. I mně ztěžkly boty blátem. Každým krokem se šlo hůř. Brzy jsem musela zvedat nohy, jako bych lezla po žebříku. Byla jsem celá zpocená a mrzutá. Už jsem si přála být doma, ale nedalo se jít rychle. Potřebovala jsem domů, abych donesla do velké síně punč a zažehla ho modrými plameny.

Ztěžka jsem dosáhla vrcholu kopce, rozhlédla se po údolí, jež se pode mnou doširoka prostíralo, a viděla, že na polích jsou místy ještě záplaty sněhu, jako cíchy rozložené k sušení. Mám ráda, když se přes noc obnaží stromy a trnité hlohy, jako by nějaké umanuté dítě otrhalo všechny listy, aby nic nezbylo pro druhé.

Viděla jsem i náš zámek, z komínů šel kouř, okna oranžová.

Další rok.

Pak z lesa vystoupil jelen s pětičlenným stádem a společně zamířili přes pole. Bylo ohrazené; jelen plot přeskočil a otočil hlavu zpět k ostatním, aby je převedl. Pouhou vteřinu se nesl vzduchem, ale v tom v letmém okamžiku se mi vybavila minulost, dávné, předávné věky, kdy jsem mohla volně létat, než jsem ladně přistála v tom zámku plném věcí.

Jelen zmizel do tmy a já jsem ve chvíli, kdy mi k uším dolehl halas navracejících se lovců a rachot kopyt na nádvoří, ukázala našemu zámku záda.

51$p>

Netoužila jsem po nikom než po ní. Chtěla jsem jí prstem sjíždět od důlku v bradě po svazích ňader, přes břišní pláně až tam, kde bývala vlhká. Chtěla jsem ji otočit na břicho a dlaněmi jí lyžovat po svahu zad. A prozkoumat tajnou chodbu jejího pozadí.

Když ulehla, třela jsem jí chodidla mátovým olejem a stříhala nehty stříbrnými nůžkami. Z vlasů jsem jí splétala živé hady a zuby čistila vlastními slinami.

Propíchla jsem jí ušní lalůčky a vetkla do nich drahokamy. Do očí jsem jí kapala beladonu.

Když stonala, otírala jsem jí horečnatý pot svou osuškou, a plakala-li, sbírala jsem její slzy do vzácné čínské vázy.

Byly jsme nerozlučné. Jako blíženci jsme ráno vstávaly a jako blíženci večer uléhaly. Měly jsme čtyři ruce a čtyři nohy, a když jsme si odpoledne četly v zahradním chládku, sedávaly jsme opřené o sebe zády.

Bylo příjemné cítit na zádech její páteř pružnou jako had.

Co chvíli jsme se líbaly, ústa plná jazyka, zubů, slin i krve, když jsem ji kousla do spodního rtu, tisknouc si ji rukama ke kyčlím.

Co chvíli jsme se milovaly, zvlášť za odpolední, rolety povytažené, pod těly studený tlak kamenného dláždění.

Osmnáct let jsme žily samy ve větrném hradu a nespatřily živou duši. Pak nás kdosi odhalil a už se nadalo nic dělat.

Neprovdala jsem se totiž za muže, ale za ženu. Chtěli ji upálit. Zabila jsem ji jedinou ranou do hlavy, ještě než vtrhli do bran, a z hradu jsem utekla. Teď jsem tady.

Schovala jsem si kadeř jejích vlasů, kterou stále mám.

52$p>

Byla jsem už několik let vdaná, když k nám zavítal podomní prodavač kartáčů. Můj muž byl v práci, a tak jsem hauzírníka pozvala do kuchyně a dala mu najíst. Řekla jsem mu, že bych se ráda podívala, co má ve vaku, a jistě tušíte, co přede mě vyložil: leštící hadříky na nábytek, hromádku kulatých mýdel, hřebínky do vlasů, hřebeny na česáni kozlího vousu, zkrátka běžné domácí potřeby. Koupila jsem pár věcí a pak jsem se ho zeptala, co má v druhém vaku, v tom, který neotevřel.

„Copak byste ještě potřebovala?“ zeptal se.

„Jed …“ řekla jsem.

„Ano, jed na krysy.“

„Ne na krysy - na manžela.“

Můj úmysl vraždit ho nikterak nepřekvapil a otevřel druhý vak. Nahlédla jsem do něj. Byly tam samé lahvičky a zalepené pytlíčky.

„Je váš muž mohutný?“

„Ano. Je nesmírně tlustý. Nejtlustší z celé vesnice. Tlustý byl odjakživa. Má jedenáct bratrů a ti jsou všichni jak proutek. Každý den spořádá celou krávu a navrch ještě prase.“

„Máte recht, že se ho chcete zbavit,“ přisvědčil obchodník. „Dejte mu to před spaním do mléka.“

Nastal večer, a když jsem manželovi míchala káď mléka, přisypala jsem tam prášek podle obchodníkovy rady. Muž se přivalil k plotně a hodil do sebe mléko na jeden zátah. Jak dopil, začal se nafukovat. Proboural se střechou ven z domu a po chvíli praskl. Z břicha se mu vyvalilo stádo krav a armáda prasat, a všechna ta zvířata, bílá od mléka, mžourala do světla.

Vždycky si stěžoval na špatné zažívání.

Sehnala jsem stáda a vydala se hledat sestry. Raději než vaření mám farmaření.

53$p>

Říkal mi sokolíku, protože si liboval v poutacích řemínkách na nohou ptáků.

Byla jsem jeho sokolem. Seděla jsem mu na ruce, k níž mě přivázal, a zobala mu z dlaně.

Říkal, že mám krutě ostrý nos a zběsilost v očích. Že kdyby se mnou jednal vlídně, roztrhala bych ho na kusy.

Když býval na noc pryč, poutal mě řetězem k posteli. Řetěz byl dlouhý, dost na to, abych mohla na nočník nebo postát u okna a vyhlížet sovy. Nesmírně ráda je poslouchám. Líbí se mi, jak náhle zaplachtí křídla rozpjatá k lovu, nato propad a křik jako od zmučeného milence.

Poutal mě řetězem, i když jsme si vyjeli na koni. Můj kůň byl stejně silný jako ten jeho, a on ho švihal po zadku bičíkem, hnal ho mezi stromy, sám půl hlavy za mnou, tahal za řetěz a ptal se mě, jak se mi jízda líbí.

Měl takovou fintu: při milování jsem na něm musela sedět obkročmo a on mě svíral v bocích. Že prý mě musí mít nahoře, abych mu v mihotání svíček nevypíchla oči.

Já jsem ale taková nebyla; já se takovou teprve stala.

V noci, myslím, že to bylo v červnu, jsem mu slétla ze zápěstí, vyklovala mu játra, řetěz rozkousala na kusy a nechala ho ležet na posteli s otevřenýma očima.

Jako by ho to překvapilo - bůhví proč. Člověk je takový, jak si ho jeho protějšek vykreslí.

54$p>

Když si můj muž začal s jinou, u stolu míval zastřený pohled, o samotě si prozpěvoval, a zkrášloval-li zahradu, nebylo to pro mě.

Byl slušný a zdvořilý, rád se zdržoval doma, ale představoval si, že naproti němu nesedím já a jeho vtipům se nesměji já. Nechtělo se mu nic měnit; byl se svým životem spokojen. Jen jednu věc potřeboval vyměnit, a tou jsem byla já.

Lepší by bylo, kdyby mě nenáviděl, kdyby mě zneužíval, kdyby si sbalil kufry a odešel.

Ale on mě dál bral kolem ramen a mluvil o tom, že místo shnilého plotu, který odděloval jeho zeleninový záhon od okrasné zahrady, bude třeba postavit novou zídku. Věděla jsem, že z domu neodejde. Vždyť ho zveleboval.

Den po dni jako bych se ztrácela. Pro svého muže jsem přestala existovat; stala jsem se jen jednou z věcí, jež ho obklopovaly. To já byla tím plotem, který potřeboval vyměnit. Dívala jsem se do zrcadla a viděla, že už nejsem vzrušující a plná života. Byla jsem zašlá a obnošená jako svetr, který člověk nedokáže vyhodit, ale na sebe už ho nevezme.

Přiznal mi, že je do ní zamilován, ale mě má rád.

Což v překladu znamenalo, chci oboje. Což v překladu znamenalo, nechci ti zatím ublížit. Což v překladu znamenalo, nevím co si počít, dej mi čas.

Ale proč, proč bych ti měla dávat čas? Jaký čas dáváš ty mně? Jsem v cele a čekám, až mě vyvolají na popravu.

Měla jsem ho ráda a byla jsem do něj zamilovaná. Neužívala jsem slova tak, abych si ze srdce udělala bojiště.

„Ty jsi taková prostá, hodná duše,“ pravil a odhrnoval mi vlasy z obličeje.

A mínil tím: Ty nejsi schopna tak složitého prožívání jako já. Mé dilema je poetického rázu.

Ale tady nešlo o žádné dilema. Už nechtěl mě, ale chtěl náš život.

Nakonec, když strávil několik dnů s ní, vrátil se rozháraný a chtěl se usmiřovat, rozhodla jsem se vykročit ze své cely. Šla jsem za ním do pokoje, ve kterém teď spával, a řekla mu, aby odešel. Trpělivým tónem opáčil, ať nezapomínám, že je tu doma, že po něm nikdo nemůže chtít, aby se vzdal domova jen proto, že se zamiloval.

55$p>

„Médea se taky vzdala domova,“ namítla jsem, „i Romeo a Julie, Kressida, nebo Rút v Bibli.“

Řekl, ať toho nechám. Že není žádný hrdina z knih.

„A proč já mám být hrdinka?“

Neodpověděl a schoval se pod peřinu.

Zvažovala jsem, jaké mám možnosti:

Zůstat, být nešťastná a nechat se ponižovat.

Odejít, být nešťastná a zachovat si důstojnost.

Škemrat, aby se mě zase dotýkal.

Žít v naději a zemřít na trpkost.

Posbírala jsem si věci a odešla. Nebylo to lehké, byl to i můj domov.

Ten zadní plot prý už vyměnil.

56$p>

Můj muž mě hned po svatbě odvezl na své rodinné sídlo, kde jsem široko daleko nikoho neznala. Slíbil mi knihovnu a společnost, ale žádal mě, abych ho přes den nikdy nevyrušovala. Viděla jsem ho vždycky jen pár hodin večer, u večeře, i když toho nikdy moc nesnědl. A neprojevoval nijakou horlivost k tomu, aby byl v noci ozdobou mého lože.

Ptala jsem se ho, čím se celý den zabývá, a on řekl, že si tříbí mozek nad otazníky Stvoření. Došla jsem k závěru, že to asi zabere hodně času, a uvolila jsem se zapomenout na normální život.

Jednou večer, když jsme jedli pečeného holuba, kterého jsem zastřelila, můj manžel povstal a nechal se slyšet: „Je jedna černá věž, kde žije divá zvěř. V té věži není oken ani dveří. Nikdo nemůže dovnitř ani ven. Na vrcholu je klec, jejíž mřížoví je z kostí. Z té klece hledí ke slunci uvězněný duch. Tou věží je mé tělo, klecí je má lebka, ten duch, co si pro útěchu prozpěvuje, jsem já. Nejsem však k utěšení, jsem sám. Zabij mne.“

A tak jsem to udělala. Roztříštila jsem mu lebku stříbrným svícnem. Zasyčelo to, jako když do krbu přiložíte vlhké poleno. Otevřela jsem dveře, vyvlekla tělo na vzduch a dívala se, jak jeho duch odlétá.

Občas ho ještě vídám, i když jen zpovzdálí.

57$p>

Vyprávění dospělo ke konci a princezny se mě zeptaly, chci-li být toho večera jejich hostem.

„Ale někdo schází,“ podotkl jsem. „Je vás jen jedenáct - slyšel jsem jen jedenáct příběhů. Kde je vaše zbylá sestra?“

Podívaly se po sobě a pak nejstarší řekla: „Naše nejmladší sestra tu není. Nikdy sem za námi nepřijela. Při svatbě s princem, který odhalil naše tajemství, uletěla od oltáře jako pták z léčky a přeběhla po laně napjatém mezi kostelní věží a stožárem lodi zvedající v zálivu kotvy.

Uměla z nás nejlépe tančit, stáčela tělo do roztodivných tvarů, které ani nešlo vysledovat. Tančila pro potěšení, ale nejen pro ně: tančila proto, že jiný život by byl falešný. Nenechala se vskrytu spalovat vášní, kterou by nemohla vyjevit; ona plála.

Léta jsme ji už neviděly, vlastně ode dne, kdy jsme si rozpustily černé vlasy a ustrojily se do rudých šatů. Dnes už je jistě stará, neohebná. Její tělo je jen vzpomínka. Už nemá to tělo, které mívala.“

„Pamatujete, jak byla lehká?“ nadhodila jiná sestra. „Byla tak lehoučká, že když se spouštěla dolů po provaze, mohla ho ve vzduchu přeříznout a zase navázat, aniž se zřítila do náruče smrti. Nadnášel ji vánek.“

„A jak se jmenovala?“

„Fortunata.“

58$p>

Zpočátku se nás válka puritánů proti králi a jeho přívržencům pramálo dotýkala. Čerty na zeď nikdo z nás nemaloval. Vždycky tu byli tací jako náš soused Firebrace a pastor Scroggs, co vzali zavděk kdečím, jen aby se mohli vyvyšovat nad chátru. Ale jinak to byla venkoncem poklidná záležitost, tu a tam došlo někde k potyčce, nebo vyrazil do ulic dav puritánů, hlavu ostříhanou podle kastrolu, a vzal ztečí panský dům, dělaje si naň nárok ve jménu Páně. Žádný z nás ale doopravdy nebyl toho mínění, že by král mohl prohrát; vždyť vždycky vyhrával a vůbec všichni králové vždycky vyhrávají, ať jim za soka stojí kdokoli.

I já si hovím v potyčkách a věru že jsem si lebedila, když jsem si mohla podávat souseda Firebrace. Ba musím přiznat, že ve Wimbledonu jsem bez té jeho křivé držky hořce strádala. Co je to za potěšení, žijí-li všichni ve shodě?

Ve Wimbledonu jsme byli všichni zajedno v tom, že se co nevidět vrátí královna Henrietta s francouzskými, vlašskými či hispánskými spojenci a ta puritánská sběř ukňouraná v naškrobených hazukách vyklidí pole. Žádní spojenci se však nenašli. Příznivců habaděj, ale spojenec žádný. A flotila byla proti králi, měla v moci přístavy a bedlivě střežila moře, jestli se náhodou odněkud neblíží pomoc.

Když k nám přijeli královi muži a vyprávěli o Cromwellovi, té hlavě bramborové, že nám nechává vytloukat skvostná okna v kostelích a zavírá jeden kratochvilný stánek za druhým, aby se lid už nezaobíral ničím než neviditelným Bohem, počali jsme to, co jsme dosud považovali jen za šprým, z duše nenávidět.

61$p>

Vyšla jsem si na mši do kostela nedaleko královských zahrad. Do venkovského kostelíka, pověstného svým oltářním oknem, kde byl vyobrazen náš Pán, kterak sytí pět tisíců. Ten padouch Tom Fairfax, nemaje nic lepšího na práci, pod ním nechal nabít kanón a zavelel k výstřelu. Když jsem ke kostelu došla, po okně byla veta a knechti odtáhli o dům dál.

Nad ostatky okna se shlukly ženy; střepy zbarvily podlahu kostela, že byla pestřejší květinových záhonů v královských zahradách. Ty ženy o to okno dbaly, leštily slizké ryby, které držel náš Pán v natažených rukách, aby je požehnal, seškrabovaly vrstvu sazí z očouzených nohou apoštolů. Milovaly to okno. Nyní se mlčky a svorně jaly sbírat střepy do košíků. Sesbíraly rozlámaný chléb, obě ryby i užaslé tváře hladových, až jim košíky překypovaly, jako překypovaly koše Ježíšových učedníků při tom dávném zázraku. Sebraly všechno do posledního střípku a pak se mi s krvácejícíma rukama svěřily, že okno na utajeném místě znovu složí. Večer, jsouce hotovy, vešly jedna za druhou do kostelíka, aby se pomodlily. A já, neopovažujíc se k nim přidat, jsem je sledovala dírou po okně.

Klečely jedna vedle druhé před oltářem a neviděly, co jsem na kamenné zemi za jejich zády viděla já: pestrou skládanku barev červeno-žluto-modrou. Barvy se vpily do kamene a pokrývaly i záda žen, které jako by byly nyní ustrojeny v šaškovský plášť. Kostel tančil světlem. Zanechala jsem je svému osudu a vykročila k domovu, hlava mi pukala tím, co nelze zbořit.

Soud nad králem se započal dvacátého dne měsíce ledna roku 1649. Vydali jsme se s Jordánem a Tradescantem na týden do Londýna. Tradescant zakotvil v hostinci U trnové koruny a Jordán a já jsme zamířili k našemu starému příbytku, který na posledních šest let osiřel.

Město páchlo navlas stejně, řeka byla stejně špinavá a jako dřív se v ní po krk ve splašcích hemžili potápníci. Zalila mě hrdost i vzrušení a dokonce by mi bývalo bylo vhod, kdybych natrefila na svou rádoby přítelkyni, tu vyzáblou čarodějnici, byť jen abych jí povyprávěla o tom, jaké jsme udělali ve světě štěstí.

Jordánovi se přehoupl devatenáctý rok. Sahal mi k poprsí, a to je na muže, který nevzešel z mého těla, obdivuhodný vzrůst. Neměl

62$p>

nic z mé podoby, což mu jistě v skrytu duše bylo úlevou, ačkoli se v mé společnosti nikdy neoklepával hnusem jako jiní.

Ustrojila jsem se do nejlepších šatů, těch se širokou sukní, která by kdejakému rozstřílenému válečnému korábu dobře posloužila za plachtu, a na krk si připjala ozdobnou krajku, co mi ji uštrikovala jedna slepá s úmyslem zhotovit šál. Naznačila jsem jí sice své míry, ale nechtěla mi věřit, a tak, ač přes ramena nemám kromě tuctu sešitých přikrývek nic, jsem majitelkou překrásného krajkového límečku. U příležitosti našeho návratu domů jsem vytáhla i klobouk, a tak jsem vzdor své vadě vyhlížela docela k světu.

Blížili jsme se k naší podlouhlé chýši, a tu jsem si všimla, že z díry ve střeše vychází kouř. A za chvíli už jsem viděla, že na zápraží stojí soused Firebrace s pastorem Scroggsem, zabráni do jakési jedovaté rozmluvy.

„Jordáne!“ křikla jsem, „poběž hezky zčerstva, chtějí nám vypálit dům!“

Doběhla jsem k nim a vztyčila se nad nimi jako Goliáš nad Davidem, načež se rozklepali a pastor Scroggs, drže se za ústa, mlel cosi o tom, že prý mám být mrtvá.

„A kdopak povídal, že jsem mrtvá?“

Na to neměl Scroggs odpověď. Odšoupla jsem ho jako kuželku a nahlédla do chýše.

Byla až po střechu napěchována stohy lejster.

„Zrekvírovali jsme váš dům ve prospěch Ježíše a Olivera Cromwella,“ pravil Firebrace, raťafák zrudlý od samé spravedlivostí. „Tyto listiny usvědčují krále z nepravostí.“

Popadla jsem jeden list z vrchu hromady a ejhle, byl to známý spisek, hnusný podřadný traktát sepsaný jistým Samuelem Peckem, nechvalně proslulým padouchem a zlolajníkem.

„Tak toho jistého Pecka,“ pravila jsem a popadla Firebrace za flígr, „toho Pecka já mám za nepřítele, anžto mi odvedl dva pejsánky a nedal za ně ani groš - a že už je to pěkných pár zim!“

Firebrace se počal svíjet, i zvedla jsem ho ze země na roveň svých očí, načež mu z úst skanula slina.

„Ten jistý Peck,“ pokračovala jsem a dštila naň dračí dech, „není podle mě nic než olysalá srágora krkounská. Vyčouhlá postava, ksicht jak nudle, nos jak zoban, figura beze vší vážnosti, s nohama jak dva špagáty, jen povandrovat. Smrdí kořalkou, lže a děvkaří.“

63$p>

Zavolala jsem na Jordána, ať začne házet ty noviny ven.

„Navrš z nich hranici, a pěkně vysokou, uděláme si ohníček. Pana kazatele a tady souseda posadíme hezky nahoru, na počest Guye Fawkese!“

Načež ke mně přistoupil Scroggs, oči podlité jedem, obličej jak lítá ropucha.

„Ocitáte se v nebezpečenství pekla, paní!“

„Tedy mě politujte,“ na to já, „jakož i já vás lituji, ježto vy už jste mimo veškerá nebezpečenství. Peklo vás přijalo za svého a není návratu!“

„Snad byste to měla povědět mým mužům,“ dodal, s křivým úšklebkem ustoupil, a mně se naskytl pohled na osm suchopárných hlavokastroláčů v bezbarvých fracích.

Šla jsem ke dveřím a viděla, jak tři další obkličují Jordána, který vršil hranici.

„Přisluhovači satana!“ křikla jsem. „Jděte mi z cesty!“

Ale ježto jsem hříšnice, ďáblové se neztratili tak jako u Ježíše. Naopak: chopili se Jordána a vlekli ho pryč. Při tom Firebrace spustil takové salvy smíchu a pšouků, až jsem se začala bát, že snad pukne, ještě než mi vybude chvilka, abych ho roztrhala na kusy.

Hupsla jsem na pochopy, prvnímu zpřerážela ruce, druhého přetrhla vejpůl a třetího kopla do hlavy takovou silou, že bylo natotata po něm. Ostatních pět se na mě vrhlo, a když jsem dva poslala rovnou před svatého Petra, další na mě vytáhl mušketu a střelil mi přímo do hrudi. Upadla jsem a zavalila jednoho, co se na mě chystal zezadu, a pak si kulku vydloubla ze záňadří. V tu chvíli už jsem doopravdy zuřila.

„To si říkáte džentlmen, takhle zplenit šaty chudačce, a nadto ty nejlepší, co má!“

Posadila jsem se a kasala si rukávy, protože už mi došlo, že tyhle padouchy nesmím brát na lehkou váhu. Než jsem se ale zase postavila, stačili se rozutéct a zůstal jenom Scroggs a Firebrace, klepající se jak o Soudném dnu.

„Teď vás mordovat nebudu,“ řekla jsem, „ježto jsem unavená po cestě a netoužím než složit kosti ve vlastním domě. Táhněte ostud, bobek v gatích vezměte s sebou, a víckrát už se neukazujte, ani kdybych odešla navěky!“

Má velkodušnost je zahanbila, neboť i hříšník se cítí pokořen

64$p>

tváří v tvář ctnosti. Když vyklidili pole, naházeli jsme s Jordánem všechny traktáty na hromadu a podpálili je. Světlo vatry stříkalo v třpytivých pásech přes Temži až na druhý břeh. K ohni přisedali nuzáci, hřáli se a pili pivo, které jsem jim nabídla. Představovala jsem si, že jsem snad odtud nikdy neodjela a že všechny naše strázně i dobrodružství byly jen sen. Pohlédla jsem na Jordána a viděla hošíčka s otlučenou lodičkou. A zatoužila jsem, aby ten oheň nevyhasínal; pak by budoucnost zastavila svůj krok a nám by zůstal jen přítomný okamžik. To teplo tady, to světlo. Leč přemohl mě spánek a procitla jsem roztřesená chladem, nad řekou viselo ráno a uhlíky v ohni mráz proměnil v kámen.

Seděli jsme s Tradescantem v krčmě U trnové koruny a popíjeli, když dovnitř vklouzl chlapec a položil na stůl leták.

Krčmář byl loajalista a s těmi připosraženými horlivci s truchlivým kukučem, co zvali krále zrádcem vlastního lidu, nechtěl mít co do činění. Zvali ho despotou, krutovládcem, marnotratníkem, který odmítá uznat parlament lidu pro lid. Londýn tonul v pamfletech, jež všem písmaznalým nakukávaly, že se na krále nevztahuje žádné Boží právo a měl by být za své hříchy souzen. Co se mě týče, žila bych raději v hříchu nestřídmosti než v hříchu odpírání.

Puritáni, kteří bažili po vládě svatých na zemi a za krále uznávali jen samotného Ježíše, zapomínají, že se rodíme do lidského těla a v něm taky musíme setrvat. Jejich ženy si stahují ňadra a vaří prosté neslané krmě, a muži si zase v strašlivém děsu z toho, že by jim mohl povstat úd, spoutávají svoje ústrojí mezi nohama obvazy.

A celý tento týden před soudem nad naším panovníkem si najímají posluhy, aby sedali po hospodách a poslouchali, jestli na sebe někdo neprozradí věrnost králi. Na špatně tištěném letáku s královým poselstvím, který přinesl chlapec do krčmy, nebyl uveden tiskař a jeho rozšiřování bylo souzeno jako hrdelní zločin. Chlapec zmizel, s pencí od Tradescanta se rozplynul v dřevěném táflování, a my všichni, kteří ctíme svého krále, jsme se shlukli, abychom si poslechli jeho slova.

Tradescant slíbil, že nám sežene místa na galerii. Vydáme se na soud v přestrojení, ačkoli za co se tak mohu přestrojit já, to zatím zůstává záhadou …

65$p>

Vyšlo nařízení, že po dobu trvání procesu se nesmějí v Londýně vyskytovat žádní dvořané, a tak se Tradescant, jsa zaměstnancem královského dvora, vystavoval velkému nebezpečí. Každý, kdo se chtěl procesu účastnit, byl podroben přísnému prověřování a šacování, přestože Puritáni, chtějíce si naklonit veřejné mínění, přislíbili soud veřejný, přístupný všem kromě králových přívrženců. Tradescant s Jordánem se převlékli za lehké děvy, nalíčili si tvář, načervenili rty a ustrojili se do šatů, které vypadaly, jako by se po nich sápalo veškeré vojsko hlavního města. Jordán rozkošně cupital a nasadil takový kukuč, že dostal nejednu nabídku k nocležení.

Já jsem se od hlavy k patě zahalila do hadrů černých jak noc a nasadila si paruku, kterou jsme vyškemrali na jednom komediantovi. Zhotovila jsem si pěkně bytelný trakař a plácla se do něj jak hromada hnoje.

Takto ustrojeni jsme se dostavili do paláce, kde se měl konat soud nad králem.

Zastavili nás dva vojáci a otázali se nás, máme-li lístky na galerii.

„I toť se ví, že máme, panáčku,“ zavzdychala jsem a zašmátrala mezi špinavými faldy. „Dostaly jsme je pro svou hříšnost. Pohleďte, nesou podpis samotného Hugha Petera.“

Nelhala jsem. Kazatel Hugh Peter, samý flek a ďubka od neštovic, se považoval za Kristova vyslance a nabízel lístky na galerii všem hříšníkům, kteří se hodlali upřímně kát a stát se svědky počátků vlády svatých. Ten týden měl kázání na téma „Aby spoutali řetězy jejich krále …“ a zoufalci a zatracenci se pak za ním plazili pro útěchu. Jordán ve svém vykřičeném převleku ucítil, jak mu pod sukně - coby příslib svobody, již může dát jedině Kristus - vklouzla páně kazatelova slizká ruka. Jordán lkal a bědoval a vyprosil si ještě dva lístky pro své družky. Prosté ženy, ženy, jež potřebují pastorovu otevřenou náruč.

A tak jsme se tam dostali.

Voják zamžoural na útržky a pak mne vyzval, abych u vchodu na galerii vystoupila z trakaře.

„To nemohu, pane,“ řekla jsem, „neb mám tripla a tělo pode mnou uhnívá. Kdybych se měla postavit, pak by se tady po dlažbě řinula řeka hnisu. A vláda svatých přece nemůže povstat z hnisu.“

Jordán a Tradescant stáli za mnou a každý svíral madlo trakaře.

66$p>

„Dcera a neteř, pane,“ ukázala jsem na ně. „Dotlačily mě sem až z Plymouthu, jen abych došla spásy.“

„Tak jest,“ přitakal Jordán, „co míle, to muka.“

Vojáci se pootočili, aby se dohodli, a já trnula strachy, aby mě nepřiměli si stoupnout a neviděli mě v plné šíři. Tradescant mě varoval, že co jsem pobila hlídku, je na mě vydán zatykač.

„Můžete jít,“ řekl jeden z vojáků.

„Pak nám, prosím, vykliďte cestu,“ vyzvala jsem je a podmanivě zakoulela očima, „neboť až se podrápu po schodech na galerii, půjde dcera za mnou a bude chytat, co ze mně poteče. Smrdí to jak tři dny stará psí zdechlina, a není to nic pro citlivý nosánky.“

Voják cuknul rty, ale nic neřekl a vedl nás k velkým dveřím vedoucím ke galerii. Odstrčil frontu, která čekala na vstup, a pokynul nám, ať vejdeme.

Jak za námi zapadly dveře, vyskočila jsem z trakaře, popadla ho a pelášila po schodech nahoru, kde jsem do něj zase hned hupsla a jala se dál bědovat a vzývat Ježíše.

Soud trval sedm dní, a nebyl to vlastně žádný soud, nýbrž prostředek k dosažení královy popravy. Král v sametovém klobouku a bez jediného šperku, jen s hvězdou Podvazkového řádu, čelil hlavnímu žalobci Bradshawovi zmužile. Získal si dokonce i sympatie svých nepřátel. V neděli, kdy byl Boží lid v kostele, pranýřoval Obadiáš Sedgewick ze své kazatelny v Covent Garden krále jako obvykle, ale setkal se s mlčícím davem.

Sedmého dne byla galerie nacpaná lotry v puritánských hazukách a s očima na stopkách; přišli si poslechnout rozsudek. Ouřada povstal a přednesl výčet králových zlořádů, včetně toho, že odmítl uznat vinu či nevinu, s odůvodněním, že považuje soud za neprávoplatný. Nakonec ten dacan s uhrovitým obličejem kluka a plešatící lebkou starce slavnostním tónem přednesl: „Karle Stuarte, tyrane, vrahu, zrádče a nepříteli lidu, budeš popraven setnutím hlavy z těla.“

Nato povstali všichni členové poroty - šedesát osm jich bylo -, co podepsali ortel smrti, aby potvrdili své rozhodnutí.

Král chtěl promluvit, ale Bradshaw mu nedal svolení a pokynul, aby byl odveden. Z hlediska práva už byl mrtev a mrtví nemluví.

67$p>

Dívali jsme se, jak král opouští sál, vzpřímený, v ruce hůlku. U dveří na ulici viděl zástupy svých přívrženců, kteří nedbali na zákaz ukazovat se u soudu; bylo jich tam příliš, než aby je mohli všechny pozatýkat, ale do soudní síně se nedostali. Plakali. Karel se otočil ke svým žalářníkům a pravil, hlasem dost silným, abychom všichni slyšeli: „Zakázali jste jim vejít, ale pláč jim zakázat nemůžete.“

Půlnoční mráz rozjiskří zem a zatvrdí hvězdy. Drželi jsme celonoční vigilii, všichni tři schoulení k sobě, sledujíce, jak se za svitu tuctu pochodní staví popravčí stupínek. Tesaři měli černé masky a pořád se kolem sebe rozhlíželi, jako by se báli, že se tmou začne prohánět houf rarachů a odnese je s sebou. Zabít krále, to nosí smůlu.

Sám popravčí mistr stál pod pochodní upevněnou na zdi a brousil sekeru. Jak brousil, od ostří odletovaly oranžové klasy jisker. Pak zkusil ostří palcem a ten se mu zbarvil rudě. Poblíž stála klec s ovcí. Zvyk kázal sekeru předem vyzkoušet, než bude sekat do urozeného krku. Dva muži vytáhli zpěčující se zvíře z klece a přidržovali je s nohama zaklesnutýma pod tělem, načež kat máchl sekerou a ta naráz prosvištěla rounem, svaly i kostí, a to tak čistě, až mě napadlo, že kdybych hlavu sebrala a přišila ji ovci znovu na krk, zvíře by se snad zase rozběhlo.

Muži nepříliš přesvědčivě zaplesali, napíchli zvíře na bodec a dali je opékat na oheň. Hlavu a rouno hodili žebrákovi.

Krále předvedli až odpoledne, ve lněné košili, bradku zastřiženou, ani vlásek se na něm nezachvěl, zatímco mezi diváky mnohý omdléval zimou. Poklekl, položil hlavu na špalek a já viděla, jak Tradescantovi prýští z očí slzy, vzápětí umrzají a zůstávají mu na tváři jako drahokamy. Král dal znamení. Za okamžik zavinuli jeho hlavu do bílého plátna a tělo odnesli.

V krčmě U trnové koruny spřádal Tradescant toho večera plány, že nasedne na loď a dá Anglii vale. Neunikl mi Jordánův výraz a mé srdce se stalo zajatcem v uzamčené cele. Vzdálil se z mého dosahu. Věděla jsem, že pojede s ním.

68$p>

Vyšla jsem z hostince a šla pořád dál, dokud se světla oken neproměnila v malé tečky v dálce a já se neocitla sama s řekou, co vchází do moře.

69$p>

V taneční škole na odlehlé výspě světa učí Fortunata své žačky umění proměňovat se v světýlka.

Začínají se u ní učit v šesti á sedmi letech a některé zůstanou po celý život.

Většinu z nich však Fortunata vypustí jako motýly do světa plného květů. Těla, která se mohla ohnout a zdřevěnět, kuje jako železo v peci ohnivé, natahuje je, nutí svaly a šlachy do roztodivných patvarů, nazývajíc toto umění přírodou.

Věří, že jsme padlí tvorové, kteří kdysi uměli létat. V našem těle prý plane světlo, v němž se můžeme rozplynout. Jak jinak si vysvětlit, že tolik lidí zmizí?

Fortunata svádí světlo ze slunečního pletence po pažích, po nohách, vtlačuje ho do chodidel a konečků prstů, nutí ho ven, až její tanečnice potí ohnivé jazyky.

Svým svěřenkyním říká: „Jedině tělem lze pokořit tělo. „

Musejí meditovat nad pěticípou hvězdou břicha a sledovat, jak se cípy protahují, pátý až do hlavy. Fortunata je roztáčí, probodené světlem, ruce vzpažené, jedna noha pokrčená, vytvářejíc trojúhelník proti stehnu druhé, stojící na špičce, na maličkém penízku. Roztáčí je, dokud se nesetřou všechny jejich rysy, dokud se lidská bytost nepodobá duchu vysvobozenému z temné lahve. Jednu po druhé je roztáčí, jako žonglér, co mu balancují talíře na hůlce, jednu po druhé, obíhá řadu tam a zpátky, když jedna zpomalí a druhé se točí hlava a padá do mdlob. A v jediném okamžiku, kdy se všechny v dlouhém sále souladné točí, Fortunata slyší hudbu, co se jim line z hlav, zad, jater, sleziny. Vyluzují tóny ostré jak broušený křišťál. Rve to uši. A teprve tehdy snad točení ustává, teprve pak spěje zběsilé kroužení tanečnic od pohybu k nekonečnu.

Co jsou zač, ty, které zlatě září jak apoštolově v okně kostela za poledního jasu?

Naleštěná dřevěná podlaha se blyští žárem jejich těl, když jedna po druhé padají a zemdlené leží na zemi.

Fortunata je občerství a tanec začíná nanovo.

70$p>

V světě panuje děs z moru. Z té tajuplné nemoci, která dokáže vylidnit města i vesnice, zanechá po sobě kostely zející prázdnotou a cíchy, co se musí spálit. Svěcená voda, krucifix, horský vzduch, ochrana svatých, pojídání řeřichy, to vše prý náš lidský rod spasí před práchnivinou. Co však náš lidský rod spasí před láskou? Koupil jsem od jednoho překupníka náhrdelník z kuřecích kůstek; byly to údajně kosti přímých potomků drůbeže, která se popelila u jesliček v Betlémě. Náhrdelník mě měl chránit před bolestí všeho druhu a ve zbožnosti dovést až do nebe. On sám takový také nosí.

„A před láskou?“ ptal jsem se. „Ochrání mě před láskou?“

Muž zavrtěl hlavou a pravil, že proti lásce není osvědčeného léku. Na poblouznění žádného amuletu není. Ale přivolat lásku, to je jiná. Nepřišla by mi vhod směsice koření vlastnoručně namíchaná Donem Juanem?

„Ale lze-li lásku přivolat, pak jí lze přece i zabránit, ne?“

„Kdeže,“ opáčil muž, „vždyť k lásce je uzpůsoben každý. Láska se snadno probudí a nelze ji nijak ukončit, dokud neskončí sama.“

„A přece jsou takoví, co nikdy nemilovali. Třeba moje máti.“

Načež on: „Takoví mívají většinou nějaké tajemství.“

Pomyslel jsem na velké milovníky i milovnice, kteří si z lásky udělali povolání a neúnavně se vrhají z jedné avantýry do druhé, provozujíce někdy dvě, tři i čtyři najednou, jako nějaký bravurní vozataj. Za čím se ženou?

S mými milostnými vztahy to není nikterak slavné. Nejenže hledám tanečnici, která, dá-li se věřit jejím sestrám, je tak stará, že už se sotva hýbe, ale v minulosti jsem se zapletl do rozličných vztahů se ženami, které mě nechtěly milovat, nemohly milovat nebo nemilovaly. A já - miloval jsem je? Tenkrát jsem si to myslel, ačkoli dnes o tom pochybuji; miloval jsem skrze ně jen sebe.

Nejednou jsem byl hotov zavrhnout pro lásku celý svůj život. Změnit všechno, co bylo pro mě významné, a odstěhovat se do jiného světa, kde budu znát jen svou milovanou. Taková oběť přece vyvěrá z lásky … Anebo z toho, že se člověku prostě jen omrzel

71$p>

dosavadní život? Třeba jeden život skončil, a já si to nepřipouštěl, ze strachu či tvrdohlavosti, nebo jsem to nevěděl, protože zvyk člověka nesmírně svazuje.

Myslím, že se to často stává: ti, kdo potřebují změnu, se rozhodnou zamilovat, a pak krčí rameny a svádí to na osud. Ale není to osud, alespoň pokud je osud něco mimo nás; je to volba, kterou v skrytu učiníme po nocích tužeb.

Když svou vášeň ze sebe setřesu, tak jako se oklepe pes, který spadl do strouhy, najednou vůbec nechápu, co mnou tak zmítalo. Má milá se mi najednou jeví jako povrchní, omezená, bezcitná, chamtivá, vypočítavá, hloupá. Takové myšlenky mě pochopitelně chrání, ale na druhou stranu mě činí důvěřivým a nesoudným.

A tak to vysvětlím následovně.

Člověk tanoucí v nevyslovitelných snech o životě, který mu nenáleží, náhle stojí přede dveřmi ve zdi. Otevře je. Za nimi se nachází kýžený život a bytost, která je tady doma. Nemusí tu jít o majetek, možná je spíše dobré, když chybí, ale najednou se zkrátka zjevuje ten skrytý život. Tak člověk nalézá pravý domov, a tím je jeho milovaná osoba.

Možná jsem cynický, ale tato milovaná osoba je zřídka víc než jen zhmotnělý duch milencových snů. A třeba to stačí. Třeba stačí být múzou. Bolest přichází, když se sny změní, tak jak to bývá, jak to musí být. Kouzelné město najednou zmizí a vy opět trčíte na větrné poušti. Vaše milovaná vám nikdy nerozuměla. Po pravdě jste však vy nikdy nerozuměl sám sobě.

V jednom městě, které jsem navštívil, vyhubila láska třikrát za sebou všechny obyvatele. Po třetí vlně epidemie se jediní dva, kdo tu pohromu přežili, mnich s nevěstkou, rozhodli, že v novém státě bude láska postavena mimo zákon, a kdokoli se jí oddá, bude popraven. Samou radostí nad tím obdivuhodným plánem se milovali tak často, jak to jen šlo, a že byla poběhlice žena jaksepatří, město se brzy začalo plnit novým obyvatelstvem. Děti byly od kolébky varovány, jaké strašlivé důsledky pro jedince i společnost má láska. Bylo jim vštěpováno střežit se všech romantických představ, obě pohlaví byla pečlivě oddělována a sňatky se smlouvaly. Tělesná láska, která - jak už to chodí - zachvacuje jak srdce, tak ledví, byla povolena jen za účelem plození potomků nebo během výroční veselice, pro kterou starosta najal v sousedním městě skupinu pro-

72$p>

dejných osob obého pohlaví, jejichž úkolem bylo uspokojit touhy místních obyvatel. I po takto kratičkých střetnutích se samozřejmě našli tací, kteří se ztratili do tmy. Mnich s nevěstkou, oba už úctyhodného stáří, ale stále v rukou opratě, prohlásili všechna taková zmizení za ilegální a příslušným osobám byl zabaven majetek.

Vyptával jsem se jich na jejich přísný režim a přirovnal ho k panování Puritánů, kteří ovládli Anglii. O puritánství nic neslyšeli, ale velmi je zaujalo, jak si u nás muži obvazují úd, aby zůstal nehybný. Náboženská stránka pro ně podle jejich vlastních slov nehrála žádnou roli; potřebovali jen zabránit tomu, aby se městem prohnala nová epidemie lásky, která by pilné pracující odvrátila od práce i rodiny a nutila by je házet růže do oken a skládat balady.

„To kdyby trvalo pár měsíců,“ prohlásil mnich, „město by zachvátila zkáza.“

Potom mi vyprávěl, jak to bylo, když udeřila morová rána naposledy. Začalo to všechno docela nenápadně, struny kytar při měsíčku, pár milostných psaníček podstrčených pod rouškou tmy. Pak se ale starosta zamiloval do děvčete z obchodu a pověsil starostovský řetěz na dveře veřejného záchodku. Nato byli v klášteře všichni mniši do jednoho přistiženi při samohaně před sochou Hildegardy z Bingenu. O páté hodině ranní neuposlechli výzev k modlitbě. Ba nedbali jich tak dlouho, že starý zvoník zemřel na srdeční selhání. Ještě v osm hodin tahal za lano a mnichové rovněž.

Ale co hůř, pokukovat po sobě a umírat pro lásku začali i úplně obyčejní lidé, jimž byla jakákoli výstřednost cizí. Na úbočí kopce se den co den kopaly nové hroby. Sám hrobník se nechal tak zmámit ženou, kterou pohřbíval, že vypáčil víko rakve a vlezl si k ní. Po hodinách úpěnlivého přemlouvání ztratili pozůstalí trpělivost a zasypali hrob sami. Pak se mrtví museli házet do řeky, načež samozřejmě všichni, kdo ještě zbyli, zahynuli na nákazu. Kromě mnicha, který držel půst a pil jen svěcenou vodu z klášterních sklepů, a nevěstky, která vodu nepila vůbec.

„Nynější lid,“ prohlásil, „je naprosto šťastný a nemoc se mu vyhýbá. Měl byste se tu usadit. Udělá vám to dobře.“

Rozhodl jsem se, že se po městě trochu porozhlédnu, a začal jsem tím, že jsem si šel koupit chleba. Dívka v pekařství zachovávala kamennou tvář, třebaže já se na ni v jenom kuse usmíval. Nakonec z ní vypadlo: „Na to je zákaz. Měl byste s tím přestat.“

73$p>

„Na co je zákaz?“

„Zamilovávat se.“

„Já se do vás přece nezamilovávám,“ namítl jsem.

„Tak proč se usmíváte?“

Než jsem stačil odpovědět, vytáhla knihu, nalistovala rejstřík a hledala pod písmenem „U“. Pak mi nahlas přečetla: „Úsměv. Jeden z prvních znaků zamilovanosti. Usměje-li se na vás někdo, buďte si jisti jeho postranními úmysly.“

„To se vám nesmírně omlouvám,“ řekl jsem se stisknutou čelistí.

Potom jsem si šel koupit foukací harmoniku a dával si bedlivý pozor, abych se neusmál.

„Nemáte nějakou kytárku nebo mandolínu?“ zeptal jsem se.

Ale to jsem se mohl zrovna tak zeptat, jestli by mi nevykopali kosti svaté Matky Boží - takový dotčeně nasupený pohled na mě kupec vrhl. Na vysvětlenou jsem dodal, že nejsem zdejší, načež se trochu uklidnil a upozornil mě, že kytary i mandolíny jsou zakázané, stejně jako housle. Ale pokud bych měl zájem, měl by jednu pěknou tubu. Zdvořile jsem odmítl a požádal o nějaké poučení. Nasměroval mě k městskému muzeu.

Muzeum byla ponurá budova. Asi se o ně nikdo nestaral; nemělo průvodce a nebyli v něm ani žádní návštěvníci. Bylo to muzeum lásky. U vstupu do hlavního sálu mne přivítala socha Samsona, oslepeného a pokořeného, přikovaného řetězy mezi dva sloupy opulentního paláce filištínských. U nohou mu seděla Dalila se škodolibým úsměvem a v ruce třímala pramen jeho vlasů.

- Vzápětí jsem narazil na již zmíněné ilegální kytary a mandolíny. Visely vysoko na zdi a pod nimi stál krutý popisek: „NÁSTROJE CHTÍČE A ZBĚSILOSTI“.

O kus dál byl svazek uschlých rudých růží. Tu zase Kupidův luk a šíp. Byly tam i skleněné dózy se zcepenělými bonbóny ve tvaru srdíček a ke stolu pevně přibité milostné veršovánky. Nejsmutnější pohled byl na starostlivě vycpaného psíčka s mašlí kolem krku a medailónem, na němž stálo: „MILUJI TĚ“.

Zamrzelo mě, když jsem v oddělení „PROSTOPÁŠNÍCI, ZPUSTLÍCI A ŠKODY JIMI NAPÁCHANÉ“ našel vyobrazení našeho krále Jindřicha VIII., jak se tyčí nad svými nešťastnými manželkami.

74$p>

Protože jsem tam byl sám a nikdo mě nemohl okřiknout, vytáhl jsem se na špičky a sňal ze zdi kytaru. Sfoukl jsem z ní prach a zkusil struny. Byly jen povolené, ne ztrouchnivělé. lednu po druhé jsem opatrně naladil a vybrnkal krotký akord.

Chvíli jsem si tiše zpíval a tu jsem si před sebou všiml páru nohou. Pak se přidal druhý a ještě jeden. Obklopili mě lidé z města. Nic neříkali, a protože stejně nebylo úniku, hrál jsem dál. Postupně se začali přidávat a zpívali jako ve snách; tu a tam někdo objal v pase svého druha či družku. Tak to šlo až málem do setmění. Pak jeden z mužů, hostinský, zvolal, že se to musí oslavit a já že k tomu budu zpívat. Vytrousili jsme se do noci, a když jsme přišli do hostince, vyvěsila jedna dívka nad výčep Kupidův luk a šíp. A smála se - nevěděla sice, k čemu taková věc slouží, ale byla zakázaná, a tak se jí líbila. Kolem půlnoci, když už jsem začal pomýšlet na spánek, se na ulici strhl křik a kvílení. Byl to mnich s nevěstkou a s nimi náčelník četnictva. Neotálel jsem, popadl kytaru a prchnul oknem. Dívka mi dala přes rameno luk a šíp a poslala mi vzdušný polibek.

Mnohem později, až po dlouhých letech se mi doneslo, že té noci město znovu zachvátil mor lásky, ale že to celé tentokrát dostalo jiný spád. Mnich dal svolat všechny občany a varoval je, že nevzdají-li se okamžitě zvrhlého počínání, do jednoho zemřou. Připomněl jim, že láska se trestá smrtí. Občané hlasovali a jednohlasně se usnesli, že raději půjdou na popraviště. Mnich s nevěstkou je všechny postříleli a zase zbyli sami. Zase to bylo celé na nich. A tak si ztrápeně vlezli do postele.

Když jsem utekl z města, kde je láska epidemií, nalodil jsem se zpět na Tradescantovu loď a pokračovali jsme v plavbě směrem na Bermudské ostrovy. Tradescant mínil nasbírat co nejvíc semen a lusků a vůbec všeho cizokrajného, co by mohlo zaujmout oko Angličana a zdomácnět v našich zahradách. Doufali jsme, že se nám podaří prorazit s novou módní metodou roubování, kterou jsme poznali ve Francii a která už byla s úspěchem vyzkoušena na některých ovocných stromech.

Roubování je způsob, kterým se rostlina, třeba slabá nebo neduživá, přitaví k otužilejšímu zástupci svého kmene, a tak každá

75$p>

těží z výhod té druhé a společně dávají vzniknout třetímu druhu, zcela bez použití semen či řízku z mateční rostliny. Takto se vypěstují rostliny odolné vůči chorobám a škůdcům a některé mohou růst i tam, kde dříve nemohly.

Mnozí v církvi zavrhují tyto praktiky jako nepřirozené, prohlašujíce, že Bůh, který stvořil tento svět, stvořil i flóru přesně tak, jak chtěl, a nejinak.

Tradescant sklidil v Anglii chválu za své roubované třešně, a právě na třešni jsem se naučil umění štěpařskému a začalo mě zajímat, zda bych je nemohl aplikovat i na sobě.

Moje máti, když viděla, jak se neúnavně snažím dobýt úrodu ze spojení mezi černou chrupkou a kyselou amarelkou, vzkřikla dvě věci: „To už bys jářku mohl sešít v bedrech nás dva dohromady!“ a potom ještě: „Kteréhože pohlaví je ta zrůda, co tvoříš?“

Vysvětloval jsem jí, že strom bude pořád samičí, i když nevzešel ze semene, ale ona na to, že takové zpotvořeniny nemají žádného rodu a jenom nás matou.

„Ať se všechno na světě páří samo od sebe,“ prohlásila, „nebo vůbec.“

Ale třešeň rostla a my jsme stanovili její pohlaví jako samičí.

To by tak bylo, kdyby na mě šel naroubovat kus Tradescanta, abych mohl být hrdina jako on. Prospívá totiž v jakémkoli podnebí, plní koráby drahocennými náklady, a až na anglický trůn znovu usedne král, uvítají ho se všemi poctami.

Anglie je země hrdinů, to ví každý malý kluk.

Jakmile jsme zakotvili, vytratil jsem se na člunu z lodi, abych donesl vodu a trochu obhlédl ostrovy. Tradescant na mé potulky nikdy nic nenamítal: počítal s tím, že svou nepřítomnost odčiním nějakým zajímavým nálezem, který na loď přinesu. Věděl, že mám rád samotu; to jsem se naučil od matky, která byla vždycky sama.

Vesloval jsem k nehostinnému skalisku a uvědomil jsem si, že kdykoli na ni pomyslím, nebo se mi o ní zdá, bývá obrovská a já maličký. Sedím jí na dlani jako štěně a šťouchám ji do obličeje. Směje se tomu a já taky.

Je jako matematická rovnice, je napořád a nevyvratitelná.

Mám za to, že i ona byla kdysi nalezena, dávno předtím, než

76$p>

našla mě. Představuji si ji v láhvi pohozené na břehu. Láhev je kobaltově modrá s voskovou zátkou omotanou kusem hadru. Jde kolem žena, slyší z láhve zvuky; vezme tedy nůž, láhev otevře a z ní začne jako džin vystupovat moje máti, kyne a kyne, až se zhmotní do svých skutečných rozměrů. Splní ženě tři přání, hodí láhev do moře a pak na všechno zapomene. Teď sedí se svými psy na břehu a pozoruje příliv.

Nad hlavou mi vystřelují bílé batalióny racků a přede mnou se do výše přízračné tyčí skály. Na severu ostrůvku je písčitý pás, kterým se jako jazyk prořezává moře. K tomuto ostře rozeklanému břehu přirazím člun a podívám se, jsou-li tu jaké známky života. Ostrovy jsou metaforou srdce, vzdor tomu, co praví básník.

Ani mé srdce - stejně jako tato pustina - nebylo nikdy navštíveno, a nevím, dá-li se v něm udržet život.

V snaze dopátrat se toho hledám tanečnici, která možná existuje, možná neexistuje. Nejsem si však vědom toho, kdy tato má cesta začala. Až v jejím průběhu jsem si uvědomil její pravý cíl. Když jsem odplouval z Anglie, měl jsem za to, že utíkám. Od zmatku a nejistot, ale především před sebou samým. Doufal jsem, že se třeba časem stanu někým jiným, že se stanu štěpem lepší a silnější rostliny. Až pak jsem si všiml, že to není útěk od něčeho, nýbrž k něčemu. Snaha dostihnout své lehkonohé já, které žije jiný život někde jinde.

Plavil jsem se za ním na lodi, ale jiní tuto cestu podnikají, aniž se hnou z místa. Kdykoli se někomu zamží oči, je pro vás ztracen. Nachází se od vás tak daleko, jako by jeho tělo uplývalo světelnou rychlostí za hranice světa.

Čas je bezvýznamný, prostor je bezvýznamný na této cestě. Můžeme obývat kterýkoli čas, zavítat na libovolné místo. Lidská mysl promění za jediný den širý oceán v rybník. Jsou lidé, co neproputovali ani svou rodnou zem, a přece zbrázdili celý svět. Ta cesta není přímá, jednou jde tam a pak zase zpátky, kalendáři navzdory, vráskám navzdory. Naše já není obsaženo v žádném okamžiku ani na žádném místě; pouze v průsečíku místa a okamžiku lze toto já - na chvilku - spatřit, jak mizí ven dveřmi, jež se vzápětí rozplynou.

77$p>

TEORIE ZEMĚPLACKY

Země je zároveň kulatá i placatá. To je nabíledni. Že je kulatá, je prokázáno; že je placatá, to každý vidí, a tudíž je to také prokázáno. Glóbus nepřevezme úlohu mapy, mapa není zkomoleninou glóbu.

Mapy jsou čarovné. Ve spodním rohu plavou velryby, nahoře létají kormoráni, v zobáku ryby s vypoulenýma očima. Veprostřed se nachází subjektivní výpověď o rozložení pevniny. Hrubé tvary krajin, které mohou i nemusejí existovat, přerývané červené čáry značící stezky, jež jsou v lepším případě nejisté, v horším už vůbec nejsou. Mapy se neustále překreslují podle toho, jak se zlepšují naše znalosti. Zlepšují se však skutečně naše znalosti, nebo se jen hromadí podrobnosti?

Mapa mi dokáže říct, kde hledat místo, které jsem ještě nenavštívil, ale často jsem si ho představoval. Když tam pak, drže se věrně mapy, přicestuji, to místo se naprosto liší od mých představ. Mapy stále více odpovídají skutečnosti; o to méně jsou však pravdivé.

A co se teď po světě hemžíme jak brouci a všude vztyčujeme vlajky a stavíme domy, zdá se, že všechny cesty už byly vykonány.

Ne tak. Složte mapy, glóbus postavte stranou. Jestli je někdo nakreslil, aťsi. Nakreslete jinou mapu, začněte velrybami naspodu a kormorány nahoře, a do jejich meziprostoru zaznamenejte, dokážete-li to, místa, která jste na jiných mapách dosud nenalezli, spojnice zřejmé jen vám. Kulatá nebo placatá, na každý pád bezmála neobjevená.

HALUCINACE A NEDUHY DUCHA

Předmět č. 1: Žena se podívá do kabelky a nepoznává nic z jejího obsahu. Spěchá domů. Ale kde bydlí? Vydá se na adresu poznamenanou v peněžence. Ten dům nikdy neviděla a čí to jsou fakani, co tady demolují zahradu? V domě nějaký tlusťoch čeká na večeři. Toho zastřelí. U soudu prohlašuje, že ho nikdy neviděla. Byl to její manžel.

Předmět č. 2: Muž navštíví slavné venkovské sídlo. Odpojí se od skupiny s průvodcem a ocitá se v tichém salónu, který poznává jako svůj vlastní. Najde si fajfku a knihu, kterou nechal ležet na podnožce.

78$p>

Sáhne si do skříňky z ořechového dřeva pro portské. Vzpomíná, jak šťastný tu kdysi býval, a vůbec nechápe, proč ho teď ženou před soud a nutí ho zaplatit obrovskou pokutu za zneužití majetku, který je chráněn státem. Největší záhadou mu však je, kam zmizeli jeho lovečtí psi. Obvykle polehávali před krbem.

Čas č. 1: Mladý muž na obranném remorkéru Britského námořnictva poblíž ústí řeky Temže vyjde na palubu pozorovat hvězdy. Jeho kolegové spí, záchranné čluny jsou pečlivě uvázané. Venku stojí jediný muž. Říká: „Slyšel jsem, že krále pohřbí ve Windsoru. Už je to přes sto let, co tam pod purpurový příkrov dali tlít Jindřicha. Vedle něj leží Jane Seymourová. Od té doby tam žádného monarchu nepohřbili. Pro Karla tam místo je, kousek místa.“

Mladík se udiveně otočí; o žádném králi neví, mají přece královnu, a ta ještě hned tak neumře. Otevírá ústa, aby na vtip něco namítl, a vidí, že stojí tváří v tvář Johnu Tradescantovi. Nad nimi vítr bičuje plachty.

Čas č. 2: Dívka vychází ze školy a oni na ni pokřikují. Nenávidí je, nejradši by je zabila. Prý smrdí, je moc tlustá, moc velká. Vydá se pěšky domů, podél Temže směřuje do Říční ulice, kde mají v obecním domě byt. Dopravní ruch jí rve uši. Vyleze po schodech na most Waterloo, chce se podívat na kupoli katedrály svatého Pavla, jak se leskne ve večerním světle. Žádnou katedrálu není vidět. Vidí jen řady dřevěných kůlů a prapodivné plavidlo, trhaně se pohupující po vodě. Dopravní ruch už slyšet není, uši jí rve řičení psů. Když se vzpamatuje, odkopne houf psisek a přitáhne si k tělu šál z několika sešitých přikrývek. Chvilku se o ni pokoušela mdloba, zem se pod ní zahoupala, ale ne, zase je tam, kde má být. Tamhle je její chýše. Zasměje se a vítr jí provane dírami v zubech. Jordán už na ni jistě čeká. Nemusí ho ani vidět, a ví, že je tam.

Lež č. 1: Existuje jen přítomnost a není co si pamatovat.

Lež č. 2: Čas je přímka.

Lež č. 3: Minulost a budoucnost se od sebe liší v tom, že jedno proběhlo a to druhé ne.

79$p>

Lež č. 4: V určitém okamžiku můžeme být pouze na jednom místě.

Lež č. 5: Veškeré pojmy, v nichž je obsaženo slovo „konečný“ svět, kosmos, zkušenost, my …

Lež č. 6: Realita jakožto něco, na čem se shodneme.

Lež č. 7: Realita jakožto pravda.

Živého, zdravého a mimo nebezpečenství. Takového jsem chtěla Jordána mít. Když mi odplul, byla jsem hrdá i zarmoucená, ale dala mi ho voda a věděla jsem, že se o něho zase přihlásí.

Po nějaký čas jsem žila jako dřív, dbala o své psy a každou sobotu se s nimi štrachala do Hyde Parku, kde jsem je předváděla v zápasech. I tomu chtěli puritáni učinit přítrž; park že má sloužit k procházkám a ne k bujné zábavě či shánění obživy. Podle mě se ale lid může procházet všude možně a baží spíš po kratochvilnějších zábavách, ba teď dokonce ještě víc, když nám králova smrt uzmula budoucnost jakožto krajinu, kterou jsme již znali. Teď je budoucnost divočina, co na nás číhá jak šelma v brlohu.

Na Jordánovu počest a taky na Tradescantovu a na paměť pana krále jsem se usnesla, že kdykoli minu puritána, plivnu naň, a namanu-li se poblíž jejich kostela, dám si do vlasů křiklavě pestré pentle. Nejeden z nich se na mě osočil pro pobuřování - a nejeden už je na pravdě Boží. Z křesťanské lásky, kterou jsem známa široko daleko, jsem jich pár toliko přizabila, že vyvázli jen jako mrzáci.

Jednou navečer, když jsem se vracela z psích zápasů v Hyde Parku, olepená pilinami jako kráva na háku, vystoupil z šera muž a houkl na mě „milostpaní!“. Vybrané a jemné mravy mě vždycky obměkčí, a tak jsem mu uctivě naslouchala, hlavu přikloněnou ke straně, a uvolila se jít s ním do modlitebny. Že prý tu jde o svobodu všeho lidu.

80$p>

Když jsme tam i se všemi psy došli, byla už modlitebna, cimra v jedné zaplivané krčmě poblíž Františkánských polí, plná. Napřed jsem si vyžádala soudek vody, abych osvěžila ty nejpomlácenější a nejzakrvácenější z psů. Pak jsem se tiše posadila a nějaký muž v Ježíšově rouše nás uvedl v modlitbu a poté nás vyzval k zamyšlení nad dvěma výňatky ze Starého Zákona.

Pravil, že pilířem naší víry je sice „Nezabiješ“, ale měli bychom mít též na paměti jiná slova Mojžíšova zákona: „Oko za oko a zub za zub“.

Mně samotné tyto protimluvy už delší dobu nedaly spát, a tak jsem se těšila, že se mi dostane plného vysvětlení. Kazatel pokračoval, že ježto jsme Royalisté, je nám nezbytně třeba pomstít zavražděného krále, a přesto nesmíme porušit Boží zákon.

Na tomto místě jsem se zarděla, porušivši ho už mnohokrát.

„Jděte tedy a v skrytu a tajnosti vypichujte oči nepříteli, kdykoli naň natrefíte, a vyrážejte mu zuby, má-li nějaké. Tak naplníte Boží zákon.“

Tento výklad mne hluboce zasáhl a jenom jsem žasla nad tím, že mně samotné to nikdy nepřišlo na um. Musí to být něco, když je člověk učený a umí vykládat Písmo svaté.

Smluvili jsme se, že se sejdeme vždy o úplňku a novoluní a budeme se vzájemně povzbuzovat, tak jako Kristovi následovníci za starých časů.

Domů jsem to měla jen kousek cesty, a tedy bych se nenadála, že se mi k plnění závazku naskytne příležitost tak záhy. Zaslechnuvši za zády koně, ustoupila jsem ke straně, ne však dost hbitě na to, aby mne nezasáhl jezdcův bič. Vzteky jsem se otočila a co nespatřím: od neštovic poďobaného, přitupělého starocha slepičího mozku, vyfešákovaného v šedém fráčku s krajkovým límcem tak velikým, že se zcela protivil puritánskému požadavku skromnosti. Strhla jsem ho z koně, palci mu vyšťouchla bulvy, pak mu vyvrátila čelist, jako kdybych psisku dolovala z chřtánu kuřecí kost, nabořila mu patou chrup a hravě pak většinu zubů vytahala a zabalila je do páně puritánova osobního kapesníku.

Než nastal úplněk, něco jsem se naoháněla. Když jsem se pak vydala na další setkání, vyslechnout zkazky o pomstě a násilí, bylo mi podezřelé, že s sebou nikdo nemá trofeje spravedlivých skutků. A tak jsem ostatním na povzbuzenou vysypala na zem svůj pytel

81$p>

s úlovky. Čítaly na sto devatenáct očí - jedno chybělo, protože o ně dotyčný přišel už dřív - a přes dva tisíce zubů.

Mnozí ze shromážděných padli do mdlob a kazatel mne vyzval, abych napříště svůj zápal krotila, či alespoň nechala pytel doma.

To mě ranilo; nestanovil přece žádné kvóty a navíc mi přišlo, že můj zápal pouze vynahradil to, co ostatní nesplnili vinou své vlažnosti.

Dál už jsem tam nezůstala. Jako jediná jsem se zvedla k odchodu, bulvy hodila psům a zuby nasypala do řeřichového záhonku jako drenáž. Usnesla jsem se, že se vrátím k záškodničení na vlastní pěst. Zrovna vtom mě znovu oslovila nevěstka ze Špitálských polí, kterou jsem neviděla už sedm zim. Trochu zestárla a pozbyla půvabu, ale její vzezření prozrazovalo, jakého je řemesla. Zdála se mi nesvá a byla jsem zvědavá, co po mně může chtít.

Vypadlo z ní, že spolu s ostatními nevěstkami, kterým říkala sestry, začala vraždit puritánské návštěvníky hampejzu. To ženským těžkosti nečinilo, trápilo je však, jak se zbavit mrtvol. Příslušníky mužského pokolení o pomoc žádat nechtějí, nemajíce v ně důvěru, a mrtvol je už ve sklepě taková úroda, že se ženy obávají propuknutí moru. Nemohla bych jim pomoci já? Síly mám za tři.

Co Jordán odjel, užírala jsem se samotou, nemajíc s kým prohodit přátelské slovo. Lidi nejsou nic než mazané lišky, a když se o vás třou a přítulně vrní, často je za tím něco docela jiného, chtějí z toho něco vyzískat. Ježto jsem dobrák od kosti, mnohokrát jsem se v životě spálila, a tak se střežím všeho podkuřování a lichometných slov.

Jí jsem se však uvolila pomoci, neboť nic nezastírala, a navíc pro mě lidské tělo - ať živé či mrtvé - nemá nijaký význam. Slzu bych uronila pro své psy a svého hošíčka, ale zbytek ať klidně vezme čert.

Hampejz se honosil lecjakou vymožeností. Když jsme stanuly u dveří, odklopila se dřevěná klapka a do domu nás uvedl pár slídivých očí. Uvnitř se ozývaly steny bolesti a zoufalství, jaké budeme slýchat v pekle. Tato hra na zatracence mi nešla moc na um, a ještě víc jsem se podivila, když jsem pak směla nahlédnout do

82$p>

jedné cimry a tam uviděla muže s maskou přes obličej, jinak dočista nahého, kterak si nechává na hýždě vyrážet cejch žhavým želízkem. Žena, co mu rozžhavený prut nořila do masa, nebyla vyšší malého dítěte, a zezadu taky jako dítě vypadala, ale bylo mi řečeno, že už jí přešla šedesátka. Když se otočila čelem, tvář měla svraštělou a skvrnitou a rty bílé.

„To je lůj,“ poznamenala má průvodkyně. „Je celá namaštěná vepřovým lojem a rty má potřené sádlem, aby byly bílé.“

Zeptala jsem se, proč je tomu tak.

„Ten muž je farmář, pěstuje prasata. Má pro ně slabost, ale jeho žena už déle nestrpí, aby jim strkal úd mezi šunky. A tak chodí k nám a my ho za jeho laskominy trestáme. Pohleďte.“

Znovu jsem přiložila oči ke kukátku ve dveřích. Muž měl na hýždích vypálené znamení prasete, které se běhá. Sténal bolestí, ale když jej trpaslice dosud žhavým bodcem obrátila, úd měl naběhlý a ztvrdle trčící rozkoší. Pak se ozvalo chrochtání a do místnosti vypustili prase, zběsilé strachy. Muž na ně skočil a přidržuje si ho pevně mezi nohama, divoce dokonával svůj úkoj. Trpaslice zatím znovu žhavila želízko.

„Je to obvyklý způsob ukájení?“ otázala jsem se.

„Žádný obvyklý způsob není,“ odvětila žena. „Jen samé neobvyklé. Tihle muži jsou vyvolenci Boží, cožpak to nevíte? A ti mají přece nárok na rozkoš, ne?“ Pak se odporně zachechtala, řkouc, že ten muž je velkým Cromwellovým zastáncem a do rána bude mrtev.

„Kšeftujete toliko s puritány?“

„Kšeftujeme s těmi, kdo nás potřebují. Což jste neviděla ta prostěradla s dírkou uprostřed?“

Odtušila jsem, že ne, ale že mi o nich vyprávěla žena našeho kazatele pastora Scroggse.

„O kazatele tu není nouze,“ děla. „Račte se podívat.“

Zavedla mě k jiným dveřím a odklopila chlopeň. Na nízkém lůžku tam muž obcoval s ženou v obvyklé poloze, ale zezadu byl na něj jako klíště přisátý druhý muž, dobývající se dovnitř zadními vrátky.

„To musí být ale tíha pro tu ženu!“ vykřikla jsem, ale to už se oba muži posadili, padli si do náruče a začali si navzájem potírat obličej svými výpotky.

83$p>

A vtom jsem je poznala.

„Vždyť je to náš pastor Scroggs a soused Firebrace!“

Má družka mi dala ruku před ústa a odtáhla mě do soukromého pokojíku, kde pro nás byly přichystány koláče. Vyložila jsem jí svou spojitost s těmi dvěma nekajícnými hmyzy a otázala se, zda bych si mohla odměnou za úklid mrtvol vyprosit malou laskavost.

Přisvědčila, a když Scroggs s Firebracem napříště zavítali do hampejzu, událo se následující …

Byl vlahý večer, měsíc se bělal v mracích. Několik dní jsem zasvětila budování výklopných dveří ve zdi. Na ně jsem se nyní zezadu přilepila a vyčkávala příchodu zákaznictva.

Nejprve vstoupil Scroggs v jakési purpurové noční košilce. Nato Firebrace ustrojen do tógy. Měli sehrát part Césara a Bruta před rozepří. Tetelila jsem se nedočkavostí, leč vyčkala jsem, dokud Firebraceovi pod sukněmi nepovstal jeho nestvůrný úd. Pak jsem strčila do padacích dveří a ty se prudce vmrštily do místnosti. Oba zmateně vyjekli, ale nepoznali mě; viděli jen obra v katovském rouše. Stála jsem na popravčím lešení, na něž jsem připevnila vlastnoručně otesaný špalek. Minula teprve hodina od chvíle, co jsem nabrousila sekeru. Ve svitu svící dosud jiskřila.

„Chci pohřbít Césara, ne vychvalovat! „ pronesla jsem slovy dramatika, jehož jméno mi vypadlo z hlavy.

Párek se rozpačitě zasmál a Firebrace nadhodil, že si žádné mimořádné služby nepřiplatili.

„Nuže, máte možnost si připlatit nyní,“ pravila jsem, sestoupila z lešení a máchla po něm sekerou. Úmyslně jsem minula cíl, ale přesekla vedví lože, a tak se mohli přesvědčit, jak je nástroj ostrý.

„Račte pokračovat ve svých radovánkách,“ pokynula jsem jim v noblesním gestu.

Scroggs zašmátral po šňůře zvonku, ale hbitě jsem ji uťala a vzala spolu s ní i jeden jeho prst. To bylo vřeštění a poskakování pro tak titěrnou bolístku!

Firebrace zcela v Brutově duchu nemeškal zradit druha a zamýšlel prchnout oknem, ale hbitě jsem se přitočila a už neměl nohu; poskakoval tam dokolečka po jedné a žadonil o slitování.

84$p>

Tu jsem sňala svou masku a dala se poznat.

„Pane pastore, račte položit hlavu na špalek.“

K čemuž se vzpouzel, a tak mi nezbývalo než ho připoutat k železným kruhům, které jsem na stupínek prozíravě připevnila v předtuše zbabělého chování odsouzenců.

„Pomyslete na pana krále,“ řekla jsem. „Ten dal hlavu na špalek jako ovce na porážce a ani necekl.“

A pak bez dalších cavyků, ježto nejsem žádný mučitel, jsem mu jedinkou ranou sťala hlavu z ramen a odkopla ho ze špalku.

To už Firebraceovi, kňourajícímu v koutě, tonula tóga ve výkalech.

„No fuj,“ ušklíbla jsem se. „Bulíš pro svoji nohu? Přinesu ti ji a zas ti ji nasadím!“

Vzala jsem nohu, která se povalovala u okna, a nabídla mu ji, ale on, spustiv ještě hlasitější nářek, skuhral, ať ho ušetřím.

„Co bych tě šetřila?“ já na to. „To radši ušetřím všechny ty, kdo by ti přišli do cesty, zůstal-li bys naživu!“

Pak jsem ho popadla za krk jako norník krysu a bezvládného ho spustila na špalek. Měl štěstí, že pozbyl vědomí, protože sekera už se drobet otupila a musela jsem ho seknout nadvakrát.

Když bylo dílo hotovo, otevřela jsem dveře a dovnitř se nahrnul nedočkavý dav úctyhodných pánů, dychtivých zaskotačit si v té spoušti.

Přes rameno jsem viděla, že už se jeden na troskách postele vrhnul na Scroggse. Nalehl naň zezadu, zuřivě líbaje jeho useknutou hlavu.

Odebrala jsem se k pumpě, pod kterou jsem se kdysi pro lásku umyla od hlavy k patě a vyprala všechny své svršky. Svlékla jsem se do naha a z gruntu se vyráchala. Aby na mně nezůstala jediná stopa po těch dvou bezbožnících. Když jsem se očistila, vydala jsem se nahá domů a tam na ohýnku spálila šaty. Nikdo mě okem nezahlédl. Mám-li konat nějaké dílo, dovedu být neviditelná jako andělé.

85$p>

O POVAZE ČASU

S časem jsem učinil takřka stejnou zkušenost jako s mapami. Placka a pohyb po více či méně rovné čáře od jednoho bodu k druhému. Být v čase, v právě probíhajícím přítomném čase, je totéž co dívat se na mapu a nevidět pahorky, obliny a zvlnění, jenom plochu. Není tu povědomí prostoru, vnímá se jen povrch. Zato přemýšlet o čase, to je strmější záležitost a točí se z toho hlava.

Přemýšlíme-li o čase, jako bychom otáčeli glóbem pořád dokolečka, shledávajíce, že všechny cesty existují zároveň, že jsme-li na jednom místě, nepopíráme tím existenci jiného místa, i když je nevidíme ani si na ně nemůžeme sáhnout, tedy nepoužijeme obvyklá hlediska pro rozlišení, zda tomu či onomu uvěřit.

Přemýšlíme-li o čase, uznáváme tím dvě protikladné jistoty: že náš vnější život je řízen ročními dobami a orlojem; náš život niterný pak řídí cosi mnohem nahodilejšího - příkazy všedního dne protne popud z říše fantazie, a my smíme nedbat hranic zde a nyní a jako blesk putovat po spirále čistého času, to jest vesmírného kruhu a všeho, co v něm je i není obsaženo.

Mimo zákony každodenního času je nutno brát rovnocenně v potaz „být“ i „nebýt“. Nelze podat výčet toho, co je ve vesmíru obsaženo, protože bychom z něj tak dělali cosi konečného. A my přitom nějakým způsobem víme, i když dokázat to nemůžeme, že je nekonečný. Je tedy to, co ve vesmíru není obsaženo, pro nás stejně důležité jako to, co v něm obsaženo je. Nastane okamžik (a ovšemže to nebude okamžik), kdy budeme vědět (ačkoli to už vědění nebude odděleno od bytí), že jsme součástí všeho, s čím jsme se setkali, a že vše, s čím jsme se setkali, bylo už naší součástí.

Až dosud to lépe než věda vystihovalo náboženství; nynější fyzika a metafyzika se však zdá hovořit o tomtéž. Svět je kulatá placka, není-liž to tak? Ve snech se pohybujeme dopředu a zpátky v čase, ačkoli slova „dopředu“ a „zpátky“ činí z toho snu blábol, neboť

86$p>

z nich vyplývá, že by snad čas mohl být lineární, a kdyby tomu tak bylo, nejednalo by se o pohyb, nýbrž posun vpřed. Jenomže my se nepohybujeme v čase, čas se hýbe v nás. To říkám, protože naše fyzické tělo má svůj přirozený čas rozpadu, je na jedno použití a drolí se na nás. Každý z nás se tím nechá zaskočit. Ačkoli to sledujeme na rodičích a přátelích, u sebe samých nás to vždycky udiví. I ti nejprozaičtější z nás prozradí svou víru v existenci niterného života, kdykoli užijí výrazu „moje tělo“ a nikoli „já“. Vnímáme ho jako nedílnou součást sebe sama, která s námi nikterak nesouvisí. Jazyk nás vždycky prozradí, řekne pravdu, když chceme lhát, a rozbředá v beztvarost, zrovna když se potřebujeme vyjádřit co nejpřesněji. A tak nemůžeme-li se v čase pohybovat dopředu ani zpátky, můžeme ho zakoušet jinak. Jestliže je veškerý čas věčně přítomný, nic nám nebrání vstupovat z jedné přítomnosti do druhé.

Niterný život nám sděluje, že nejsme jedna bytost, nýbrž zmnoženina bytostí a že naše existence je vlastně bezpočtem existencí, které se drží za ruce jako panenky vystříhané z papíru, jenže na rozdíl od nich nemají konec. Říkáme-li „tady už jsem byl“, možná tím míníme „jsem tady“, ale v jiném životě, v jiném čase a při jiné činnosti. Naše životy by se daly naskládat na sebe jako talíře v ruce číšníka. Vidět je jenom ten horní, ale pod ním jsou ostatní, které někdy mimovolně objevíme.

Náš niterný život čistého času je liknavý či plyne rychle, záleží na tom, jaký máme stupeň vodivosti. Stejně jako některé kovy a slitiny, jsou-li zchlazeny na potřebnou teplotu, vedou elektřinu, aniž při tom vzniká teplo, a tedy aniž ztrácejí cokoli ze své energie, tak někteří lidé mohou být supravodiči času. Při prožívání času, jak jej běžně chápeme, mohou prožívat čas jako mohutný, všezahrnující rozměr, a být tak ve styku nejen s přítomností. Takovými supravodiči, abychom užili jazyk vědy, jsou umělci a guruové.

Náš stupeň vodivostí je patrně dán schopností, vrozenou či získanou, převádět popředí v pozadí, aby nám už neužíraly energii radosti a strastí všedního dne. Mniši a osoby schopné kontemplace se toho snaží dosáhnout stažením se ze světa - naprosté soustředění, soustředění podobné transu, to je potřeba. Zvýšený stupeň vodivostí popisujeme též slovy jako vášeň, blouznění, meditace či dokonce vystoupení mimo tělo. Je jistě pravda, že kritériem skutečného umění, oproti jeho šikovným nápodobám, je schopnost

87$p>

přenést nás tam, kde byl i autor, tam „jinam“, kde nás nesužuje zemská tíž. Jsme-li vtaženi uměním, vystupujeme ze sebe sama. Už nás nesvazuje hmota, neboť se stala tím, čím skutečně je: prázdným prostorem a světlem.

Prázdný prostor a světlo. Pro nás znamená prázdný prostor nepřítomnost lidí. Moře modročerné za noci, rozprostírající se oblina pod obloukem nebe, modročerného, přišpendleného stříbrnými hvězdami, co se nemusí leštit. Arktida, kde bílý sníh je bělobou ničeho a brání oku zaostřit. Lesy, deštné pralesy a vodopády, co burácejí puklinami skal. Pouště jak spalující oheň. Malíři svými obrazy učí, jak na nás působí světlo, neboť žít ve světle rovná se žít v čase a nebýt si toho vědom, pouze v prvním plánu. Obraz je polapené světlo, držené v zajetí jako džin v lahvi. Jeho energie je navždy spoutána, koncentrována, neschopna rozptylu.

Zátiší je tančící život. Tančící tišina světla.

Obraz č. 1: „Hon v lese“. Les za noci. Muži v pestrých kazajkách uhánějí na divých koních. Psi štěkají. Jezdci se ztrácejí koňskou délku po koňské délce, zmenšují se, až mizí. Uccello. Příchod perspektivy.

Když jsem viděl tento obraz, nejprve jsem se zaměřil na postavy v popředí a těch ostatních jsem si začal všímat až postupně, některé byly tak nezřetelné, že je člověk málem přehlédl.

I můj život je takový - či měl bych snad říct mé životy. Většinou totiž vidím jen ten nejzřetelnější detail - přítomnost, tu, ve které žiji. Někdy však, hříčkou světla, vídám víc. Vídám bezpočet životů, jež existují zároveň a pozvolna ustupují do stromoví.

Čas č. 4: Měl jsem vůbec dětství? Musím věřit, že ano, ale důkaz nemám. Máti to tvrdí, ale máti je fantastka, lhářka a vražednice, třebaže ji pro to nemám o nic méně rád. Jsou věci, na něž si pamatuji, ale sám jsem fantasta a lhář, ačkoli jsem nezabil zatím nikoho.

Mohu se zeptat i někoho jiného, ale slovo lidí vydá za zlámanou grešli. Není takové slovo v tak závažné věci příliš laciné? Bu-

88$p>

du tedy muset předpokládat, že jsem dětství měl, i když asi jiné, než na jaké si pamatuji.

Všichni si pamatují věci, které se nikdy nestaly. A je všeobecně známo, že lidé často zapomínají věci, které se staly. Buďto jsme všichni fantasti a lháři, nebo je minulost naprosto neurčitá. Slyšel jsem, že dětství nás utváří. Ale které dětství?

Procházel jsem se dnes po ostrově a narazil na hlubokou jámu plnou prošlapaných saténových balerínek. Byly špinavé a s proděravělými špičkami. Vydal jsem se po pěšině vinoucí se od jámy vzhůru do nevysokého kopce a pak po jeho hřbetě, kde bylo plno modrého kamení. Brzy jsem dospěl k pěknému domu, který vůbec neladil s okolní divočinou. Zatáhl jsem za zvonec u dveří, ale nikdo neotevřel. Teď už jsem byl rozhodnutý přijít té záhadě na kloub, a tak jsem vyšplhal po zdi a vnikl dovnitř podkrovním oknem. V pokojích byly prkenné podlahy a úplně v nich chyběl nábytek, ačkoli v každém byl velký krb a v něm buďto zběsile plápolal oheň, nebo tam alespoň hřála hrst žhavých uhlíků.

Po chvíli jsem zaslechl hudbu, ale takovou, jakou mé uši ještě neslyšely. Vydal jsem se po zvuku a ten mě dovedl k dvoukřídlým dveřím, zavřeným snad na zástrčku. Nad nimi bylo okénko, k němuž jsem se opatrně vyškrábal, nohama se zapřel o dveřní knoflíky a nahlédl dovnitř.

A naskytl se mi nevídaný pohled.

V řadě vedle sebe se ve spirálách točilo deset světýlek, a právě z nich se linul ten tajuplný zvuk. Harmonický, ale prost vší melodie. Pohled na to světlo se nedal snést a tón, třebaže nikterak nepříjemný, rval uši. Byl moc sytý, moc silný, než aby se dal považovat za hudbu.

Pak jsem si všiml dívky, která se po dráze ve tvaru osmičky komíhala mezi světly a roztáčela je rukama jako hrnčíř kruh s hlínou. Po chvíli ustoupila a já sledoval, jak se každé světlo postupně zhmotňuje v hlavu, paže, nohy. Pohyb ustával, se světlem dozníval i tón, až bylo v místnosti deset žen zbrocených potem a s děravými balerínkami na nohou.

Sesul jsem se z dveřních knoflíků na zem.

Když jsem přišel k sobě, nacházel jsem se v malém pokojíku, za-

89$p>

bořený do křesla u krbu. Naproti mně seděla s vlídným úsměvem dívka, kterou jsem poprvé spatřil u oné večeře, jež jakoby se odehrála před mnoha lety, a možná od ní neuběhlo ani pár dní.

„Jmenuji se Jordán,“ řekl jsem.

Vzpomínka č. 1: Scéna, kterou jsem vám právě popsal, se mohla udát v minulosti, anebo se může udát v budoucnosti. Buďto jsem Fortunatu nalezl, nebo ji teprve naleznu. Nemohu si být jist. Buďto si na ni vzpomínám, nebo si ji dosud jen představuji. Ale nalézá se kdesi na souřadnicové síti času, má tam své místo, jako já.

„Já se jmenuji Fortunata,“ odvětila. „A první, co jsem viděla, je toto. Bylo to v zimě. Zem byla ztvrdlá a bílá. V živých plotech pozdní růže, divé a rudé, cesmína temně zelená s ohnivými bobulkami. Každý den padal sníh, husté clony sněhu, jež smývaly šlépěje vedoucí od domu a z domu, že to vypadalo, jako by k nám nikdy nikdo nezavítal. Jednoho dne usedla na mé okno červenka a hned se propadla do sněhu. Vyhrabala jsem ji lžičkou na čaj a ona uletěla, sníh setřásla z křidélek jak okovy. Protože byl sníh tak hluboký, tlumil veškeré naše zvuky, a tak jsme se se sestrami kolem sebe kradly jako mlčenlivý řád, vrhaly na sebe překvapené pohledy a narážely na sebe v zahradě, po které jsme se zpomaleně šinuly, každým krokem přesýpajíce sníh jako písek v dunách.

Přituhlo, sníh ztvrdnul a my jsme z něj tesaly sochy, stavěly jsme výjevy z Bible a řecké héróje.

Bylo to té zimy, kdy jsme se měly provdat. Svatba se chystala společná, všech dvanáct sester ve stejný den. Na Nový rok, v svatebních šatech barvy krve k našim černým vlasům.

Společně jsme se dohodly, že si v zahradě postavíme kostel. Stavěly jsme ho z ledu, který nás řezal do rukou a krev barvila led jako divoké rudé růže v živých plotech. Pracovaly jsme mlčky a dílo přerušovaly jen dvakrát denně, abychom se najedly. Za tmy jsme si přisvěcovaly pochodněmi, abychom si prodlužily čas. Dílo bylo hotovo den před svatebním obřadem. Tu noc, kterou jsme naposledy prožily coby sestry, jsme jako obyčejně spaly v dlouhé řadě lůžek pod bílými cíchami jako poutník, který usnul na sněhu.

90$p>

V komnatě, z níž jsme kdysi odlétaly do stříbrného města, kde lidé neznali den a noc a v němž jsme tančily pro radost a nepomyslely na úsvit, který nás vrátí zase zpátky.

Za úsvitu svatebního dne jsme se ustrojily do rudých šatů a rozpustily si vlasy, a když jsme byly přichystány, zabednily jsme veliká okna, která nám kdysi sloužila jako úniková cesta, v jednom šiku vyšly z ložnice a kráčely dolů po mramorovém schodišti do ledového kostela. Jednu po druhé nás oddávali pod snítkou jmelí; když však přišla řada na mě - byla jsem poslední -, pohlédla jsem na svého ženicha, nejmladšího z princů, toho, který nás tajně sledoval a odhalil naše konání, a už jsem ho za muže nechtěla.

V posledním okamžiku jsem ho odstrčila, prodrala se davem svatebčanů, kteří měli ústa dokořán jako kapři, a vyběhla z kostela ven.

Najala jsem si člun a na něm obeplula svět; na živobytí jsem si vydělávala jako tanečnice. Nakonec jsem připlula sem a založila školu. Reklamu si zásadně nedávám. Každý si mě najde, když chce - jako vy.“

„Setkal jsem se s vašimi sestrami,“ prohodil jsem a dodal, že opět žijí všechny společně. Pak jsem jí vyprávěl o tom, jakým způsobem se která odloučila od svého muže.

„Ale příběh, který mi ony vyprávěly o vás, byl jiný. Že se vám podařilo uniknout, v tom se vaše vyprávění shodují, ale prý jste ulétla a kráčela po drátě napnutém mezi kostelní věží a stěžněm lodi zakotvené v zálivu.“

Zasmála se. Cožpak je něco takového možné?

„A je snad možné,“ namítl jsem, „večer co večer vylétnout oknem ven a putovat do kouzelného města, když žádné takové město není?“

„Že není?“ podivila se a já zmlknul, nevěda, co na to říct.

Lež č. 8: To ale přece nebylo to první, co viděla, jak by mohlo? Stejně tak noc v mlžnaté krajině nebylo to první, co jsem viděl já. Předtím jsme však byli jako lidé, kteří žijí jen ve snách a procházejí životem jako sled stínů. A tak to, co jsme vám vyprávěli, je pravda, třebaže to pravda není.

91$p>

Před tou velkou sněžnou zimou, kdy celý kraj zledovatěl, jsme se sestrami každý večer odlétaly tančit do stříbrného, podivuhodně se komíhajícího města. Ono samo totiž tančilo. Člověk měl dojem, že je na lodi, která s ním, zmítána mořským proudem, smýká od kraje ke kraji.

Zpočátku nikdo z města netančil. Lidé řádně platili daně, vychovávali dětí, jedli a spali jako každý jiný. Jenže to bylo v dobách, kdy i město bylo jako každé jiné, kdy působilo klidným, nehybným dojmem. Někteří z osvícenějších občanů přirozeně věděli, že svět je v neustálém pohybu, ale protože to necítili na vlastní kůži, nevšímali si toho.

Pohyb nastal jednou uprostřed léta, když umírající slunce zkrvavilo modrou oblohu do oranžova. Nejprve se jednalo o pouhé chvění, pak se země začala zdvihat, a to už si všichni běželi naházet nádobí do beden a přivázat psy.

Šíbovalo to i v noci, a přestože nebyl nikdo zraněn, vydal místní lékař písemnou výstrahu, že všichni nositelé falešného chrupu musí tento vyjmout z úst, aby nedošlo k udušení. Ti prozíravější rozšířili lékařovo doporučení i na protézy a příčesky, a tak byly sklepy městské radnice záhy plné náhradních dílů na člověka.

Když týdny ubíhaly a začalo být jasné, že podzemní činnost neustává, ale ani se nezhoršuje, pokusilo se několik statečných občanů vytěžit ze situace, co se dá: napjali lana od bodu k bodu a přidržovali se jich, když chtěli jít po své práci. Časem se novým valivým okolnostem přizpůsobili všichni lidé z města a přišlo se na to, že nejlepší způsob, jak se problému zhostit, je povznést se nad něj. A tak se provazy přestaly užívat k přidržování, nýbrž sloužily jako chodníky a ulice, a všichni - i ti, kteří předtím uložili své údy na radnici - se naučili akrobacii. Po svých každodenních pochůzkách chodili v cvičkách a rovnováhu jim pomáhaly udržovat pestrobarevné deštníky.

Vystřídalo se několik generací a už si nikdo nepamatoval, že město kdysi bývalo jako každé jiné, že se dřív žilo spíš na zemi než ve vzduchu. Domy se budovaly v korunách stromů a ptactvo, znechucené ztrátou soukromí, frnklo ještě výš; cvrlikalo a krákalo z hradeb mraků.

A když obyvatelé uvykli visutému životu, chůze se zvolna změnila v poskakování, poskakování v tanec, a pak už lidi ani nenapadlo spořádaně kráčet, když se mohli roztáčet v světýlka.

92$p>

A pak došlo k nehodě,

Jedné dívce, vracející se domů po kluzkém roztřepeném provaze, uklouzla noha a ona se zřítila do prázdného prostoru. Všichni svědkové vyjekli hrůzou, avšak dívka nedopadla na zem a neroztříštila se - zůstala viset ve vzduchu.

Stačilo pár pokusů a ukázalo se, že přestane-li se někdo ohlížet na zemskou tíž, ta ho přestane vázat. Město propuklo v jásot a od toho dne už se nikdo nestaral o podlahy a pády, i když stropy se v domech stavěly dál, aby bylo kam věšet lustry.

Teď znáte celou historii toho města, která je naprosto smysluplná, všechno do sebe zapadá a nikde to nedrhne. Tak uvěřitelnému příběhu určitě uvěříte, a tak vám ještě povím, jak jsme každý večer do toho města připutovaly a jak jsme nakonec byly - želbohu - odhaleny …

Město, osvobozené od zákonů zemské tíže, se začalo vznášet a urazilo nějakých dvě stě mil, až se ocitlo mimo zemskou atmosféru. Chvíli zůstalo viset nad Afrikou a potom se vydalo na pomalou pouť kolem Země. Nikdy se nezdrželo dlouho na jednom místě, ale chovalo se z určitého hlediska jako ostrov při pobřeží. Obyvatelé si dali zhotovit obrovská bidla, jimiž se odráželi od hvězd či meteorů, a tak jim město sloužilo coby vor, který je donesl, kam se jim zachtělo. Kdykoli se však někdo zapřel svým bidlem, dal tím nevědomky vzniknout protitlaku, jakémusi vakuu, které do sebe vtáhlo, na co přišlo. Mělo obrovskou sílu, a tak se po celém světě začaly šířit historky o tom, jak někde zmizel celý piknik a zbyl jen kostkovaný ubrus, nebo o dětech, které už nikdy nikdo nespatřil.

Obyvatelé města vždy vlídně přijali, co jim díra vtáhla, jídlo snědli, o děti se postarali a pak zase táhli dál.

Sestry i já jsme odjakživa byly lehké. Když se narodila má třetí sestra, nebýt pupeční šňůry, břinkla by hlavou o strop. Byla by vyšla z lůna a vznesla se rovnou k nebi.

Pátá sestra byla tak lehoučká, že až do dvanácti let jezdila na naší kočce.

Samozřejmě nás vykrmovali a oblékali do těžkých rób, jenže taneční šaty nic nevážily a při tanci nám všichni záviděli, protože jsme se nohama zdánlivě vůbec nedotýkaly země. Naštěstí

93$p>

jsme měly šaty až na zem, a tak si nikdo nevšiml, že se doopravdy vznášíme.

Když se tedy beztížné město ocitlo přímo nad námi, i když nebylo vidět, pocítily jsme jako první jeho přitažlivou sílu, která nás ještě té noci vytáhla z postelí a připlácla na okno jako tucet much.

Rokovaly jsme mezi sebou, co si počít, a dospěly jsme ke dvěma možnostem: buďto se zatížíme a budeme čelit dalšímu náporu, anebo se všemu, co má přijít, otevřeme. Hlasování dopadlo jednohlasně a následující noci jsme ulehly na lůžko v tanečních šatech a vyčkávaly.

Asi v jednu hodinu po půlnoci, kdy se dům otřásal otcovým chrápáním, se okna rozlétla dokořán a vytáhlo nás to ven; byly jsme do sebe zaklesnuté sámky šatů. V mžiku jsme se ocitly ve městě a po počátečním údivu jsme se přidaly k tanci a veselí, které trvalo až do úsvitu.

Teprve tehdy jsme narazily na první a jedinou obtíž.

Jak se dostat zpátky?

Po dlouhém neplodném dohadování jsem si vzpomněla, jak chtěl Cyrano z Bergeracu vyletět na Měsíc pomocí kovu, který Měsíc k sobě přitahuje svým magnetismem. Připadalo mi, že Země se svou tíží by mohla přitahovat olovo, a s touto myšlenkou jsme si jím naplnily boty a usadily se na olověný plát jako na nějaký létající koberec. Pak jsme řekly lidem, ať nás odstrčí, což v slzách učinili, přesvědčeni, že už nás víckrát nespatří.

Ale mýlili se. Olovo zabralo a my jsme přistály na střeše kostela hned za naším domem. Odtud byla hračka protáhnout se dolů mezi komíny, slézt po úponech vistérie a vklouznout do postele.

Naše radost pokračovala noc za nocí, až si otec všiml, jak jsme pobledlé a jak máme unavené oči. Dal nás hlídat. Ale na nás si nepřišel: každého dohlížitele jsme něčím uspaly a dál si v noci dělaly, co jsme chtěly. Představte si tedy tu hrůzu, když dal otec vyhlásit, že kdo vypátrá, kam v noci mizíme, dostane jednu z nás za ženu.

Netřeba dodávat, že se začali sjíždět princové z široka daleka, ale i ti se dali většinou lehko ošálit, a tak jsme si zase začaly vyskakovat.

Náš konec nastal takto:

Lidé z létajícího města nám oznámili, že nastal čas zakotvit zase někde jinde, a zeptali se nás, zda bychom chtěly u nich zůstat nadobro. Přisvědčily jsme, a tak jsme se domluvili, že si po slavnostní

94$p>

noci odskočíme domů pro věci a brzy se vrátíme, abychom se nimi vydali na věčné putování vesmírem. Bylo to té noci, co nás hlídal nejmladší z princů. Měl za ušima a nedal se obalamutit uspávacím lektvarem; schoval se nám mezi sukně, když jsme večer odlétaly. Byl lehký a neviditelný, schovával se mezi lucernami a stromy a nikdo si ho nevšiml. Když jsme se vydávaly na olověném koberci domů, přimkl se k němu zespodu jako brouk.

Druhý den večer, kdy už jsme byly přihotovené na cestu a celé se tetelily radostí, rozlétly se dveře našeho pokoje a vstoupil otec s pochodněmi, obklopen služebnictvem.

Nebylo úniku. Abychom už nikam neutíkaly, spoutali nás řetězy za kotníky a do zámku se nastěhoval princ se svými jedenácti bratry.

V dnech, jež následovaly, jsme se často zahleděly na oblohu a myslely na to, kde jsme už mohly být, a zatím trčíme tady.

A zbytek příběhu už znáte.

U Fortunaty jsem pobyl měsíc a dozvěděl se ještě víc o ní a něco málo i o sobě. Svěřila se mi, že žila dlouhá léta v naději, že ji někdo vysvobodí, že bude někomu patřit, že bude mít s kým tančit. A pak se naučila tančit sama, jen pro tanec samotný a pro sebe samu.

„A co láska?“ zeptal jsem se.

Rozhodila rukama a proslovila krátkou přednášku o zvycích mořské hvězdice.

Teprve později jsem sňal z krku medailón a zavěsil ho kolem jejího. Podívala se na něj a přečetla si nápis. „Pomni, z jakého kamene jsi byl vytesán, z jaké jámy vyhrabán.“

Zasmála se. „A co tvá křídla?“ řekla. „Jak na ně můžeš zapomenout, když tě dosud v lopatkách tlačí jejich pahýly?“

Mlčel jsem. V Bibli mají křídla jen andělé; nám ostatním nezbývá než čekat na vysvobození.

Obraz č. 2: „Svatý Mikuláš tiší bouři“. Malý člun na černomodrém moři. Zuří bouře a čtyři učedníci se k sobě choulí strachy. Pod loďkou je obrovská ryba a nahoru nad ni přilétá po nebi svatý Mikuláš ve svém rouše a s mitrou na hlavě. Kolem něj jsou rozvěšeny hvězdy.

95$p>

Chystám se k odjezdu. Fortunata se mnou nechce a já zase nemohu zůstat zde, i když kus mého já patří do zdejší divočiny. Myslel jsem si, že třeba zatouží cestovat, ale říká mi věci, které dávno znám: že nemusí odjíždět z ostrova, chce-li poznat svět; v mysli má dostatek moří a měst. Pokud je tomu tak a pokud i my všichni máme moře a města ve své mysli, pak je docela dobře možné, že i náš svět, měsíc a hvězdy jsou záležitostí něčí mysli, ovšem mysli mnohem rozměrnější než ta naše. Jestliže si mě někdo myslí, nic to nemění na tom, že se mohu svobodně pohybovat. Tento myšlenkový všehomír není jako šachy, je to divadlo s měnícími se kulisami, kde by se dalo - kdybychom chtěli - i procházet zdí, což však nečiníme, protože chceme ctít logiku děje.

Když jsem byl malý, šli jsme se jednou s máti podívat na veliký div. Bylo to tak kolem roku 1633 a v Anglii dosud neviděli banán. Přivezl ho jakýsi muž. Zvedl ho vysoko nad hlavu. Banán byl žlutý s hnědými skvrnkami, a jak jsem se na něj díval, viděl jsem i strom, na němž vyrostl, i bělavé vlny moře a pláž a plavné plachtění ptáků. Pak jsem to celé úplně zapomněl. Ale ve svých hrách s lodičkami a rostlinkami jsem se pokoušel k té vzpomínce vrátit, nechával vzejít, co ve mně začalo klíčit.

Když mi Tradescant nabídl, abych se s ním vydal na průzkumnou plavbu, říkal jsem si, že ze mě třeba přece jen bude hrdina, že přivezu nějakou vzácnost a na cestách naleznu něco, co jsem ztratil. Ačkoli o ztrátě se tu těžko dalo mluvit. Co jsem tak mohl ztratit, když jsem vlastně nikdy nic neměl?

Tak především jsem měl sám sebe, své já, a to jsem ztratil. Ztratilo se v mé matce, která je větší a silnější než já, a tak by tomu být nemělo, má-li žena syny. Ale zejména se ztratilo v propasti mezi ideálem mého já a mým bušícím srdcem.

Toužím být statečný, obdivovaný, mít krásnou ženu a pěkný dům. Chci být hrdinou a mávat v přístavu ženě a dětem na rozloučenou, být plný lítosti, že je dlouho neuvidím, a přitom cítit vzrušení z nadcházejícího. Chci být jako jiní muži, správný kumpán, bodré chlapisko, co umí žoviálně vtipkovat s ostatními. Chci být jako má břeskná máti, co se nestará o to, jak vypadá, jen o to, co dělá. Nikdy nebyla zamilovaná, a nikdy po tom ani netoužila. Stačí si sama a nezmítají jí pochybnosti o vlastní osobě. Než jsem odplouval, vzal jsem ji na projížďku po Temži až na moře, ale ne-

96$p>

vím, zda to na ni udělalo valný dojem, či do jaké míry to vlastně vnímala. Nikdy jsme toho mezi sebou moc nenamluvili. Je nesdílná, tak jak prý bývají muži. Často jsem ji zastihl, jak na mě hledí, jako by mě jakživa neviděla, jako by se mě chtěla naučit. Myslím, že mě má ráda, ale nevím. Ne a ne mi to říct; možná to sama neví. Když jsem odjel, nejspíš se jí ulevilo, že zase může žít jako dřív se svými psy a potápníky a nevěstkami, co je tak miluje. Už jen když se Tradescant o naší cestě zmínil, zvedla se a šla na špacír. Měla

V hlavě své starosti, a to mě ranilo.

Nebavili jsme se o tom, zda pojedu nebo nepojedu; vzala to jako hotovou věc, skoro jako by nic jiného nečekala. Toužil jsem po tom, aby mě od odjezdu zrazovala, stejně jako teď toužím, aby mě Fortunata prosila, ať zůstanu.

Proč to ani jedna neudělala?

Tradescant, ten je hrdina jaksi samo sebou. Jeho otec byl hrdina a on je taky. Podniká cesty, které lze sledovat na každé mapě, a ví, co hledá. Rozhodl se vozit domů rarity a to také činí.

Naše loď, kotvící několik mil od zdejšího ostrova, je plná ovoce, koření a sazenic. Až připlujeme domů, shluknou se kolem nás lidi a budou se ptát, co se nám cestou přihodilo, a každá naše další verze bude zas o něco fantastičtější. Ale bude skutečná. Kdežto začnu-li já vyprávět o tom, kde jsem byl, či kde si myslím, že jsem byl, kdo mi uvěří? U malého chlapce se to ještě snese, ale já už nejsem malý chlapec, jsem dospělý muž.

Na lodi vedu lodní deník. Zaznamenávám každičký detail. Vedle toho si píšu ještě deník vlastní a ke každé výpravě, kterou jsme společně podnikli, jsem si zaznamenal svou vlastní cestu a nakreslil vlastní mapu. Ty nemohu ukazovat ostatním, ale jsem přesvědčen, že jsou stejně věrohodným svědectvím o tom, co se přihodilo, či alespoň co se přihodilo mně.

Žijeme všichni tak? Dvěma životy, navenek výstavním a v nitru fantazijním, který skrývá naše tajemství?

Je prapodivné, že čím déle se plavím, tím vzdálenější jsou mé cíle. U Tradescanta má každá cesta svůj cíl. Příjemně jimi vyplňuje čas. Jejich průběh je víceméně předvídatelný. To já jsem odrazil od břehů a zjistil, že ani ta nejprostší cesta ducha nezná konce. Vykročím a vtom se přede mnou cesta rozvětví do nejrůznějších směrů. Jeden si zvolím, a sotva se jím vydám, stojím před další vid-

97$p>

licí. Kdykoli se pokusím omezit svůj záměr, jen ho rozšířím, a přece mě ty úžiny a kanály dovedou na širé moře; a tu si uvědomím, jak je nezměrná, ta matérie ducha. Ten svit vody a obrovitost světa mě uvádí ve zmatek.

Buddhisté říkají, že k Bohu vede sto čtyřicet devět cest. Nehledám Boha, hledám sebe, a to je mnohem zapeklitější. O Bohu je toho tolik psáno; o mně nenapsal nikdo nic. Bůh je větší, je jako moje máti, a tak ho snáze naleznete, dokonce i v temnotě. Já mohu být kdekoli, a protože se nemohu popsat, nemohu ani prosit o pomoc. Na této průzkumné cestě jsme sami a Fortunata má pravdu, když to nezastírá, ačkoli v otázce lásky se mýlí. Potkal jsem mnohé poutníky, kteří měli namířeno k Bohu, a vždycky jsem si lámal hlavu, proč všichni hledají jeho a nikoli sebe. Možná mi něco uniká - možná hledáme-li někoho jiného, můžeme neočekávaně narazit na sebe samé, třeba někde v zahradě nebo na vrcholu hory, když se díváme, jak prší. Jenže jim je zřejmě jedno, kdo jsou. Někteří mi dokonce říkali, že při hledání Boha jde právě o to zapomenout na sebe, navždy sám sebe ztratit. Ale ztratit sám sebe není nikterak obtížné, nebo hovoří jen o egu, té klamné vřeštící mrtvole, co nemá v sobě kouska ducha?

Podle mého je tahle mrtvola jen ideální já propadlé šílenství, a pokud by bylo lze nalézt ten druhý, skrytý život a vzít ho za svůj, pak by člověk žil v pokoji a Boha by nepotřeboval. Vždyť koneckonců On nás také nepotřebuje, jsa dokonale celistvý.

Zabalil jsem si svůj pruhovaný vak a sňal kabát z háčku, kam mi ho pověsila Fortunata. Šla mě vyprovodit a stojíme bok po boku vedle mé loďky, která se kolébá mezi kameny ve vymleté úžlabině.

Vlasy má rozpuštěné, dosahují jí téměř do pasu. Dýchá z ní vznešený klid.

„Zase se vrátím,“ říkám.

Usměje se na mě a mlčí, a já, už když to říkám, vím, že to není pravda. Unikne mi, ona i tento ostrov časem sjedou z trasy a už je nikdy nenajdu, či snad jen ve snu.

Hodím věci do loďky, opřu se do ní ramenem a strčím ji na vodu. Ta černá tečka v dálce je Tradescantův koráb. Dlouho čekat nebude.

98$p>

Vejde se mnou do vody, až si smáčí konečky vlasů, vezme mi hlavu do dlaní a políbí mě na ústa. Pak se otočí a já se dívám, jak se vrací přes písek a šplhá po skalisku. Chopím se vesel a opřu se do nich. Její postava mi slouží jako orientační bod.

A tak tomu bude navždycky.

Dnes připutoval ananas.

Jordán ho nesl v náručí jako nějaké žluté robátko a s moudrostí Šalamounovou se hotovil rozříznout ho vejpůl. Ještě si ani nenabrousil nůž, když se na stůl vrhnul královský zahradník Rose, žádaje ho, ať raději než ten vzácný plod rozčtvrtí jeho. Všichni účastníci té slávy pukali smíchy a sám pan král v nové paruce sestoupil ze svého stupínku a zapřísahal pana Rose, ať poshoví ve své oběti. Vždyť je to přece pouhopouhé ovoce. Načež zahradník vystrčil hlavu, jíž se chtěl dobrovolně vzdát, zpod talířů a mís a připomněl panstvu, že jsme svědky historické události. A pravdu děl. Psal se rok 1661 a Jordánův koráb dovezl z výpravy na ostrov Barbados do Anglie první ananas.

Tradescant je mrtev. Cromwell je mrtev. Ireton a Bradshaw, královi žalobci, kteří byli často k nalezení pod jednou ulepenou duchnou, jsou mrtvi. Že se Jordán opozdil s tím svým žlutým nákladem, utekla mu pěkná podívaná. Cromwell, Ireton i Bradshaw, kteří se těšili, jak po smrti v míru spočinou ve Westminsterském opatství, v té posvátné půdě, již upřeli svému zákonnému panovníku, byli třicátého dne měsíce ledna vykopáni a pověšeni lidu před oči v tyburnské trestnici. To se, panečku, lidem šikly navoněné kapesníky! Ne každý je tak silná letora jako já. Srotily se nás tisíce, abychom se podívali, jak se houpou ve větru, či vlastně jen jejich pozůstatky, neboť hniloba se neohlížela na jejich výlučné postavení. Lid se tím pohledem kochal a přímo pod kostlivýma nohama vypučelo několik stánků s jablky a teplými oplatkami. Jedna cikánka,

99$p>

na hlavě korunku s hvězdičkami, věštila lidem z ruky, ale když se podívala do té mojí, odvrátila pohled jinam. Nikterak jsem se nezalekla, ježto vím, že v tomhle prohnilém světě jsem sama strůjkyní vlastního štěstí.

Přesto však se mě zmocnilo filosofické rozpoložení, když jsem sedíc pod šibenicí pozorovala veselí i údiv kolemjdoucích, zejména malých dětí, kterým dosud nepřišlo na um, co znamená práchnivět.

A přece je to zkušenost společná všemu lidu. Každý jednou shnije, i já, třebaže ten červ bude muset mít nějakou kuráž, aby se do mě pustil.

Firebrace a Scroggs jsou mrtvi. Sestry v hampejzu na Špitálských polích měly té noci velkou tržbu, protože se rychle rozkřiklo, že jsou tam k mání čerstvě roztrhaná těla. Hampejz už je zrušený, má přítelkyně nevěstka zemřela na kterousi chorobu a ostatní sestry zmizely po ženském způsobu.

Po Tradescantovi je mi teskno. Před smrtí mi odkázal zmiji v láhvi, aby mi připomínala staré zlaté časy, kdy jsme bok po boku vedli válku s jedovatými hady. Kéž by tak mohl vidět tu spoušť tady na oprátce; potěšilo by ho, že je na světě přece jen nějaká spravedlivost.

Má ježibabí sousedka je dosud živa. Je celá scvrklá, ještě scvrklejší než tenkrát, když jsem našla Jordána. Je asi tak velká jako stavěcí pes, má obrovské oči a ušiska, která si s nimi co do velikosti nezadají. Během let přišla v té či oné šarvátce o obydlí, ale půjčila jsem jí na dožití psí boudu. Ničím si mou dobročinnost nezasloužila; dobrotu srdce si však s sebou vleču jako kříž a taky na ni nejspíš jednou zajdu. Pořád ještě tvrdí, že umí věštit budoucnost, a začasto ji načapám, jak dumá nad mým záhonkem s řeřichou, sledujíc měnící se vzorek zubů v drenáži.

Když se Tradescant odebral na pravdu Boží, převzal Jordán vedení expedice sám, udával kurs a rozhodoval, co je vzácné a co nikoli. Je na moři už třináct let, ale posílá mi dárky a nikdy jsem ani na okamžik nezapochybovala, že se vrátí …

O slunce západu, v den oběšení mrtvol zločinců, přišli vojáci našeho nového krále Karla, toho jména druhého, sňali těla ze šibenice a hodili je do společného hrobu pod šibenicí, smrduté jámy, která už málem přetékala žluklými, ukoptěnými mrtvolami. Těm

100$p>

třem setli hlavu, narazili na kůl a vystavili na střeše Westminsterského opatství a byla to radost pohledět.

Co se týče těch zbývajících devětačtyřiceti, kteří podepsali trest smrti pro krále, bylo jich roku 1660. kdy se vrátil nový král, stále ještě naživu čtyřicet jedna. Vždycky jsem nás Angličany považovala za příliš civilizované, třebaže i já sama jsem jemnocitná, a přišlo mi líto, že pouhých devět z těch jednačtyřiceti dostalo za jednomyslně schválenou vraždu krále po právu zasloužený trest.

Těchto devět skalních cromwellovců nejdřív napůl oběsili a pak je ještě zaživa vyvrhli a rozčtvrtili. Pokud některý z nich během těch muk upadl do mdlob, pořádně ho zas přivedli k sobě za pomoci octa a hřebíčkového oleje či občas i vědrem smrduté vody. Těšila jsem se, že ukořistím kus střeva nebo nějaké jiné útroby a budu ho moci věnovat Jordánovi v upomínku, leč když jsem se tam přihnala s pytlem, řekli mi, že veškeré ostatky jsou majetkem Koruny. Kdyby ještě žil Tradescant, jistě by zakročil. Takhle jsem se musela spokojit jen s podívanou a vše si zapsat do paměti; v noci mi pak přálo štěstí a našla jsem neporušený žlučník i s několika kaménky. Vystavila jsem si ho u postele hned vedle zmije v láhvi. V čase Jordánových plaveb jsem v hampejzu učinila objev, že mužské přirození, je-li ukousnuto či jinak odděleno od těla, pozbývá schopnosti zvětšovat svůj objem. To příroda věru dobře nezařídila, vezme-li se v úvahu, jak ledabyle muži se svým nástrojem nakládají a strkají ho bezmyšlenkovitě všude, kam se jim zamane. Nic bych za to nedala, že by svůj úd strčili i do díry ve zdi, kdyby se jim nenaskytla žádná lepší.

Nakonec se i mně poštěstilo obcovat s mužem, třebaže nemohu říct, že bych u toho něco pociťovala, ač se do mě nasoukal až po jílec. On sám, rozplácnut na mně a s hlavou pohrouženou mezi mými ňadry, si naříkal, že nemůže najít stěny futrálu a připadá si jako pulec ve sklenici. Byl to učenec, a tak mě nabádal, ať stáhnu svaly a přiblížím se tak k jeho bodci. Zhluboka jsem se nadechla a ze všech sil zaťala svaly, načež se ozvalo cosi jako poryv větru svištící chodbou, a když jsem se nadzdvihla na loktech a podívala se dolů, shledala jsem, že jsem ho vcucla celého i s kulkami. A zůstal tam zašprajcnutý. Duchapřítomně jsem zazvonila na zvonec a přiběhla má přítelkyně se svými sestrami a za pomoci sochoru ho vypáčily. Na vzpamatování mu podaly svařené víno a já mu za-

101$p>

tím zazpívala písničku o chrabrých rybách, co se třou. A ježto byl dvorný kavalír, nabídl mi, že mi udělá pomyšlení po jiném způsobu, neboť jsem prý první žena, kterou v tomto ohledu zklamal. Zavrtal se mi tedy dolů jako fretka a chtěl mě pojmout ústy. S tímto ustanovením jsem byla nadmíru spokojena, ježto nemám nic, co by mi mohl ukousnout. Ale on se opět v mžiku vynořil a tvářil se ztrápeně.

„Je mi líto, paní,“ pravil. „Přijměte, prosím, mou omluvu, leč nemohu.“

„Co nemůžete?“

„Nemohu. Vzít do úst ten pomeranč. Nevejde se mi tam. Ani jazykem se nedá po něm jezdit. Jste moc velká, paní.“

Neměla jsem tušení, o které části mého těla mluví, ale zželelo se mi ho, a nabídla jsem mu tedy ještě víno a přátelský hovor.

Poté co odešel, lehla jsem si se skrčenýma nohama na polštář a rozhrnula svůj porost, abych vyzkoumala, co ho tak ohromilo. Celé mi to připadalo akorát. Tyhle pány taky všechno rozhází.

Když jsem byla malá, slyšela jsem, jak se otec s matkou páří. Otec vyrážel zarputilé chrochty a matka byla tiše. Po nějakém čase mi vysvětlila, že muži si rozkoš berou a ženy ji dávají. Sdělila mi to stejně nezúčastněným tónem, jako když mi vysvětlovala, jak krmit psy nebo zadělávat na chleba.

Jako nemluvně jsem byla tak maličká, že jsem mohla spát v otcově škorni. Růst jsem začala až potom, a to do takových rozměrů, že mě chtěl otec ukazovat o poutích. Máti mu v tom zamezila, že prý se nikdo z její rodiny nebude nikde vystavovat, byť bychom sebevíc zchudli. Jednou v noci mě chtěl unést a prodat jednonohému šizuňkovi. Měli už na mě uchystaný sud, ale jakmile přibili víko, roztrhla jsem obruče a vrhla se otci po hrdle.

To jsem poprvé vraždila.

Na svůj dětský věk jsem zapomněla, nejen kvůli otci, nýbrž i proto, že to bylo neradostné a zbytečné období, plné toužení a zmarněných nadějí. Pamatuji si na jednotlivé příhody, ale nemám už povědomí o tom, jak tehdy plynul čas. Kdybych měla natáhnout vše, co se tehdy zdánlivě událo, a znovu to prožít, možná by to celé trvalo jen pár dní. Kam se poděla všechna ta léta mezitím?

102$p>

Když se ke mně dostaly zprávy o nadcházejícím Jordánově příjezdu, věděla jsem, že se vrací jako hrdina a že ho tedy musím přivítat, jak se patří. Nešetřila jsem peníz a nechala si z nejjemnějšího vlněného sukna ušít šaty se skvostným šálem střiženým z oltářního ubrusu. Kočárem jsem se nechala zavézt do Hove, utábořila se na pláži a vyhlížela, až se objeví plachty Jordánova korábu. Odplul, když mu bylo devatenáct let, to měl havraní vlasy a tichý hlas. Teď je mu třiatřicet a jeho podobu si vykreslit neumím.

Po písčitém břehu se pohybovali neodmyslitelní lapkové, co si líčili na nebožačku, že ji ve spánku oloupí, ale já je strčila pod vodu, že se nasolili jak sledi. Na ukrácení času jsem sbírala mušličky.

Třetího dne jsem konečně na obzoru zpozorovala malou tečku. Hodiny ubíhaly a tečka se zvětšovala, až jsem k večeru viděla plachetnici celou, jak spouští kotvy. Přiložila jsem dlaně k ústům a volala na Jordána, nevědouc, zda mě vůbec může přes křik racků vrhajících se za rybami slyšet.

Rozdělala jsem oheň a vyčkávala. Za tmy spustil Jordán na vodu malý člun a na jeho příď připevnil lucernu. Vesloval mým směrem tak tichounce, že jsem ho uslyšela teprve v okamžiku, kdy seskočil ze člunu po kolena do vody. Vzhlédla jsem a běžela mu pomoct vytáhnout loďku na břeh.

Vous měl místy prokvetlý. Usmál se na mě a vytáhl z kapsy váček z jelenicové kůže. Byla v něm šňůra perel. Připjala jsem si ji kolem krku. Leskla se ve světle ohně. Přivezl si rendlík a trochu jídla a stále ještě mlčky jsme se usadili proti sobě k ohni, ve svitu měsíce se opodál černalo plachtoví lodi, člun potemnělý na písku.

Chtěla jsem vykládat o překot, povědět mu, jak ho mám ráda a jak nesmírně se mi po něm stýskalo, ale v hrdle se mi svářilo třináct let slov, a já ze sebe nedovedla vysoukat ani jediné. Tolik jsem toho měla na srdci, že jsem neřekla nic.

Pojedli jsme a já se opřela zády o skálu a přitáhla si nohy a Jordán si lehl na bok, nohy natažené, a opíral se o loket. Díval se na vlny.

Když usnul, přikradla jsem se k němu, přikryla ho svými přikrývkami a od hlavy k patě si ho prohlédla, útlá zápěstí a nos jako strmý svah. Pohladila jsem ho po vlasech a viděla, že má tvář zjizvenou. Teď už mu nikdo neublíží. Když jsem mu přitahovala přikrývku k bradě, všimla jsem si, že se mu na krku něco třpytí.

103$p>

Opatrně, abych ho neprobudila, jsem tu věc vyprostila zpod oděvu, a byl to stříbrný řetízek s přívěskem. Ten jsem mu nedala já. Nebyl to jeho medailón. Přívěsek byl ve tvaru střevíčků, balerínek, s chodidly otočenými dovnitř, jako by stály na špičkách palců. Jordán se náhle obrátil a zavrněl, a když jsem přívěsek pustila, sevřel ho v dlani, jako se dítě chytí matčina prstu.

Nadzdvihla jsem mu hlavu, podložila ji složeným šálem a celou noc držela vartu u jeho nohou, počítajíc hodiny podle přílivu a odlivu.

104$p>

O několik let později

Obraz č. 3: „Královský zahradník, pan Rose, představuje Karlu Druhému ananas“. Autor neznámý, patrně Holanďan. Pan Rose, v paruce, klečí na jednom koleni a král, v paruce, od něj přijímá zmíněný ananas. Obraz dotvářejí barvy ovoce a květin.

Brzy poté, co jsem tento obraz viděl, jsem se dal k námořnictvu. Otec měl radost, matka starost. Zrovna jsem vyšel školu a těšil jsem se do práce. Do jakékoli, jen když mě dostane pryč.

Udály se tři věci současně.

Zhlédl jsem dotyčný obraz a hned si představoval, jaké by to bylo, kdybych přivezl z cest něco úplně neznámého. Snažil jsem se dívat na ananas, jako bych ho ještě nikdy neviděl. Nešlo to. Na světě už zbývá tak málo divení, protože jsme tak či onak už všechno viděli. Odkud tenkrát ten ananas přivezli? Nebylo těžké zjistit, že z Barbadosu, ale kdo ho přivezl, za jakých okolností a proč?

Koupil jsem si ananas a schovával si ho v pokoji, dokud úplně neshnil. Máti tam pořád chodila a větřila jak ohař.

„Tady je něco cítit,“ říkala nejdřív.

„Tady něco tak nasládle voní,“ říkala potom.

A nakonec už jen: „Tady něco hnije.“

Našla ho pod postelí a vyhodila do koše. Uvnitř byl jako kaše a povrch se svraskl do geometrických šupin.

Než mi na něj přišla - a měl jsem ho u sebe dlouho, díky dobře známému způsobu vstřikování konzervantů do živé hmoty vytahoval jsem ho v noci a osahával jeho rašící šošolku a drsné tělo. Když nehrozilo, že mi máti ráno vtrhne do pokoje, odvážil jsem se i spát s ním v posteli, ale to pak hudrovala, že voním jak slečinka.

107$p>

„Co tím chceš říct, prosím tě?“ namítal otec. „Kde by k tomu přišel?“

Sklonil jsem hlavu a poslušně dojedl ovesnou kaši. Mátí často považovali za divnou, ale to proto, že říká věci, kterým lidi nemůžou uvěřit. Většinou mívá pravdu.

Povídám kamarádovi: „Jacku, nechtěl bys někdy, aby to zase šlo stát se pirátem nebo něčím takovým?“

Načež on: „Neblbni, Nicolasi, samá voda a žádný mejdlo.“

Jack je strašně háklivý na čistotu.

Nicolas Jordán. Výška sto sedmdesát sedm centimetrů. Tmavý typ. Sestavuje modely lodí a o víkendu si je chodí pouštět. Jeho nejlepší přítel se jmenuje Jack. Sourozence nemá. Rodiče si nemohou dovolit koupit mu teleskop. Učí se tedy z knihy navigovat podle hvězd a je majitelem malého dalekohledu na zeleném řemínku. Tolik se o mně dá říct. Pozorováno zvnějšku ovšem.

Tou druhou věcí z oné třetice byla Velká kniha plavidel. Koupil jsem si ji v antikvariátu. Na titulním listu stálo:

Autor Frank E. Dodman

Předmluva

A. C. Hardy BSc., MINA, Královská geografická společnost

Dlouho jsem měl v duchu tajnou milenku jménem Mina Královská. Když jsem se vracel z cest jako hrdina, vždycky mě čekala v přístavu a hynula touhou, abych si ji vzal za ženu. Tu knihu jsem miloval; bylo v ní popsáno přes sto typů plavidel s devadesáti pěti kresbami, šestnáctí vlepenými barevnými ilustracemi a šestnácti stranami fotografií.

Podle vyobrazení v knize jsem si stavěl vlastní modely lodí. Nejdřív jsem míval stavebnice s ráhnovím z balzového dřeva a s umělohmotnými námořníky, ale brzy jsem se naučil navrhovat vlastní lodi a zhotovoval je za pomoci nářadí z tátovy dílny. S posádkou jsem se nikdy nedělal. Na posádce není nic krásného, to jsou jen otroci.

O víkendech máti vařila a táta četl noviny. Já jsem si chodil pouštět lodičky na rybník. Nikdy jsem nevěděl, jaký bude foukat vítr,

108$p>

a tu nejistotu jsem měl rád. Jack chodil se mnou a nosil si příručky o počítačích a otcovy lékařské časopisy. Byly v nich obrázky samých nevyléčitelně nemocných, včetně těch, kteří měli jen obyčejnou rýmu a kašel.

„To přece odezní samo,“ říkal Jack. „Všechny tyhle pilulky jsou jen na tahání peněz z lidí.“

„To máš jako s láskou,“ nadhodil jsem, narovnávaje kormidlo, „na tu taky není lék.“

„Ty někoho miluješ? Koho, prosím tě?“ zeptal se Jack.

„Nikoho. Taková neexistuje.“

„Neznám nic nehygieničtějšího než s někým chodit,“ poznamenal Jack.

„Prosím tě - a co třeba práce v kanálech?“

„Zaměstnanci kanalizací nosí ochranný obleky. Kdežto milenci nemají na sobě skoro nic. Koukni.“

A ukázal mi časopisy Playboy a Penthouse, které rovněž jeho otec odebíral.

To už jsem si ho nevšímal a on se vrátil ke svým knihám. Miloval počítače, ty byly čisté a programovatelné. Když jsem mu řekl, že jsem se naučil řídit loď podle hvězd, zeptal se: „A k čemu ti to bude?“

Není necitlivý, je to jen člověk dnešní doby.

Jedno odpoledne, když Jack ležel na boku a četl si o tom, jak se nějací kluci vloupali do počítače v Pentagonu, ke mně přišel nějaký pán a přidřepl si k mé loďce.

„Tu jsi dělal sám?“

„Ano.“

„Jaká je to stavebnice?“

„Žádná, prostě jsem ji udělal.“

„A plave?“

„No jasně, skvěle jsem ji vyvážil. Může vyplout za každého větru.“

„Taky jsem stavěl lodě,“ řekl pán, „a plavil se v nich. Všude jsem byl, ale přesto mám pocit, jako bych všechno propásl. Jako že se mi něco nebo někdo vysmívá, zní to asi hloupě. Možná jsem propásl svět; ten, co jsem viděl, bylo jen vnadidlo, které mě mělo svést ze stopy. Vždycky se mi zdá, že už už rozumím, jenže pak mi veškeré pochopem zase unikne.“

109$p>

Vstal, nedíval se na mě. A odkráčel. Vzal jsem loďku a šel k Jackovi. „Kdo to byl?“ ptal se.

„Nevím. Asi nějaký námořník.“ „Nejspíš blázen.“

„Proč?“

„Takový šaty se už dávno nenosí.“ „Jdem, Jacku. Mám hlad.“

A ta třetí věc?

Uklízel jsem si pokoj. Tapetovali jsme. Pod postelí se válely hromádky knih, které jsem četl, když jsem byl menší. Většinu jsem narovnal do krabice, ani jsem se na ně nepodíval. Ale na jednu jsem si pamatoval; pamatoval jsem si ji tak živě, že se mi nevybavovala ve formě myšlenky, ale chutí. Četl jsem ji, když pršelo; bylo to krátce po Vánocích a pršelo. Jmenovala se Kniha hrdinů pro kluky a na obálce byly lodě, letadla, koně a muži s ocelovou čelistí. Otevřel jsem ji a vypadlo z ní pár listů, popsaných mým dětským písmem. Bylo mi tenkrát asi tak deset. Byl to jakýsi stručný přehled hrdinů, který jsem si vypracoval. Mých oblíbenců. Na okraji jsem si je i nakreslil.

Vilém Dobyvatel

Narozen 1028. Známý pod jménem Vilém Levoboček. Tři z jeho poručníků zemřeli násilnou smrtí a jeho učitel byl zavražděn. „Vilém nebyl domácký člověk, byl to lovec, voják, prudký a panovačný. Ctností měl poskrovnu …“

Oženil se s Matyldou, dcerou pátého hraběte Baudouina Flanderského. Papež si tento sňatek nepřál a každý z nich musel na důkaz pokání nechat postavit jeden klášter.

Jelikož byl Vilém Levoboček bratrancem bezdětného Eduarda Vyznavače, myslel si, že mu po právu připadne Anglie. Když ji místo něj dostal Harald, provedl invazi.

110$p>

Kryštof Kolumbus

Svými španělskými přáteli zván Cristobal Colón. Narodil se v Janově jako syn tkalce a kariéru mořeplavce zahájil jako pirát.

Ameriku objevil spíš na základě proroctví než pomocí astronomie a španělskému králi Ferdinandovi a královně Isabele roku 1502 napsal: „Ni rozum, ni matematika, ni mapy nebyly mi k užitku.“ Později sepsal vlastní Knihu proroctví a zemřel v zapomnění.

Francis Drake

Narozen roku 1540 v Devonu, ve třinácti letech odešel na moře a v sedmatřiceti vyplul na korábu zvaném Golden Hind na cestu kolem světa. Potom ho udělali starostou Plymouthu.

Zasloužil se o porážku španělského loďstva a byl také oblíbeným lupičem královny Alžběty - vysloužil si přezdívku „Král zlodějů z nepoznaných krajů“.

Byl nejoblíbenějším hrdinou po následující dvě staletí. Byl to muž „sporého vzrůstu, silných údů, kulaté hlavy a hnědých vlasů, nosil plnovous a oči měl veliké a čisté“.

Lord Nelson

Narodil se roku 1758, v devíti se vydal na moře a v necelých patnácti už navštívil Arktidu. Na jiné výpravě chytil malárii a měl vidění. „ ,Nuže tak!‘ zvolal jsem. ,Stanu se hrdinou!‘ „

Wellington po setkání s Nelsonem poznamenal, že „řečnil neustále jen o sobě, a to tak hloupě a marnivě, že mne to nadmíru udivilo, ba takořka naplnilo odporem.“ Tak či onak, Nelson se zmocnil vlajkové lodi Vítězství a vyjel vstříc porážce Napoleona. Přišel s údajně geniálním (podle svých vlastních slov) plánem útoku, kterému říkal „Nelsonův tah“.

V historické bitvě byl zabit, ale ještě před smrtí podepsal dokument, v němž svěřil svou milenku Emmu, lady Hamiltonovou, i jejich dceru Horatii do péče národu. Národu však byla lhostejná, velebil mrtvého admirála, a Emma devět let nato v Calais zemřela, churavá a osamělá.

111$p>

Je-li někdo hrdina, může to klidně být hlupák a nevychovanec, může si ničit osobní život, mít libovolný počet milenek a žvanit neustále o sobě, a projde mu to. Hrdinové mají prostě jakousi imunitu. Jsou neohrožení, a kamkoli vkročí, hned se kolem nich shlukují davy. Většinou vyhledávají mužskou společnost, ačkoli odměnou jim bývají půvabné ženy.

Táta sleduje válečné filmy. Hemží se to v nich muži v plechových helmách, kteří mezi sebou hovoří v krátkých úsečných větách. Hrají karty na skládacím stolku a vyklánějí se k sobě z kavalců. Vyskakují ze zákopů a pálí z kulometu na všechno v okruhu 180 stupňů. Mají sice své dívky, ale raději jsou mezi sebou.

Táta sleduje filmy o ponorkách. Zahouká siréna a s muži v tričkách s krátkým rukávem to smýkne ke zdi. Velitel se přilepí k periskopu a pak následuje záběr, jak jde ponorka, která vypadá jako ocelová velryba, ke dnu.

Táta sleduje filmy o námořních plavbách. Muži v roláku a černých holínkách vybíhají na můstek a ptají se na nepřítele. Vždycky je tam jeden malý s hadrem na smetáku, co říká takové ty důležité maličkosti, kterých si ti větší nevšímají. Když se pak ke konci filmu loď potápí, ten malý se jako jediný vejde do díry v lodi a ucpe ji, aby se voda nevalila dovnitř. Vůbec na hrdinu nevypadá, ale hrdina to je. Dali ho tam proto, aby dodali odvahu malým mužům. Hodně malých mužů touží po tom být hrdinou, musí mít možnost si to prožít. Problém je v tom, že ti malí to vždycky odskáčou.

Vypravil jsem se do náborové kanceláře Britského námořnictva, kde nám adeptům povídali o tom, s jakými technickými vymoženostmi budeme pracovat a kam všude se podíváme. Promítli nám film o životě námořníků a pak se objevil starý admirál a vyprávěl, jak se naučit nažehlit si na zvonáčích sedm puků na znamení sedmera moří.

Hodně se to celé točí kolem kamarádství a vztahů mezi muži. Ale samozřejmě ne homosexuálních.

Šli jsme s Jackem do parku. Já s loďkou, on se svými příručkami. Foukal vítr a hladina rybníka byla jako rozbrázděná šedá cukro-

112$p>

vá poleva, Jack si sedl na lavičku a já jsem sešel k štěrkovému břehu. Upravil jsem plachtu a spustil loďku na vodu. V tu ránu ji vítr odnesl do půlky rybníka a ohnul ráhnoví k jedné straně. Nakonec se mi vrátila, ale rozbitá. Z větru mi slzely oči a Jack si myslel, že brečím. Bylo mu z toho trapně, a tak se začal křečovitě smát nějaké paní, které se ve větru sklaplo skládací lehátko.

„Už jsi na ty lodičky trochu starej,“ řekl mi.

„Jak to myslíš?“

Pokrčil rameny a řekl, že si na prázdniny shání brigádu.

Moji rodiče jedí nesmírně spořádaně. Rovnají si jídlo podle barvy a tvaru a dbají na to, aby nikdy nesnědli něčeho moc a něčeho málo. Já vždycky nejdřív vyzobu všechen hrášek, což je rozčiluje.

Mluvilo se o mém vstupu do námořnictva.

„A co když bude válka?“ nadhodila máti.

„Vždyť my dva jsme taky zažili válku,“ opáčil otec, „a nic se nám nestalo.“

„Byly to nervy,“ trvala máti na svém.

„Nebylo to tak zlý, měli jsme se docela dobře - pamatuješ, jak jsme jednou byli tancovat a pak jsme si v křoví zašpásovali?“

„Neříkej to před Nicolasem,“ napomenula ho máti. A po chvíli dodala: „Byly to nervy.“

To myslela válku, nebo to špásování?

Přijali mě za námořního kadeta. Byli jsme pyšní, když nám to napsali. Máti si dopis o přijetí založila do desek, kde si schovává všechny mé věci.

Den před mým odchodem jsme měli slavnostní večeři a otevřeli jsme si láhev vína. Máti byla nervózní, táta halasil. Já jsem se snažil nechat si hrášek až naposled.

Když byl čas jít spát, šel jsem k sobě do pokoje a zhasl světlo. Nesvlékl jsem se. Lehl jsem si na postel a oknem se díval na hvězdy. V jedné knize jsem četl, že hvězdy člověka dovedou, kam chce. Nikdy jsem netoužil stát se kosmonautem, kvůli těm helmám od skafandru. Kdybych byl na Měsíci nebo někde na Mléčné dráze, chtěl bych cítit hvězdy kolem hlavy. Chtěl bych je mít ve vlasech,

113$p>

jako je to na obrazech bohů. Chtěl bych vnímat vesmírný prostor celým tělem, prázdný prostor a světelné body. Přesně tak to asi prožívají tanečníci, tanečníci a akrobati, třeba jen na vteřinu, tu volnost.

I kdybych byl osvobozený od přitažlivosti, ve skafandru by mi to příjemné nebylo. No netoužili byste být nazí? Nazí opisovat pomalá salta, obklopeni novou atmosférou?

Někdo říká, že Měsíc ztratil své kouzlo, když na něm stanul člověk. Já si to nemyslím. Obyčejná lidská noha přece Měsíc ukrást nedokáže.

Svět jsme projezdili křížem krážem a teď jsme se pustili do vesmíru.

Táta sleduje filmy z vesmíru. Ty jsou jiné: jsou jedinou sférou neutuchající naděje. Jsou optimistické, jsou v nich ženy, a někdy jsou to dokonce vědkyně, a ne jen zpěvačky nebo servírky. Někdy se dokonce velkým hrdinou stane žena, ale to není zatím tak populární. Když se dívám na filmy z vesmíru, chce se mi brečet, protože mě vždycky strašně navnadí, že máme tolik v co doufat, je to začátek, a ne pořád ty staré obehrané konce.

Ale co až poznáme úplně všechna místa - a je to jenom otázkou času, kam se vydáme dál - co až už nezbyde žádná divoká pustina?

Bude to muset dojít až sem, než se vydáme na pouť do nitra, než se zakutáme do vlastních katakomb času, do říše vnitřního kosmu?

Pokoj už mám vyklizený. Uklidil jsem se do skříněk, z dohledu. Teď to bude náhradní pokoj. Odcházím z domova. Ve světle, jež proniká oknem, vidím prázdné poličky a boty, které už nebudu potřebovat, úhledně srovnané do řádky pod skříní. Je to stará skříň se zrcadlem na vnitřní straně dveří. Ráno, než odejdu, se ještě jednou do něj dívám. Není to špatný pohled.

Půl roku nato už jsem byl na palubě remorkéru britského námořnictva v ústí Temže u Deptfordu. Hledali jsme minu, kterou někdo údajně viděl. Neměli jsme naspěch. Lidi uklidnila už naše přítomnost a my jsme byli klidní sami od sebe. Byla vlahá noc, světla Londýna i temná voda dýchaly klidem. Nic mi nechybělo.

114$p>

Stál jsem na palubě s jedním kamarádem. Byl tak trochu hvězdář a ukazoval mi různá souhvězdí. Pomlčel jsem o tom, že už je dávno znám.

Potom řekl: „Kdyby nás někdy vypustili do naší galaxie a zůstali bychom tam jen tak viset, vesmír by vůbec nevypadal tak, jak vypadá odsud. Viděli bychom jen tmu. Všechny ty hvězdy, co zdánlivě visí tak blízko u sebe, od sebe dělí světelné roky. Naděje, že bychom narazili na nějakou planetu, neřkuli modrou jako ta naše, je jedna ku miliardě miliard.“

Zasmál se a odešel do podpalubí.

Opřel jsem si ruce o zábradlí a položil na ně hlavu. Měl jsem pocit, že se propadám do černé díry bez hvězd, bez života a nadto bez helmy. Na palubě vedle mě zašramotila něčí noha. Mužský hlas pravil: „Krále dnes pohřbí ve Windsoru.“ Prudce jsem se napřímil a hleděl do tváře muži, který vyhlížel přes hladinu do dálky. Znal jsem ho, ale odkud? A co to má na sobě …? Takové šaty se už dávno nenosí.

Podíval jsem se nahoru za něj. V lehkém vánku vrzalo plachtoví, hlavní ráhno zatěžkávalo lano. Ještě výš jsem viděl Velký vůz, Orion a jasný srpek měsíce.

Zakřičel nějaký pták, ostře a pronikavě. Tradescant si povzdechl. Jmenuji se Jordán.

Blázním. Dostávám halucinace. Představuju si, že jsem veliká, neotesaná ženská, obryně. Když jsem obryně, vyrážím ven s vykasanými rukávy a sukně kolem mě krouží jako vír. Nosím pytel, co se v něm topí koťata, zastavuju se na různých místech světa a ten pytel plním. Chlapi po mně střílejí, ale já si každou kulku vytáhnu ze záňadří a rozkoušu ji. Pak se chechtám a chechtám a pušky jim lámu v prstech jako kuřecí kůstky.

První štace: Světová banka.

Mířím rovnou do zasedací síně správní rady. Mají tam dlouhý stůl z tvrdého dřeva a kolem něj pohodlná křesla. Muži v oblecích

115$p>

diskutují o tom, jak se vypořádat s problémem Třetího světa. Chtějí stavět přehrady, mýtit deštné pralesy, financovat obří továrny na Coca Colu a využít veškerý potenciál kaučuku.

A že prý: „Tohle je soukromé zasedání.“

Začnu u čela stolu a jednoho po druhém čapnu za flígr. V oblecích od Gucciho mykají nohama - ne že bych měla něco proti těm oblekům, jsou z krásného materiálu. A šup s nimi do pytle! Překřikují se, že si zavolají právníka a co si o sobě myslím a co svoboda slova a občanská práva.

Když jsou všichni v pytli, uklidím zasedací místnost, přihodím jim tam pár kalkulaček, aby se nenudili, a vyrážíme.

Další štace: Pentagon.

Probíjím se přísně zabezpečenými dveřmi, míjím počítače, armádu sekretářek, a vtrhnu mezi tlupu generálů i menších zvířat, kteří rokují o otázkách obrany a světového míru. Nukleární hrozbu chtějí odvrátit vypsáním zakázek na další zbraně. Pozorně poslouchám, když mi trpělivě, asi jako matka slabomyslnému dítěti, vysvětlují, že nebudeme-li disponovat silou, která vyhodí padesátkrát do povětří celý svět, nebudeme žít v bezpečí. Ale budeme-li takovou silou disponovat, pak se nemáme čeho bát.

A já na to: „Vaše vlastní výpočty dokazují, že kdyby se v následujících deseti letech věnovala ve Spojených Státech tři procenta zbrojního rozpočtu na potírání chudoby, pak by už žádná chudoba neexistovala. Úplně byste ji vymýtili.“

Podívají se po sobě, blahosklonně se zachechtnou a vrací se ke své práci. Nemám na vybranou. Jednoho po druhém popadnu za metály a strčím do pytle. Jeden ještě stačí vykouknout a zařvat: „Vás by měli zavřít! Jste nebezpečná osoba!“

A dál …

Pochytávám vedoucí světové špičky v kolonách vládních limuzín, na slavnostních večeřích v zámečcích, na ambasádách i soukromých večírcích. Všichni končí v pytli a pěšky putujeme k pohádkovým horám a jezerům a sýpkám s obilím, do pouště a na popraskanou zem a k hladovějícím dětem a obchodníkům se zbraněmi ve střežených palácích.

Všichni obézní musí držet dietu a všichni mužského pohlaví se šikují na povinný kurs feminismu a ekologie. Potom začínají pracovat na přebytcích potravin, vlastnoručně je balí a distribuují

116$p>

prostřednictvím velkého lidského řetězce, který dřív představoval moc a dnes spolupráci.

Měníme svět a sedmého dne máme slavnost u pohádkového jezera a smažíme palačinky a ve vlnách k nám přicházejí všechny národy světa a lidé jsou nasyceni a očištěni a spokojeni. A když se voda v řekách třpytí, určitě to už není rtutí …

Rtutí to vlastně celé začalo. První halucinace jsem dostala, když jsem měřila množství rtuti v řekách, jezerech a potocích. Všude možně, kde jsem si myslela, že něco naměřím. A vždycky jsem naměřila vysoké hodnoty, ryby hynuly, děti trpěly prapodivnou nemocí, při které jim šupinatěla kůže a o níž vláda prohlásila, že nemá s ničím jakoukoli souvislost.

Zahájila jsem kampaň na vlastní pěst, jak o tom někdy píšou v novinách, když se jim aktivistka zdá sice ujetá, ale vlastně neškodná. Doufají, že zmizí, zestárne, přestane ji to bavit. Čas všechno důkladně umrtví.

Jenže já jsem nezmizela. Psala jsem články a házela lidem do schránek letáky s údaji. Rozpoutala se ve mně vášeň pro individuální evangelizaci. Na ulici jsem zastavovala ženy s nákupem a chodila do bufetů za dělníky. Když na nějakém vysokém postu seděla žena, hned jsem toho využila a žádala o pomoc a o peníze.

Samotnou mě to přišlo draho. Dokonce moc draho, jak jsem si říkala v depresi, kterou jsem měla dost často. Problém je v tom, že většina je apatická, a tak když chce nějaký normální člověk něco prosadit, musí zajít daleko, zkazit si život a stát se terčem posměchu. To si opravdu mysleli, že mě víc baví tábořit u řeky plné sajrajtu, než sedět pěkně doma v teple?

Lidi uvěří úplně všemu.

Snad kromě pravdy, jak je vidět.

Byla jsem samotářské dítě. Pro rodiče jsem byla přítěž, svého potomka si představovali úplně jinak. Byla jsem citově přepjatá, tělesně neohrabaná a zakřiknutá. Nejlíp mi bylo venku s našimi psy. Rodiče se chtějí ve svých dětech zhlížet. Blaží je, když vidí, že dítě má stejný sklon hlavy nebo stejně mluví. Pokud se v něm nepoznávají, pokud jim dítě připadá cizí, sice ho dál poctivě živí a šatí, ale chybí láska. Chybí láska, která má moc člověka měnit.

117$p>

A tak jsem přivykla samotě a libovala jsem si ve tmě, kdy mě nikdo neviděl a kdy jsem se mohla dívat na hvězdy a vysnívat si svět, v němž neexistuje zemská tíž, žádná síla, jež vás spoutává. Nebyla jsem tlustá z nenasytnosti; skoro jsem nejedla. Byla jsem tlustá proto, že jsem chtěla přerůst všechno větší než já. Všechno, co mělo nade mnou moc. Byla to bitva, kterou jsem hodlala vyhrát.

To je snad přece jasné, že kdo byl přehlížen a koho si nevšímali, zmohutní do té míry, že už neujde ničí pozornosti, byť by byla provázena strachem a odporem.

Představovala jsem si rodičovský dům jako skořápku, v níž jsem zakuklená. Prostředí jako stvořené pro bájného tvora, který saje teplo a živiny, až jednoho dne skořápka lupne a on z ní vypučí.

V noci jsem v posteli cítila, jak celý dům nadechuje a vydechuje se mnou. Tašky na střeše, cihly, izolace, vodovodní trubky, to všechno se podřídilo mému rytmu. Byla jsem obluda ve vykobercovaném vejci.

A už je to tady, ramena se vtlačují do rohů pokoje, hlava se vzpřímí a proráží okna. Všude střepy, zahrada zdupaná jedinou šlépějí. Kolos o výšce dvě stě mil.

Ale zuřivost se rabelaisovsky měřit nedá.

Zhubla jsem, jak se dalo předpokládat, když jsem odešla z domu. Shodila jsem několik trakařů sádla. Kam to přišlo? Odkud se to bere a kam to přijde? To je jedno z tajemství hmoty, že se sádlo udělá a zase zmizí, a o jeho dřívější existenci svědčí jen pár pajizévek a šaty, které na vás visí.

„To všechno spálíš,“ říkávala matka, a když jsem byla ještě malá, viděla jsem se, jak přikládám pod obrovský kotel sádla. Z komína vycházel kouř ve tvaru prasečích ocásků.

Když jsem zhubla, zjistila jsem podivnou věc: že mi ta kila zůstala v hlavě. Měla jsem takové veliké a silné alter ego, ženu, která vyznává vlastní morálku, a když už v něco věří, je ochotná se za to bít. Byla to má patronka, k níž jsem se obracela, když jsem měla pocit, že se propadám škvírami v parketách nebo se pomalu rozplývám v davu. Kdykoli jsem ji zavolala, cítila jsem, jak mi na-

118$p>

bíhají svaly a hrdlo se plní smíchem. Ovšemže to byly jenom představy, aspoň zezačátku …

Jakožto inženýrka chemie, která promovala s vyznamenáním, a jakožto pohledná dívka, se kterou muži rádi pracují v kolektivu, jsem mohla učit na univerzitě nebo si najít nějakou prospěšnou práci v zákulisí. Nikdo mě nenutil, abych se dala na průzkum znečištění krajiny. Je to v každém ohledu ohavná práce. Mamutím společnostem jste trnem v oku a v jednom kuse vysílají své vlastní specialisty, aby znevážili vaše výsledky. Vládním úředníkům doma i v zahraničí to trvá, než vás začnou brát na vědomí. Pomalost je v tomhle případě ještě to nejlepší, co vás může potkat; obvyklejší bývá otevřené nepřátelství nebo kalení vody. Naši planetu někdo vraždí a nikdo tomu nechce věřit.

„Co nejdeš pracovat třeba pro Britský chemický průmysl?“ nadhodil otec. „Tam bys měla podíl na zisku.“

No jistě, a proč ne pro Shell, Esso, Union Carbide nebo NASA?

Proč jsem se nerozhodla pro podíl na zisku a firemní auto a příplatky na penzijní pojištění a bezplatnou lékařskou péči pro zaměstnance a „velice slušný“ plat? Proč radši tábořím u řeky a zcvokávám se? Šupinatí mi kůže.

Už hrozně dlouho jsem sama, celé dny a noci, a tak mi čas neubíhá v jednotkách, v nichž jsme zvyklí ho měřit - vzbouřil se a utrhl se ze řetězu. Neměřím už čas, on měří mě.

A to je strašidelné.

Často prospím celý den a v noci jsem vzhůru - a proč ne, když nemusím brát na nikoho ohled?

Mám kalendář i hodinky, a tak hlavou dokážu určit, v které části té podivnosti, totiž roku, se nacházím. Ale mé vlastní zkušenosti to neodpovídá. Připadám si, jako bych tu už byla spoustu let. Možná by mi to vymluvili, ale nikdy by mě nepřesvědčili, abych to necítila. Jak se dá člověk přesvědčit, aby něco necítil? A tak mi instinkt velí pustit k vodě zdravý rozum a smířit se s tím, co se momentálně se mnou děje - že se mi čas zpomalil.

Proč by ne? Za jistých okolností se nám přece zrychluje nebo

119$p>

zpomaluje tep, mění se dýchání, celé tělo změní svůj chod, když je třeba.

Existuje spousta pohádek, v nichž hrdina na chvilku usne a probudí se v úplně jiném čase. Navenek se pro mě nic nemění, ale viděno zvnitřku nejsem pořád tady, na břehu páchnoucí řeky. Můžu utíkat.

Utíkat před čím? Před přítomností? Ano, před tím popředím, jež mě oslepuje tak, že nevidím, co se možná děje o kus dál. Pokud mám ducha, duši, nebo jak to nazvete, pak není jediná; je to zmnoženina duší. Jejím rozměrem není ohraničenost, nýbrž prostor. Může obývat libovolné množství těl podléhajících rozkladu, a to i v budoucnosti a v minulosti.

Nevím to s určitostí. Pouze hledám teorii, která by odpovídala faktům. Tak to dělá věda, i když já vám možná připadám jako poněkud přepjatá vědátorka.

Což asi jsem.

Nevím, jestli mě ta rtuť otrávila, ale rozhodně mi to po ní začalo takhle myslet. Když vám upadne na zem, rozprskne se v drobounké klony, ale dá se zase sebrat a nebudou vidět švy ani stopy po nárazu. Má jeden život nebo bezpočet životů, podle toho, co chcete.

A co chci já?

Ve snech toužím po domově, milenci a dětech, ale to by asi nešlo. Komu by se chtělo žít s obludou? Sice už jako obluda nevypadám, ale moc dlouho bych to maskovat nemohla. Jednou bych vybujela na povrch, šaty by na mně praskly, a až by mě mlíkař očumoval s tím svým „Nazdar, kotě,“ mrskla bych po něm bandaskou. Vlastně už jsem s tímhle světem, co zasmrádá pokrytectvím, ztratila trpělivost. Už ho prostě nesnesu. Neumím pochlebovat, lhát, mazat lidem med kolem huby, ani smát se pořádně neumím. A je vůbec čemu?

„Ty se vůbec nesnažíš,“ říkala mi matka. „Není to přece tak hrozné.“

Ale je, je to tak hrozné.

„Jsi hezká holka,“ přisadil si otec, „o tebe se chlapi ještě poperou.“

Jenže to by mi nesměli obrátit oční víčka, to by mi nesměli nakouknout do uší a posvítit baterkou do krku, to by si nesměli ste-

120$p>

toskopem poslechnout mé srdce. Jinak by se chytili za hlavu a vzali nohy na ramena. Zahlédli by tam totiž ji, tu druhou, jak číhá uvnitř. Krásně se do mě vejde, i když je obrovitá.

S mužem jsem spala jednou jedinkrát: dovnitř ven, dovnitř ven. Soundtrack hekání a na konci hluboký výdech.

Zeptal se mě: „Byla jsi?“

Ovšemže ne, copak jsi nečetl nejnovější výzkumy o tom, jak funguje lidská sexualita?

Usnul jak špalek a funěl, dovnitř ven, dovnitř ven.

Když se probudil, řekla jsem: „Mám sto chutí tě spolknout.“

„Ty divoško jedna!“ zasmál se.

Ale já myslela celého, se vším všudy, hodila bych si tě do chřtánu jak škebli, nohama naposled, ty by mi čouhaly z pusy a mrskaly by se jak ploutve potápěčů. Jonáš a velryba.

Ne že bych muže nenáviděla; jenom bych ocenila, kdyby se víc snažili. Každý chce být hrdina, a my přitom nechceme nic jiného, než aby byli doma a pomáhali v domácnosti a s dětmi. Jenže tenhle druh hrdinství je nebaví.

„Jsi strašně negativní,“ řekla mi matka.

Ale kdepak, ty jsi negativní. Ty tady sedíš, čučíš na zprávy, láduješ se flákotou z průmyslového velkochovu a vajíčky od slepic zavřených v drůbežárně a házíš nekonečné haldy plastu do vydlabaných kráterů v krajině. Kam myslíš, že všechen ten sajrajt jde?

Nevím, jestli někde v čase nebo prostoru existují jiné světy. Možná je jen tenhle a ty ostatní jsou výplody bujné fantazie. Tak nebo tak, je to jedno. Musíme hájit obě možnosti. Jedna, zdá se, závisí od druhé.

Mám jednu vzpomínku z doby, kdy jsem ještě chodila do školy a den ze dne tloustla. To jsme bydleli v obecním bytě v Londýně u řeky. Později jsme si pořídili vlastní bydlení, ale byli jsme pořád chuďasové příslušející k dělnické třídě. Máma zapomíná, že to tak někdy bylo. Ze školy jsem šla sama pěšky. Kráčela jsem po nábřeží a dívala se, jak v obou směrech plují loďky. Byla tam loď s loutkovým divadlem, s Kašpárkem a Kalupinkou. Pan Kašpárek

121$p>

mlátil caparta a Kalupinka ho škrtila a byl tam pejsek Toby s bílou náprsenkou.

Domů se mi nechtělo. Nejradši bych zůstala celou noc venku, ustlala si u řeky a rozdělala ohníček. Vylezla jsem po schodech na most Waterloo a snažila se ignorovat běsnící dopravní ruch, abych se mohla podívat na katedrálu sv. Pavla a Westminsterské opatství. Nebylo to jednoduché: všichni se chtěli dostat domů, výhled nevýhled. Byl podzim, slunce zapadalo brzy a vzduch byl ostrý. Líbilo se mi, jak mě štípe v nosních dírkách, a když vydechnu, kreslí obrazce. Dívala jsem se, jak se slunce sune za budovy, a když jsem se soustředila, ustoupilo vřeštění aut, dusání lidí a pach spálené gumy a výfukových plynů do pozadí. Připadalo mi, že jsem sama a za úplně jiného odpoledne.

Podívala jsem se na své paže, opřené o kamenné zábradlí mostu. Byly najednou široké jako stehna a přede mnou nebylo zábradlí, jen dřevěný klandr, a když jsem se ohlédla na druhou stranu, neviděla jsem kopuli Sv. Pavla.

Viděla jsem vratké loďky zelinářů, handrkující se ženy a oddíl vojáků na koních, jak se přepravují na druhý břeh Temže.

Měla jsem se dostavit k Františkánským polím, někdo tam na mě čekal.

Ale kdo? Kdo?

Teď se v noci budím a kokodákám ze sna „Kdo? Kdo? Kdo?“ jako opravdová slepice.

Proč se mi vzpomínka na ten den neustále vrací, když tu tak sedím u smradlavé řeky a jedinou společnost mi dělá oheň?

Ráno. Koráb na moři opodál má spuštěné kotvy. Jordánův člun je z vody venku, na pláži. Oheň dýmá; až se Jordán probudí, musí hořet. V pekle bude oheň sálat věčně, tam nebude třeba pročesávat pláž a sbírat v písku klacíky.

Když se Jordán začíná probírat, už mám napaběrkovanou pěknou hromádku a otevírám nožíkem ústřice - pěkným nožíkem

122$p>

s ebenovou rukojetí, co ho mám od jistého pána, který už je na pravdě Boží a býval Puritánem. To bylo, než jsem se napravila. Po předčasném skonu pastora Scroggse a souseda Firebrace jsem se zavázala, že se vrátím k poklidnému životu a podržím na uzdě svou přirozenou náchylnost k mordu. Nemám se za zločince a věru že bych se vzpouzela, kdyby mě chtěli uvrhnout do žaláře. K mým skutkům mě nevede touha po zisku, nýbrž po spravedlnosti, a když jsem zpytovala svou duši, došla jsem k tomu, že není nebožtíka sprovozeného ze světa mou rukou, kterému není lépe tam než tady. Na důkaz toho - je-li vůbec důkazů třeba - mohu citovat ženu pastora Scroggse, tu, které byl jako jediná rozkoš dopřán manželův úd prostrčený dírkou v prostěradle. Když se dozvěděla o smrti svého chotě (a jakožto jemná dáma jsem se zdržela líčení, za jakých okolností k ní došlo), pozdvihla ruce k nebesům a děkovala Bohu za smilování. Pokora mi nedovolila pocítit hořkost nad tím, že byla vděčnost mylně adresována našemu Spasiteli a nikoli mně. Žádné díky jsem nežádala a náš Pán je často připraven o to, co mu náleží. Nemeškala, spakovala si svršky a odjela za svou neprovdanou sestrou do Tunbridge Wells, s níž hodlala nadále sdílet živobytí. Když odjížděla, kanuly mi z očí slzy při pomyšlení, co si vytrpěla a z jakých muk je nyní vysvobozena.

A pakliže se o Soudném dnu ukáže, že jsem se párkrát drobet přehmátla, náš Pán mě určitě k sobě přivine jako tu cizoložnici a praví: „Kdo jest z vás bez hříchu, nejprv hoď na ni kamenem!“

Když jsme s Jordánem každý spolykali šestatřicet ústřic, řekl mi, že se teď musí neodkladně vydat do Londýna, aby předal králi svůj nejvzácnější úlovek.

„Mám ho tady v mošně,“ pravil, „ale nebude dlouho trvat, a zajde.“

„Tedy to není zlato?“ zeptala jsem se zklamaně.

Zasmál se a ubezpečil mne, že na lodi má zlata habaděj.

„Tak sem s tím zázrakem,“ vyzvala jsem ho.

Otevřel mošnu tak opatrně, jako jsem já v den prvý u Temže kalné jak jícha rozbalila to malé robě.

„Že ono je to zas nějaké ovoce?“ mínila jsem, když jsem si prohlédla ještěří kůži a pichlavou zelenou šošolku, která by mohla zrovna tak zdobit pekelného raracha.

„Zas nějaké ovoce?“ nechápal. Pověděla jsem mu, jak jsme se

123$p>

byli spolu podívat na první banán a jak jsme se divili jeho tvaru i barvě.

„Od toho dne,“ dodala jsem, „mě už žádné ovoce ani zelenina nevyvede z míry.“

„Na ten den si vzpomínám,“ řekl Jordán.

Pak vyskočil a začal si sbírat věci.

„Najmeme si ve městě koně.“

„A jaký kůň mě uveze?“ namítla jsem.

Po krátkém dohadování jsme se usnesli, že vynaložíme peněz na kočár. Chodím všude sice zásadně po svých, ale pro matku hrdiny, co se vrátil z dálek, by nebylo důstojné, kdyby se dobelhala do Londýna dva dny po synovi s ranci na zádech.

„Ten tvůj řetízek je také vzácný?“ zeptala jsem se, předstírajíc jen ledabylý zájem. Zastavil se a zapíchl do mě oči.

„Darovala mi ho žena, která neexistuje. Jmenuje se Fortunata.“

„Znávala jsem jednoho taliánského piráta toho jména.“

Jordán se zahleděl na moře. „Zrovna takový den, jako máme dnes, líčila v svém vyprávění o Artemis a o tom, proč vstoupila do jejích služeb.“

„Vyprávěj mi to taky,“ prosila jsem. „Vždyť sotva začalo svítat.“

FORTUNATIN PŘÍBĚH

Bohyně Artemis si vyprosila na svém otci, nejvyšším vládci Diovi, luk a šípy, krátkou tuniku a ostrov, který by měla sama pro sebe a kde by jí nikdo do ničeho nemluvil. Na vdavky nepomýšlela, na potomstvo rovněž ne. Chtěla být lovkyní. Lov ji blažil.

Do rána měla zabaleno a vydala se vstříc novému životu v lesích. Pověst o její slávě se brzy rozšířila a následovaly ji další ženy, leč Artemis po společnosti netoužila. Chtěla být sama. V svém odloučení přišla na prazvláštní věc. Vždy záviděla mužům rychlonohou volnost potloukat se po světě a navracet se v plné slávě k manželkám, které se nezabývají ničím jiným než čekáním. Věděla o tom, že existují hrdinové a strážkyně rodinného krbu, věděla o té veliké dělicí čáře, jež lidem umožňuje žít. A nezavrhovala ji, prostě doufala, že si přibere svobody druhé strany. Jenže co by se stalo, kdyby projezdila svět křížem krážem a zbrázdila oceány jako hrdina? Nalezla by něco jiného, nebo jen staré věci v různých kabátech?

124$p>

Alchymisté mají úsloví Tertium non datur, neboli „třetí není dáno“. To jest přeměna jednoho prvku na druhý, bezcenné suroviny v nejryzejší zlato, je nezaznamenatelný proces. Je to naprostá záhada. Nikdo neví, co změnu působí. A stejné je to i s lidskou myslí, když ze svého žaláře přesídlí na nezměrné pláně, aniž se při tom hne. Co proběhlo, to se můžeme jen dohadovat.

Jednou večer, když Artemis ztratila stopu pronásledovaného zvířete, rozdělala si oheň a chtěla odpočívat, avšak noc byla přízračná a hrála s ní hru. A tak se u ohně viděla coby dítě, žena, lovkyně a královna. Sáhla po dítěti a ztratila z očí ženu, napjala luk a královna byla ta tam. Co na tom sejde, projezdí-li svět křížem krážem a skolí všechy živé tvory, když jí unikají její jednotlivá „já“? Až nakonec žádné nezbude, bude muset čelit sobě samé.

A pak přišel Orion.

Jednoho dne se zatoulal k jejímu tábořišti, rozehnal psy a řval jako podprůměrný herec, přes pravé oko pásku a levou ruku v dlaze. Artemis odběhla asi míli z tábora pro vodu. Když se vrátila, viděla, jak ten nařvaný pořez pojídá její kozu. Za syrova. Když dohodoval, zhluboka říhnul a ještě s mastnou hubou pozval Artemis na procházku k moři. Artemis neměla zájem, ale bála se. Jeho pověst se kolem něj linula jako pach z úst. Koneckonců se narodil z toho, když se tři bohové v rozjaření vymočili na býčí kůži. A byl to pověstný lovec.

Členité kamenité pobřeží zčernalé chaluhami mu připomnělo jeho četná dobrodružství a on o nich dopodrobna rozkládal, až příliv pokročil a voda jí dosahovala do pasu. Nebylo míst, kam nezavítal, nebylo ničeho, co nespatřil. Byl hbitější než zajíc a sílu měl jako pár volů. Rovnal se bohům.

„Smrdíš,“ řekla Artemis, ale neslyšel.

Konečně jí dovolil vylézt ze stoupající vody na břeh a rozdělat oheň. Nepřál si, aby mluvila, už o ní slyšel a hledal ji. Ona je kapku výstřední, on slavný. To bude pár!

Jenže Artemis mluvila. Mluvila o zemi, kterou milovala a o tom, jak se den ze dne mění. Tady chce zůstat, dokud nebude hotova k odchodu. Samotná cesta nestačí. Zvedla se, že se rozloučí. Otočila se.

Orion ji znásilnil a usnul.

Myslela na to celé roky. Trvalo to jen chviličku a jediné, co cítila, byly chlupy na jeho břiše slepené pískem.

125$p>

Pomstít se byla hračka: poslala na něj štíra, ten ho uštknul a zabil.

Během jediné noci může uběhnout dvě stě tisíc let, když čas plyne pouze v naší mysli. Pravidelné milníky ročních dob, krajina milovaná v neustálých proměnách, to probíhá venku, zatímco uvnitř, tam námi pod jiným nebem otáčejí světelné roky.

Artemis leží vedle mrtvého Oriona a vidí, jak jediným skutkem změnila celou svou minulost. Budoucnost je nedotčená, dosud nenaplněná, avšak minulost nelze odčinit. Není tou, za niž se považovala. Každý čin a každé rozhodnutí ji vedlo sem. Ten okamžik na ni čekal jako nejvyšší schod na náměsíčníka. Upadla na něm a procitla.

Vlny na pláži tvořily kolem jejích chodidel temné kaluže. Udržovala oheň, aby se zahřála, a Orion zvolna vychládal.

Ohnivý kruh kolem ní jí ve všem všudy navedl k poznání, že život má chvilku jeden tvar a pak nabere jiný. Města a památky zmizí jako lidé, kteří je vybudovali. Žádný palác či letohrádek nepřežije světelné roky, co leží před námi. Není historie, která nebude přepsána, dávné dny jsou moc daleko, takže na ně nedohlédneme.

Co učiní historie z dnešní noci?

Dnešní noc je jasná a chladná, vítr našlehává vlny do špičatých hrotů. Pěna zanechává na písku stopy, slizké trojúhelníky. Ze solného pachu se jí ježí chloupky v nosních dírkách. Rty má okoralé. Hvězdy jí ukazují, že se dá viset ve vesmíru bez sebemenší podpory. Bez medailí, listin či území, které vlastní, může plát jako ony na cestě časem, dokud čas zcela nepozbude smyslu.

Už téměř svítá. Chce ležet s očima otevřenýma a dívat se, jak noc chřadne a hvězdy chřadnou a pak oblohu pokryje první šedomodrá břidlice rozbřesku. Chce vidět, jak slunce rozetne vodu, ale nemůže zůstat bdělá ke všemu; něco jí musí také uniknout. A tak nevidí ještěrky, vylézající z děr a hledající něco k snědku, ani to, že Orionovy oči přes noc nabyly skelného vzhledu. Na rameno se mu posadil malý ptáček a chce si ukořistit chomáč jeho slavných vlasů.

126$p>

Artemis čekala do východu slunce a teprve pak udusala oheň. Nanosila úlomky skal a kamení, aby ochránila Orionovo tělo před supy. Navršila vysokou mohylu jako větrolam dunivému větru, který pročesával pobřeží. Nebe bouřilo, šly černé mraky a na horizontu svítil sytý pomeranč. Když skončila, byla promáčená deštěm. Ruce jí krvácely, vlasy se jí zachytávaly v ústech. Dostala hlad a vztek z ní spad.

Písek, včera plavý, dnes mokrem zhnědl. Kam jen pohlédla, tam se šedala voda s bělavými okraji a nad ní kroužili draví ptáci. Teskné výkřiky, a jí bylo teskno, nikoli po přátelích, nýbrž po čase, který nebyl znásilněn. Moře mělo hypnotickou moc. Ani vítr, ani chlad ji nedokázaly zvednout z místa; seděla, jako by na někoho čekala. Nečekala však, vzpomínala. Snažila se dopátrat toho, co ji přivedlo až sem. Něco v ní samé. Třetí není dáno. Věděla jen, že dospěla k hranici zdravého rozumu a překročila ji. A už byla v bezpečí. Není bezpečí bez rizika, a to, co riskuješ, prozrazuje, čeho si ceníš.

Vstala a šla pryč, bez ohlédnutí, ale vědoma si šlépějí, co po ní zůstávaly v písku. Na mysu, po úmorném stoupání k místu, kde srázné pobřeží hraničí s lesem, se konečně ohlédla na Orionovu mohylu, odtud už sotva postřehnutelnou, a své vlastní šlépěje, obracející k mohyle paty. Pak se úplně setmělo a neviděla nic, co by jí připomínalo předcházející noc, leda hvězdy.

Cestou do Londýna se mi Jordán omluvil za svou zamlklost.

„Nikdy jsem toho moc nenamluvil,“ pravil, „ale to vy také ne, matko.“

Tím mě trochu zaskočil, neboť se mám za veselou družku, která si vždycky ráda poklábosí. Cožpak jsme si s Jordánem, když byl malý, bezustání nepovídali?

Pak mi vyprávěl: „Na cestách jsem navštívil indiánský kmen jménem Hopiové. Nerozuměl jsem jejich řeči, ale měli mezi sebou jednoho starého Evropana, snad Španěla, který s námi mluvil

127$p>

anglicky. Ten nám řekl, že ho kdysi členové kmene zajali a nyní žije jako jeden z nich. Nabídl jsem mu, že ho vezmu na své lodi domů, ale vysmál se mi do tváře. Zeptal jsem se, jestli jejich jazyk vykazuje nějakou příbuznost se španělskou řečí, a on se znovu zasmál a řekl něco úžasného, a sice že jejich jazyk nemá gramatiku, jak my ji známe. Ale nepodivuhodnější na něm je, že nezná čas vyjadřující minulost, přítomnost ani budoucnost. Ti lidé takto čas vůbec nevnímají. Čas je pro ně jen jeden. Stařec řekl, že není možné naučit se jejich řeč, aniž bychom si osvojili jejich svět. Otázal jsem se ho, jak dlouho mu to trvalo, a on na to, že tato otázka nedává smysl.“

Poté jsme jeli mlčky.

Zatímco se Jordán v hostinci U Trnové koruny strojil k návštěvě u krále, kterému hodlal představit ananas, nelenila jsem a jako dobrá hospodyňka vysmejčila chatrč a vydrbala psiska. Už drahně dlouho neviděl svůj domov, a tak jsem mu chtěla přichystat překvapení, ježto jsem se za posledních pár let vzmohla. Začala jsem totiž prodávat psy do šlechtických domů, a doufám, že dnes večer se mi podaří upozornit krále na pěkného pejska se slechy, co slyší přes dvě hrabství, a nohama, že by mu je záviděla leckterá souložnice. Před chatrčí jsem si ohradila kus zahrady, využila všech dovedností, které jsem za těch šest let ve Wimbledonu odkoukala od Tradescanta a vybudovala jsem si pěkný skleník, jehož stěnu obrůstá psí víno.

Obmýšlím ukrýt psa pod sukněmi, a až budu představena králi, nechám ho trochu vykouknout a hned začnu lkát a prosit o milost, předstírajíc, že jsem o jeho přítomnosti pod sukněmi neměla zdání. Načež, půjde-li vše podle plánu, ocení král jeho hlavu a utrousí poznámku o dychtivém sklonu těla a ocasu jak korouhvička ve větru. Pak se mě zeptá, je-li zvíře na prodej, a já se budu upejpat, jak už to dokážu, a dělat drahoty, že mám psíka jen pro svou potěchu. Tím jeho cena vzroste a celé tupé stádo dvořanů se zaopičí po králi a objedná si dohromady tolik psů, že na to můj chov nestačí. To mám, jářku, obchodnického ducha! Mívala jsem ho odjakživa, ale dřív ho přebíjely mateřské zájmy a nutkání zneškodňovat bídáky.

128$p>

Tenhle poklidný bezdětný život má taky něco do sebe.

Ale teď už vyzvánějí zvony, a tak si musím připnout perly a ustrojit se pro Jordána. Krk mám vydrhnutý.

Jack řekl: „S tebou je, Nicolasi, ta potíž, že vůbec nemyslíš na budoucnost, žiješ ze dne na den.“

Navštívil mě na palubě lodi Jejího Veličenstva Gauntlet. Byl jak ze žurnálu a sršel sebejistotou. Byl nejmladším burzovním analytikem v londýnské City. Podíval jsem se po něm klidně a on pokračoval.

„Za pár let tě z námořnictva propustí a ty nevíš, co chceš dělat. Bude z tebe ztracená existence, Nicolasi, jen se ti snažím pomoct.“

„Jacku, pamatuješ, jak jsme spolu chodili do parku? Nosil sis tam počítačové časopisy a tátovy Praktické lékaře. Jednou jsi přinesl plátěný zátaras proti větru a lehl sis na slunce.“

„A ty sis tam nosil ty tvoje lodičky.“

„Tohle je taky taková lodička, Jacku, jenom větší.“

„Přece nemůžeš mít koníčka jako zaměstnání, Nicolasi.“

A ty? A ty?

Seděl u mého stolu se zachmuřenou tváří a pohrával si s novinami, které vylovil z kufříku. Snažil jsem se ho pochopit. Okno zvenku zanášel sníh s deštěm.

„Jestli to chceš opravdu vědět, tak uvažuju o plavbě kolem světa. Stejnou trasou jako Francis Drake na korábu Golden Hind. Poplavím se sám.“

Jack zvedl hlavu a v očích se mu bleskl zájem.

„Chceš překonat něčí rekord?“

„Co já vím?“

Vstal a hodil noviny na stůl.

„No vidíš. Ani když můžeš udělat něco užitečného, tak to neuděláš. K čemu je nějaká hovadská plavba kolem světa, když nechceš překonat rekord? To můžeš rovnou letět letadlem, ne?“

129$p>

„Ale já chci svět obeplout. Dřív se myslelo, nebo aspoň Kryštof Kolumbus si myslel, že svět tvoří z pěti šestin souš a z jedné šestiny voda. To se píše v Ezdrášovi, v Knize apokryfů. A přitom je svět ze dvou třetin voda. Kdybys všude lítal letadlem, tak bys to nevěděl.

V letadle má člověk pocit, že svět je jenom pevnina.“

„A já mám zas pocit, že svět se dělí na dva tábory: na lidi, co k něčemu jsou, a na lidi, co k ničemu nejsou.“

„A já nejsem k ničemu, viď, Jacku.“

Neodpověděl, oči zabodnuté do novin. Pak začal prskat:

„Ty vole, už zase se do toho montuje nějaká ženská.“

Dusal po kajutě a srolovanými novinami plácal do mokrých sněhových vloček, které se zvenku lepily na okno.

„To je bez šance, Jacku,“ řekl jsem. „Jsou na druhý straně.“

Ale to jsem neměl říkat. Začal se obouvat do všech, kdo brzdí pokrok, rozvoj průmyslu a volný trh.

„Nějaká kráva stanuje někde v Horní Dolní u potoka a úpí nad hodnotama rtuti. Co tím sleduje? To si myslí, že můžem jen tak zastavit průmyslovou výrobu a dát si pohov? Někam to přece vypouštět musejí. Neřeknu, kdyby to lili do Temže, ale tohle je něco jinýho.“

S vědomím, že budu možná připomínat Buddhu, jsem opáčil: „Všechny řeky tečou do moře.“

Neslyšel mě. Znovu otevřel noviny.

„Bude o ní pořad v televizi, s anketou pro diváky. Ty bláho, to je od médií pěkná nezodpovědnost. Lidi jsou blbci. Chytne je panika. Ani nemrkneš a začnou rozprodávat akcie a fabrika se položí. A to všechno kvůli jedný bláznivý slepici a pár rybám.“

„Já nevím, co to s tebou je, Jacku,“ řekl jsem.

Přišel blíž, otočil si židli a zasedl na ni obkročmo jako kovboj.

„Já ti povím, co se mnou je. Makám dvanáct, patnáct hodin denně, dělám něco, co umím, a už mě unavujou šťouralové, který se montujou do soukromýho podnikání naprosto bezúhonnejch podniků. Práci a peníze potřebujou všichni. A jak se asi vytváří pracovní místa a peníze? Vždycky bude nějakej odpad, nějaký následky, co po nich moc netoužíme, ale tak to prostě je a takovej je život.“

Podíval se na hodinky. „Už musím jít. Zajdem někdy na oběd?“

130$p>

Přikývl jsem. Hodil mi svoje noviny. „Na, ať víš, co se děje ve světě, i když je ti ukradenej.“

Když odešel, uhladil jsem pružící noviny a hledal článek, který ho tak rozčílil. Vzpomínal jsem, co mi to řekl, když jsem se rozhodl dát se k námořnictvu - jak to bylo?

„To jseš celej ty - ženeš se k námořnictvu po Falklandský krizi.“

Přečetl jsem si článek. Ale vždyť ta ženská je přece hrdinka, ne? Hrdinové se vzdávají pohodlí, aby se postavili za to, v co věří, nebo se vydali v nebezpečí pro obecné blaho. A ona to dělá, tak proč ji za to pronásledují? V článku se psalo, že po jejím stanu už několikrát někdo tajemně střílel. Snažil jsem se jí porozumět skrze fotografii. Byla hezká; měl jsem pocit, že ji znám, i když to nebylo možné. Než jsem si stačil uvědomit, co dělám, byl jsem na nohou a sundaval zeshora tornu.

Půjdu ji hledat.

Za královraždu nás stihl Boží trest. Londýn zachvátila morová rána. Město je plné mrtvých. V každém domě už nějakého mají a jedna ulice jižně odsud je úplně vylidněná - natrefíte v ní už jen na umrlce. Domy jsou opuštěné, v noci bouchají otevřené okenice.

Nesla jsem trochu polévky churavějící přítelkyni, a když jsem kopnutím otevřela dveře, viděla jsem, jak se zvolna sune ulicí kára nabírající mrtvoly. Vlekli ji trestanci. Pakliže tento každodenní úděl přežijí, bude jim po měsíci udělena milost. Káznice v Newgate se sice vylidňovala, ale kárance juchající v nově nabyté svobodě nikde vidět nebylo.

Muži byli shrbení, cesta rozrytá a plná děr, a jak kára ztěžkla, sotva ji uvezli. Sami byli vyzáblí a rozedraní a jeden měl v kůži zelenavý nádech, co je jistým znamením práchniviny.

Odložila jsem polévku, že jim pomůžu. Mor mi strach nenahání. Jsem tak urostlá, že mě nějaká ta cholera neporazí, a jestli je trest určen všem, což nejsem já poslední, kdo bude souzen?

131$p>

Vcházela jsem do domů a tahala ven těla ztuhlá smrtelnou křečí. Většina byla zabalena v špinavých cíchách, ale některá dosud klečela strnulá v modlitbě. Příšerná podívaná na ně byla, jak trčeli na káře vzhůru s rukama sepjatýma.

Když jsme dospěli k domu mé přítelkyně, vešla jsem s polévkou v očekávání, že ji naleznu jako minule - zesláblou, leč v ucházejícím stavu. Byla mrtvá.

Tou dobou byli už muži vlekoucí káru tak zemdlení, že jsme se posadili k jejímu stolu a pustili se do polévky sami.

„Kam ty mrtvé vezete?“

„Ke spálení,“ odvětili. „Nedají se než spálit. Hrobníci už nemají sílu, je jich na ně moc. Jen boháči si můžou dovolit hrob. Pro nás je jáma.“

Šla jsem s nimi až k jámě, přítelkyni přehozenou přes rameno. Chtěla jsem jí zajistit důstojnější poslední cestu než na káře. Čím jsme byli jámě blíž, tím hrůznější se linul zápach. Z kráteru, snad podobného těm na Měsíci, se valil černý čmoud. Po okraji jámy stály četné káry, některé se zrovna vyklápěly do jámy. Jakmile byly prázdné, hned se s nimi zbídačení povozníci kodrcali zpátky do ulic plných morného puchu.

Jednou rukou jsem si zacpala nos, druhou držela mrtvou přítelkyni a šla jsem do jámy nahlédnout. Byla hluboká a křížem krážem v ní byly naházené veliké kusy dřeva, tu i onde celé stromy. Mezi nimi, místy zachycené ve větvích, vykukovaly nohy, ruce a hlavy mrtvých.

„Předobraz pekla,“ pravila jsem.

Vedle mě stál člověk, který tu měl jakýsi dohled.

„Věru je to peklo a práce pro rarachy. Oheň mi nesmí vyhasnout, jinak by se nevyčistila práchnivina pocházející z mrtvol. Když jenom doutná, musím se se svými muži spustit dolů - tady po tom schodišti vytesaném po straně - a rozdmychat plamen měchy. Uvnitř kráteru jsme udělali ochoz, abychom měli na čem stát. Po něm můžeme také celý kráter kolem dokola obejít, a vyčnívá-li někdo na vzduch, strčit ho do ohně.“

„Přinesla jsem přítelkyni,“ řekla jsem.

„Hoďte ji do jámy a už se neohlížejte.“

„Snesu ji dolů. Není důstojné člověka být jen tak pohozen.“

Rozmlouval mi to, že je tam strašný žár, ale já jsem se pustila schůdek po schůdku dolů, od dýmu a výparů mi slzely oči. Když

132$p>

jsem sestoupila až na římsu, vydala jsem se podél kráteru a za chvíli jsem spatřila klidnou a přívětivou větev, dosud nezasaženou plameny. K ní jsem se shýbla a přítelkyni na ni položila, načež jsem se opět vydala vzhůru. Truchliví dělníci mě mlčky sledovali a pak se znovu chopili svého příšerného řemesla.

Když jsem přišla domů, ležel Jordán na lůžku a blouznil v horečkách. Téměř nemohl mluvit, a když už z něj něco vypadlo, pak jen jakési bláboly o divočinách a zvláštních obyčejích, a pořád dokolečka volal: „Fortunato, Fortunato!“

Jsem vynalézavá žena a myslím, že si poradím s ledasčím, spadá-li to do říše pozemského bytí, ale ženu, která není, nalézt nedokážu.

V zoufalství jsem se vydala k psí boudě a obouruč jí třásla, dokud sousedka nevystrčila hlavu za doprovodu takových nadávek a kleteb, které by v dámské společnosti zaznít neměly.

„Musíte mi oplatit mé dobrodiní,“ řekla jsem. „Můj synáček umírá. Musí žít.“

Začala reptat a blábolit, že prý je třeba přijmout vůli Boží, a už zase lezla zpátky do boudy, jenže já jsem ji popadla za pas a podržela si ji nad hlavou.

„Uzdrav ho,“ pravila jsem co možná nejuctivěji, „sic ti dám pocítit, co umí rozlícená matka!“

Postavila jsem ji na zem a šla dovnitř omývat Jordánovi čelo a krmit do pomerančem. Kdyby chtěl, mohl být pánem. Král obmýšlel zahrnout ho poctami a k plavbám mu věnovat koráb, jaký by si usmyslel. A Jordán odmítl. Řekl, že chce sedat u řeky a pozorovat lodě. Stočily se k němu pohledy lidí; nerozuměli mu a někteří si šeptali, že za těch třináct let na moři pozbyl rozumu. Jiní zase, že má zlomené srdce. Poslouchala jsem a moc jsem si z toho nedělala, protože lidi vždycky raději něco plácají, než aby byli zticha.

V noci čarodějnice přišla se zle puchnoucím rendlíkem s tekutinou a postavila ho na ohniště.

„Ať lektvar pije, omývá se jím a spí v jeho blízkosti,“ děla stroze, načež odcupkala zpátky na své kostěné lože. Slyšela jsem ji chřestit ve tmě.

Poslechli jsme ji a za několik dnů Jordánovi horečka polevila a bylo mu už natolik dobře, že mohl sníst něco masa.

133$p>

„Musíme jí poděkovat,“ řekl a donesl jí rubín. Zamžourala na něj proti světlu, načež spokojena s jeho pravostí zvolala, že je zdravý na krev, a slupla ho. Oba nás to s Jordánem zaskočilo, leč vrátili jsme se do chatrče bez jediného slova.

Když mor roku 1665 pominul, nebyl už Londýn tak rušné město jako dřív a k mání byla spousta domů. Pochvalovala jsem si, že si na tržišti nemusím razit cestu bezbožným davem hňupů. Zachvátila mě však podivná nemoc, nikoli těla, nýbrž ducha. Zdálo se mi, že kam se hnu, stále cítím ten odporný zápach. Nedokázala jsem z nozder vymýtit pach smrti. Londýn pro mě začal být městem špíny a moroviny, jež se nikdy neočistí.

„Boží pomsta stále trvá,“ řekla jsem Jordánovi. „Jsme zkažení a naše město je zkažené. Zdravého a krásného tu nezbylo nic …“

Pak Jordán zničehonic, bez varování, oznámil, že zamýšlí znovu vyplout na moře a už si přichystal v Deptfordu loď.

„Odjíždíš hned?“ zeptala jsem se plná strachu.

„Ne hned, ale až moře zavolá, budu připraven.“

Po těchto slovech jsem se vydala do ulic vychodit žal, ale kamkoli jsem se poděla, tam číhalo stejné poselství: že práchnivina se nevyčistí. A vytanul mi na mysl oheň v jámě a všechna ta těla, jejichž popel čistý byl.

„To město by se mělo spálit,“ šeptala jsem si pro sebe. „Mělo by hořet a hořet, až by nezbylo nic než chladivý vánek.“

„Jmenuju se Nicolas Jordán,“ představil jsem se.

Snědli jsme večeři připravenou na ohni - pečené brambory s fazolemi a plecháček čaje. Nebylo jí do řeči, a tak jsme seděli zády k sobě a dívali se na hvězdy.

„Řeka se třpytí,“ prohodil jsem.

„To je fosfor, testy to prokázaly.“

„Připomíná mi to Coleridgeovo Skládání o starém námořníku, kalné moře.“

134$p>

U stromu měla uvázanou loďku, do níž jsme nasedli a vypluli na tajuplnou vodu, v dálce hořel oranžový ohníček. Chtěl jsem jí poděkovat za to, že se nás snaží zachránit, že se mě snaží zachránit, protože jsem to prožíval tak osobně, ačkoli vůbec nevím proč. Jenže když jsem se chystal promluvit, hrdlo se mi stáhlo pocity, jež odolávají slovům. Mám rád jeden obraz, Rozsévače od Van Gogha. Rolník se vrací večer domů a za ním svítí obrovský žlutý měsíc. Zem je silná a jistá, tvoří ji syté barvy nanášené malířskou špachtlí. Uklidňuje mě, protože mi dodává jistotu, že svět tu bude napořád, silný a jistý, i až skončí den, i až skončí cesta. Hnědé pole a žlutý měsíc.

„Podpálíme to,“ řekla. „Podpálíme tu fabriku.“

Druhého dne měsíce září Léta Páně 1666 propukl v Pudding Lane u pekaře na dvorku požár. Plameny dosahovaly výšky dospělého muže a rychle přeskočily na sousední dům a z něj na další. Celou noc jsem se s pekařovými opíjela, či spíše oni se opíjeli a měli tu kliku, že jsem je pak dovlekla do bezpečí. Ten požár jsem nezaložila - jakpak bych také mohla, když jsem se rozhodla žít spořádaně - leč nezabránila jsem mu. Ba dalo by se říct, že přilitím soudku oleje do plamenů jsem mu snad drobet pomohla. Ale bylo to znamení, znamení, že náš veliký hřích konečně shoří. Nemohla jsem bránit Bohu v jeho díle.

Utíkala jsem domů a očekávala zprávy. Požár se stěhoval západním směrem. Na druhý den to vypadalo, že hoří už celý Londýn.

„Pospěš si, Jordáne,“ řekla jsem, „tady a v téhle době jsme skončili.“

Zabalili jsme si rance a vydali se k jeho lodi. Byla bych přibrala i psí boudu s její obyvatelkou, ale ona že nepůjde. Postavili jsme jí tedy vor z klícky na kuřata a nechali ji tam čučet na nebe plné dýmu.

Temže se plnila lidmi a jejich harampádím. Na Jordánův pokyn jsem veslovala po proudu směrem k moři, zatímco on ještě zařizo-

135$p>

val jakési poslední náležitosti. Čekala jsem na něj do soumraku, a nešel a nešel, až potom mě snášející se mlha oloupila o veškerý výhled vyjma plamenů.

Asi půl hodiny po půlnoci jsem ho zaslechla, jak se nalodil. Tvář měl sinalou, ruce se mu chvěly. Měla jsem za to, že na něj tak zapůsobila zkáza, které byl svědkem, ale on zavrtěl hlavou. Šel přes Londýnská pole, když ho obestřela mlha, a jak chvátal, upadl a udeřil se do hlavy. Když přišel k sobě, po hmatu si razil cestu, ruce napřažené, znenadání se dotkl něčí tváře a vykřikl. Mlha se na okamžik rozestoupila a on viděl, že tím cizincem je on sám.

„Možná že umřu,“ řekl, a potom, když jsem mu to vymlouvala, dodal: „A nebo budu žít a sjednotím se, jak mi to říkala ona.“

„Kdo jak to říkal?“

„Fortunata.“

Neodpověděla jsem a on vyskočil a odrazil plachetnici od břehu. Vplula do tmy a za pár hodin jsme měli sinavé plameny i strašlivý hukot ohně daleko za sebou. Poklidně jsme pluli k moři, vítr v zádech, velkou plachtu nabobtnalou. Podívala jsem se po Jordánovi, který stál na přídi, jeho silueta byla černá a ostře řezaná. Zdálo se mi, jako by vedle něho někdo stál, nějaká žena, křehká a silná. Chtěla jsem na něj zavolat, ale ztratila jsem hlas. Pak žena zmizela a vedle Jordána zbyl jen prázdný prostor.

Když jsem vyplouval z Londýna, věděl jsem, že se tam už nikdy nevrátím. Po jistý čas jsem pociťoval jen smutek, a pak, bůhvíproč, mě najednou naplnila naděje. Budoucnost se před námi mihotá jako město v poušti, ale když se k ní přiblížíme, stejně jako města v poušti zmizí. V určitém světle dobře vidíme věže a kupole, dokonce i lidi přecházející sem a tam. Mluvíme o ní láskyplně a toužebně. Budoucnost. Ale to město je atrapa. Budoucnost, přítomnost i minulost přežívají jen v naší mysli a z určité vzdálenosti se jejich hranice smršťují a blednou jako hranice nehostinných krajin, viděných z létajícího města na obloze. Řeka teče z jedné země do

136$p>

druhé bez zastávky. A dokonce i to, co je nejtrvalejší, nejskutečnější, nejmilovanější a nám nejznámější, jsou jen stínová zvířátka na zdi. Prázdný prostor a světelné body.

137$p>

Jeanette Wintersonová

Jak naštěpit třešeň

edice angloamerických autorů, svazek 63; Z anglického originálu Sexing the Cherry, vydaného nakladatelstvím Vintage v Londýně roku 1990, přeložila Lenka Urbanová.; Přebal s použitím ilustrací Venduly Císařovské navrhl a graficky upravil Libor Batrla. Odpovědný redaktor Roman Rops.; Technický redaktor Milan Dorazil.; Vydalo nakladatelství Argo, Milíčova 13, 130 00 Praha 3, roku 2004 jako svou 647. publikaci.; Sazba Studio Marvil, s. r. o.; Vytiskla tiskárna Těšínské papírny, s. r. o.; Vydání první.; ISBN 80-7203-542-8; Edici angloamerických autorů řídí Eva Slámová; Zčeštila, byvši o to požádána nakladatelem, Lenka Urbanová; SEXING THE CHERRY Argo, 2004 (mirv1-u34); Copyright © 1989 by Jeanette Winterson Translation © Lenka Urbanová, 2004 Cover illustration © Vendula Císařovská, 2004