Nejvýraznější současná anglická autorka (nar. 1959) na sebe upozornila nejdříve domácí a posléze i zahraniční čtenářskou veřejnost pravé svou prvotinou Na světě nejsou jen pomeranče (Oranges Are Not The Only Fruit, 1985), kterou si v množství vycházejících novinek objevili nadšení čtenáři sami a navzájem si ji doporučovali. Hned poté za ni spisovatelka získala Whitbreadovu cenu za nejlepší prvotinu roku.

Zčásti autobiografická kniha vypráví v první osobě příběh dospívající dívky, jejíž život se v mnoha směrech liší od představ většiny lidí. Její matka si ji adoptovala a hned od počátku zasvětila Bohu jako budoucí misionářku. Matka i dcera jsou členky charismatická letniční církve a jejich sbor je pro ně, v níž se Žaneta cítí naprosto bezpečně. Žijí v dělnickém severoanglickém městě a Žanetinými kamarádkami jsou různé dospělé ženy ze sboru. Otec existuje, ale jaksi mimoděk, protože doma vládne energická matka, která dělá vše v prvé řadě pro Pána, a k tomu vede i dceru. Vánoce, Velikonoce i prázdniny jsou vždy spojeny s nejoblíbenější činností sboru, a to evangelizací – záchranou neobrácených lidí před věčným zatracením. Jak Žaneta vyrůstá a bere vážně své poslání, dostane se paradoxně do nechtěného konfliktu se svou milovanou církví, protože náhle vypadává z teplé náruče sboru pro svou odlišnou sexuální orientaci, která je naprosto v rozporu s biblickým učením, a v zanícené učednici vidí pastor i matka najednou osobu posedlou ďáblem.

Celá kniha je napsána velmi živě a s jemnou ironií, je zabydlena svéráznými ženskými postavami a téměř dokonale postrádá jakékoli mužské postavy, je prokládána pohádkovými příběhy, které vyvažují jednoduché prostředí, v němž se román odehrává, a přináší originální pohled na hledání lásky a vlastní životní cesty.

Jeanette

Wintersonová

Na světě nejsou jen

pomeranče

Gill Saundersové a kočce Fang

„Pokud vaříme z pomerančů s tvrdou kůrou,

musíme pečlivě sbírat pěnu, jinak se utvoří kal,

a pokazíme tím výsledný dojem.“

Z knihy paní Beetonové Vaříme marmeládu

„Na světě nejsou jen pomeranče.“

Nell Gwynnová, herečka, milenka Karla II

GENESIS

Jako snad většina lidí, i já jsem žila dlouho u rodičů. Táta rád sledoval v televizi zápasnická utkání, maminka zápasila sama – vždy a všude. Byla zkrátka neustále v ringu.

Největší cíchy věšela, když byla venku větrná smršť. Třásla se na to, až u nás zas zazvoní mormoni. Před volbami vylepovala do okna obrázek konzervativního kandidáta – v městě, které je odedávna baštou labouristů.

Jakživa nepoznala smíšené pocity. Rozlišovala jen dva póly: přítel a nepřítel.

Nepřáteli byli: ďábel (ve všech svých podobách)

sousedi

sex (ve všech svých podobách)

slimáci

Přáteli byli: Pán Bůh

náš pes

teta Julinka

romány Charlotty Brontěové

jed na slimáky

a zprvu i já. Pořídila si mě, aby ve vyřazovacím zápase proti zbytku světa nečelila soupeři sama. K početí dítěte zaujímala záhadný postoj. Ne že by nemohla – ona spíš nechtěla. jen ji velmi mrzelo, že ji v tom předběhla Panna Maria. A tak na to vyzrála jinak – přinesla si domů nalezence. Tedy mě.

Nikdy mi neopomněla dát najevo, že nejsem jen tak ledajaké dítě. Žádní mudrci se mi sice neklaněli, jelikož máti zastávala názor, že inteligentní muži neexistují, ale zato byla kolem hojnost ovcí. Jednou z mých prvních vzpomínek je, jak o Velikonocích sedím na hřbetě ovečce a maminka mi vypráví o obětním beránku. V neděli jsme mívali k obědu skopové s bramborem.

Neděle byla dnem Páně, a to u nás býval největší ruch. Měli jsme doma gramorádio s luxusním mahagonovým obložením a mohutným bakelitovým knoflíkem k ladění stanic. Většinou jsme poslouchali zábavné pořady, ale v neděli to bylo zásadně Evangelium po drátě, aby měla maminka přehled o tom, jak si vedou naši misionáři. Měli jsme krásnou mapu misií. Na jedné straně byly znázorněny všechny země světa a na druhé tabulka s přehledem kmenů a jejich zvláštností. Mým nejoblíbenějším kmenem byli karpatští Huculové, v tabulce pod číslem 16. Ti věřili, že když myš najde něčí ustřižené vlasy a vystele si s nimi hnízdo, bude dotyčného bolet hlava. A když je to hnízdo dostatečně velké, může se postižený i zbláznit. Pokud si vzpomínám, žádný misionář k nim tenkrát ještě nezavítal.

Maminka si vždycky v neděli přivstala, zavřela se v obývacím pokoji a do deseti hodin jsme tam měli vstup zakázán. Obývák byl jejím útočištěm v čase modliteb a rozjímání. Měla bolavá kolena, a tak se modlila vstoje, podobně jako Napoleon vydával rozkazy z koňského sedla, protože málo vyrostl. Maminčin vztah k Bohu měl vlastně mnoho společného s vojenskou strategií. Byla přímo ztělesněním Starého zákona. Nebyla pokornou ovečkou, obětním beránkem, ale bojovnicí v prvních liniích po boku proroků, a když její katastrofické věštby nedošly naplnění, trucovala pod olivovníky. Ony však dost často naplnění došly, ať už z vůle Boží, či jejím vlastním přičiněním.

Modlila se pokaždé navlas stejně. Úvodem poděkovala Pánu, že se dožila dnešního dne, a hned nato mu blahořečila, že lidstvu zas o jeden den ulehčil. Pak si vzala na paškál nepřátele, což jí bylo z celého katechismu nejbližší.

Jakmile z obýváku zaburácelo „Má je pomsta, praví Pán“, postavila jsem v kuchyni vodu na čaj. Měla jsem spočteno, že se voda uvaří a čaj vylouhuje v okamžiku, kdy máti dospěje ke konci posledního bodu litanií, modlitby za nemocné. Byla naprosto přesná. Liju do čaje mléko, ona vstoupí do kuchyně, dá si pořádný lok a pronese jednu ze tří vět: „Pán je dobrý.“ (Pohled zarytě upřený na dvorek)

„To má bejt čaj?“ (Pohled zarytě upřený na mě)

„Kdopak je nejstarším člověkem v Bibli?“

Věta číslo tři měla pochopitelně bezpočet variant, ale vždycky to byla kontrolní otázka na znalost Bible. V kostele jsme mívali soutěže a maminka chtěla, abych byla nejlepší. Když jsem odpověděla správně, dala mi další otázku, a když špatně, rozčílila se, ale naštěstí ne na dlouho, protože v rádiu začínalo Evangelium po drátě. Probíhalo to vždycky stejně: posadily jsme se k přijímači, každá z jedné strany, ona s hrnkem čaje a já s tužkou a papírem. Před námi ležela misijní mapa. Hlas z hlubin přijímače posluchače informoval o průběhu misií, o nových obrácených a o vyvstalých problémech. Nakonec orodoval, abychom se za úspěch misií pomodlili. Musela jsem všechno zapisovat, aby mohla maminka večer v kostele poreferovat ostatním. Byla totiž referentkou pro misijní záležitosti. Misijní zpravodajství bylo klíčovým bodem dne, protože na něm závisel osud nedělního oběda. Pokud šlo všechno hladce, bez krveprolití a s hojným přírůstkem nových oveček, měli jsme pečeni. Když se naopak bezvěrci vzpouzeli, nebo dokonce pozvedli zbraň k vražednému boji, strávila máti celé dopoledne u přijímače a poslouchala Duchovní výběr Jima Reevese. K obědu jsme pak měli vajíčka naměkko s opečenými chlebovými beránky. Otec byl sice dobrák od kosti, ale mně neušlo, jak ho to štve. Upekl by to maso klidně sám, jenže maminka byla skálopevně přesvědčena, že jediný, kdo v naší rodině rozezná kastrol od piana, je ona. Podle nás se sice mýlila, ale ona si stála na svém, a to se počítá.

Nakonec jsme nedělní dopoledne vždycky nějak překlepali. Odpoledne jsme chodívaly s maminkou na procházku se psem a táta čistil boty. „Člověka poznáš podle bot,“ říkávala máti. „Koukni se na sousedy.“

„Pijou jak duhy,“ zasmušile procedila mezi zuby, když jsme míjely jejich dům. „Proto musí nakupovat podřadný zboží u Maxiho Balla. Tak nasává jen ďábel sám.“ (Takové byly její dodatky k bohosloví.) Maxi Ball vlastnil obchod s levným oblečením, které nic nevydrželo a páchlo klihem. Každou sobotu tam vyráželi na lov zoufalci, jimž nesešlo na kvalitě, a chudáci, kteří neměli na lepší. Trumfovali se mezi sebou, kdo co ukořistil, a handrkovali se o ceny. Maminka by radši umřela hlady, než se nechala vidět U Maxiho Balla. Vykreslila mi to místo v nejtemnějších barvách. Nebylo to od ní dvakrát spravedlivé, protože tam chodila nakupovat spousta našich známých, ale máti nikdy nebyla zvlášť spravedlivá. Ona buď milovala, nebo nenáviděla, a Maxiho Balla nenáviděla. Jednou v zimě nebylo zbytí a musela si tam zajít pro korzet, a hned následující neděli se jí z něj při shromáždění uvolnila kostice a zapíchla se jí rovnou do břicha. Celou hodinu s tím nemohla nic dělat. Doma pak korzet rozpárala a kostici strčila do květináče jako podpěru k pelargóniím. Kousek dala i mně, ještě ho mám. Kdykoli jsem v pokušení bezhlavě se do něčeho vrhnout, vzpomenu si na kostici a hned se krotím.

Kráčely jsme dál ulicí a na jejím konci začaly stoupat do stráně. Naše město leželo v odlehlém údolí a byla to stísněná změť komínů, obchůdků a na sebe nalepených domků bez zahrad. Žili jsme v obklíčení kopců. Ten náš se táhl až na sever k Penninám, jen tu a tam ho rušila nějaká ta farma nebo válečná relikvie. Bývalo tam hodně starých tanků, ale městská rada je nechala odklidit. Město se podobalo obří kaňce, z jejíhož středu se rozbíhají ulice nahoru do zeleně. Náš dům stál skoro na konci jedné takové dlouhé, táhlé ulice. Dlážděné kočičími hlavami, s betonovým chodníkem. Když člověk vyšplhá až na vrchol našeho kopce a podívá se dolů, připadá si jako Ježíš na vysoké hoře, jen s tím rozdílem, že ho ten pohled neuvádí v pokušení. Po pravici je vidět viadukt a za ním Ellisonova lada, kde každým rokem bývala pouť. Směla jsem tam, ale pod podmínkou, že mamince koupím škopíček černé kaše. To byly takové kozí bobky v omáčce z bujónu a cikánského mišmaše ze zbytků včerejší večeře. Pochoutka. Cikáni vždycky vyváděli dlouho do noci a maminka říkávala, že mezi nimi bují smilstvo, ale já jsem s nimi byla celkem vzato zadobře. Uměli přimhouřit oko, když se ze stánku sem tam ztratilo jablíčko v karamelu, a když bylo někdy na pouti málo lidí a děti už neměly peníze, nechali je svézt na autodromu zadarmo. Párkrát jsme se my, děti z předměstí, popraly za maringotkami s nóbl dětmi z hlavní třídy. Ty chodily do Vlčat a neobědvaly ve školní jídelně.

Když jsem jednou mamince kupovala černou kaši, že už půjdu domů, popadla mě bába kolotočářka za ruku. Nejdřív jsem si myslela, že mě do ní chce kousnout, ale ona se mi zadívala do dlaně a uchechtla se: „Nikdy se nevdáš. Tak tak. A nikdy nenajdeš klid.“ Za černou kaši si nic nevzala, a ať prý běžím domů. Utíkala jsem, co mi nohy stačily, a snažila se srovnat si její slova v hlavě. Tak jako tak jsem o vdavkách nikdy nepřemýšlela. Ve městě žily dvě paní a ty byly taky svobodné – a byly už dost staré, asi jako maminka. Patřil jim koloniál s trafikou, kam jsem si každou středu chodila pro pohádkový komiks, a někdy jsem jako návdavek dostala zadarmo banánovou tyčinku. Měla jsem ty dvě paní ráda a doma jsem o nich neustále vyprávěla. Jednou se mě zeptaly, jestli bych s nimi nechtěla na výlet k moři. Pelášila jsem domů, mezi dveřmi zadrmolila, kam se chystám, a vrhla se na pokladničku, z které jsem začala dolovat drobné na novou lopatičku. Maminka však pronesla důrazné a nekompromisní Ne. Nechápala jsem proč, a ona mi to odmítala vysvětlit. Nesměla jsem se jít ani omluvit, že nepojedu. Komiks mi odhlásila, a musela jsem si pro něj chodit jinam, mnohem dál. To mi bylo líto, protože u Grimsbyů nedávali zadarmo banánové tyčinky. Za čas si o tom maminka povídala s paní Whiteovou. Že prý ty ženské holdují vášním, které jsou proti přírodě. Vyložila jsem si to tak, že asi dávají do bonbónů chemikálie.

Stoupaly jsme výš a výš, až jsme stanuly na vrcholku kopce U kamenné mohyly a město se ocitlo v dolíku. Nahoře to vždycky fičelo, takže si maminka musela pořádně přisponkovat klobouk. Ve všední den nosila šátek, ale v neděli klobouk. Posadily jsme se u úpatí mohyly a maminka poděkovala Pánu za úspěšný výstup. Pak improvizovala na téma lidské pošetilosti, povahy dnešního světa, a počkej, až se Bůh jednou opravdu rozhněvá. Nato mi vyprávěla o statečných lidech, kteří pohrdli slastmi těla a oddali se službě Pánu...

V rukávu měla třeba historku o obrácení kominíka, nemravného zvrhlíka propadlého pití a neřesti, který jednoho dne znenadání našel viru při vymetání sopouchu. Stál v komíně ve stavu vytržení tak dlouho, až si jeho kolegové začali myslet, že omdlel. Po dlouhém přemlouvání se jim konečně podařilo dostat ho ven, a jak později dosvědčili, obličej, i když ho pod vrstvou sazí bylo sotva vidět, mu zářil jako tvář anděla. Kominík založil nedělní školu a po nějakém čase umřel, předurčen k věčné slávě. Těch příběhů bylo daleko víc, nejvíc se mi líbil ten o obru Alelujákovi, který byl hříčkou přírody, ale díky modlitbám věrných se scvrknul na pouhý metr devadesát.

Čas od času mi ráda vyprávěla o svém vlastním obrácení; vskutku romantická historka. Někdy mě napadá, že kdyby červená knihovna trochu fandila duchovním tématům, mohla být z maminky hvězda.

Jednoho večera omylem vlezla do stanu s nápisem „Křížová výprava za věčnou slávou“, který na jakémsi prostranství vztyčil pastor Spratt a denně tam kázal o osudu zatracenců a zázračně uzdravoval. Byla to strhující podívaná. Pastor Spratt prý vypadal jako herec Errol Flynn, jenom svatěji. Během toho týdne našla víru nejedna panička. Charisma pastora Spratta pramenilo částečně z toho, že býval reklamním agentem firmy Rathbone – výroba tepaných mříží. Uměl lidi nalákat. „Na tom není nic špatného, že jim házím návnadu,“ hájil se, když se ho místní plátek poněkud cynicky otázal, proč dává každému konvertitovi po jedné pokojové květině. „Cožpak nemáme přikázáno být rybáři lidí?“ Když zaslechla máti volání, obdržela svazek Žalmů a mohla si vybrat mezi vánočním kaktusem (nekvetoucím) a konvalinkou vonnou. Vybrala si konvalinku. Druhý den tam šel táta a měl za úkol přinést kaktus, ale než na něj přišla řada, kaktusy došly. „Taťka se nikdy nevyznal v tlačenici,“ říkávala často maminka, a po chvilce vždycky dodala: „Pán mu žehnej.“

Pastor Spratt pak u našich po zbytek „křížové výpravy“ bydlel, a právě tehdy v sobě maminka objevila trvalý zájem o misionářskou práci. Pastor trávil většinu života v džungli a jiných horkých lokalitách, kde obracel pohany na víru. Máme fotografii, na níž je obklopen černochy s oštěpy v ruce. Je vystavena na maminčině nočním stolku. Máti je zrovna jako William Blake: pořád má nějaké vize a sny, ale nepozná rýč od motyky. Naštěstí neumí malovat.

Jednou večer si vyšla ven a hloubala o životě a o tom, jaké má ještě možnosti. Uvažovala, čím být nemůže. Její strýc byl hercem. „Zdařilý Hamlet,“ psaly o něm místní noviny.

Ale světská sláva polní tráva, která usychá. Strýček Will umřel na žebrotě a ona už není žádná mladice. A lidi dneska nemají srdce. Ráda hraje na piano a mluví francouzsky, ale jakou to má všechno cenu?

Žila byla chytrá a spanilá princezna, ale byla to taková citlivka, že když umřela můra, na celé dlouhé týdny ji to vyvedlo z míry. Rodiče si s ní nevěděli rady. Rádcové lomili rukama, mudrci kroutili hlavou, udatní princové odjížděli s nepořízenou. Tak to šlo po mnoho let, až jednou, když se princezna procházela po lese, došla k chýši shrbené stařenky, která znala tajemná kouzla. Ta v mžiku poznala, že před ní stojí dívka sršící důvtipem a energií.

„Milé dítě,“ pravila, „bojím se, aby tě nestrávil vlastní žár.“

Pak hrbačka princezně pověděla, že už je stará a touží umřít, ale není jí toho dopřáno, neboť má kopu povinností. V nedaleké vsi žijí prostí lidé, jimž je přítelkyní a rádkyní, a musí se o ně starat. Nechtěla by po ní princezna tyto povinnosti převzít? Měla by za úkol:

1) dojit kozy

2) vzdělávat lid

3) skládat posvícenskou muziku.

K ruce by měla trojnohé štokrle a celou stařenčinu knihovnu. A hlavně harmonium, nástroj to starobylý a o čtyřech oktávách. Princezna byla svolna, a od té doby si na palác s jeho můrami ani nevzpomněla. Babka jí poděkovala a v tom okamžení bylo po ní.

Maminka si té noci vysnila sen, který se ani za bílého dne nerozplynul. Pořídí si děťátko, bude ho vychovávat, učit, zasvětí ho Pánu –

malého misionáříčka,

služebníčka Páně,

požehnání Boží.

A tak se stalo, že se po čase vydala za hvězdou, která se zastavila nad sirotčincem, a pod jeho střechou, v jesličkách, leželo dítě. Úděsně chlupaté.

I děla: „To dítě mi seslal Bůh.“

Vzala děťátko z jeslí, a to sedm dní a sedm nocí plakalo, strachem z neznáma. Matka mu zpívala, zlé duchy odháněla. Dobře věděla, jak Duch umí žárlit na Tělo.

Tak teplé a něžné tělíčko.

Které je teď její, vytrysklo z její hlavy.

Její vidina.

Ne rána v boku, ale slovo a voda.

Teď už bude vědět kudy kam, po všechny ty roky, co přijdou.

Stály jsme na kopci a ona pravila: „Žijeme ve světě hříchu.“

Stály jsme na kopci a ona pravila: „Ty změníš svět.“

Když jsme se vrátily domů, díval se táta na televizi. Dávali zápas mezi „Drtičem“ Williamsem a jednookým Jonneym Stottem. Maminka soptila – v neděli jsme televizi vždycky zakrývali ubrusem. Byly na něm vyobrazeny skutky ze Starého zákona a dal nám ho pán, co vyklízí staré domy. Ten ubrus byl hrozné vzácný a ukládali jsme ho do speciálního šuplíku, kde už kromě něj, skleničky od Tiffanyho a libanonského pergamenu nebylo nic. Na co jsme schovávali ten pergamen, nevím. Mysleli jsme si, že je to útržek Starého zákona, ale byla to smlouva o pronájmu ovčárny. Táta se ani nenamáhal ubrus složit, a ze zmuchlané koule pod obrazovkou, na níž borci právě předváděli chmat stojmo, vystupoval výjev, Mojžíš přijímá Desatero“. „To bude průšvih,“ blesklo mi hlavou a oznámila jsem rodičům, že odcházím do budovy Armády spásy na hodinu tamburíny.

Chudák táta, ten se nikdy nezavděčil.

Večer jsme měli ve sboru na návštěvě cizího kazatele, pastora Finche ze Stockportu. Byl to odborník na démony a přednesl děsuplné kázání o tom, jak snadno může člověka posednout ďábel. Byli jsme z toho všichni celí nesví. Paní Whiteová řekla, že má asi posedlé sousedy, protože u nich pozoruje všechny zmíněné znaky. Podle pastora Finche propadají posedlí nezvladatelné zuřivosti, náhlým záchvatům nespoutaného smíchu a jsou vždy a za všech okolností nesmírně prohnaní. Sám ďábel, připomněl nám, na sebe bere podobu anděla světla.

Po bohoslužbě se konala hostina. Maminka připravila dvacet dortíků a jako obvykle i chlebíčky s horou sýra a cibuli.

„Dobrá hospodyně se pozná podle chlebíčků,“ prohlásil pan pastor.

Maminka se začervenala.

Pak se otočil ke mně: „Kolikpak je ti let, holčičko?“

„Sedm.“

„Hmm, sedm,“ zamručel. „Požehnané číslo, sedm dní stvoření, sedmiramenný svícen, sedm pečetí.“

(Sedm pečení? V povinné četbě z Bible jsem ještě nedošla ke Zjevení, a tak jsem pak ve strachu, že by se taková otázka mohla objevit v soutěži, hledala v Písmu zmínku o nějaké pečeni.) „Ano,“ horoval dál, „jak požehnané,“ pak se mu zachmuřilo čelo, „ale taky jak prokleté!“ Při tomto slově udeřil pěstí do stolu a katapultoval sýrový chlebíček, který přistál v ošatce na sbírky. Sice jsem si toho všimla, ale byla jsem tak vyvedená z míry, že jsem to nikomu neřekla. Našli ho tam až za týden při setkání Sesterstva. Celý stůl utichl, až na paní Rothwellovou, která byla hluchá jak pařez a hrozně jí vyhládlo.

„Démon se vrací SEDMKRÁT.“ Objel očima celý stůl. (Škráby škráb – paní Rothwellová vyškrabávala talíř.)

SEDMKRÁT.“

(„Bude někdo tenhle koláč?“ zeptala se paní Rothwellová.)

„I ten nejlepší se může stát tím nejhorším,“ řekl a vzal mě za ruku. „I tato nevinná ratolest, tento kvítek zaslíbený.“

„Tak já ho sním,“ prohlásila paní Rothwellová.

Pastor Finch na ni vrhl dštivý pohled. Patřil však mezi lidi, které jen tak něco neodradí.

„I tato křehká lilie se může stát příbytkem démonů.“

„Zadrž, Royi,“ pípla nervózně paní Finchová.

„Nepřerušuj mě, Grace,“ řekl přísně, „to jsem myslel jen jako příklad. Pán mi dal příležitost, a co nám poskytne On, to nesmí přijít nazmar.

Známe příklady nejsvětějších mužů, které znenadání naplnilo zlo. Oč víc to platí u žen, a oč víc u dětí. Rodiče, sledujte své děti, zda u nich náhodou neobjevíte zmíněné znaky! Muži, sledujte bedlivě své ženy! Pochváleno buď jméno Páně.“

Pustil mi ruku, která už byla celá zmačkaná a ulepená.

Svou si otřel o kalhoty.

„Neměl by ses tak vysilovat, Royi,“ řekla paní Finchová, „dej si radši dortík, je v něm sherry.“

Bylo mi z toho trapně, a tak jsem šla do učebny nedělní školy. Byla tam souprava plstěných panáčků na sestavování výjevů z Bible, a zrovna když jsem se začala bavit adaptací scény „Daniel v jámě lvové“, objevil se pastor Finch. Strčila jsem ruce do kapes a zadívala se na lino.

„Holčičko,“ spustil, ale pak jeho pohled padl na můj výtvor. „Copak to je?“

„Daniel,“ odpověděla jsem.

„Ale tak to přece nebylo,“ zhrozil se, „cožpak nevíš, že Daniel smrti unikl? Na tom tvém obrázku ho lvi polykají!“

„Já nerada,“ nasadila jsem ten nejsvatější výraz, „chtěla jsem udělat Jonáše a velrybu, ale velryby se v téhle soupravě nevyrábějí. Ti lvi mají být jako velryby.“

„Ale vždyť jsi prve říkala, že je to Daniel.“ Klíčilo v něm podezření.

„Já se spletla.“

Usmál se na mě. »Tak to napravíme, ano?“ A pak opatrně přemístil lvy do jednoho rohu a Daniela pošoupl do druhého. A co Nebúkadnazar? Pojď, uděláme ještě scénu, Hrůza za úsvitu’.“ A začal se přehrabovat v krabici a hledat krále.

To máte marný, říkala jsem si v duchu. Susan Greenová se O Vánocích nad scénou klanění tří králů pozvracela, a víc králů v krabici není.

Nechala jsem ho být. Když jsem se vrátila do sálu, čísi hlas se mě zeptal, jestli jsem neviděla pana pastora.

„Hraje si v nedělní škole s panáčkama,“ odpověděla jsem.

„Nevymýšlej si pohádky, Žaneto,“ napomenul mě hlas. Zvedla jsem hlavu. Byla to slečna Jewsburyová. Ta vždycky takhle mluvila, asi to měla od toho hraní na hoboj. Člověku to něco udělá s pusou.

„Nejvyšší čas jít domů,“ prohlásila maminka. »Za jeden den bylo toho vzrušení až až.“

To je divné – co všechno lidi považujou za vzrušující.

Vydaly jsme se na cestu, já, maminka, Alice a May („Pro tebe teta Alice a teta May“). Loudala jsem se vzadu a myslela na to, jak je pastor Finch strašný. Zuby mu trčí ven z pusy a přeskakuje mu hlas, i když se snaží mluvit hluboko a přísně. Chudák paní Finchová. Jak s ním může žít? Pak jsem si vzpomněla na tu cikánku. „Nikdy se nevdáš.“ To by nakonec nemuselo být zas tak špatné. Procházely jsme kolem tovární čtvrti. Tam žili ti nejchudší ze všech, museli se držet u fabrik. Potulovaly se tam stovky dětí a vychrtlých psů. Naši sousedi tam taky dřív bydleli, hned vedle továrny na lepidla, ale pak jim nějaký bratranec nebo kdo odkázal dům, ten vedle nás. „To je ďáblovo dílo, to si piš,“ komentovala to maminka, která věřila, že pro nás takové věci mají být zkouškou.

Do tovární čtvrti jsem sama nesměla, a toho večera, kdy se začal snášet déšť, jsem pochopila proč. Pokud někde přebývali démoni, pak právě tam. Míjely jsme obchod, kde se prodávaly jedy a mucholapky. Jmenoval se Arkwrightová – Boj se škůdci všeho druhu. Jednou jsem tam byla, když se nám doma přemnožili švábi. Když jsme teď procházely kolem, dělala paní Arkwrightová kasu, a jakmile zmerčila May, zavolala na ni, abychom šly dál. Maminka z toho moc velkou radost neměla, ale zabrblala něco o tom, že Ježíš se taky stýkal s celníky a hříšníky, a postrčila mě, ať jdu první.

„Depak je ti konec, May?“ ptala se paní Arkwrightová a utírala si přitom ruce do utěrky, „hnedle měsíc ses nevokázala.“ „Byla sem v Blackpoolu.“

„A heleme se! Depak sme na to vzali?“

„Třikrát sem trefila Bingo.“

„Ale di!“

Paní Arkwrightová pocítila obdiv i rozmrzelost.

Ve stejném duchu se konverzace nesla dál, paní Arkwrightová hořekovala, že obchody váznou, že bude muset krám zavřít, že škůdci už dneska nikomu nevydělají.

„Doufejme, že bude horký léto, však voni vylezou z děr.“

To naši maminku vůčihledně rozrušilo.

„Pamatujete na ty horka předloni? Jó, to se kšefty hejbaly! rusi, krysy – všecko jsem to pohubila. Depak, už to nejni, co to bejvalo...“

Chvilku jsme zachovaly uctivé ticho, pak si maminka odkašlala a řekla, že už budeme muset jít.

„Počkat,“ zastavila nás paní Arkwrightová, „tadydle mám něco pro tu vaši breberu.“

Tím měla na mysli mě. Odněkud zpod pultu vyštrachala pár různotvarých plechovek.

„Může si tam schovávat kuličky nebo různý krámy,” dodala na vysvětlenou.

„Kuju,“ uculila jsem se.

„Ale di, nejni zač, ty jedna,“ usmála se taky, a když si pořádně utřela ruku do mé, propustila nás.

„Koukni, co mám, May,“ zvedla jsem plechovky.

„Teto May,“ okřikla mě maminka.

May si se mnou dárek prohlédla.

„,Rybenka domácí’,“ četla. „,Aplikujte v hojném množství za dřezy, záchodové mísy a na jiná vlhká místa.’ No vidíš, to je krása! A co píšou tady: ,Vši, štěnice, aj. Stoprocentní účinnost. V opačném případě žádejte peníze nazpět.“

Konečně jsme došly k domovu, dobrou noc, May, dobrou noc, Alice, s Pánem Bohem. Táta už byl v posteli, protože musel vstávat na ranní směnu. Maminka bude vzhůru ještě několik hodin.

Co se pamatuju, chodila maminka spát vždycky ve čtyři a táta vstával v pět. To bylo prima, protože jsem mohla kdykoliv sejít dolů a nikdy jsem nebyla sama. Často jsme si s maminkou usmažily vajíčka na slanině a ona mi předčítala z Bible.

A tak se započalo mé vzdělávání: číst jsem se učila z Deuteronomia a maminka mi vyprávěla o životech svatých, že to byli ve skutečnosti hříšníci, kteří propadali nevýslovným choutkám. Není na nich co uctívat a jsou jen dalším důkazem toho, jací jsou katolíci kacíři. Nesmím se nechat zmást hadími jazyky katolických kněžourů.

„Vždyť žádné jejich kněžoury ani neznám,“ namítla jsem.

„Heslem každého děvčete je: VŽDY VE STŘEHU.“

Naučila jsem se, že déšť vzniká tehdy, když mrak nabourá do vysoké věže, třeba katedrály; nárazem se propíchne a lidé dole zmoknou. A tak za dnů, kdy jedinými výškovými budovami byly chrámy Páně, vznikla spojitost mezi čistotou a svatostí. Čím bylo město zbožnější, tím vyšší budovy v něm stály, a tím častěji tam pršelo.

„Proto je u všech pohanů pořád takový teplo a sucho,“ vysvětlovala maminka, načež se zahleděla do prázdna a tužka v ruce se jí zachvěla. „Chuděrka pastor Spratt.“

Dozvěděla jsem se dále, že v přírodě je všechno odrazem odvěkého zápasu mezi dobrem a zlem. „Vezmi si třeba takového hada mambu,“ prohlásila, „ten na krátkou vzdálenost předběhne i koně.“ A načrtla závod na papír. Demonstrovala tím, že zlo může nakrátko zvítězit, ale nikdy ne na moc dlouho. Ze samého vděku jsme si pak zazpívaly náš oblíbený chvalozpěv Neuveď nás v pokušení.

Poprosila jsem ji, jestli by mě nezačala učit francouzsky, ale jí se jen zachmuřila tvář a že prý to nejde.

„A proč to nejde?“

„Mohla to být má zkáza.“

„Jak to?“ naléhala jsem, kdykoli se dalo. Ale ona jen vrtěla hlavou a mumlala cosi o tom, že na to jsem ještě moc malá, že na to brzy přijdu sama a že to bylo hrozné.

„Jednou,“ řekla nakonec, „ti budu vyprávět o Pierrovi.“ Pak si pustila rádio a nevšímala si mě tak dlouho, že jsem šla zase radši do postele.

Poměrně často mi něco začala vyprávět, a uprostřed výkladu změnila téma, takže jsem se od ní už nikdy nedozvěděla, co se dělo s rájem na zemi poté, co zanikl u pobřeží Indie, a skoro týden jsem zůstala viset na šest krát sedm je čtyřicet dva.

„Proč nechodím do školy?“ zeptala jsem se jednou. Téma školy mi nedávalo spát, protože maminka prohlašovala, že je to líheň neřestí. Nechápala jsem, o co jde, ale tušila jsem, že o něco zlého, asi jako jsou vášně proti přírodě. „Přivedli by tě tam na scestí,“ zněla jediná odpověď.

Hloubala jsem nad tím v kadibudce. Stála na dvorku, takže jsem tam nerada chodila v noci – kvůli pavoukům, co tam lezli z kůlny na uhlí. Jinak jsme tam byli já nebo táta pečení vaření – já sedávala na rukou a mumlala si pro sebe, on předpokládám stál. Maminku to nesmírně rozčilovalo.

„Tak už vylez, přece ti to nemůže trvat tak dlouho!“

Ale kam jinam se dalo zašít? Měli jsme všichni dohromady jednu ložnici, protože maminka budovala v zadním pokoji koupelnu a – pokud půjde místnost přepažit – i pokojíček pro mě. Šlo jí to ale hrozně pomalu, protože prý měla v hlavě tolik věcí najednou. Někdy jí paní Whiteová přišla míchat maltu, ale vždycky to skončilo buď posloucháním Johnnyho Cashe, nebo sepisováním nové příručky na téma křest ponořením. Nakonec dílo přece jen dokončila, ale trvalo jí to tři roky.

Mezitím pokračovala má výuka. Na slimácích a katalozích zahradních semen jsem se vzdělala v oblasti škůdců a pěstování rostlin. Četbou proroctví zaznamenaných v knize Zjevení sv. Jana, jakož i četbou časopisu Čistá pravda, který maminka odebírala, jsem nabyla povědomí o chodu dějin.

„Zas už je mezi náma Eliáš,“ prohlašovala o tom časopise.

A tak jsem se naučila vykládat znamení a zázraky, které by žádný z bezvěrců nikdy nepochopil.

„Až budeš na misii, v terénu, jako když to najdeš,“ podotýkala.

A pak, jednoho rána, když jsme spolu vstaly časně, abychom si poslechly zpoza železné opony Ivana Popova, přistála v poštovní schránce naducaná hnědá obálka. Maminka si myslela, že jsou to děkovné dopisy od těch, co navštívili na radnici naši akci se zázračným uzdravováním nemocných. Roztrhla ji a strnula.

„Co to je?“ zeptala jsem se.

„Jde o tebe.“

„O mě?“

„Musíš do školy.“

Odsvištěla jsem do kadibudky a posadila se na ruce. Konečné – líheň neřestí!

EXODUS

„Proč tam musím?” zeptala jsem se maminky vpředvečer prvního školního dne.

„Protože kdybys tam nechodila, zavřeli by mě do vězení.“ Vzala do ruky nůž. „Kolik krajíců?“

„Dva,“ řekla jsem. „S čím budou?“

„S hovězím lančmítem, a ne aby ses ofrňovala.“

„Ale kdyby tě zavřeli, tak by tě zas museli pustit, ne? Svatý Pavel přece taky pořád seděl.“

„Já vím,“ (krájela chleba tak tlustě, aby skrz těsto nebylo vidět maso)... „ale lidi to neví. Buď zticha a jez.“

Strčila přede mě talíř. Vypadalo to hrozně.

„Proč nemáme hranolky?“

„Protože nemám čas se ti s nima dělat. Musim si mejt nohy, žehlit ti košili, a to jsem ještě nesáhla na všechny ty prosby o modlitbu. Mimoto nemáme brambory.“

Šla jsem do obývacího pokoje a hledala si nějakou zábavu. Maminka si v kuchyni pustila rádio.

„A nyní,“ ozvalo se z něj, „si poslechněte pořad o rodinném životě hlemýžďů.“

Maminka vyjekla.

„No slyšelas to?“ Strčila hlavu mezi dveře. „O rodinném životě hlemýžďů! Taková zvrhlost – to je skoro totéž, jako by říkali, že pocházíme z opice!“

Hloubala jsem nad tím: domácnost manželů Šnekových za deštivého středečního večera. Pan Šnek tiše podřimuje, paní Šneková se začetla do knihy o neposlušných dětech. „Dělá mi hroznou starost, pane doktore. Je tak strašně zadumaný, ne a ne vylézt Z ulity.“

„Ale mami,“ řekla jsem, „na tom přece vůbec nic není.“

Ale ona neposlouchala. Zašla zpátky do kuchyně a bylo slyšet, jak si ladí Evangelium po drátě a něco si mezi praskáním rádiových vin mumlá. Šla jsem za ni. „Světu vládne ďábel, ale našemu domu ne!“ pronesla a zahleděla se na obrázek Pána Ježíše, zavěšený nad plotnou. Byl to akvarel asi deset krát deset centimetrů a namaloval jí ho pastor Spratt, než se přesunul s „křížovou výpravou“ do nedalekého Wiganu a pak do západní Afriky.

Obraz nesl název „Pán krmí ptactvo“ a nad plotnu ho maminka pověsila proto, že tam trávila většinu času, když vyvařovala pro věrné. Byl už trochu omšelý, Pán měl na noze skvrnu od vajíčka, ale nechtěli jsme ji odstraňovat, abychom nesetřeli i barvu.

„Už mám všeho dost,“ prohlásila. „Zmiz.“

Zavřela dveře a vypnula rádio. Začala si pobrukovat Tvé zázraky promlouvají.

„A je to,“ řekla jsem si v duchu.

A bylo.

Druhý den ráno bylo u nás rušno. Maminka mě vytáhla z postele a bědovala, že už je půl osmé, že vůbec nespala a že taťka odešel do práce bez svačiny. Vylila do umyvadla konvici vroucí vody.

„A proč jsi nespala?“ zeptala jsem se.

„Nemělo cenu si lehat, když bych musela hned za tři hodiny vstávat kvůli tobě.“

Stříkla do horké vody proud studené.

„Mohlas jít spát dřív,“ podotkla jsem, když jsem zápasila s vrškem od pyžama. Šila mi ho jedna stará paní, ale díru pro hlavu udělala stejně úzkou jako rukávy, takže mě z něj vždycky bolely uši. Jednou jsem čtvrt roku neslyšela kvůli nosním mandlím; toho si taky nikdo nevšiml.

Ležela jsem v noci v posteli a myslela na slávu Boží, když mi najednou došlo, že svět strašně ztichl. Byla jsem předtím v kostele jako obvykle, zpívala stejně hlasitě jako obvykle, ale už nějakou chvíli mi připadalo, jako bych zvuk vydávala jenom já.

Došla jsem k závěru, že jsem se dostala do stavu vytržení, v naší církvi nic neobvyklého, a později jsem zjistila, že k témuž závěru došla i maminka. Když se May zeptala, proč nikomu na nic neodpovídám, pravila máti: „To Pán.“

„Co s ním?“ May to zmátlo.

»Jeho cesty jsou nevyzpytatelné,“ prohlásila maminka a vyrazila vpřed.

A tak se ve sboru – bez mého vědomí – rozšířila zvěst, že se nacházím ve stavu vytržení, a nikdo na mě nesměl mluvit.

„Čímpak to asi je?“ zajímalo paní Whiteovou.

„No nedivte se, dyť je jí sedum.“ May se pro zvýšení účinku odmlčela. „A to je svatý číslo, s tím se pojí podivuhodný věci. Vzpomeňte si na Elsie Norrisovou.“

Elsie Norrisová, alias Svědkyně Elsie, byla naší církvi velkou oporou. Kdykoli nás pastor vyzval, abychom podali svědectví O Boží dobrotě, Elsie se vymrštila a vykřikla: „Tak si představte, co pro mě Pán tenhle tejden udělal!“

Došly jí vajíčka, Pán jí je seslal.

Bolelo jí břicho, Pán bolest odňal.

Modlila se dvě hodiny denně,

nejdřív ráno v sedm,

potom večer v sedm.

Jejím koníčkem byla numerologie. Nikdy neotevřela Písmo, aby si předtím nehodila kostkou.

„Nejdřív číslo kapitoly, potom číslo verše,“ tak znělo její heslo. Jednou se jí kdosi otázal, jak to dělá u těch knih Písma, které mají víc než šest kapitol.

„Mám svý metody,“ pronesla zarytě. „Pán má taky svý.“

Měla jsem Elsie ráda, protože u ní doma bylo plno zajímavých věcí. Měla harmonium, a když je chtěl člověk rozeznít, musel šlapat na pedály. Kdykoli jsem k ní přišla na návštěvu, zahrála Veď nás, vlídné světlo. Elsie obhospodařovala klávesy, já pedály, protože ona měla astma. Sbírala cizokrajné mince a ukládala si je do skleněné skříňky, která byla cítit lněným olejem. Byla to památka na nebožtíka muže, který hrával kriket za hrabství Lancashire.

„Říkali mu Úderník,“ vyprávěla o svém Stanovi pokaždé, když jsem k ní přišla na návštěvu. Nepamatovala si, co komu vyprávěla. Nepamatovala si ani, jak dlouho už doma suší ovocný koláč. Byly doby, kdy mi tentýž kousek koláče nabízela pět neděl po sobě. Naštěstí si nepamatovala ani to, co řekl kdo ji, a tak jsem se každý týden mohla vymluvit stejně.

„Bolí mě břicho,” říkala jsem.

„Já se za tebe pomodlím.“

Ale ze všeho nejvíc se mi u ní líbila koláž Archy Noemovy. Byli na ní manželé Noemovi, jak se vyklánějí a sledují potopu; další z rodiny chytali zajíčka. Největším zážitkem pro mě byl odepínací šimpanz, vyrobený z drátěnky. S ním mi Elsie na konci každé návštěvy dovolila si pět minut hrát. Měla jsem tolik různých možností, jak s ním naložit, ale většinou jsem ho vždycky nakonec utopila.

Jednou v neděli pastor ve sboru oznámil, že mě prostoupil Duch svatý. Mluvil o mně dvacet minut, a já neslyšela ani slovo. Seděla jsem, četla si v Bibli a hloubala nad tím, proč je ta knížka tak dlouhá. Moje zdánlivá pokora je v jejich přesvědčení samosebou jen utvrdila.

Já si myslela, že se mnou nikdo nemluví, a ostatní si mysleli, že nemluvím já s nimi. Ale toho večera, kdy mi konečně došlo, že neslyším, jsem sešla dolů a napsala na papír: „Mami, na světě je hrozné ticho.“

Maminka přikývla a pokračovala v četbě. Četla knížku, kterou dostala ráno poštou od pastora Spratta. Popisovala misionářský život a jmenovala se I ostatní kontinenty Ho znají.

Nedokázala jsem upoutat její pozornost, a tak jsem si vzala pomeranč a vrátila se do postele. Nezbývalo mi než tomu přijít na kloub sama.

K narozeninám jsem od kohosi dostala flétničku a noty. Opřela jsem se tedy o polštář a zapískala pár taktů skotské písně Dávno již tomu.

Prsty se pohybovaly, ale zvuk nevycházel.

Zkusila jsem Hnědý džbánečku.

Nic.

V zoufalství jsem začala vyťukávat rytmus svižnějšího Rio Grande.

Nic.

A do rána se nedalo nic dělat.

Druhý den jsem vyskočila z postele pevně rozhodnuta mamince vyložit, co se se mnou děje.

V domě nebyla ani noha.

Na kuchyňské lince ležela snídaně společně se vzkazem:

„Milá Žaneto,

šly jsme se s ženskýma modlit do nemocnice za tetu Betty. Má vyhazovací nohu.

Máma.“

Trávila jsem tedy den, jak se dalo, a nakonec jsem se rozhodla jít ven. To byla moje spása. Potkala jsem slečnu Jewsburyovou, co hrála na hoboj a řídila pěvecký sbor Sesterstva. Ta měla všech pět pohromadě.

„Svatá teda zrovna nejni...,“ řekla o ní jednou paní, Whiteová. Slečna Jewsburyová mé asi pozdravila a já jsem si toho asi nevšimla. Už dlouho nebyla v kostele, protože jezdila v rámci koncertního turné se Symfonickým orchestrem spásy po okresech střední Anglie, a tak netušila, že mám být prostoupena Duchem svatým. Stála tam přede mnou, otvírala a zavírala pusu, která byla strašně velká, asi od toho hoboje, a vytahovala obočí doprostřed čela. Vzala jsem ji za ruku a dovedla ji na poštu. Tam jsem ji erární propiskou napsala na zadní stranu žádosti o přídavky na děti: „Milá slečno Jewsburyová,

já nic neslyším.“

Vyděsila se, vzala si taky tužku a napsala:

„Co tomu říká maminka? Proč nejsi v posteli?“

Pak už se na žádost o přídavky nic nevešlo, a tak jsem si vzala leták Kam se obrátit v případě nouze.

„Milá slečno Jewsburyová,“ napsala jsem, „maminka o tom neví. Je v nemocnici u tety Betty. V posteli jsem byla v noci.“

Slečna mě provrtávala pohledem. Trvalo to tak dlouho, že už jsem se chtěla sebrat a jít domů. Pak mě popadla za ruku a vlekla do nemocnice. Když jsme tam došly, seděla maminka a ostatní ženy kolem tetiny postele a zpívaly sborové písně. Maminka nás zaznamenala, trošku ji to zarazilo, ale nenamáhala se vstát. Slečna Jewsburyová jí poklepala na předloktí a opět předvedla grimasy s pusou a obočím. Maminka jen vrtěla hlavou. Nakonec slečna vykřikla tak nahlas, že jsem to slyšela i já: „Tu holku neprostoupil žádnej Duch! Je hluchá!“

Celá nemocnice se ke mně otočila a zírala na mě. Strašně jsem zčervenala a upřela zrak na tetin džbánek s vodou. Nejhorší bylo, že jsem vůbec netušila, co se děje. Pak přišel doktor, hrozně se zlobil, a chvilku na sebe se slečnou Jewsburyovou mávali rukama. Věrné se vrátily k notovým papírům, jako by se nic nedělo.

Doktor se slečnou mě odtáhli do studené místnosti se spoustou různých přístrojů a musela jsem si lehnout. Doktor, mě všude možně proklepával a kroutil hlavou.

Všechno probíhalo v naprostém tichu.

Pak přišla maminka a vypadala, jako že ví, o co jde. Podepsala formulář a mně napsala:

„Milá Žaneto,

všechno je v pořádku, jsi jenom trochu nahluchlá. Pročpak jsi mi to neřekla? Skočím ti domů pro pyžamo.“

Cože? Ona mě tu nechá? Rozplakala jsem se. Maminku to vystrašilo, a tak hrábla do kabelky a vytáhla z ní pomeranč. Na uklidněnou jsem si ho oloupala, a když viděli, že jsem se trochu utišila, podívali se po sobě a odešli.

Odjakživa jsem měla za to, že svět se ubírá po jednoduchých a přímých cestách, že je něco jako rozšířená verze našeho sboru. Nyní jsem zjišťovala, že i v něm zavládne občas zmatek. To byla potíž. Ale tím jsem se ještě mnoho let nehodlala zabývat. Nejvíc mě teď zaměstnávala myšlenka, co se mnou bude. Nemocnice královny Viktorie byla obrovská, šel z ní strach, a nemohla jsem si ani pořádně zazpívat, jelikož jsem se neslyšela. Nebylo tam nic ke čtení, kromě pár zubařských inzerátů a brožurky s návodem k obsluze rentgenu. Stavěla jsem si tedy iglú z pomerančových slupek, ale pořád se bortilo, a když konečně stálo, neměla jsem v něm žádného Eskymáka, takže jsem si musela vymyslet pohádku O Eskymákovi, který byl sežrán, což mě ještě víc sklíčilo. Tak už to bývá – s každou odchylkou od základní trasy se do toho strašně zamotáte.

Konečně maminka přišla a sestra mě převlékla do pyžama a obě nás zavedla na dětské oddělení. Bylo to tam úděsné. Zdi byly natřené na světle růžovo a visely tam závěsy se zvířátky. Ale ne s opravdickými, nýbrž s načančanými příšerkami, co si hrajou s barevnými balóny. Vzpomněla jsem si na mrože z pohádky, kterou jsem si právě vymyslela. Byl sice zlý, sežral Eskymáka, ale pořád byl lepší než tohle. Iglú mi sestra vyhodila do koše.

Neměla jsem na práci nic jiného, než tiše ležet a dumat nad svým osudem. Po několika hodinách se maminka vrátila s Biblí, omalovánkami s biblickými náměty a kouskem modelíny, kterou mi sestra zabavila. Protáhla jsem obličej, a ona na lísteček napsala: „To je e-e. Mohla bys ji spolknout.“ Pohlédla jsem na ni a odepsala: „Já ji nechci jíst, chci si s ní modelovat. A kromě toho není toxická, tady vzadu to píšou,“ ukázala jsem jí obal. Zamračila se a zavrtěla hlavou. Podívala jsem se na maminku, jestli mě podpoří, ale ta mi zrovna smolila dlouhý dopis. Sestra mi začala přestýlat postel a nevhodnou hračku si strčila do kapsy stejnokroje. Bylo jasné, že ji nic nepřesvědčí.

Zavětřila jsem ve vzduchu – dezinfekce a bramborová kaše.

Maminka do mě rýpla, dala mi dopis na noční stolek a do mísy vedle džbánku s vodou vysypala tašku pomerančů. V domnění, že v ní najdu spojence, jsem se pokusila o úsměv, ale ona mi jen přihladila vlasy a odkráčela. A tak jsem zůstala sama. Vzpomněla jsem si na Janu Eyrovou, která podstoupila mnoho zkoušek a ve všech statečně obstála. Maminka mi o ní čítávala, vždycky, když byla smutná; prý jí to dodávalo sílu. Sáhla jsem po jejím dopisu: obvyklé není čeho se bát, všichni tě přijdou navštívit, hlavu vzhůru a slibuju, že se pořádně pustím do té koupelny a paní Whiteová se mi do toho už nebude motat. Že zase brzy přijde, a když ne ona, tak taťka. Operovat mě budou zítra. V tomto bodě mi dopis vypadl z ruky. Zítra! Co jestli umřu? Tak mladá a nadějná! Představila jsem si svůj pohřeb, těch slz. Chtěla jsem mít v hrobečku svou černošskou panenku a Bibli. Mám sepsat pokyny? Všimne si jich vůbec někdo? Můžu s tím počítat? Maminka se v nemocech a operacích dobře vyznala. Doktor jí kdysi řekl, že by žena v jejím stavu neměla vůbec vycházet, ale ona odvětila, že její čas ještě nenadešel a že ona na rozdíl od něj aspoň ví, kam se dostane. Četla v nějaké knížce, že pod narkózou umírá víc lidí, než kolik se jich utopí při vodním lyžování.

„Jestli tě Pán zavolá zpátky,“ řekla maminka tetě May, když šla na operaci se žlučovými kameny, „budeš vědět, že pro tebe chystá nějaký úkol.“ Schovala jsem se pod peřinu a modlila se, abych se z narkózy probrala.

Ráno v den operace se sestry usmívaly, přestlaly mi opět postel a pomeranče na míse vyrovnaly do symetrické hraničky. Dvě chlupaté ruce mě zvedly z postele a upoutaly na studené pojízdné lehátko. Kolečka skřípala a ten pán, co mě vezl, jel hrozné rychle. Chodby, lítací dveře a dva páry očí vykukující nad pevně utaženou bílou maskou. Sestra mě držela za ruku a přes nos a pusu mi nasadili náhubek. Nadechla jsem se a uviděla dlouhatánskou řadu vodních lyžařů, jak padají a nevstávají. Pak už jsem neviděla nic.

„Pudink, Žaneto.“

Já to věděla, umřela jsem a andělé mi přinesli pudink. Otevřela jsem oči v očekávání, že spatřím křídla.

„No tak jez.“

„Vy jste anděl?“ zeptala jsem se s nadějí v hlase.

„To zrovna ne, jsem doktor. Ale tady sestřička je andílek, viďte sestři?“

Anděl se začervenal.

„Já slyším,“ pronesla jsem do vzduchu.

„Tak si sněz ten pudink,“ řekla sestra.

Byla bych tam strádala celý týden o samotě, kdyby se o mně nedozvěděla Elsie a nezačala mé navštěvovat. Maminka mohla přijít až o víkendu, to jsem věděla, protože čekala instalatéra, co nám měl zapojit trubky.

Elsie mě navštěvovala denně a vypravovala mi vtipy pro zasmání a různé příběhy pro uzdravení. Příběhy prý lidem pomáhají chápat svět. Až mi bude líp, vysvětlí mi základy numerologie, abych jí mohla asistovat. Zatetelila jsem se vzrušením, protože maminka numerologii neschvalovala. Prý se jí zabývají jen blázni.

„To nevadí,“ pravila Elsie, „hlavní věc je, že to funguje.“

A tak nám spolu bylo dobře; plánovaly jsme si, co budeme podnikat, až se uzdravím.

„Kolik je ti let, Elsie?“ vyzvídala jsem.

„Pamatuju eště tu první velkou válku, ale víc ze mě nedostaneš.“ Pak mi začala vyprávět, jak řídila sanitku, která neměla brzdy.

Maminka mě nakonec navštěvovala docela často, i když byl ve sboru zrovna frmol. Chystala se vánoční kampaň. Když nemohla přijít sama, poslala tátu, obvykle s dopisem a pár pomeranči.

„Jediné pořádné ovoce,“ říkávala vždycky.

Ovocný mix, plody teplých krajů, ovoce pro ovce, ovocný šňaps. Ovoce démonů, ovoce vášní, ovoce shnilé a nedělní.

Na světě jsou jen pomeranče. Dala jsem si slupky do kyblíčku, a sestry ho nemilosrdně vysypaly. Schovala jsem slupky pod polštář, a sestry hubovaly a vzdychaly.

Snědly jsme s Elsie každý den jeden – půlku ona, půlku já. Elsie neměla zuby, a tak ho mlaskavě vycucávala. Já jsem si jednotlivé dílky házela do pusy jako ústřice, až dozadu do krku. Všichni na nás koukali, ale nám to nevadilo.

Když mi Elsie zrovna nečetla z Bible nebo nevyprávěla příběhy, věnovala čas básníkům. Pověděla mi všechno o nespoutaném bouřliváku Swinburneovi a jeho trampotách i o úzkostných stavech Williama Blakea.

„Výstředním lidem nikdo nenaslouchá,“ prohlásila. Když mi bylo teskno, přečetla mi báseň Trh skřítků o dvou sestrách a zlém skřetovi od paní jménem Christina Rossettiová, která jednou dostala od někoho darem naloženou myš ve sklenici.

Ale největší Elsiinou láskou byl irský básník W. B. Yeats. Ten prý věděl, jakou moc mají čísla a co pro svět znamená fantazie.

„Něco vypadá jako něco,“ vysvětlovala, „ale může to bejt zrovna tak něco jinýho.“ Vzpomněla jsem si na iglú ze slupek od pomeranče.

„Když na něco hodně dlouho myslíš,“ říkala dál, „tak se to většinou stane.“ Zaťukala si na hlavu. „Všecko je tadyhle.“

Maminka věřila, že když se člověk za něco hodně dlouho modlí, tak se to vyplní. Zeptala jsem se Elsie, jestli je to totéž.

„Pámbu má prsty ve všem,“ pronesla hloubavě. „Takže je to určitě totéž.“

Měla jsem tušení, že s tím by maminka nesouhlasila, ale protože tam nebyla, bylo to fuk.

Hrály jsme s Elsie karty nebo šibenici a před odchodem mi vždycky přečetla nějakou básničku.

V jedné z nich byly tyto verše:

Kdo staví z prachu zřícenin,

ten překročí svůj vlastní stín.

Tomu jsem dobře rozuměla, protože jsem sama takovou dobu pracovala na tom iglú z pomerančo–vých slupek. Někdy se mi to vůbec nedařilo, jindy jsem už už slavila triumf. Byla to činnost vyžadující rozvahu a jasnozřivost. Elsie mi pokaždé dodávala odvahy a říkala, že sestřiček si nemám všímat.

„S modelínou by mi to šlo líp,“ postěžovala jsem si jí jednou.

„Ale nebylo by to tak zajímavý,“ opáčila.

Když mě konečně propustili z nemocnice, vrátil se mi sluch a (díky Elsie) rovněž pošramocená sebedůvěra.

Musela jsem pak bydlet několik dní u ní, dokud se maminka nevrátila z Wiganu, kde účtovala ve Spolku pro zbloudilé duše.

„Sehnala jsem nový noty,“ řekla mi Elsie v autobuse. „Je tam interludium pro sedm slonů.“

„Jak se to jmenuje?“

„Bitva v Habeši.“

Což je samozřejmě výstavní kousek viktoriánského budoáru citů, asi jako manžel královny Viktorie princ Albert.

„A co máš ještě?“

„Nic moc, ale něco přece. Teď se zrovna s Pánem navzájem moc nevobtěžujeme – přichází a odchází, a tak jsem mezitím trochu tvořila. Nic světobornýho, jen pár sbitejch prkýnek, ale jakmile se věnuju Pánu, nemám čas na nic!“

Když jsme dorazily k ní domů, tvářila se nesmírně tajuplně a řekla mi, ať počkám v obýváku. Slyšela jsem, jak s něčím šustí a mrmlá si pro sebe a pak něco písklo. Konečně rozrazila dveře, těžce oddychujíc.

„Pámbu vodpusť,“ zasupěla „,ale je s tím sakra fuška.“

A s duněním shodila na stůl velkou krabici.

„Rozbal to.“

„Co tam je?“

„Neptej se a rozbal to.“

Rozbalila jsem papír.

Byla tam zastřešená dřevěná bedýnka a v ní tři bílé myšky.

„Šadrak, Méšak a Ábed–nego v peci ohnivé.“ Na znamení úsměvu vycenila dásně. „Dívej, tydlety plameny sem malovala sama.“

Zadní stěna bedničky byla natřena jedovatou oranžovou, jež měla znázorňovat ohnivé jazyky.

„Mohly by to být i letnice,“ nadhodila jsem.

„Ale jo, má to všestranný použití,“ souhlasila.

Myšky si nás nevšímaly.

„A podívej, todle sem taky vyrobila,“ zašátrala v tašce a vylovila z ní dva papundeklové panáčky. Byli pestře pomalovaní a jeden z nich měl křídla, takže to asi měl být nebešťan. Vítězoslavně na mě pohlédla.

„Nebúkadnazar a anděl Páně.“

Anděl byl dole naříznutý, a dal se nasadit na střechu, aniž to myšky vyrušilo.

„To je krása,“ řekla jsem.

„Viď,“ přisvědčila Elsie a shodila vedle anděla kousek sýra.

Večer jsme si udělaly vdolečky a sedly si k ohni. Elsie měla starý krb s dlaždicemi, na kterých byli vyobrazeni slavní mužové a Florence Nightingaleová. Generál Clive, co dobyl Bengálsko, premiér z doby koloniálního rozmachu Palmerston, sir Isaac Newton s bradou ohořelou od vysoko šlehajících plamenů. Elsie mi ukázala svoje posvátné kostky, koupené před čtyřiceti lety V Mekce. Měla je v krabičce za komínem, aby je nenašli zloději.

„Některý lidi říkaj, že sem bláznivá. Ale na tomdle světě sou i jiný věci než ty, co sou vidět.“ Mlčky jsem vyčkávala.

„Je tendle svět,“ pro názornost udeřila do zdi, „a tendle svět,“ bouchla se do hrudi. „Když chceš rozumět jednomu, musíš si všímat i toho druhýho.“

„Tomu nerozumím,“ vzdychla jsem si a dumala, na co se zeptat, abych si to nějak ujasnila, ale ona s otevřenou pusou usnula, a pak – někdo přece musel nakrmit myšky.

Třeba se to dozvím v té škole, utěšovala jsem se, zatímco hodiny odtikávaly čas a Elsie stále zařezávala. A když se konečně probudila, na svůj výklad vesmíru očividně zapomněla. Hodlala totiž stavět myškám tunel. Ani ve škole se mi valného vysvětlení nedostalo; jen se to všechno ještě víc zamotalo. Po dvou pololetích se mě začalo zmocňovat zoufalství. Uměla jsem lidové tanečky a základy vyšívání, a to bylo zhruba tak všechno. Na hodině lidového tance nás bylo třiatřicet motovidel v černých cvičkách a zelených kalhotkách. Šlo hlavně o to, neztratit krok se slečnou učitelkou, která tančila s panem učitelem a stejně se na nikoho jiného ani nepodívala. Zanedlouho měli zásnuby, což nám nijak nepomohlo, protože začali navštěvovat taneční soutěže, a vždycky si celou hodinu nacvičovali kroky a my jsme se šoupali po tělocvičně podle pokynů z gramofonu. Nejhorší bylo, když na člověka vyšel někdo, koho nesnášel, a musel se s nim pak držet za ruce. Skákali jsme jako zjednaní ve snaze vykroutit se partnerovi z ruky a slibovali mu tu nejstrašlivější pomstu, jen jak skončí hodina. Už mě to štvalo, a tak se ze mě stala přebornice na ta nejdůkladnější mučení, a to pod pláštíkem svaté nevinnosti. „Já, slečno učitelko? Já nic, slečno učitelko. Slečno učitelko, to já nikdy!“ Ale ano, já vždycky. Holkám jsem jako nejhorší pomstu slibovala křest ponořením do kanálu za Rathboneovou výrobnou tepaných mříží. U kluků to vždycky nějak souviselo s jejich pindíkem. A tak jsem si na konci školního roku sedla v přezouvárně na zem a propadla zoufalství. V přezouvárně byla tma a puch, smrdělo to tam pořád, i na začátku školního roku.

„Smrad z nohouch nezlikvidujete ničím,“ pravil zapškle školník.

Uklízečka zavrtěla hlavou: zlikvidovala už víc smradů, než kolik snědla pořádnejch teplejch jídel. Dokonce kdysi pracovala v ZOO, „a to byste mrkal na drát, jak ty bestie zapáchaj,“ ale na zasmrádlý nohy, na ty je krátká. „Tímdle sajrajtem pustěj i přilepený žvejkačky,“ zamávala na něj červenou plechovkou, „ale smradlavý haksny nepustěj ani svěcenou vodou.“

Po několika týdnech už jsme ten puch ani nevnímali, a navíc tam byla výborná zašívárna. Učitelé se k přezouvárně nepřibližovali, jenom při dozoru, a to na vzdálenost několika metrů. Poslední den školy... v týdnu jsme byli na školním výletě v zoologické zahradě v Chesteru. Všichni měli na sobě sváteční šaty a předháněli se, kdo má čistší ponožky a záviděníhodnější svačinu. Všeobecným předmětem závisti byla plechovka limonády, protože většina z nás si vezla vodu se šťávou v hliníkové čutoře. Ta se vždycky přehřála a my jsme si spálili pusu.

„Ty máš tmavej chleba, jo?“ (nad opěrkou sedadla se strkaly tři hlavy). „Próč? Dyť je v něm zrní – ty seš vegetariánka?“

Snažím se kritiku svých chlebů ignorovat. Zevrubná inspekce svačin pokračuje od sedadla k sedadlu a pohybuje se v rozpětí od závistivého špitání k záchvatům smíchu. Susan Greenová má chleba se studenými rybími prsty, protože jsou sociálka a musí dojídat zbytky, byť kdovíjak hrozné. Minule měla jen hnědou omáčku, protože nic jiného nezbylo. Inspekční komise se usnesla, že nejlepší svačinu má Shelley. Běloučké rohlíčky plněné pikantním vajíčkem na karí se špetkou petrželky. Měla i limonádu v plechovce. V zoologické to zas tak moc zajímavé nebylo a museli jsme chodit ve dvojicích. Štrůdl se všelijak kroutil, písek a piliny nám ničily nové boty, šli jsme namačkaní jeden na druhého a topili se v potu. Stanley Farmer zahučel do rybníčku s plameňáky a nikdo neměl peníze na plastiková zvířátka. A tak jsme k autobusu odpochodovali o hodinu dřív a kodrcali se radši k domovu. Řidiči jsme v upomínku zůstavili tři pytlíky s blinkáním a stovky papírků od bonbónů. To bylo vše, s čím jsme se dokázali rozžehnat.

„To bylo naposled,“ vydralo se z paní učitelky Virtueové, když nás na ulici houfovala. „Takovou ostudu už víckrát riskovat nehodlám.“

Právě teď pomáhá došít Shelley šaty na večírek k ukončení školního roku. „Vrána k vráně sedá,“ projelo mi hlavou.

Utěšovala jsem se myšlenkou na letní tábor, na který náš sbor rok co rok jezdil. Letos jsme se měli vydat strašně daleko, až do Devonu. Maminka byla celá natěšená, protože účast přislíbil i pastor Spratt, který zrovna zavítá do Anglie, což se zas tak často nestává. Hned první neděli měl mít bohoslužbu v modlitebním stanu u Cullomptonu. Momentálně je pastor na evropském turné se svou výstavkou. Stává se z něj jeden z nejúspěšnějších misionářů, které kdy náš svaz církví vyslal. Do štábu docházejí děkovné dopisy od příslušníků všemožných kmenů, jejichž jména ani neumíme vyslovit a kteří píší, jak se radují v Pánu a z nového spasení. Na oslavu pastorova desetitisícího konvertity mu církev financuje pořádnou dovolenou a zároveň turné s výstavkou zbrani, amuletů, model a primitivních antikoncepčních metod. Výstava nese název „Spaseni skrze milost“. Viděla jsem jen letáček, ale maminka byla obeznámena s veškerými detaily. Kromě kázání pastora Spratta jsme plánovali nenápadnou evangelizační kampaň pro farmářský lid Devonu. Dřív jsme používali pořád tytéž metody – ve stanu, před radnicí, lhostejno v jakém kraji. Pak ale referentka pro evangelizaci dostala z hlavního štábu nové směrnice, v nichž se pravilo, že Druhý příchod Krista už může být za dveřmi a na záchranu duší je třeba vyvinout veškeré úsilí. Směrnice, speciálně vypracované marketingovou radou charismatického hnutí, hovořily o tom, že lidé jsou různí, a vyžadují tedy různý přístup. Musíme jim spásu nějak přiblížit, přizpůsobit jejich myšlení. Navštívíme-li například přímořský národ, je nutno k předání poselství užívat metafory související s mořem. Ale co je nejdůležitější: když mluvíme s jednotlivci, musíme co nejdřív vysondovat, po čem v životě nejvíc touží a čeho se nejvíc bojí. Tím se pro ně naše poselství stává aktuální. Marketingová rada zajistila pro bojovníky ve svaté válce víkendové kursy a rozdala jim grafy na monitorování úspěchů, které je mají v práci povzbuzovat. Na zadní stranu směrnic připsal pastor Spratt osobní doporučení. Byla tam i jeho fotografie, na které – mnohem mladší – křtí domorodého náčelníka. Našim cílem tedy bylo přiblížit Pána devonským farmářům. Maminka si vzala na starost proviant a začala skupovat obří konzervy párků s fazolí. „Armáda jede na žaludeční pohon,“ sdělila mi.

Doufali jsme, že obrátíme tolik lidí, aby se mohl v Exeteru založit nový sbor.

„Jo, tenkrát, když se u nás stavěla modlitebna,“ zasnila se maminka. „Jak jsme všichni táhli za jeden provaz, a to jsme si všechno dělali svépomocí.“ Byla to těžká doba, ale plná optimismu; spořili na klavír a zpěvníky, odháněli od sebe ďáblovo pokušení vyjet si na dovolenou.

„Tvůj táta byl tenkrát ještě karbaník.“

Nakonec se jim podařilo z ústředí získat finanční podporu na dokončení střechy a zaplacení praporu, který měl vlát nad ní. Byl to slavný den, když ho vztyčovali: bylo na něm červeně vyšito HLEDEJTEŽ PÁNA. Každá modlitebna měla svůj prapor – vyšíval je handicapovaní misionáři. Přilepšili si tak k invalidnímu důchodu a dostalo se jim duchovního zadostiučinění. První rok chodila maminka po hospodách a barech a verbovala ožraly, aby se dali k nám. Sedla si vždycky k pianu a zpívala Vejde se do vás ještě Pán Ježíš? Bylo to prý nesmírně dojemné. Když zpívala, plakali do půllitrů a přestali šťouchat tágem do koulí. Byla pěkná, udělaná, a oni jí říkali Květinka Boží.

„To bylo nabídek!“ svěřila se mi, „a ne všechny ve vší počestnosti.“ Ať už byly jakékoli, jisté je, že sbor se rozrůstal, a dodnes se stává, že když jde kolem nás po ulici nějaký pán, smekne na počest Květinky Boží.

Někdy mívám pocit, že to se svatbou uspěchala. Po strašidelné epizodě s Pierrem už si nepřála žádné další rozruchy. Kdykoli jsme si spolu prohlížely v albu fotky předků s přísnými výrazy ve tvářích, vždycky se zastavila u dvojstrany, která byla v obsahu uvedena pod názvem „Staré lásky“. Byl tam Pierre a další, včetně táty. „Proč sis nevzala tohohle, anebo tadytoho?“ vyzvídala jsem.

„Každý měl svoje mouchy,“ povzdechla si. „Dalo mi práci sehnat někoho, kdo byl jenom hazardní hráč.“

„A proč už teď není hazardní hráč?“ chtěla jsem vědět a pokoušela se představit si našeho zakřiknutého taťku jako některého z filmových herců.

„Když si mě vzal, našel Pána.“ Pak si opět povzdechla a jala se mi vyprávět jednotlivé příběhy „Starých lásek“: o blázínkovi Percym, který jezdil v kabrioletu a přemlouval ji, aby s ním odešla k moři do Brightonu, o Eddym s brýlemi s žíhanými obroučkami, který pěstoval včely... úplně dole na stránce byla zažloutlá fotografie hezké paní, která chovala na klíně kočku.

„A kdo je tohle?“ ukázala jsem na ni.

„Tohle? To je Eddyho sestra, ani nevím, proč jsem ji sem dávala,“ a otočila o stránku dál.

Když jsme si album prohlížely příště, už tam nebyla.

A tak si maminka vzala tatínka a zreformovala ho tak, že stavěl modlitebnu a neodmlouval. Podle mě to byl hodný člověk, i když toho moc nenamluvil. Zato její táta, to byl pruďas. Vyčetl jí, že se vdala pod svou úroveň, že už mohla rovnou zůstat v Paříži, a okamžitě ukončil veškerou komunikaci. Proto se ji nedostávalo peněz, a po nějaké době se jí dokonce podařilo zapomenout, že vůbec kdy nějaké mívala. ,Má rodina, to je církev,“ říkala vždycky, když jsem se ji vyptávala na tváře v albu. A církev byla i mojí rodinou.

Ve škole se mi nechtělo dařit – nic jsem se nemohla naučit, v ničem ne a ne vyhrát, a dokonce jsem se ani nevyhnula tomu, aby mě vylosovali za stravovacího referenta. Stravovací referent měl za úkol dohlížet, aby všichni dostali talíř s jídlem a aby ve džbánku s vodou neplavaly drobky. Stravovací referent dostával jídlo jako poslední a zbyla na něj vždycky ta nejmenší porce. Vylosovali mě třikrát za sebou a děti ve třídě mi nadávaly, že smrdím od omáčky. Šaty jsem měla věčně umatlané a maminka mě nutila nosit celý týden jedno triko: dokud prý budu tu funkci zastávat, nemá cenu se špínou bojovat. A teď jsem seděla v přezouvárně, na břiše odshora dolů játra na cibulce. Někdy jsem se to pokoušela vyčistit, ale dneska jsem na to byla moc zoufalá. Po šestitýdenních prázdninách se sborem se mi s tím bude potýkat ještě hůř. Maminka měla pravdu. Je to líheň neřestí. Ne že by mi chyběla snaha. Zpočátku jsem dělala, co jsem mohla, abych zapadla a sekala dobrotu. Loni na podzim jsme před začátkem školního roku dostali úkol: měli jsme napsat slohové cvičení na téma „Co jsem dělal o prázdninách“. Dala jsem si nesmírně záležet, protože jsem.věděla, že když jsem ještě nebyla ve škole, budou si všichni myslet, že neumím číst a psát. Psala jsem ho pomalu co nejkrásnějším rukopisem, na který jsem byla pyšná, protože některé děti uměly jen tiskací písmenka. Jeden po druhém jsme cvičení nahlas předčítali a pak ho odevzdávali učitelce. Bylo to všechno na jedno brdo: chytání ryb, koupání, pikniky, kačer Donald. Třicet dva slohovek na téma zahrada a čolci. Byla jsem na konci abecedy a už jsem se nemohla dočkat. Paní učitelka patřila k těm kantorům, kteří chtějí, aby se dětem ve škole líbilo. Říkala nám „holoubkové“ a mě zvlášť povzbudila, abych se nebála, kdyby mi něco přišlo moc těžké.

„Brzy mezi nás zapadneš,“ uklidňovala mě.

Chtěla jsem jí udělat radost a rozechvělá očekáváním jsem začala číst... „,0 prázdninách jsme jeli s naším sborem na tábor do Colwyn Bay.‘“

Učitelka se usmála a přikývla.

„,Bylo hrozné horko a teta Betty, která má už tak jako tak vyhazovací nohu, dostala úpal, a tak jsme se báli, že umře.‘“

Učitelka začala jevit mírné znepokojení, třída nastražila uši.

„,Ale brzy se jí ulevilo díky naší mamince, která probděla noc u lože nemocné a napjala všecky své síly.‘“

„Maminka je zdravotní sestra?“ zeptala se paní učitelka s tichým pochopením.

„To ne, jenom uzdravuje nemocné.“

Učitelka svraštila čelo. „No tak pokračuj.“

„,Když se tetě Betty ulevilo, jeli jsme autobusem do Llandudna svědčit na pláž. Já jsem hrála na tamburínu a Elsie Norrisová si s sebou vezla harmoniku, ale nějaký kluk po ní hodil hrst písku, a od té doby nemůže zahrát fis. Na podzim uspořádáme tombolu, aby si mohla koupit novou.

Když jsme se vrátili z Colwyn Bay, u sousedů měli zase další mimino, ale už jich tam bydlí tolik, že vlastně ani nevíme, čí je. Maminka jim dala pár brambor ze zahrádky, ale oni řekli, ať si svou almužnu strčíme za klobouk, a hodili nám je přes zeď zpátky.’“

Třída úplně ztichla. Učitelka se na mě zahleděla.

„Ještě tam máš něco?“

„Ano, ještě dvě stránky.“

„A o čem?“

„Tak různě, třeba jak jsme si po ‚Křížové výpravě na uzdravení nemocných’ pronajali bazén, abychom mohli udílet křty.“

„Dobře. Ale myslím, že dneska už na to nebude čas. Ulož si vyprávění hezky do lavice a do přestávky si maluj.“

Třída se zahihňala.

Nasoukala jsem se do lavice. Nebylo mi jasně, co se děje, ale něco se určitě dělo. Doma jsem řekla, že už do školy nechci.

„Musíš,“ opáčila maminka. „Na, tady máš pomeranč.“

Týdny plynuly a já se se snažila působit co možná nejnormálněji. Už už to vypadalo, že se mi to daří, ale pak nám začalo šití – vždycky ve středu po zapékaném párku v těstíčku a buchtě. Učili nás křížkový steh a řetízkový steh a pak jsme si měli vymyslet samostatnou práci. Rozhodla jsem se, že vyšiju vzorník pro Elsie Norrisovou. Spolužačka z jedné strany se chystala vyšívat vzorník pro maminku s nápisem MOJÍ MILÉ MAMINCE, spolužačka z druhé strany zase něco k narozeninám. Když došla řada na mě, řekla jsem, že chci vyšívat text.

„Co třeba NA DĚTI PLATÍ PŘÍSNOST,“ navrhla paní učitelka Virtueová.

Ale to by pro Elsie nebylo. Ta měla ráda proroky.

„To ne,“ opáčila jsem neochvějně, „je to pro moji kamarádku, a ta čte hlavně Jeremiáše. Napadlo mě třeba SKONČILO LÉTO, A SPÁSA NIKDE.“

Učitelka byla sice dobrá diplomatka, ale měla své slabiny. Když dělala seznam vzorníků, u všech udala znění v plném rozsahu, jen u mě napsala „Text“.

„Jak to?” chtěla jsem vědět.

„Ostatní děti by to mohlo postrašit,“ vysvětlila. „A teď mi pověz, jakou bavlnkou budeš vyšívat. Žlutou, zelenou nebo červenou?“

Podívaly jsme se na sebe.

„Černou.“

Ostatní děti jsem opravdu postrašila. Neudělala jsem to naschvál, ale zato účinné. Jednou se do školy přihnaly paní Sparrowová a paní Spencerová, vzteky bez sebe. Přišly o přestávce, měly klobouk a kabelku a řítily se po betonu s našpulenou papulou. Paní Spencerová měla rukavičky.

Někteří spolužáci už věděli, která bije. Stáli v hloučku u plotu a něco si špitali. Jeden na mé ukázal. Snažila jsem se ničeho si nevšímat a mrskala káču. Hlouček se rozrostl, jedna spolužačka se zmrzlinou kolem pusy na mě něco zaječela, nerozuměla jsem jí, ale ostatní se rozřičeli smíchy. Pak se ke mně přitočil kluk a praštil mě do krku, pak další a další, každý mě praštil a utekl.

„Máš babu!“ křičeli, když se objevila učitelka.

Vyvedlo mě to z míry, ale pak jsem dostala vztek, sžíravý vztek. Přetáhla jsem jednoho spolužáka bičíkem. Zaječel.

„Slečno učitelko, slečno učitelko, ona mě mlátí!“

„Slečno učitelko, slečno učitelko, ona ho mlátí!“ opakovali sborem ostatní.

Slečna učitelka mě popadla vzadu za vlasy a vlekla mě dovnitř.

Venku zazvonilo, bylo slyšet hlučení a dveře a šoupání nohou, pak ticho. To typické ticho chodeb.

Ocitla jsem se ve sborovně.

Učitelka se ke mně unaveně otočila.

„Ukaž ruku.“

Ukázala jsem ruku.

Vzala pravítko. Upřela jsem myšlenky k Pánu. Dveře sborovny se otevřely a vešla paní ředitelka Voleová.

„Á, Žaneta už je tady. Počkej chvíli za dveřmi, ano?“

Strčila jsem svého obětního beránka do kapsy a proklouzla ven.

Akorát jsem stihla pohled na vzdalující se postavy paní Spencerové a paní Sparrowové, opadávaly z nich zralé plody rozhořčení.

Na chodbě byla zima. Za dveřmi se ozývaly tlumené hlasy, jinak se nedělo nic. Začala jsem dlabat kružítkem do radiátoru, pokoušejíc še z kousku zvrásnělé umělé hmoty udělat Paříž z ptačí perspektivy.

Den předtím jsme se ve sboru modlili a paní Whiteová měla vidění.

„Jaký to bylo?“ ptali jsme se jí dychtivě.

„No... takový strašně posvátný,“ mínila paní Whiteová.

Přípravy na vánoční kampaň jsou v plném proudu. Dostali jsme od Armády spásy svolení využívat prostor kolem jesliček před radnicí a šuškalo se, že by se mohl objevit i sám pastor Spratt s některými obrácenými pohany. „Nezbývá než doufat a modlit se,“ pronesla maminka a hned mu začala psát dopis.

Vyhrála jsem další soutěž na znalost Bible a k mé velké úlevě mě do vánoční hry nedělní školy vybrali tentokrát za vypravěče. Poslední tři roky jsem hrála Pannu Marii, a už bych do té role nevnesla nic nového. Navíc to znamenalo hrát po boku Stanleyho Farmera.

Tam je to všechno tak jasné, teplé a šťastné.

Ve škole mě všechno mate.

To už jsem dřepěla na podlaze, a když se dveře konečně otevřely, naskytl se mi pohled na viněné punčochy a pánské mokasíny.

„Rády bychom si s tebou promluvily,“ pronesla paní ředitelka.

Zvedla jsem se a do sborovny šla s pocity, jaké musel mít Daniel.

Paní ředitelka vzala do ruky kalamář a bedlivě si mě prohlížela.

„Žaneto, nám se zdá, že máš ve škole trampoty. Nechceš nám o nich něco říct?“

„Já žádné trampoty nemám,“ vytáčela jsem se.

„My máme dojem, že se poněkud přespříliš zaobíráš – abych tak řekla – Bohem.“

Nespouštěla jsem oči z podlahy.

„Třeba tvůj vzorník – ten motiv je velice znepokojivý.“

„Vyšívala jsem ho pro kamarádku a líbil se jí,“ vypadlo ze mě a vzpomněla jsem si, jak se Elsie rozzářila, když jsem jí ho dala.

„Co je to za kamarádku?“

„Jmenuje se Elsie Norrisová a dala mi tři myšky v peci ohnivé.“

Paní ředitelka a slečna učitelka se po sobě podívaly.

„A pročpak si do sešitu se zvířátky píšeš o dudcích, damanech, a dokonce snad o krevetách?“

„Mě učila číst maminka.“ Byla jsem v úzkých.

„Ano, čtení zvládáš vskutku pozoruhodné, ale neodpovědělas mi, na co jsem se tě ptala.“

Ale dalo se to vůbec?

Maminka mě učila číst z Deuteronomia, protože tam bylo hodné zvířátek (většinou nečistých). Když jsme četly „Nesmíš jíst nic ohavného... Z přežvýkavců, z těch, co mají kopyta rozdělená rozpolcením, nesmíte jíst...“, všechny dotyčné živočichy mi nakreslila. Koníčci, králíčci a kačenky, to byli pro mě neurčití, bájní tvorové, zato o pelikánech, damanech, lenochodech a netopýrech jsem věděla všechno. Tento sklon k exotičnu mi přivodil nejeden problém, jako svého času Williamu Blakeovi. Maminka mi kreslila létající havěť a ptactvo, ale mými oblíbenci byli zástupci havěti mořského dna – měkkýši. Měla jsem jich pěknou sbírku z pláže v Blackpoolu. Vlny kreslila modrým perem a kraba s oprýskaným hřbetem hnědým inkoustem. Humři byli červenou propiskou, ale krevety mi nenakreslila, protože ty měla ráda na chlebíčkách. Dlouho se kvůli tomu myslím trápila. Po mnohých modlitbách a poradě s jedním mudrcem ze Shrewsbury dala nakonec za pravdu svatému Pavlu, že co Bůh prohlásil za čisté, nepokládej za nečisté. Potom jsme každou sobotu zavítaly do obchodu „Dary moře“. Deuteronomium mělo i své nevýhody – hemžilo se to tam totiž všemožnými Ohavnostmi a Věcmi zapovězenými. Kdykoli jsme v četbě narazily na nějakého levobočka či někoho s rozdrcenými varlaty, obrátila maminka stránku a pravila: „To přenechme Pánu Bohu,“ ale jakmile se vzdálila, tajně jsem se podívala. Byla jsem ráda, že nemám varlata. Myslela jsem si, že to jsou vnitřnosti, ale na povrchu těla. Mužům v Bibli je vždycky někdo uřezal, a oni pak nemohli do kostela. Brr.

„No tak,“ naléhala ředitelka, „já čekám.“

„Já nevím,“ řekla jsem.

„A můžeš mi sdělit – a to je myslím ještě závažnější –, proč strašíš, ano strašíš, ostatní děti?“

„Já je nestraším.“

„Tak jak mi vysvětlíš, že za mnou dneska přišly paní Spencerová a paní Sparrowová a stěžovaly si, že se jejich dětem v noci zdají hrozné sny?“

„Mně se taky zdají hrozné sny.“

„O to tady nejde. Vykládala jsi malým dětem o pekle!“

To byla pravda. To se nedalo popřít. Vyprávěla jsem spolužákům o hrůzách satana a o tom, jaký osud čeká zatracené. Demonstrovala jsem to na Susan Huntové, kterou jsem málem uškrtila, ale to bylo jen nešťastnou náhodou a dala jsem jí za to bonbónky proti kašli.

„Mrzí mě to,“ řekla jsem. „Já myslela, že je to bude zajímat.“

Paní ředitelka a slečna učitelka zakroutily hlavou.

„Radši už běž,“ pravila ředitelka. „Napíšu dopis mamince.“

Nesmírně mě to sklíčilo. Proč hned takový rozruch? Lepší je včas si o pekle poslechnout, než se v něm pak smažit, ne? Míjela jsem koláže třeťáků s námětem velikonočního zajíčka a vzpomněla si na Elsiinu Archu Noemovu s odepínacím šimpanzem.

Bylo nad slunce jasné, kam patřím. Ještě deset let a budu moct na misionářskou školu.

Paní ředitelka dodržela slovo. Napsala mamince o mých náboženských sklonech a požádala ji, zda by mě nemohla nějak usměrnit. Maminka si hlasitě odfrkla a vzala mě za to do kina. Dávali Desatero přikázání. Zeptala jsem se, jestli by s námi nemohla jít i Elsie, ale to nedovolila.

Druhý den se mi ve škole každý vyhýbal. Nebýt přesvědčena, že jsem v právu, truchlila bych. Takhle jsem na to prostě nemyslela, plnila jsem úkoly, jak nejlépe jsem uměla, což zas tak valné nebylo, a duchem jsem byla ve sboru. Posteskla jsem si mamince, jaké to kdysi bývalo.

„jsme odsouzeni k osamocení,“ pravila.

Ani ona neměla moc přátel. Lidi nechápali její způsob myšlení. Já sice taky ne, ale měla jsem ji ráda, protože vždycky přesně věděla, proč se co stalo.

Když se přiblížilo výroční odměňování žáků, půjčila jsem si od Elsie svůj vzorník a přihlásila ho do soutěže ve vyšívání. Dodnes jsem toho názoru, že šlo o svého druhu mistrovské dílo – písmo bylo vyvedeno v černi, obruba bílá a v dolním rohu umělecká imprese hrůzou jatých zatracenců. Elsie si vzorník zarámovala, takže působil docela profesionálně.

Paní učitelka Virtueová stála na stupínku a vybírala...

„Irena, ano.“

„Vera, ano.“

„Shelley, ano.“ (Shelley chodila do Vlčat.)

„Ještě můj, paní učitelko,“ přihlásila jsem se a položila vzorník na katedru.

„Ano,“ pravila, ale mínila Ne.

„Já ti ho do té soutěže přihlásím, když po tom tak toužíš, ale upřímně řečeno si myslím, že takovou věc nebude porota čekat.

„Jak to?“ divila jsem se. „Vždyť tomu nic nechybí – má to dobrodružného ducha, je to jímavé, jsou tam prvky tajemství...“

Zarazila mě.

„Mám na mysli omezený výběr barev, nevyužíváš potenciál vyšívací bavlnky. Podívej třeba tady na Shelleyin Venkovský výjev – ta rozmanitost barev.“

„Použila čtyři barvy, já tři.“

Učitelka se zamračila.

„Mimoto nikdo nezvolil černou.“

Učitelka se posadila.

„A použila jsem mytický kontrastní reliéf,“ nedala jsem se a ukázala na hrůzou jaté zatracence.

Učitelka složila hlavu v dlaních.

„O čem to mluvíš? To myslíš tenhleten šmodrchanec v rohu...?“

To mě rozběsnilo. Naštěstí jsem četla o tom, jak akademický malíř Joshua Reynolds urazil malby Turnerovy, a tak jsem řekla:

„To, že to nepoznáte vy, ještě neznamená, že to není to, co to je.“

Popadla jsem Shelleyin Venkovský výjev.

„Tohleto taky nevypadá jako opravdická ovečka, je to jen takový bílý chuchvalec.“

„Vrať se do lavice, Žaneto.“

„Ale...“

„DO LAVICE!“

Co jsem měla dělat? Naše učitelka šití trpěla vadou zraku. Poznávala věci jen podle pravděpodobnosti jejich výskytu a podle okolí. Když člověk někde je, tak předem ví, co tam s nejvyšší pravděpodobností uvidí. Ovečky na kopečku, rybky v rybníčku; kdyby potkala slona v samoobsluze, buď by si ho vůbec nevšimla, nebo by ho oslovila „paní Jonesová“ a zapředla by s ním hovor o rybích karbanátcích. Ale nejspíš by udělala to co většina lidí při střetu s něčím, co se vymyká jejich chápání: propadla by panice.

Problémem tu není věc sama, ani samo její okolí, nýbrž jejich spojení: fakt, že se něco obvyklého nachází na nečekaném místě (postel v kostele), nebo že se na obvyklém místě nachází něco nečekaného (tetička v posteli s kostelníkem). Můj vzorník se náramně vyjímal v obývacím pokoji Elsie Norrisové, ale na hodině šití učitelky Virtueové působil jako pěst na oko. Paní učitelka měla mít buď tolik fantazie, aby ocenila mé úsilí v daném kontextu, nebo tolik prozíravosti, aby si uvědomila, že věc může mít absolutní i relativní hodnotu. A v případě pochybnosti o tomto soudu rozhodnout v můj prospěch.

Ale ona se rozčílila, že ji ze mě rozbolela hlava. Přesně jako sir Joshua Reynolds, ten si taky stěžoval, že ho z Turnera vždycky rozbolí hlava.

Můj vzorník žádnou cenu nevyhrál, což mě velice zklamalo. Poslední den školy jsem ho odnesla zpátky k Elsie a zeptala se jí, jestli ho ještě bude chtít.

Vytrhla mi ho z ruky a nekompromisně ho pověsila na zeď.

„Visí vzhůru nohama, Elsie,“ upozornila jsem ji.

Zašmátrala pro brýle a pak se na obraz zadívala.

„No jo... i když Pánu Bohu to nevadí. Ale přece jen ho radši obrátím – to pro ty nevědomý.“

A opatrně obraz obrátila.

„Bála jsem se, že už se ti nebude líbit.“

„I ty pohánku bezbožná! Dyť Pánu Ježíši se taky posmívali, nemůžeš čekat, že ta cháska neobmytá něco ocení!“

(Elsie říkala neobráceným „cháska neobmytá“.)

„Občas by mi nevadilo, kdyby ocenila,“ osmělila jsem se namítnout, poodhalujíc svůj sklon k relativismu.

Elsie se rozčílila. Byla absolutistka a nehodlala ztrácet čas s těmi, kdo zastávají názor, že kráva neexistuje, pokud se na ni zrovna nedíváte. Jakmile bylo něco stvořeno, existovalo to jednou provždy. Hodnota věci se ani nezvyšovala, ani nesnižovala.

Pravila, že naše vnímání klame – neřekl snad svatý Pavel, že nyní vidíme jako v zrcadle, jen v hádance? Neřekl snad Wordsworth, že vidíme jen v záblescích? „Já nemusím,“ zamávala mezi sousty ovocným koláčem, „já nemusím ten koláč sníst, abych dokázala, že je k jídlu. Je k jídlu i beze mě. Existuje i beze mě.“

To sice nebyl zrovna vhodný příklad, ale věděla jsem, co tím myslí. Že základ je něco vytvořit; ocenit, to je už jen nadstavba. Jakmile je výtvor na světě, existuje nezávisle na svém stvořiteli a k plnoprávné existenci nepotřebuje žádné přicmrdování.

„Vem si taky koláč,“ pobídla mě přeochotně, ale já si nevzala, neboť třebaže Elsie byla z filosofického hlediska trochu mimo, její tvrzení, že koláč existuje i bez nás, bylo samo sebou pravdivé. Bylo V něm patrně celé město, s vlastními hodnotami a klepárenským průmyslem.

Po celé roky jsem se mermomocí snažila v něčem vyniknout; jsou lidé, co chtějí vylepšit svět, i když jím pohrdají. Ale nikdy se mi to nepodařilo – musí na to existovat nějaký recept, nějaká formulka, nevím jaká, ale ti, kdo chodili do soukromé školy nebo do Vlčat, ji zřejmě znají. Provází člověka celým životem; začíná to u pěstování hyacintů, pokračuje funkcí svačinového referenta a končí obstojným studiem na některé z předních universit.

Moje hyacinty byly růžové. Byly dva. Nazvala jsem jejich seskupení „Zvěstování“ (museli jsme mít nějaký námět). To proto, že se ty květinky k sobě tak choulily, že mi připomínaly Marii a Alžbětu brzy poté, co je navštívil anděl. Podle mě se tu hezky snoubil předmět pěstitelské práce s teologií. Pod ně jsem připevnila popisek s udáním příslušného verše, aby si pasáž mohl každý zájemce vyhledat. Ale nevyhrála jsem. Vyhrál rozlezlý bílý párek s názvem „Sněhové sestry“. A tak jsem odnesla „Zvěstování“ domů a nakrmila s ním králíka. Byla jsem pak z toho trochu nesvá, jestli to nebylo rouhání, a králíkovi se udělalo špatně. Nějaký čas nato jsem se snažila vyhrát soutěž v malování velikonočních vajíček. S biblickou tematikou jsem díru do světa neudělala, a tak jsem se rozhodla vsadit na jinou kartu. Nemohlo to tentokrát (jako U Zvěstování) být nic prerafaelitského, protože idol malířů té doby, Janey Morrisová, byla moc hubená, takže ji nemohlo znázorňovat vajíčko.

Že by Coleridge a jeho slavný vyrušitel, člověk z Porlocku?

Coleridge sice tlustý byl, ale výjev by mohl postrádat dramatického ducha.

Jasná věc,“ pravila Elsie. „Wagner.“

A tak jsme z papírové krabice vystříhaly scénu, Elsie udělala pozadí, já skály z půlskořápek. Nad dramatis personae jsme strávily celou noc, to kvůli detailu. Vybraly jsme tu nejdramatičtější pasáž „Brunhilda se střetává s otcem“. Brunhildu jsem vyráběla já, Votana Elsie. Brunhilda měla na hlavě helmu z náprstku s několika peříčky z Elsiina polštáře.

„Chtělo by to nějaké kopí,“ prohlásila Elsie, „dám ti napichovátko na jednohubky, ale nikomu neříkej, co to je.“

Poslední tečkou byl pramínek vlasů, který jsem si ustřihla a přilepila Brunhildě na hlavu.

Votan byl skvostný – velké hnědé vajíčko se dvěma žloutky s páskou přes oko a štítem ze sušenky Ritz. Kočár jsme mu udělaly z krabičky od sirek, ale byl mu trochu malý.

„Dramatický akcent,“ pravila Elsie.

Druhý den jsem vzala výjev do školy a postavila ho vedle ostatních výtvorů; nebylo mu rovna. Představte si to zděšení, když jsem nevyhrála. Nebyla jsem sobecká, a protože jsem měla pochopení pro povahu génia, ochotně bych se sklonila před talentem druhého, ale poklonit se třem vatou olepeným vejcím s názvem „Velikonoční zajíčci“?

„Je to nespravedlivost,“ postěžovala jsem si večer na setkání Sesterstva Elsie.

„Však si zvykneš.“

„A kromě toho,“ vetřela se nám do hovoru paní Whiteová, která příběh vyslechla, „dyť nejsou svatý.“

Nepropadala jsem však zoufalství; z vytěráčku na fajfky jsem vyrobila Tramvaj do stanice Touha, vyšila povlak na polštář s herečkou Bette Davisovou, při skládání z oregami zhotovila Viléma Tella s opravdovým jablkem, ale mým nejlepším výtvorem byla bramborová soška Henryho Forda před budovou Chrysleru v New Yorku. Po všech stránkách působivý výčet, ale vkládala jsem do něj naději stejně pošetilou jako dávný král Knut, když chtěl odrazit příboj. Žádný z mých výrobků na nikoho nezapůsobil, jen na naši maminku, která zuřila, že jsem opustila biblickou tematiku. Polštář s Bette Davisovou se jí sice docela líbil, protože v dobách námluv na ni chodila do kina, ale místo Viléma Tella jsem prý měla radši složit z papíru Babylónskou věž, i když jsem jí říkala, že by to bylo asi dost těžké.

„Náš Pán kráčel po vodě,“ odtušila pouze. I ona se potýkala s problémy. Řadu misionářů snědli lidojedi, a jak to měla vysvětlit pozůstalým?

„Nejni to jednoduchý,“ povzdechla si, „i když to děláme pro slávu Boží.“

Když děti Izraele opustily Egypt, ve dne je vedl sloup oblakový, v noci sloup ohnivý. Připadalo jim to zřejmě úplně normální. Zato pro mě to byl nepřekonatelný problém. Sloup oblakový byla mlha, matoucí a neproniknutelná. Nechápala jsem základní pravidla. Svět náš vezdejší byl světem podivných představ, postrádal tvar, byla to pustina. Utěšovala jsem se tím, že jsem si pro sebe běžnou verzi skutečnosti přetvářela.

Učili jsme se, že tetraedr je geometrický útvar, který vznikne napnutím gumičky mezi několik hřebíků.

Ale Tetraedr byl přece vladař...

Vládce Tetraedr přebýval v paláci postaveném ze samých gumiček. Napravo prýštily z rozkošných fontánek gumové pramínky, velejemné jako hedvábí. Nalevo zas dnem i nocí drnkalo deset minstrelů na gumové loutny.

Vladař byl všemi milován.

Za noci, kdy psíčkové spali a hudba ukolébala všechny krom těch nejbdělejších k spánku, byl skvostný palác zabedněn proti proradným Rovnoramenným trojúhelníkům, zapřisáhlým to nepřátelům spanilého Tetraedra.

Za d ne bílého však stráže vytáhly padací most, nádvoří se zalilo světlem a vladaři mohly být snášeny dary.

Přemnoho darů se vždy sešlo – hory surovin tak jemných, že by se při změně teploty rozplynuly, hory surovin tak pevných, že by z nich mohl postavit celá města.

A příběhy lásky a pošetilosti.

Jednoho dne vladaři přinesla krásná paní otáčivou manéž, kterou obsluhovali trpaslíci.

Ti také hráli veškeré tragédie a mnoho komedií. Hráli je všechny najednou a Tetraedr měl štěstí, že měl tolik tváří, jinak by umřel únavou.

Hráli je všechny naráz, a vladař, pokud se mu zachtělo, mohl jeviště obcházet a dívat se na všechny dohromady.

A tak chodil pořád dokolečka, až přišel na jeden nesmírně cenný poznatek:

že žádný lidský cit není ten poslední.

LEVITICUS

Pohani byli v naší domácnosti každodenním tématem. Číhali na maminku všude – zvlášť v sousedovic domě. Mučili ji, jak jen neznabozi dovedou, ale měla své metody.

Nenáviděli náboženské písně a ona ráda hrála na piano, staré pianino s podobanými svícny a zažloutlými klávesami. Každá jsme vlastnily po jednom Kancionálu spásy (vazba v plátně á tři šilinky). Maminka zpívala první hlas, já přizvukovala druhým. Vůbec první chvalozpěv, který jsem se naučila, byla majestátní viktoriánská skladba Požádej o pomoc Spasitele.

Jedno nedělní dopoledne, když jsme se vrátily ze shromáždění, vycházely od sousedů podivné zvuky, jako by někdo volal o pomoc. Já jsem jim nevěnovala pozornost, ale maminka zůstala stát jako přimrazená u gramorádia a začala měnit barvy. Paní Whiteová, která si k nám přišla poslechnout Evangelium po drátě, pohotově přimáčkla ucho ke zdi.

„Co to tam dělají?“ zeptala jsem se.

„Nevim,“ odvětila hlasitým šepotem, „ale určitě to nejni nic svatýho.“

Maminka se dosud nepohnula.

„Nemáte sklenici na víno?“ ptala se naléhavě paní Whiteová. Maminka se vyděsila.

„Ke zdravotním účelům, samozřejmě,“ dodala rychle paní Whiteová.

Maminka sáhla do horního patra kredence a sundala z něj krabici. Byl to takzvaný „válečný kredenc“, do kterého týden co týden přikupovala nové konzervy, kdyby přišel holocaust. Jednalo se většinou o višňové kompoty nebo zlevněné sardinky.

„Z těch my vůbec nepijeme,“ podotkla významně.

„To já taky ne,“ dušovala se paní Whiteová a přitiskla sklenku ke stěně. Maminka zakryla televizi a paní Whiteová přejížděla nahoru dolů po dřevěné příčce.

„Máme čerstvě vymalováno,“ upozornila ji maminka.

„Stejně už to přestalo,“ vydechla paní Whiteová.

V ten moment se odvedle ozval nový nápor kvílení.

Tentokrát velmi zřetelný.

„Tam se smilní!“ vykřikla maminka a vystřelila ke mně, aby mi zacpala

„Nech mě!“ ječela jsem.

Pes začal štěkat a ze shora slezl v kalhotech od pyžama táta, který měl od soboty noční služby.

„Hoď si na sebe něco,“ vyjekla máti a dodala: „Vedle už zase řádí.“

Kousla jsem ji do ruky. „Pusť, taky to chci slyšet!“

„V neděli!“ vykřikla paní Whiteová.

Venku se objevil zmrzlinářský vůz.

„Jdi a kup dvakrát točenou a jednu sibirku pro paní Whiteovou,“ cpala mi máti do ruky desetišilink.

Vyběhla jsem ven. Neměla jsem zcela jasno v tom, co znamená smilnit, ale četla jsem o tom v Deuteronomiu a věděla, že je to hřích. Ale proč u toho dělali takový rámus? Většinu hříchů člověk páše potichoučku, aby ho přitom nikdo nepřistihl. Koupila jsem zmrzliny a dala si načas. Když jsem se vrátila, měla maminka otevřené piano a listovala s paní Whiteovou v Kancionálu spásy.

Rozdala jsem jim zmrzliny.

„Už to přestalo,“ zaradovala jsem se.

„Prozatím,“ zachmuřila se maminka.

Když jsme dojedly, utřela si ruce do šatů.

„Požádej o pomoc Spasitele, tu si zazpíváme. Paní Whiteová, vy budete zpívat baryton.“

První sloka byla podle mě velice krásná:

Nepodléhej pokušení, neboť je to hřích,

vítězství tvé dobude ti dalších vítězství.

Bojuj mužně dál, vášně temné zhášej,

Ježíš je tvůj Pán, k němu vždy jen vzhlížej.

Chvalozpěv měl burcující refrén, a ten maminku dojal tak mocně, že se úplně odchýlila od notového záznamu ve zpěvníku a tvořila nekonečné akordy, které rozeznívaly všechny klávesy najednou. Nevynechala jediný tón. Když jsme dospěly ke třetí sloce, začali sousedi bušit do zdi.

„Helemese na ně, na pohany!“ vzkřikla maminka vítězoslavně a zuřivě šlapala na ztuhlý pedál.

„Dáme si repete.“

A tak jsme zpívaly, zatímco pohani, jež dohánělo svaté Slovo k šílenství, odbíhali pro rozličné tupé nástroje, kterými pak z druhé strany mlátili do zdi.

Jeden z nich dokonce vyběhl na dvorek a křičel přes zeď: „Co je to sakra za kravál!“

„A v neděli!“ přisadila si paní Whiteová s hrůzou v hlase.

Maminka se vymrštila od kláves a hnala se na dvorek citovat z Písma. Stanula tváří v tvář nejstaršímu sousedovic synovi, který byl strašně uhrovitý.

„Pane, napověz,“ zaprosila v duchu, a na mysli jí vytanula pasáž z Deuteronomia:

„Hospodin tě raní egyptskými vředy a boulemi, svrabem a prašivinou, které nebudeš moci vyléčit.“ (Ekumenická verze.)

Pak vběhla zpátky do domu a práskla za sebou dveřmi.

„Tak,“ usmála se, „kdo si dá se mnou obídek?“

Maminka sama sebe nazývala misionářkou v zázemí. Hospodin ji prý nepovolal do teplých krajů jako pastora Spratta a jeho „křížovou výpravu“, ale do zapadlých uliček a temných zákoutí lancashireského hrabství.

„Vždycky jsem se nechala vést Pánem,“ prohlašovala. „Vem si třeba to, co dělám ve Wiganu.“

Před dávnou dobou, krátce po obrácení, přišlo mamince psaní s razítkem Wigan. Měla zlé tušení, protože věděla, jak rád ďábel pokouší čerstvě spasené duše. Ve Wiganu totiž znala jedině svého bývalého milého, který jí kdysi pohrozil, že jestli se vdá za jiného, zabije se.

„To je tvoje věc,“ řekla mu tehdy a odmítla si s ním dopisovat.

Nakonec ale zvědavost zvítězila a maminka obálku roztrhla. Dopis nebyl od žádného Pierra, ale od jistého rev. Eliho Bonea ze Spolku pro zbloudilé duše.

Na papíře byl emblém s obrázkem davu shromážděného kolem hory a pod ním do půlkruhu nápis: „Přimknuti ke Skále.“

Maminka četla...

Než se pastor Spratt vydal z Wiganu do Afriky, doporučil Spolku naši maminku. Potřebovali nového pokladníka. Jako poslední tuto funkci zastávala paní Maude Butlerová (roz. Richardsová), která se však provdala a stěhuje se do Morecambe. Hodlá si tam otevřít penzión pro pozůstalé se zvláštní sazbou pro ty, kdo pracují pro Spolek.

„Což je samo o sobě atraktivní nabídka,“ dodal rev.

Maminka byla dopisem nesmírně polichocena a rozhodla se přijmout rev.–ovo pozvání na několikadenní návštěvu do Wiganu, aby se o Spolku dověděla víc. Tatínek byl zrovna v práci, a tak mu nechala doma adresu se vzkazem, který zněl: „Jsem ve Wiganu, Pán tam má pro mě práci.“

Vrátila se až za tři neděle a od té doby se datovaly její pravidelné návštěvy u rev. Bonea, kde revidovala účty a sháněla nové členy. Má obchodního ducha, a tak se pod jejím vedením počet členů Spolku takřka zdvojnásobil.

Předplatitelský formulář hlásal řadu neodolatelných nabídek: slevu na zpěvníky a další náboženské předměty, informační věstník pokaždé s dárkem zdarma a o Vánocích gramofonovou desku taktéž zdarma, a ovšem možnou slevu v morecambském penziónu pro pozůstalé.

Maminka pravidelně vymýšlela prémie určené výhradně členům Spolku. Jeden rok to bylo omyvatelné leporelo se Zjevením sv. Jana, aby si blahoslavení mohli zafixovat znamení a předzvěsti provázející Druhý příchod Pána Ježíše. Další rok to byla domorodá pokladnička na misijní příspěvky. Mým ‘největším favoritem byl venkovní teploměr s posuvnou stupnicí. Na jedné straně tohoto bytelného bakelitového zařízení bylo normální měřidlo teploty, na druhé straně stupnice znázorňující, kolik konverzí by se mohlo uskutečnit za rok, kdyby každý člověk, tebou počínaje, přivedl k Pánu dvě duše. Podle této stupnice by se celý svět mohl začít zvát božským za pouhých deset let. To bylo velkým povzbuzením pro všechny ostýchavce a maminka obdržela spoustu děkovných dopisů.

Spolek se každoročně na týden sešel v penziónu v Morecambe – těsně před rušnou sezónou, tj. před Velikonoci, kdy po kruté zimě naplno propukly hypochondrie všeho druhu. Někdy nastala samozřejmě nečekaná úroda už v lednu, ale je zajímavé, jak dlouho se lidé drží, jakmile vědí, že se blíží konec. Maminka, kterou Konec – ať už v osobním, či obecném významu – vždycky fascinoval, měla známou, jež vyráběla pohřební věnce skoro pro celé pobřeží kolem Fylde.

„Přichází náš čas,“ říkávala ta známá každou zimu, a každou zimu si kupovala nový kabát.

„Jindy si to nemůžu dovolit,“ vysvětlovala, „lidi teď žijou O hodně dýl a nedělaj už s funusem takový štráchy.“ Zavrtěla hlavou. „Kdepak, obchody už nejsou, co bejvaly.“

Někdy k nám zavítala na návštěvu a přivezla si s sebou dráty, korpusy a katalogy.

Je to divný, ale lidi chtěj furt to samý, žádnej odvaz. Jenom jednou jsem dělala z karafiátů housle pro manžela nějaký muzikantky.“

Maminka chápavě přikývla.

Paní usrkla čaj.

„To královna Viktorie, ta měla funus!“

Vzala si čokoládovou sušenku zespodu hraničky.

„Já byla samozřejmě ještě malá, ale naše mami, ta si od pletení věnců rozedrala ruce do krve. A to byly tenkrát věnce! Srdíčka a kytičky, korunky, rodinný erby, helejte, ještě mám katalog.“ Ukázala nám zašlé stránky. „Ale to už dneska nikdo nechce.“

Vzala si další sušenku.

„Samý kříže,“ povzdechla si hořce, „nic jinýho nedělám. Na to je ženský s mojí praxí škoda.“

„A nemohla byste dělat i svatby?“ zeptala jsem se.

„Svatby!“ vyprskla, „na co svatby?“

„Abyste měla nějakou změnu,“ nadhodila jsem.

„A co myslíš, že chtěj lidi na svatby?“ vyzvala mě.

Nevěděla jsem, nikdy jsem na žádné nebyla.

Šlehla po mně pohledem.

„Kříže,“ pravila a dolila si čaj.

O víkendu jsme jeli se Spolkem do Morecambe trochu si vyhodit z kopýtka, ta paní tam zrovna byla taky.

„Na kontraktačním zájezdu,“ jak vysvětlila.

V nedaleké internátní škole propukla jakási epidemie. Mnoho žáků už nebylo, a rodiče pochopitelně potřebovali věnce.

„Škola si jako projev úcty objednala dvě tenisový rakety ve školních barvách. Udělám je z mimózy a růže, dá to sice fušku, ale dala jsem si to jako závazek.“

„A peníze se vám taky neztratí, viďte?“ podotkla naše maminka.

„Ty padnou na koupelnu a záchod. Ženská s mojí praxí a bez záchodu, to je skandál!“

Zeptala jsem se, jestli bych jí nemohla pomáhat. Svolila, a zašly jsme spolu do skleníku.

„Vem si tohle,“ podala mi rukavice bez prstů. „A vyber mi růže.

Sama měla ruce červené a kropenaté od pylu mimózy.

„Co myslíš, že by se líbilo vaší mami?“ zeptala se mimochodem.

„Podle mě něco vznešeného. Třeba Bible otevřená na Zjevení svatého Jana.“

„No, uvidíme,“ pravila.

Rozuměly jsme si s tou paní dobře. Když jsem po letech sháněla brigádu, pomohla mi. Uzavřela totiž obchodní partnerství s jednou pohřební službou, takže mohli nabízet komplet služby se slevou.

„Je to práce pro vraha,“ svěřila se mi.

Měli toho na starosti strašně moc a většinou potřebovali externí pomocnou sílu. Pomáhala jsem jim s ukládáním a líčením nebožtíků. Nejdřív mi to moc nešlo. Hýřila jsem tvářenkou, zapatlala jsem je od ucha k uchu.

„Trochu s citem,“ napomenula mě paní. „Mrtvý maj svou hrdost.“ Vždycky jsme dostali seznam instrukcí ohledně pohřbu, a ty jsem si záhy vzala za úkol já. Starala jsem se o to, aby mrtvý měl s sebou všechno, co si přál. Některým stačila modlitební knížka nebo Bible, anebo snubní prstýnek, ale byli mezi nimi i úplní Egypťani. Měli jsme tam fotografická alba, večerní róby, oblíbené romány, a jednou dokonce vlastní nebožtíkův román. Pojednával O tom, jak kdosi strávil týden v telefonní budce s pyžamem, které se jmenovalo Adolf Hitler. Hlavní hrdinkou byl kus špagátu s uzlíkem uprostřed.

„To byl ale divnej patron,“ podotkla paní, když to dočetla.

Ale ten román jsme mu do rakve dali. Připomnělo mi to Rossettiho, který hodil své nové básně manželce do hrobu, a šest let nato musel žádat povolení ministra vnitra, aby si je z něj mohl vyzvednout. Práce v pohřební službě mě bavila. Naučila jsem se toho hodně o dřevě a květinách a jako poslední tečku jsem ráda leštívala držátka u rakví.

„Jako vždycky čistá práce,“ prohlásila paní.

Jeden rok měl Spolek pro zbloudilé duše mimořádnou konferenci v našem městě. Maminka zahájila agitační kampaň několik týdnů předem, aby zajistila hojnou účast. May a Alice házely lidem do schránek pozvánky, na kterých stálo, že na hoboj zahraje slečna Jewsburyová. Jednalo se o veřejně přístupnou akci s cílem informovat a přilákat nové členy. Jediné místo, které se nám podařilo k setkání sehnat, byla klubovna Spolku abstinentů na rohu Kojenecké ulice.

„Myslíte, že se to hodí?“ podotkla úzkostlivě May.

„Nebudeme do toho moc šťourat,“ pravila maminka.

„Ale jsou vůbec svatý?“ zeptala se naléhavě paní Whiteová.

„To ať rozhodne Pán,“ uzavřela nekompromisně maminka. Paní Whiteová zčervenala a později jsme si všimli, že se škrtla ze seznamu dobrovolnic na pečení buchet.

Konference se konala v sobotu, kdy nedaleko Kojenecké ulice probíhal trh, a tak mi maminka dala krabici od pomerančů a ať prý vyvolávám, co se koná za akci. Byla to hrůza. Většina trhovců mi nadávala, že jim zacláním, že si zaplatili a já si nezaplatila, a tak dál. Urážky mi nevadily, těm jsem dávno přivykla a nebrala si je k srdci, ale pršelo a já jsem chtěla plnit dobře svůj úkol. Nakonec se nade mnou slitovala paní Arkwrightová z obchůdku v tovární čtvrti. Tento víkend prodávala u stánku potravu pro domácí mazlíčky, ale bylo-li to urgentní, poradila i co předhodit škůdcům.

„Ráda si trochu orazím,“ prohlásila.

Nechala mé schovat se s krabicí od pomerančů pod stříškou stánku, takže už jsem při rozdávání letáků tolik nemokla.

„Tvý mámě straší ve věži, holka,“ opakovala pořád dokola.

Možná měla pravdu, ale co jsem s tím mohla dělat?

Když odbila druhá a já vcházela s ostatními dovnitř, byla to úleva.

„Kolik letáků jsi rozdala?“ zajímala se maminka, která postávala u vchodu.

„Všechny.“

Zjihla. „Šikulka.“

Vtom spustil klavír, a tak jsem pospíchala dovnitř. Byla to ponurá místnost se samými obrázky apoštolů. Kázání bylo na téma dokonalosti, a právě tehdy se ve mně vzedmul první teologický nesouhlas.

O dokonalost, kázal řečník, musíme usilovat. Je to stav božský, stav, v němž se člověk nacházel před svým pádem. Lze jej docílit až na onom světě, ale tušíme jej, je to až k zešílení, jak tento nevýslovný stav tušíme, tento stav, který je požehnáním i prokletím.

„Být dokonalý,“ pravil, „znamená nechybovat.“

Žila byla v lesích dívka, a ta byla tak krásná, že jediný pohled na ni uzdravil nemocného a pole vydala hojnou úrodu.

Byla také velmi moudrá – vyznala se ve fyzikálních zákonech a znala povahu všehomíra. Tuze ráda předla, a když se kolovrátek točil, ona si prozpěvovala. Mezitím v jiné části lesa, na jejímž území vyrostlo město, smutně bloumal chodbami svého paláce slovutný princ. Mnoho lidí jej mělo za dobrého pána a schopného vladaře. Byl i docela hezký, i když občas trochu netýkavka.

Jak se tak procházel, rozmlouval se svou věrnou společnicí, starou husou.

„Kéž bych tak našel nějakou nevěstu,“ posteskl si. „Jak mám v království vládnout bez ženy?“

„Tak nějakou jmenujte, princi,“ nadhodila husa a co nejsrdnatěji se vedle něj kolíbala.

„Nebuď hloupá,“ vybafl. „Jsem přece opravdový princ.“

Husa zčervenala.

„Potíž je v tom,“ pokračoval princ, „že i když je na světě dívek jak máku, každé něco schází.“

„A co to je, to něco, co jim schází?“ zakejhala husa.

Princ chvíli hleděl do prázdna a pak se vrhnul do trávy.

„Ruply vám kalhoty, Výsosti,“ sykla jeho společnice rozpačitě.

Ale princ toho nedbal.

„To něco...“ překulil se a opřel o loket, kyna huse, aby učinila totéž.

„Přeji si za ženu takovou, která by byla uvnitř i zvenčí bez poskvrnky, ve všem všudy bezchybná. Chci mít ženu, která je dokonalá.“

A zabořil tvář do trávy a rozplakal se.

Tato podívaná husu nesmírně dojala, a tak se odkolíbala, aby se poohlédla po nějakém rádci.

Po dlouhém hledání natrefila na hlouček rádců pod královskými duby, mastili tam karty.

„Princ si přeje ženu.“

Vzhlédli jako jeden muž.

„Princ si přeje ženu,“ opakovala husa, „a musí to být taková, která je uvnitř i zvenčí bez poskvrnky, ve všem všudy bezchybná. Musí být dokonalá.“

Nejmladší z rádců vytáhl polnici a jal se vytrubovat. „Hlédá se žéná!“ rozkřikoval, „dókonalá!“

Po tři léta brázdili rádcové zemi křížem krážem, leč darmo. Našli mnoho krásných a ctných panen, ale princ je všechny odmítl.

„Jste pošetilý, princi,“ pravila jednoho dne husa. „Hledáte něco, co není.“

„Ale někde to být musí,“ vedl si princ svou, „protože já si to přeji.“

„Nežli to najdete, umřete,“ podotkla husa a zamířila k misce s krmivem.

„Ale až po tobě,“ utrousil princ a usekl huse hlavu.

Uběhla další tři léta, a aby princ zahnal dlouhou chvíli, jal se spisovat knihu. Nazval ji Posvátné tajemství dokonalosti. Měla tři části.

Část prvá: filosofie dokonalosti. Svatý grál, život neposkvrněný, konečné usilování na hoře Karmel, svatá Tereza z Ávily a Vnitřní hrad.

Část druhá: nedosažitelnost dokonalosti. Nepokojné hledání v tomto životě, bolestné úsilí, většina, která volí průměr. Jejich šířící se korupce. Jak je důležité míti Ctirada.

Část třetí: potřeba vytvořit svět plný dokonalých tvorů. Potažmo možnost nebe na zemi. Dokonalá rasa. Nutnost upřít myšlenky k jedinému cíli.

Princ měl z knihy velikou radost a věnoval po jednom výtisku každému z rádců, aby ho nezdržovali s podřadným zbožím. Jeden si ji vzal do odlehlého kouta lesa, kde si mohl v klidu číst. Nemělť on vysokoškolského vzdělání, a princův styl se vyznačoval výrazovou hutností a jednotvárností.

Jak tak ležel pod stromem, zaslechl odněkud zleva zpěv. Zvědavost mu nedala – byl milovníkem hudby –, a tak se zvedl a šel se podívat, kdo to zpívá. Na mýtině spatřil dívčinu s kolovrátkem, jak přede nit a přitom si prozpěvuje.

Rádce si pomyslel, že je to nejkrásnější stvoření, jaké kdy viděl.

„A umí šít,“ napadlo ho.

Přistoupil k ní a uklonil se.

„Spanilá panno,“ spustil.

Jestli si chcete povídat,“ odvětila, „musíte přijít později, protože to musím stihnout do termínu.“

Rádce celý zkoprněl.

„Ale já jsem ze zámku,“ sdělil jí.

„A já mám zase termín,“ sdělila ona jemu. „Jestli chcete, přijďte na oběd.“

„V poledne jsem tu,“ prohlásil toporně a odporoučel se.

Mezitím se na dívku vyptával, kudy chodil. Kolik je jí let? Z jakého je rodu? Má nějaké rodinné závazky? Je chytrá?

„Chytrá?“ odfrkl si jeden stařík. „Je dokonalá.“

„Dokonalá, říkáš?“ rádce staříkem úpěnlivě třásl.

„Ano,“ opakoval stařík, „říkám dokonalá.“

Jakmile odbili poledne, zabouchal rádce na dveře dívčiny chaloupky.

„Máme sýrovou polévku,“ řekla a pozvala ho dál.

„Na tom nesejde,“ odsekl. „Musíme sebou hodit. Jedete se mnou k princi.“

„A načpak to?“ divila se, nalévajíc polévku.

„Možná vás bude chtít za ženu.“

„Já se vdávat nebudu.“

Rádce se s hrůzou otočil. „jak to, že ne?“

„Nějak nemám zájem. Tak dáte si tu polívku, nebo ne?“

„Ne!“ zakřičel mladík. „Ale nejsem tu naposled.“

Tři dny nato nastalo v lese velké hemžení. Přijížděl princ s celou družinou. Od věčného vysedávání pozbyl vlády nad svými údy, a museli ho nést na nosítkách. Jak uzřel dívku, jež stejně jako předtím seděla u kolovrátku, seskočil z lůžka a vzkřikl: „Jsem uzdraven, je skutečně dokonalá!“ Padl na kolena a prosil ji, aby se stala jeho ženou.

Dvořané se po sobě ohlíželi a usmívali se. Teď už to budou mít z krku a budou žít šťastně až do smrti.

Dívka se na klečícího prince usmála a pohladila ho po vlasech.

„Jste roztomilý, ale vzít si vás nechci.“

Shromážděné dvořanstvo úlekem vydechlo.

Pak nastalo ticho.

Princ se vyškrábal na nohy a z kapsy vytáhl svou knihu.

„Ale vy si mě musíte vzít, vždyť jsem to celé napsal o vás!“

Dívka se znovu usmála a přečetla si název. Pak svraštila čelo, pokynula princi a zatáhla ho do své chaloupky.

Po tři dny a tři noci dvořané v obavách tábořili v lese. Z chaloupky se neozývalo ani hlásku. Až čtvrtého dne se z ní vynořil princ, znaven a nemyt. Svolal své rádce a vyprávěl jim, co všechno se v chaloupce událo.

Dívka byla vskutku dokonalá, o tom nemohlo být sporu, avšak bez chyb nebyla. Princ se mýlil. Dokonalá byla proto, že měla dokonale vyváženou povahu. Byla ve všem všudy symetrická. Kdo hledá dokonalost, pravila, ten vlastně hledá rovnováhu, harmonii. A ukázala mu Váhy a Ryby a nakonec ještě obě své ruce: „Zde je klíč k celé záhadě, zde, v prvotní, osobní rovnováze.

Jsou dva principy,“ pokračovala, „Váha a Protiváha.“

„Ano, zajisté,“ vložil se do věci jeden z rádců, „máte na mysli sféru Osudu a kolo Štěstěny.“

Princ se otočil jako na obrtlíku.

„Jak to víš?“ ptal se.

Rádce polila červeň. „Maminka mi to říkávala..., ale až dnes jsem se na to rozpomněl.“

„Nuže tedy,“ nasadil princ panovnický tón, „mýlil jsem se. Budu muset napsat novou knihu a rehabilitovat husu.“

„Ale Výsosti, to nemůžete,“ vyjekli rádci jako jeden muž.

„Jak to, že ne?“

„Protože jste princ. Nesmíte dát nikomu poznat, že jste se zmýlil.

Té noci se princ procházel lesem v naději, že ho napadne nějaké řešení. Jakmile odbila půlnoc, uslyšel za sebou jakýsi šelest, a vytasiv meč, stanul tváří v tvář vrchnímu rádci.

„Luciene!” vykřikl (tak se ten rádce jmenoval).

„Výsosti,“ pravil a hluboce se poklonil, „našel jsem řešení.“ A pak tři čtvrtě hodiny šeptal princi do ucha.

„Ne!“ vykřikl princ. „To nemohu!“

„Musíte, Výsosti, v sázce je osud království.“

„Nikdo mi neuvěří,“ vzlykal princ, sedě na kládě.

„Ale uvěří – budou muset, jako vždycky,“ pronesl rádce bohorovně. „Dejte na mě.“

„Musím?“ ptal se princ celý bez sebe.

„Musíte,“ odvětil rádce nesmlouvavě.

Noc spěla ku konci a princ upisoval srdce zlu. Za úsvitu začaly vytrubovat fanfáry a celý dvůr i celá ves se sešly, aby si poslechly, co má princ na srdci.

Stál v jejich středu, čistě vykoupaný, a vyzval dívku, nechť předstoupí.

Když vycházela ze svého příbytku, zavadilo o ni první světlo a ona na mýtině zazářila jako pochodeň. Dav zašuměl ohromením, neboť byla toho dne krásnější než kdy předtím. Princ ztěžka polkl a jal se promlouvat.

„Lidé dobří! Jak všichni víte, hledám dokonalost, a mnozí z vás zajisté četli mou knihu. Přišel jsem do lesů v naději, že mé hledání dospěje k cíli, ale nyní jsem seznal, že dokonalost se nedá nalézt, nýbrž vypěstovat, bezchybnost na tomto světě neexistuje...“

„Ale dokonalost existuje,“ promluvila dívka jasným, silným hlasem.

„Tato žena,“ pokračoval princ, „se vynasnažila mě přesvědčit, že dokonalost a bezchybnost není jedno a totéž, a proč by to s takovou horlivostí činila, kdyby sama nebyla poskvrněna chybami?“

„Jakápak horlivost?“ opáčila se stejnou neochvějností jako prve. „Vy sám jste mě vyhledal.“

V davu to zašumělo nesouhlasem. Tu kdosi vykřikl:

„Vždyť vás uzdravila!“

„Pohanská kouzla,“ odsekl vrchní rádce. „Chopte se ho.“ A toho muže svázali a odvedli pryč.

„Vždyť je bez jediné chybičky!“ křikl další.

„Ale kdeže,“ řekla tiše dívka. „Mám jich mnoho.“

„Sama se usvědčila!“ zaječel vrchní rádce.

Pak dívka stanula před princem, který se začal nezvladatelně třást.

„To, po čem tak toužíte, neexistuje,“ pravila.

„Sama se usvědčila!“ zaječel opět vrchní rádce.

Dívka na něj nedbala a dál mluvila k princi, který mezitím zbledl jako smrt.

„Existuje jen to, co je v našich vlastních rukou.“

Princ padl do mdlob.

„Čarodějnice! Čarodějnice!“ křičel rádce. „Však my najdeme, co hledáme!“

„Dřív ale umřete,“ pokrčila dívka rameny a chystala se vejít do chaloupky.

„Ale až po tobě,“ vykřikl princ, který už přicházel k sobě. „Sražte jí hlavu!“

A dívku sťali.

V tom okamžení se její krev proměnila v jezero, a v něm se rádci i s většinou dvořanstva utopili. Princ unikl jen díky tomu, že vyšplhal na strom.

„Prekérní situace,“ pomyslel si. „Ale aspoň je to zlo zažehnáno. Nyní musím hledat dál – avšak běda! Kdo mi bude rádcem?“

Tu zdola cosi zaslechl. Podíval se tím směrem a spatřil prodavače pomerančů.

„Výborný nápad!“ zvolal princ. „Koupím si jich tucet, abych měl na cestu domů.“

„Stařečku!“ oslovil prodavače. „Koupím tucet pomerančů.“

Stařík jich tucet vybral a dal je do sáčku.

„Máte ještě něco jiného?“ ptal se princ, který už pookřál.

„Nemůžu sloužit,“ nato prodavač, „dělám toliko do pomerančů.“

„Achich ouvej,“ povzdychl si princ. „Takhle něco ke čtení na cestu?“

Stařík potáhl nosem.

„Nějaký časopis – nemáte?“

Stařík zavrtěl hlavou.

„Propagační letáky?“

Stařík si utřel nos.

„No nic, tak já půjdu,“ rozhodl se princ.

„Momentík,“ pravil najednou mužík, „něco bysem tu přece jenom měl.“

A vytáhl z kapsy knihu vázanou v kůži.

„Nevím, esli je to zrovna vaše parketa, je to vo tom, jak ze sebe udělat dokonalýho člověka. Je to vo takovym maníkovi, co se tím zabejvá, ale je vám to na houby, dyš na to nemáte vercajk.“

Princ po knize chňapl.

„Ale je to trochu ujetý,“ vedl si svou stařík, „toho vykuka pifnou do krku...“

Avšak princ už byl fuč.

NUMERÍ

Bylo jaro, na zemi dosud ležely zbytky sněhu a já se vdávala. Šaty jsem měla sněhobílé a korunku ze zlata. Když jsem kráčela uličkou k oltáři, korunka těžkla a těžkla a v šatech se šlo čím dál hůř. Bála jsem se, že si na mě budou lidi ukazovat, ale nikdo si ničeho nevšiml.

Jako zázrakem jsem se přece jen k oltáři doplahočila. Kněz byl nesmírně tlustý a nafukoval se pořád víc jako bublina od žvýkačky. Konečně nadešla chvíle „A nyní můžete políbit nevěstu“. Můj ženich se ke mně otočil, a tady nastává celá řada možností. Někdy byl slepý, někdy to bylo prase, tu to byla naše maminka, tu pošťák, a jednou dokonce jen prázdný pánský oblek. Řekla jsem o tom mamince, a ona nato, že to je z těch sardinek, co jsem měla k večeři. Druhý den jsem dostala párky, a zdálo se mi to zas.

V naší ulici bydlela paní, která každému na potkání vyprávěla, že si vzala za muže prase. Zeptala jsem se jí, proč si ho brala, a ona odpověděla: „To se většinou pozná, když už je pozdě.“

Přesně tak.

Ta paní bezpochyby zjistila v životě to, co já zjistila už ve snu: že se nic netušíc provdala za prase.

Pořád jsem jejího muže pozorovala. Těžko říct, jestli byl prase. Nebyl hloupý, ale oči měl moc blízko u sebe a kůži růžovoučkou. Zkoušela jsem si ho představit bez šatů. Brr.

Další muži v mém okolí na tom nebyli o nic líp. Prodavač z krámu měl lesklou pleš a ruce moc tlusté na vyndavání bonbónů ze skleněných nádob. Říkal mi panenko, což se mamince líbilo. Dával mi bonbóny, což bylo o něco příjemnější mně.

Jednou měl nový druh cukrlat.

„Sladká srdíčka pro slaďoulinkou panenku,“ řekl a zazubil se. Chvilku předtím jsem málem uškrtila psa zlostí, a maminka mě v zoufalství musela odvléct z domu. Slaďoulinká jsem tedy rozhodně nebyla. Ale byla jsem holčička, ergo slaďoulinká panenka, a sladké bonbónky byly toho důkazem. Podívala jsem se do pytlíku. Žluťoučká, růžovoučká, bleděmodroučká a oranžovoučká srdíčka, a na nich nápisy jako: Maureen Kenovi,

Jeníček Mařence z věrné lásky.

Cestou domů jsem hryzala Maureen Kenovi. Byla jsem z toho zmatená. Všichni mi pořád říkali, že si jednou najdu toho pravého.

Říkala to maminka, což mě mátlo.

Teta to taky říkala, což mě mátlo ještě víc.

Prodavač to prodával na bonbónech.

Ale mělo to jeden háček: co ta paní, která si vzala prase? Co ten kluk s beďary, co pokládá holky na záda? Co můj sen?

Odpoledne jsem se vypravila do knihovny. Šla jsem schválně delší cestou, abych nepotkávala milence. Vydávali divné zvuky, jako by je něco bolelo, a holky byly vždycky přimáčknuté ke zdi. V knihovně mi bylo líp, slova, kterým můžete důvěřovat a koukat do nich tak dlouho, dokud jim neporozumíte; nezmění se vám v půli věty, jako to dělají lidi, takže snadněji odhalíte lež. Našla jsem si knížku pohádek a začetla se do příběhu Kráska a zvíře.

Je to o krásné mladé dívce, která má posloužit otci jako zástava za špatný obchod. Musí se provdat za odporné zvíře, jinak by navždy uvrhla rodinu v hanbu. Jelikož je hodná, uposlechne. O svatební noci je s netvorem v posteli, a protože se jí toho hrůzáka zželí, zlehka ho políbí. V tom okamžení se zvíře promění v sličného mladého prince, a jestli neumřeli, žijí šťastně až podnes.

Dumala jsem, jestli tu pohádku četla ta paní, co má za muže prase. Pokud ano, muselo to být pro ni strašné zklamání. Nebo co třeba takový strýček Bill? Ten je hrozný a chlupatý, a podle obrázku zvířata proměněná v prince chlupatá být nemají.

Zvolna jsem knížku zavřela. Bezesporu jsem právě odhalila strašlivé spiknutí.

Na světě jsou ženy.

Na světě jsou muži.

A na světě jsou zvířata.

Co se stane, když si někdo vezme zvíře?

Polibek nebývá vždycky účinný.

A zvířata jsou lstivá. Umí se vynikajícím způsobem maskovat.

Jako vlk v Červené Karkulce.

Jak to, že mi to nikdo neřekl? Nebo to nikdo mimo mě neví?

Mám si to vysvětlovat tak, že se ženy na celé zeměkouli nic netušíce vdávají za zvířata?

Zas a znova jsem se snažila si to sesumírovat. Pastor je muž, ale nosí sukni. Takže ten je výjimka. Musí existovat ještě jiní, ale je jich dost? To mě znepokojovalo. Žen je hodně a většina z nich se vdá. Pokud se nemohou vdávat mezi sebou, a to podle všeho nemohou, kvůli dětem, musí se některé z nich nevyhnutelně vdát za zvíře.

Má vlastní rodina je toho myslím smutným příkladem.

Kdyby se to tak dalo poznat – mohl by se zavést přídělový systém. Není přece spravedlivé, aby v jedné ulici žila jen samá zvířata.

Večer jsme musely s maminkou k tetě hrát neškodnou karetní hru Dvojice. Reprezentovala tým našeho kostela a potřebovala trénovat. Když rozdávala karty, zeptala jsem se jí: „Jak to, že většina mužů jsou zvířata?“

Teta se rozesmála: „Na to jsi ještě moc malá.“

Zaslechl to strýček, přistoupil blíž a sklonil se ke mně:

„Protože jinak byste nás neměly rády,“ a otřel se mi drsnou bradou o tvář. Bylo to nepříjemné.

„No tak, Bille,“ odehnala ho teta. „Nic si z toho nedělej, zlatíčko,“ utěšovala mě, „jde jen o zvyk. Já když se vdala, tak jsem se tejden smála, měsíc bulela a nakonec se s tím nadobro smířila. Jsou prostě jiný, to je všechno, a maj svý manýry.“ Podívala jsem se po strýčkovi, který se mezitím ponořil do sázkových blanketů.

„Bolelo to,“ vyčetla jsem mu.

„Ale ale,’„ zazubil se, „dyť to bylo z lásky.“

„To ty říkáš vždycky,“ opáčila teta, „a teď zmlkni, nebo vykliď pole.“

Odšoural se. Napůl jsem se bála, že až se otočí, uvidím ocas.

Teta rozložila karty. „Na mládence máš ještě dost času.“

„Já ani žádného mládence nechci.“

„Jedna věc je, co chceme,“ pravila teta a vynesla kluka, „ale úplně jiná věc je, co dostaneme – to si pamatuj.“

Že by se mi snažila naznačit, že o té záležitosti se zvířaty ví? Hrozně mě to vyvedlo z míry, začaly se mi plést karty a měla jsem v nich guláš. Nakonec se teta s povzdechem zvedla. „Snad abyste už radši šly.“

Stavila jsem se v obývacím pokoji pro maminku, která poslouchala Johnnyho Cashe.

„Už jsme to dohrály, můžeme jít.“

Zvolna si oblékla kabát a sebrala svou cestovní Bibli, malý formát. Vyšly jsme na ulici.

„Musím s tebou o něčem mluvit, máš čas?“

„Mám,“ přisvědčila, „dáme si pomeranč.“

Zkusila jsem jí vyložit svůj sen, svou teorii zvířat i to, jak se mi hnusí strýček Bill. Kráčela vedle mě, pobrukovala si V Ježíši máme věrného přítele a loupala pomeranč. Doloupala ho skoro přesně v okamžiku, kdy jsem domluvila. Zbývala už jenom poslední otázka.

„Proč sis vzala tátu?“

Zostra se po mně podívala.

„No nedělej ze sebe telátko.“

„Já ze sebe nedělám telátko.“

„Museli jsme ti přece vytvořit zázemí, a mimoto je to fajn chlap, i když se nevyzná v tlačenici. Ale ty se neboj, jsi zaslíbená Pánu, hned jak jsme si tě přinesli, dala jsem tě zapsat na misionářskou školu. Vzpomeň si na Janu Eyrovou a Jana Křtitele Riverse.“ Očima zabloudila kamsi do dáli.

To se ví, že jsem si vzpomněla. Jenže maminka netušila, že už vím, že přepsala konec. Jana Eyrová byla její oblíbená mimobiblická kniha, a když jsem byla malá, četla mi ji pořád dokola. Neuměla jsem číst, ale věděla jsem, na kterých místech se obracejí stránky. Později – už gramotná a všetečná – jsem se rozhodla přečíst si knížku sama. Jakási výprava do krajů nostalgie. Toho nešťastného dne v zadním koutě knihovny jsem odhalila, že si Jana nevezme Jana Křtitele, nýbrž se vrátí k panu Rochesterovi. Bylo mi jako tenkrát, když jsem při hledání karet objevila svůj doklad o adopci. Od té doby nehraju žolíky a nečtu Janu Eyrovou.

Pokračovaly jsme v cestě mlčky. Myslela si, že mě uklidnila, ale mně dál vrtal hlavou jak její sňatek, tak to, kde se dozvědět něco víc o tom, co mě pálí.

Když bylo velké prádlo, schovala jsem se do popelnice, abych slyšela, co si ženské mezi sebou povídají. Vyšla Nellie s prádelní šňůrou a natáhla ji mezi dvěma hřeby přes uličku za domem. Zamávala na Doreen, která supěla do kopce s nákupem, a pozvala ji na čaj a na kus řeči. Doreen stála každou středu u řezníka frontu na zlevněné mleté. Mívala z toho špatnou náladu, protože byla členkou labouristické strany a věřila v rovnoprávnost a stejný díl pro všechny. Začala Nellie vykládat, jak před ní stála ve frontě ženská, která kupovala řízky. Nellie zavrtěla malinkou šošolkou a pravila, že od té doby, co umřel Bert, to taky nemá lehké.

„Bert?“ vyprskla Doreen, „dyť ten byl mrtvej už deset let předtím, než ho pochovali.“ Nabídla Nellie vinné žužu.

„O mrtvých jen dobré,“ pronesla Nellie celá nesvá, „člověk nikdy neví.“

Doreen si odfrkla a žuchla na schod u dveří. Byla jí těsná sukně, ale ona vždycky tvrdila, že se jí srazila.

„A co o živejch, o těch taky jen dobré? Ten můj Frank je taky pěknej mizera.“

Nellie se zhluboka nadechla a vzala si další žužu. Zeptala se Doreen, jestli v tom je zase ta ženská, co roznáší v hospodě. Doreen nevěděla, ale když o tom teď přemýšlí, vysvětlovalo by to, proč Frank vždycky, když přijde domů pozdě k ránu, smrdí od omáčky.

„Neměla sis ho vůbec brát,“ mínila Nellie.

„Jak jsem mohla vědět, co se z něj vyklube?“ A vyprávěla o tom, jak byla válka a jak jejímu otci se Frank zamlouval a jak to všem připadalo rozumné. „Ale mohlo mě to trknout, když přišel na námluvy, a skončil s mým tátou u flašky. Já musela celá zmožená sedět vedle s jeho mámou a ňákou její kamarádkou nad kartama.“

„To tě nikdy nikam nevzal?“

„Ale jo,“ řekla Doreen, „každou sobotu vodpoledne na psí dostihy.“

Chvilku seděly obě mlčky a pak Doreen pokračovala: »Když přišly děti, bylo to samozřejmě lepší. Patnáct let jsem si ho nemusela všímat.“

„Ale stejnak,“ uklidňovala ji Nellie, „nejsi na tom tak špatně jako Hilda přes ulici. Ten její prochlastá každej pěťák, a vona se neodváží jít a udat ho.“

„Kdyby se mě ten můj jen dotknul, tak bych se s ním rozvedla,” pronesla Doreen pochmurně.

„Fakt, jo?“

Doreen se odmlčela a zaškrábala botou v prachu.

„Pojď, dáme si cigaretu,“ navrhla Nellie, „a pověz mi, co je novýho s Jane.“

Jane byla Doreenina dcera, které bylo nedávno sedmnáct, a byla studijní typ.

„Jestli si nenajde kluka, lidi budou mít řeči. Porád vysedává s tou Susan u nich doma nad učením, aspoň to říká.“

Nellie nadhodila, co jestli třeba nechodí s nějakým mládencem a na Susan se jenom nevymlouvá? Doreen zavrtěla hlavou. „Doopravdy k ní chodí, ověřila jsem si to u její mámy. Jestli si nebudou dávat majzla, začnou si lidi myslet, že jsou jako ty dvě Z trafiky.“

„Já proti nim nic nemám,“ ohradila se Nellie, „kdo říká, že dělají něco špatnýho?“

„Fergesonka od nich odnaproti je viděla, jak si kupujou novou postel – manželskou.“

„No a? To ještě nic nedokazuje. My s Bertem jsme taky měli manželskou postel a nic jsme v ní nedělali.“

Doreen pravila, no jo, ale u dvou ženských je to něco jiného.

Jak to, jiného? Ve srovnání s čím? podivila jsem se v popelnici.

„No, však vaše Jane může jít na vysokou, vypadnout odsud. Chytrá je dost.“

„To by Frank nepřežil, chce vnoučata, a jestli sebou nehodím s večeří, pude zas do hospody za tou svojí Vomáčkovou. Nechci, aby se měl na co vymlouvat.“

Vyškrábala se na nohy a Nellie se pustila do věšení prádla. Když byl vzduch čistý, vylezla jsem z popelnice, totálně zmatená a celá od sazí.

Ještěže mi byl určen osud misionářky. Po tomto výstupu jsem otázku mužů na nějakou dobu odsunula stranou a soustředila se na studium Bible. Říkala jsem si, že jednou se zamiluju jako každý jiný. A pak, pár let nato, jsem se úplně náhodou skutečně zamilovala.

Maminka prohlásila, že musíme do města.

„Já nikam nejdu.“

„Vem si pláštěnku a jdem.“

„Já nikam nejdu, prší tam.“

„To vím taky a nehodlám moknout sama.“ Hodila přese nepromokavou bundu a otočila se k zrcadlu, aby si uvázala šátek. Vykopala jsem z boudy fenku a chtěla ji připnout na vodítko. Maminka mě zmerčila: „Jen ji nech tady, ještě by ji někdo zašlápl.“

„Ale...“

„Necháš ji!“ A jednou rukou popadla nákupní tašku, druhou rukou mě a vlekla mě na autobus, přičemž celou dobu lamentovala nad mým nevděkem. V autobusu jsme potkaly May s Idou, jednou z majitelek zapovězené trafiky a hráčkou místního kuželkářského družstva.

„A heleme se, Louie se svištěm!“ zvolala radostně May.

„S jakýmpak svištěm,“ namítla Ida, „dyť už jí je nejmíň čtrnáct. Nedáte si kokosovou makrónku?“ A vytáhla zmačkaný pytlík.

„Díky,“ řekla maminka a nabídla si.

„Do města, do města?“ ptala se May.

Maminka přikývla.

„Teda řeknu vám, že jesli dete nakupovat ovoce, je to všechno pěkná drahota. A samý nahnilý španělský chcíplotiny.“

„Jdeme pro mletý,“ řekla maminka a objala kabelku. Nerada se bavila o penězích.

„No, řeknu vám, maj tam starou bačkoru,“ vedla May svou. „Ale víte co?“ naklonila se k nám a přiskřípla mi poprsím vlasy k opěradlu.

„May!“ vyjekla jsem.

„Teto May,“ okřikla mě máti.

„Sejdeme se ve tři u Trickettů na malkao.“ Spokojeně se vrátila do původní pozice a vysvobodila mou kštici.

„Hele, Louie, to dítě pouští chlupy!“ šťouchla May do maminky a zamávala nitkami mých vlasů, které se jí zachytily na kabátě.

„To je věkem,“ vložila se do věci Ida. „To přejde.“

Autobus zastavil na bulváru. (Tak říkala maminka hlavní ulici, aby si připomněla Paříž.) May s Idou šly kupovat dršťky, my s maminkou jsme zamířily do trafiky, kde se ukázalo, že nám zapomněli schovat časopis Spolku abstinentů. A mě nenapadlo nic lepšího, než se jí zeptat, jestli by mi nekoupila novou pláštěnku.

„Tahleta přečká i tvýho tátu,“ odtušila.

Pak jsme šly do tržnice. Maminka dostávala mleté maso levně, protože s řezníkem kdysi chodila. Říkala, že měl v sobě ďábla, ale přesto u něj nakupovala. Když nám ho balil, zavadila jsem pláštěnkou o hák na maso a utrhla si rukáv.

„Mami,“ zaskuhrala jsem a zamávala na ni rukávem.

„Ty nemehlo jedno!“ zařičela, vzala izolepu a dala se do oblepování. Vtom se k nám nachomýtla paní Cliftonová, která učila zpěv a nakupovala pouze u Markse s Spencera.

„Copak se to stalo Žanetce s ručičkou?“ zajímala se hned.

„To nic, jenom si zatrhla rukáv,“ odvětila maminka, snažíc se nesklouznout k jadrné mluvě.

„Ale to by bylo asi lepší koupit novou bundu, ne?“

Maminka si přehodila nákupní tašku z jedné ruky do druhé.

„Já novou nechci,“ ozvala jsem se, »mně se tahle líbí.“

Paní Cliftonová mi věnovala znechucený pohled.

„Ale to přece...“

„Hned jí nějakou koupíme,“ pronesla maminka rozhodně. „Na shledanou.“ A hnala mě pryč od paní Cliftonové, která osaměla vedle rozpáraného prasečího břicha.

„Děláš mi jenom ostudu,“ sykla na mé máti při první příležitosti. „Co by tomu řekl děda?“

„Vždyť už nežije.“

„Na tom nezáleží.“

„Je nafoukaná, nesnáším ji.“

„Buď zticha, má krásnej dům.“

Než jsem stačila vznést další námitku, strčila mé do dveří obchodu s partiovým zbožím.

„Žádné pláštěnky nemají,“ řekla jsem s úlevou, když jsem se rozhlédla po obchodě.

„Ale mají, mají,“ odtušila maminka vítězoslavně.

Štrachala za hromadou krabic s nápisem ZBYTKY, jako označkované ovce.

„Zkus si tuhle.“

Oblékla jsem ji.

Byla obrovská.

„Hele, je k ní i klobouk.“

Strčila kus beztvaré umělé hmoty do míst, kde tušila, že bych mohla mít ruku.

„Kudy se to dává na hlavu?“ Cítila jsem se v pasti.

„V ní zůstaneš suchá, i kdyby se čerti ženili.“

Vzpomněla jsem si na film Muž se železnou maskou.

„Je mi trochu velká,“ osmělila jsem se podotknout.

„Třeba do ní ještě dorosteš.“

„Ale mami...“

„Vezmeme ji.“

„Ale mami.“

Byla oslnivě růžová.

Mlčky jsme se přesunuly ke krámku s rybami.

Máma je nemožná.

Podívala jsem se na krevety.

Byly taky růžové.

Vedle mě stála nějaká paní a nesla si dort.

Měl růžovou polevu a byly na něm růžovoučké růžičky.

Zvedl se mi žaludek.

Pak se nějaký chlapeček pozvracel. Maminka mu nasekala.

„Dobře mu tak,“ pomyslela jsem si zlomyslně.

Napadlo mě, jestli bych do toho neměla upustit ten klóbrc, ale bylo mi jasné, že by mě donutila nasadit si ho i tak.

Bylo mí bídně. Když bylo bídně Johnu Keatsovi, vždycky si vzal čistou košili.

Ale to byl básník.

Melánie bych si nebyla všimla, kdybych se nezašla podívat na druhou stranu krámku na akvárium.

Kuchala a vykosťovala na velkém mramorovém pultu sledě. Měla k tomu tenký potřísněný nůž a vnitřnosti házela do plechového kyblíku. Očištěné ryby kladla na pergamenový papír a na každou čtvrtou položila snítku petržele.

„To by mě taky bavilo,“ řekla jsem.

Usmála se a pokračovala v práci.

„Baví tě to?“

Ani teď nic neřekla, a tak jsem diskrétně, jak jen je v moci člověka oděného do růžové plastikové pláštěnky, proklouzla na druhou stranu nádržky. Moc jsem toho neviděla, protože mi přes oči padala kapuca.

„Mohla bys mi dát trochu krmení?“ otázala jsem se.

Vzhlédla a já jsem zaznamenala, že má oči krásně šedé jako sousedovic kočka.

„Já se v práci nesmím s nikým kamarádit.“

„Já přece nejsem žádná tvoje kamarádka,“ odtušila jsem nezdvořile.

„Já vím, ale každý by si to myslel.“

„Tak to bychom se mohly skamarádit doopravdy,“ navrhla jsem.

Chvíli se na mě dívala, pak otočila hlavu jinam.

„Pohni kostrou,“ začala mě popohánět maminka, která se zčistajasna vynořila zpoza stolku s uzenáči.

„Koupila bys mi novou rybičku do akvárka?“

„Vždyť sotva nakrmíme to, co máme! Další krk navíc! Jenom ten čokl co nás stojí!“

„Jenom malinkatou, třeba paví očko...“

„Už jsem řekla.“ A vyrazila směrem k Trickettovu snack baru.

Vnímala jsem to jako křivdu. Kdyby mě byla učila číst, jako se učí číst jiné děti, netrpěla bych takovými obsesemi. Spokojila bych se s plyšovým králíčkem a nějakou tou pakobylkou k tomu.

Ohlédla jsem se.

Ale Melánie zmizela.

Když jsme došly do snack baru, May s Idou už tam byly.

Ida vyplňovala sázkový blanket a jedla smetanovo-malinovou zmrzlinu.

„Hele, už jsou tu!“ dloubla do May, když jsme vcházely.

Maminka sklesla na židli.

„Jsem úplně hotová.“

„Přineste nám malkao!“ zavolala May na servírku, která típla cigaretu a přišourala se k nám. Měla brýle slepené náplastí a nasazené v podivném úhlu.

„Co ste dělala?“ zeptala se jí May, „ještě před chvílí ste vypadala normálně.“

„Ležely na pultě a ta kráva Mona mi na ně mrskla karbanátky,“ zavrčela a opřela se o zeď.

„Dneska to vozej mražený jak brikety.“

Hodila na stůl ubrus.

„Jak brikety, to nejni normální.“

Vysypala popelník.

„Teda nic proti milovníkům mrazáků, ale co je moc, to je moc.“

„No jasně,“ souhlasila May, „co je moc, to je moc.“

„Dneska tu byla Cliftonka,“ pokračovala servírka. „Baba jako každá jiná, a dělá ze sebe hogo fogo.“ (Maminka zčervenala.)

„Já jí povídám, helejte, Doreen, u blbýho Markse a Spencera za to dáte dvakrát tolik, co tady.“

Ida souhlasně zamručela.

„A víte, co vona na to?“

May řekla, že neví, ale že si to umí živě představit.

„Povídá jak ňákej mastňák: ‚Já si dávám do mrazáku jen zaručeně čerstvé zboží, paní Grimsditchová.‘“

„Teda to je ale...!“ zvolala May. „Vona ti řekla ‚paní Grimsditchová‘? Copak ti nemohla říct ‚Betty’?“

„No jo,“ přisadila si Ida, „copak ti nemohla říct ‚Betty’?“

A všechny začaly šeptem přibrukovat.

Maminky se začínalo zmocňovat zoufalství.

„Paní Grimsditchová,“ oslovila servírku.

„A co vy máte proti ‚Betty’?“ otočila se servírka nasupeně.

Maminka se obrátila o pomoc k Idě, ale tu plně zaměstnával sázkový blanket.

„Rovers proti Liverpoolu,“ pravila k May, „co myslíš?“

„Tak baby,“ řekla Betty, „co si dáte? Nemám čas tady vartovat celej den, je tam spousta sklenic na umejvání.“

Maminka byla vůčihledně rozrušená.

„Lidi do nich flušou a kdovíco eště, člověku se z toho dělá šoufl.“

Podívala se na mě.

„Nechtěla by sis dát menší brigádu?“

Maminka pookřála.

„To víte, že by chtěla.“

„Tak může rovnou začít, co vy na to, Betty?“ promluvila Ida zpoza sázkového blanketu.

„No jasně,“ souhlasila Betty, „koukněte, co je tu sklenic.“

A tak jsem se pustila do díla a maminka s Idou a May zatím vyplňovaly blanket a popíjely malkao. Práce mi nevadila a ve sklenicích zas tak moc napliváno nebylo. Mimoto jsem si mohla v klidu popřemýšlet o krámku s rybami a o Melánii.

Týden co týden jsem se tam vracela, jen tak se dívat.

Pak tam jednoho dne nebyla.

Nezbývalo mi než tam stát a hypnotizovat surmovky.

Surmovky jsou zvláštní, uklidňující ryby.

Neznají pojem pospolitého života a rozmnožují se velmi tiše.

Ale mají vyvinutý smysl pro osobní důstojnost.

I když leží čelem dolů na tácku s octem, je na nich cosi vznešeného.

Což se jen tak o někom říct nedá.

„Proč je mi tak divně?“ vrtalo mi hlavou. A pak, zrovna když jsem se chtěla otočit a jít si pro útěchu koupit pečený brambor, jsem si všimla, že Melánie zrovna přichází. Namířila jsem si to rovnou k ní. Asi ji to trochu překvapilo.

„Ahoj, já myslela, že už tu nepracuješ.“

„Nepracuju, dělám teď v knihovně. Jen v sobotu dopoledne.“

Co říct dál? Jak ji zdržet?

„Nedala by sis pečený brambor?“ nabídla jsem jí zběsile.

Usmála se, souhlasila a šly jsme si ho sníst na lavičku před obchodním domem Woolworth’s. Byla jsem hrozně nervózní, a tak větší část mého bramboru zůstala holubům. Mluvila o počasí a o své mamince, o tom, že nemá tátu. „Já taky ne,“ řekla jsem, aby si to tolik nebrala. „Jen tak trochu.“ Pak jsem jí musela vyprávět o naší církvi, o mamince a o tom, že jsem zaslíbená Pánu. Znělo mi to najednou divně, ale to proto, jak jsem byla nervózní. Zeptala jsem se, jestli chodí do kostela, a ona, že chodí, ale že je tam nuda, a tak jsem ji – jak jinak – pozvala na druhý den do našeho sboru.

„Melánie,“ sebrala jsem nakonec odvahu se zeptat, „proč ti dali tak divné jméno?“

Zčervenala. „Když jsem se narodila, vypadala jsem jako meloun.“

„Teď už tak nevypadáš, neboj,“ ujistila jsem ji.

První Melániina návštěva ve sboru se nevydařila. Zapomněla jsem totiž, že nás má v rámci krajského zájezdu navštívit pastor Finch. Přijel ve své staré dodávce zn. Bedford, na které byli z jedné strany vymalováni hrůzou jatí zatracenci a z druhé strany zástupy nebeské. Na zadní dvířka pastor zeleným písmem vyvedl: DO NEBE, NEBO DO PEKLA? JE TO NA TOBĚ. Byl na své vozidlo nesmírně hrdý a vyprávěl nám, kolik zázraků se v něm i mimo něj událo. Bylo v něm šest sedadel, takže s pastorem mohl cestovat celý pěvecký sbor, a ještě tam zbylo dost místa na hudební nástroje a velkou skříňku první pomoci, kdyby někoho začal stravovat démon.

„A jak byste si poradil s plameny?“ zeptali jsme se.

„Na ty mám minimax,“ vysvětlil.

To jsme koukali.

Přes celé zadní dveře se dal rozložit skládací krucifix a bylo tu i malé umyvadélko, kde si pastor po každé operaci myl ruce.

„Voda je základ,“ pravil. „Tak jako Kristus zahnal vepře po srázu do moře, já splachuju démony pod tímto kohoutkem.“

Když jsme se dodávku dost naobdivovali, vrátili jsme se do kostela a pastor vyzval pěvecký sbor, aby zazpíval jeho nejnovější skladbu. „Pán mi ji seslal, když jsem vyjížděl v Sandbachu od pumpy.“ Nesla název Čert vem špiritus, když je tu Sanktus Spiritus. První sloka byla takto:

Mužský pijou whisky a ženský zase gin,

já se však opíjím jen Du-uchem svatým.

Lidi chlastaj víno, pivo či s vodkou džus,

mě nejvíc zahřejvá sám Sanktus Spiritus!

Pěvecký sbor zpíval sloky, kterých bylo dohromady šest, a my ostatní měli noty, abychom se mohli přidat k refrénu, při němž nás pastor Finch doprovázel na rumbakoule. Refrén zněl:

16, brandy, whisky, rum, ty jsou pro mě vzduch,

mně nejvíc chutná drink, co míchal svatej Duch!

Bylo nám báječně. Danny vytáhl kytaru a našel si hned k písni akordy a May začala vybubnovávat svižný rytmus na tamburínu. Netrvalo dlouho a udělali jsme hada a poskakovali dokolečka po modlitebně, přičemž jsme pořád opakovali refrén.

„Pán tu dnes mocně působí!” lapal pastor Finch po dechu a rachtal rumbakoulemi. „Chvalme Pána.“

„Royi, neměl by ses tak vysilovat,“ plašila se paní Finchová, která se s námi zoufale snažila udržet krok u piana. „Vemte mu někdo ty rumbakoule!“ Ale nikdo ji neposlechl, a tak jsme přestali, až když sebou paní Rothwellová praštila o zem.

Teprve tehdy jsem si všimla, že se k nám Melánie nepřidala.

„A teď kázání,“ zvolal pastor Finch a my se znovu usadili, abychom si ho mohli jaksepatří vychutnat. Vyprávěl nám, co vykonal během zájezdu, kolik duší spasil, kolik dobrých duší posedlých démonem znovu našlo klid.

„Nechci se vychloubat,“ pravil, „ale dostalo se mi od Pána velkého daru.“ Všichni jsme souhlasně zamručeli. Pak jsme se zděsili, když popisoval nový nájezd démonů do severozápadní Anglie. Zejména jsou zamořena hrabství Lancashire a Cheshire, zrovna předešlého dne očistil jednu celou rodinu v Cheadle Hulme.

„Byli posedlí...“ Přejel očima po ztichlém shromáždění. „Ano, posedlí. A jestlipak víte čím?“ Ustoupil o krok zpátky. Nevydali jsme ani hlásku. „Vášněmi... proti přírodě.“

Shromážděný dav se zavinil. Ne všichni z nás věděli, co tím pastor konkrétně myslí, ale všem bylo jasné, že jde o něco hrůzného. Můj pohled zalétl k Melánii – vypadala, že se každou chvíli pozvrací.

To jistě Duch svatý, pomyslela jsem si a stiskla jí jemně ruku. Nadskočila a vytřeštila na mě zrak. No ovšemže, Duch svatý.

Na konci poutavého kázání vyzval pastor Finch všechny, kdo zhřešili, aby zvedli ruku a prosili přímo na místě o odpuštění. Sklonili jsme hlavy k modlitbě a občas zašilhali, jestli se někdo hlásí. Najednou jsem na ruce pocítila dotyk něčí dlaně. Melánie.

„Já to udělám,“ šeptla a druhá ruka jí vyletěla do vzduchu.

„Ano, vidím,“ potvrdil pastor Finch.

Modlitebna se zatetelila radostí. Nikdo jiný ruku nezvedl, a tak se na konci bohoslužby Melánie stala terčem pozornosti. Ne že by jí to bylo milé. „Je mi strašně,“ svěřila se mi.

„Neboj se,“ zaševelila Alice, která šla kolem, „působí to jako homeopatikum.“

Chudák Melánie, nikomu tady nerozuměla, věděla jen to, že potřebuje Ježíše. A tak mě poprosila, jestli bych jí pro začátek

nechtěla pomáhat, s čímž jsem souhlasila a chodila pak k ní každé pondělí, když její maminka odešla pracovat do baru. Z kostela jsme odcházely spolu, já na vrcholu blaha, ona s kabelkou plnou letáčků o darech Ducha svatého a rad pro čerstvě obrácené. U radnice kolem nás prosvištěl pastor Finch, agitační amplión na plné pecky, okýnka stažená. Nad dodávkou vítězoslavně vlál prapor.

„To má takovou vlajku spásy,“ vysvětlila jsem Melánii. „Vyvěšuje ji vždycky, když se mu podaří někoho spasit.“

„Pojď na autobus,“ odvětila, mírně zoufalá.

A tak jsem každé pondělí chodila k Melánii domů a četly jsme si spolu v Bibli a obvykle se půlhodinku modlily. Radovala jsem se z toho. Byla to kamarádka, a já nebyla zvyklá mít kamarádky, kromě Elsie. Jenže tohle bylo něco jiného. Doma jsem o ní pořád vyprávěla, a maminka nijak nereagovala. Pak mě jednoho dne nahnala do kuchyně a prohlásila, že si musíme vážně promluvit.

„Tak se mi zdá, že ses ve sboru zakoukala do nějakýho kluka.“

„Cože?“ zeptala jsem se, naprosto mě to vyvedlo z míry.

Mínila nedávného konvertitu Grahama, který se k nám přistěhoval ze Stockportu. Učila jsem ho na kytaru a snažila se mu vštípit, jak je důležité pravidelně studovat Bibli.

„Je na čase,“ pokračovala obřadně, „abych ti pověděla o Pierrovi a o tom, jak jsem málem špatně dopadla.“ Nalila čaj a otevřela balíček sušenek zn. Royal Scot. Byla jsem celá natřesená.

„Není čím se chlubit, a tak to budu vyprávět jen jednou.“

Maminka byla svéhlavička a přijala učitelské místo v Paříži, což bylo tehdy velice odvážné. Bydlela poblíž rue St Germain, živila se croissanty a žila počestným životem. Tehdy sice ještě bez Boha, ale měla své zásady. A pak, jednoho slunného dne, bez jakéhokoli varování, kráčela směrem k řece a potkala Pierra, lépe řečeno Pierre seskočil z kola, nabídl jí cibuli a prohlásil, že je ta nejkrásnější žena pod sluncem.

„Což mi pochopitelně zalichotilo.“

Vyměnili si adresy a byla z toho známost. A právě tenkrát zakusila maminka pocit, jaký předtím neznala: vnitřní třas a hučení a mírnou závrať. Nejen ve chvílích, kdy byla s Pierrem, ale kdykoli a kdekoli.

„No myslela jsem, že to musí být láska.“

Což jí ovšem nešlo do hlavy, protože Pierre nebyl zrovna dvakrát inteligentní a moc toho nenamluvil, až na ta občasná zvolání, jaká je krasavice. A hezký – byl? To je právě to – nebyl. Při pohledu na obrázky v časopisech si uvědomila, že není ani hezký. Ale ten pocit ji neopouštěl. Pak jednoho tichého večera, po tiché večeři, se na ni Pierre vrhl a prosil ji, aby zůstala přes noc u něj. Ohlásil se třas, a jak ji tak Pierre k sobě tiskl, byla si náhle jistá, že už nikoho nebude tak milovat a – ano, stráví s ním noc a pak se vezmou.

„Bůh mi odpusť, ale já to opravdu udělala.“

Maminka se pod náporem emocí odmlčela. Pobídla jsem ji, aby příběh dovyprávěla, a přistrčila jsem jí sušenky.

„To nejhorší teprve přijde.“

Přemýšlela jsem, co by to tak mohlo být, a ona zatím chroupala sušenku. Možná že vůbec nejsem od Pána Boha, ale jsem dcerou nějakého Frantíka.

Pár dnů nato se maminka v záchvatu provinilé nejistoty vypravila k doktorovi. Lehla si na lehátko a doktor jí prohmatal hrudník a břicho. Zeptal se jí, jestli nemívá někdy závrať nebo třas v břiše. Maminka mu ostýchavě vysvětlila, že je zamilovaná, a tak se často cítí divně, což však není důvod její návštěvy.

„Zamilovaná, to možná jste,“ odtušil doktor, „ale hlavně máte žaludeční vředy.“

Představte si maminčino zděšení. Kvůli léčbě se vydala z posledního. Polykala tablety, držela dietu a odmítala Pierrovo naléhání, že ji přijde navštívit. Netřeba dodávat, že když se příště setkali – a opět náhodou –, nic už necítila a brzy nato Francii kvapně opustila, aby ho už nikdy nemusela potkat.

„A jsem tedy...?“

„Žádné potomstvo z toho nevzešlo,“ řekla rychle.

Chvilku jsme seděly mlčky, a potom:

„Tak si dávej pozor, protože to, co považuješ za srdce, může klidně být úplně jiný orgán.“

Svatá pravda, mami, svatá pravda. Pak vstala a řekla, ať si jdu po své práci. Rozhodla jsem se zajít k Melánii, ale než jsem se dostala ke dveřím, zavolala mě zpátky s varováním: „Ne abys někomu dovolila, aby ti sahal SEM DOLŮ,“ a ukázala někam na úroveň kapsy u zástěry.

„Neboj, mami,“ pípla jsem pokorně a zmizela.

Když jsem k Melánii došla, už se smrákalo. Musela jsem si nadejít přes hřbitov, kde jsem pro ni občas ukradla kytici z čerstvého hrobu. Měla pokaždé radost, ale to protože jsem jí nikdy neřekla, kde jsem ty kytky vzala. Zeptala se mě, jestli u nich nechci přespat, když je maminka pryč, že je nerada v domě sama. Běžela jsem zavolat k sousedům a po dlouhých průtazích jsem z maminky, kterou jsem vytáhla od jejích salátů, konečně vymámila souhlas. Jako vždycky jsme si četly v Bibli a pak si libovaly, jak je to prima, že nás Pán svedl dohromady. Dlouho mě hladila po vlasech, pak jsme se objaly a já měla pocit, že se topím. Vyplašilo mě to, ale nemohla jsem přestat. V břiše mi mravenčilo. Měla jsem v útrobách chobotnici.

I byl večer a bylo jitro, den další.

Od té doby jsme dělaly všechno společně a já u ní trávila tolik času, kolik se dalo. Mamince se podle všeho ulevilo, že už se tak často nestýkám s Grahamem, a nějakou dobu nekomentovala množství času, které trávím s Melánií.

„Myslíš, že je to proti přírodě?“ zeptala jsem se jednou Melánie.

„Nevypadá to na to. Podle pastora Finche jsou přece vášně proti přírodě něco strašného.“ Melánie má určitě pravdu, říkala jsem si v duchu.

Přihlásily jsme se jako dobrovolnice na přípravu hostiny u příležitosti díkůvzdání a celý den jsme měly v kostele napilno. Když se všichni sešli a dali kolovat bramborovou nádivku, stály jsme na balkóně a dívaly se na ně. Naše rodina. Tady je bezpečno.

Je prostřeno k slavnostní tabuli a hosté se přou o nejlepší recept na husu. Tu a tam se zachvěje lustr a v šerbetu přistane nepatrná vločka omítky. Hosté vzhlédnou spíše ze zvědavosti nežli znepokojením. Je tu chladno, velmi chladno. Nejvíce trpí ženy. Ramena mají odhalená a bílá jako vajíčka natvrdo. Venku se pod sněhem zastavila řeka. To jsou vyvolení, a ve dvoraně spí armáda na slámě.

Venku rej pochodní.

Do dvorany zavane smích. Takoví byli tihle vyvolení vždycky.

Stárnou, umírají, a pak znovu. Ničeho si nevšimnou.

Otec a Syn. Otec a Syn.

Tak tomu bylo odevždy, kruh, jejž nelze rozetnout.

Otec a Syn a Duch Svatý.

Venku vzbouřenci ztékají Zimní palác.

DEUTERONOMIU

Poslední kniha Zákona

Čas vše důkladně umrtví. Lidi zapomenou, přestanou se zajímat, zestárnou, odejdou. V Anglii bývaly doby, kdy se s velkou oblibou stavěly dřevěné lodě a pak se táhlo na musulmana. Když to ztratilo svůj půvab, vrátily se pozůstatky selského lidu k půdě a pozůstatky šlechty k vzájemným intrikám.

To samozřejmě není celý příběh, ale tak už se to s příběhy má – děláme si s nimi, co se nám zlíbí. Vykládáme s jejich pomocí vesmír, aniž bychom ho jakkoli vyložili, zachováváme vše při životě, neuzavíráme to do rakve času. Každý vypravěč vypráví příběh jinak, to abychom nezapomínali, že každý vidí svět jinak. Někdo říká, že pravda se dá najít, jiný zase, že leccos se dá dokázat. Těm já nevěřím. Najisto víme jen to, jak je všechno zašmodrchané. Jako zauzlované klubko nití. Ta nit tam je celá, ale marně bychom hledali její začátek, neřkuli konec. Nejlepší je ten výtvor obdivovat, a třeba přišmodrchat nějaký ten uzlík navíc. Historie by měla být houpací síť k pohoupání, hračka na hraní. Jako si hrají kočky. Chňapej po ní drápky, kousej do ní, předělávej ji, a večer před spaním je to pořád ta samá šmodrchanice. Nač si z toho dělat těžkou hlavu? Jsou lidi, co na tom vydělávají těžké peníze. Vzkvétají nakladatelství, a děti, pokud jsou co k čemu, z toho umí vytěžit maximum. Je to oblíbená kratochvíle, tohle brakování příběhů, které si říká historie.

Lidi rádi rozlišují příběhy, které se nezakládají na pravdě, od historie, která se na pravdě zakládá. Činí tak proto, aby věděli, čemu věřit a čemu ne. To je strašně divné. Proč nikdo nevěří, že Jonáše pozřela velryba, když dnes a denně sami zbaštíme kdeco? Cpou do nás horem dolem historky starého zbrojnoše, a proč? Protože je to historie. Dřív člověk věděl, čemu věřit, a mělo to své výhody. Dalo se na tom založit impérium a držet lid na uzdě, v tom zlatoskvoucím království prkenice...

Často bývá historie prostředkem popření minulosti. Popíráme-li minulost, znamená to, že nechceme uznat její celistvost. Uzpůsobíme si ji, vybrakujeme, vysajeme z ní ducha, zprovozníme ji, až vypadá podle našeho přání. Každý z nás je takovým malým profesůrkem historie. V jistém zvráceném smyslu byl Pol Pot upřímnější než my všichni dohromady. Rozhodl se minulosti úplně zbavit. Zatočit se šalebným nakládáním s minulostí z „objektivního“ hlediska. V Kambodži se měla města srovnat se zemí, mapy vyhodit do sběru, všechno pryč. Žádné dokumenty. Nic. Zbrusu nový svět. Starý svět se zděsil. Ukazovali jsme si na ně prstem, ale pro třísky jsme neviděli les.

Lidem nikdy nepřijde zatěžko zbavit se minulosti, když jim už přerůstá přes hlavu. Těla shoří, fotografie shoří, a paměť – co je to vůbec? Nesouvislé blouznění pošetilců, kteří nechápou, že je potřeba zapomenout. A když se jí nelze přímo zbavit, můžeme ji alespoň pozměnit. Mrtví nekřičí. To, co zemřelo, má v sobě jistý půvab. Uchovává si všechny obdivuhodné vlastnosti života, ale bez té otravné chaotičnosti, která provází vše živé. Všechny ty plky a lamentace, potřeba citu. To, co zemřelo, můžete vydražit, vystavovat v muzeu, sbírat. Být sběratelem mrtvých věcí je mnohem bezpečnější; pokud se totiž o všechno živě zajímáte, musíte sedět a čekat, co se z toho vyklube. Musíte čekat na pláži, dokud se neochladí, investovat do člunu se skleněným dnem, který přijde dráž než rybářský prut, a vydat se s ním na cestu živlů. Zvědaví lidé se vždycky vydávají v nebezpečí. jste–li zvědaví, nemusíte se vrátit domů, jako všichni ti muži, kteří nyní obcují s mořskými pannami na dně oceánů.

Nebo ti, kdo nalezli Atlantidu.

Když Otcové poutníci odrazili od evropských břehů vstříc Americe, leckdo si myslel, že jim straší ve věži. Historie však ukázala opak. Zvědavci, cestovatelé se musí vrátit nejen se vzpomínkou nebo příběhem, ale musí přivézt domů brambory, tabák, či vůbec nejlépe ze všeho zlato.

Ale štěstí není brambora.

A Eldorádo znamená víc než jen španělské zlato, proto nemohlo existovat. Ti, kdo se vrátili, byli posedlí vidinou, jež nic neznamenala. Sběratel tudíž, jelikož je to rozumný člověk, se obklopuje mrtvými věcmi a myslí na minulost, v níž žily, hýbaly se a byly. Sběratel žije na opuštěné železniční stanici a na videu si pouští nejrůznější vlaky. Je prototypem živé mrtvoly.

A tak minulost, právě protože je minulostí, je tam, kde kdysi bývala pružná, už jen kujná. Kdysi mohla sama měnit názor, teď může pouze podstoupit změnu. Objektiv se dá zabarvit, naklonit, roztříštit. Důležité je, že v tom pohledu pořád převládá řád... Pokud jsme džentlmenem osmnáctého století, který si při kodrcání se Alpami zatahuje v kočáře záclonky, musíme si uvědomit, co děláme – předstíráme řád tam, kde není, kvůli bezpečí, které nemůže být.

Řád a rovnováhu nacházíme v příbězích.

Historie je svatý Jiří.

Když se dívám do nějaké dějepisné knihy a představím si, jakou úpornou fantazii vyžadovalo vměstnat ten náš mokvající svět mezi dvě desky a vysázené písmo, vždycky mé to znovu ohromí. Třeba se jedná o nezvratně pravdivou událost. Bůh to viděl. Bůh ví. Ale já nejsem Bůh. A tak když mi někdo vypráví, co viděl nebo slyšel, věřím mu, a věřím i jeho kamarádovi, který to viděl také, třebas trochu jinak. Pak si obě ta vyprávění spojím, a nevznikne z toho jednolitý zázrak, nýbrž sendvič ochucený hořčicí podle mé chuti.

Nasolené hovězí naší civilizace se obrací ve střevech. Po druhé světové válce se stala velkým problémem zácpa. Nedostatek hrubé vlákniny, přehnaně upravená strava. Pokud se stravujete po hospodách, nikdy si nemůžete být jisti, co jíte, a zpráva z druhé ruky tělocvik nenahradí.

Zahnívá to, zahnívá.

Dám vám jednu radu. Jestli si nechcete vylámat zuby, vařte ve vlastní kuchyni...

JOZUE

„Tak,” oddechla si máti, když odložila lux. „I rakev bych sem mohla bez obav položit, nikde ani smítko.“

Z předsíně vyšla paní Whiteová a protřepávala prachovku. „Přejela jsem každou plošku, ale záda už mi nesloužej jako dřív.“

„Kdepak,“ vrtěla hlavou maminka, „tyhle věci jsou pro nás zkouškou.“

„Aspoň víme, že jsou seslaný shora,“ uzavřela to paní Whiteová.

V obývacím pokoji bylo každopádně velice čisto. Strčila jsem hlavu mezi dveře a zaznamenala, že na židlích jsou sváteční sedáky, svatební dar od známých z Francie. Mosaz se blyštěla a louskáček od pastora Spratta v podobě krokodýla se skvěl na čestném místě na krbové římse.

„Co blbnou?“ dumala jsem. Šla jsem se podívat do kalendáře, ale pokud mě zrak nešálil, nebyli jsme na řadě s domácí skupinkou ani jsme v neděli nečekali žádného cizího kazatele. Šla jsem do kuchyně, kde paní Whiteová pekla svůj žalostný koláč – kulatou placku s rybízem, potřenou máslem.

Nejdřív si mě nevšimla.

„Dobrý den,“ řekla jsem, „co se to tu chystá?“

Paní Whiteová se otočila a slabě vyjekla. „jak to, že nejsi na houslích?“

„Dneska to odpadlo. je tu ještě někdo?“

„Maminka šla pryč.“ Znělo to trochu nervózně, ale to u ní bylo běžné.

„Tak já jdu vyvenčit psa,“ rozhodla jsem se.

„Chtěla jsem jít zrovna na záchod,“ prohlásila paní Whiteová a vytratila se zadním vchodem.

„Není tam papír...,“ upozornila jsem ji, ale pozdě.

Vydali jsme se nahoru na kopec, stoupali jsme a stoupali, až se město proměnilo v placku. Pes seběhl strouhou dolů a já jsem zkoušela identifikovat různé orientační body, třeba zubaře nebo budovu Spolku abstinentů. Říkala jsem si, že bych mohla večer zajít k Melánii. Řekla jsem mamince všechno, co se dalo, ale ne úplně všechno. Měla jsem dojem, že by tornu asi moc nerozuměla. Mimoto jsem si sama nebyla tak docela jistá, o co vlastně jde; podruhé v životě jsem prožívala stav nejistoty.

Nejistota pro mě představovala to, co pro jiné lidi představuje takový mravenečník. Něco zajímavého, o čem toho moc nevím a znám to jen zprostředkovaně z ilustrací. Teď mi ale v hlavě i v břiše brnělo jako při oné Strašné události, kdy jsem stojíc v sakristii u bandasky s čajem zaslechla, jak slečna Jewsburyová říká: »No ovšem, musí mít hrozný pocit nejistoty.“ To mě tenkrát velice znepokojilo: nejistotu přece pociťují pohani, a já jsem Bohem vyvolená.

Tou Strašnou událostí myslím den, kdy si na mě přišla činit zpětný nárok moje pravá matka. Už dávno jsem měla nejasné tušení, že okolnosti mého narození jsou prapodivné, a jednou jsem ve svátečním šuplíku pod komínkem flanelového prádla našla svůj doklad o adopci.

„Formalita,“ prohlásila tehdy maminka a lifrovala mě pryč. „Bylas moje odjakživa, daroval mi tě Pán.“ Od té doby jsem na to nepomyslela, až jednou v sobotu u nás někdo zazvonil. Maminka došla ke dveřím dřív, protože se v obýváku modlila. Sestupovala jsem do předsíně za ní.

„Kdo to je, mami?“

Neodpovídala.

„Kdo je to?“

„Zalez, dokud ti neřeknu.“

Odšourala jsem se v domnění, že jsou to Svědkové Jehovovi nebo ten pán od labouristů. Za chvíli se začaly ozývat hlasy, rozzlobené hlasy. Maminka zřejmě pozvala tu osobu dál, což bylo divné. Nerada si pouštěla pod střechu pohany. „Zůstává po nich něco špatnýho ve vzduchu,“ říkávala.

Vzpomněla jsem si, co udělala paní Whiteová, když se u sousedů smilnilo. Zašmátrala jsem ve „válečném kredenci“ za vejci V prášku, vytáhla skleničku na víno a přiložila ji ke zdi. Fungovalo to. Slyšela jsem každé slovo. Po pěti minutách jsem skleničku vrátila na místo, zvedla do náruče psa a plakala, plakala, plakala.

Nakonec přišla maminka.

„Už je pryč.“

„Vím, kdo to byl. Proč jsi mi to neřekla?“

„Protože se tě to vůbec netýká.“

„Je to moje matka.“

Než jsem to dořekla, přistála mi na tváři taková facka, jako by mě někdo přetáhl mokrým hadrem. Ležela jsem na linoleu a dívala se nahoru na její obličej.

„Tvoje matka jsem já,“ řekla tiše, „ona byla jen inkubátor.“

„Chtěla jsem se na ni podívat.“

„Už je pryč a víckrát sem nepáchne.“ Maminka se otočila a zamkla se v kuchyni. Nemyslelo mi to a nedýchalo mi to, a tak jsem se dala do běhu. Běžela jsem nahoru tou dlouhou, táhlou ulicí s městem na spodním konci a vrškem kopce na druhém. Bylo to o Velikonocích a obrovitý kříž na kopci se rýsoval proti nebi. „Proč jsi mi nic neřekl?“ řvala jsem k nalakovanému dřevu a mlátila do něj pěstmi, dokud se neunavily. Když jsem se ohlédla na město, bylo pořád stejné. Pobíhaly po něm postavičky lidí a komíny závodů velebně vyfukovaly obvyklé kouřové signály. Na Elisonova lada přijela pouť. Jak je to možné? Radši bych se dívala na novou dobu ledovou než na tyhle staré známé věci. Když jsem se tenkrát konečně vrátila domů, dívala se maminka na televizi. O tom, co se přihodilo, se ani slůvkem nezmínila. Já taky ne.

S Melánií jde přece o mnohem radostnější záležitost, tak proč jsem z toho začala být tak nesvá? A proč jsem mamince někdy zatajila, u koho budu přes noc? U nás ve sboru bylo běžné, že lidi trávili dny i noci na návštěvě. Než Elsie onemocněla, bývala jsem často u ní, a myslím, že věděla, kde spávám, když k ní nedorazím. Přespávaly jsme někdy u ní i s Melánií, dlouhé probdělé noci, dokud okna nezalilo světlo a Elsie nám nepřinesla kávu.

„O čempak si to pořád vykládáte?“ hubovala nás, když jsme zívaly a rozespale se prokousávaly snídaní. „Ale já nebejvala jinačí.“

Teď když byla Elsie v nemocnici, jsme musely být opatrnější. Jednou spala Melánie i u nás a maminka jí pečlivě ustlala na skládacím lehátku u mě v pokoji.

„To nebude ani potřeba,“ řekla jsem ji.

„Ale ano, bude.“

K ránu, když přestalo vysílání Evangelia po drátě, jsme ji slyšely pomalu jít nahoru do postele. Vycvičila jsem se rychlým pohybům. Chvilku postála za našimi dveřmi, pak je prudce otevřela. Viděla jsem jen dolní lem jejího županu. Nikdo se nepohnul, a pak zmizela. Celou noc si nechala rozsvíceno. Brzy nato jsem se rozhodla ji svěřit. Vyložila jsem jí, jak moc potřebuju trávit čas s Melánií, povídat si s ní, mít vůbec takovou kamarádku. A... a... Ale to jsem ze sebe nedokázala dostat... Maminka byla velmi tiše, občas kývla hlavou, takže jsem si myslela, že aspoň něco z toho chápe. Když jsem domluvila, dala jsem jí pusu, což ji mírně překvapilo, protože mimo hádky jsme se jedna druhé většinou nedotýkaly. „Běž už spát,“ řekla a sáhla po Bibli.

Od té doby jsme spolu skoro nepromluvily. Ona se zdála být v něčem po uši ponořená, já měla své problémy. Až dnes poprvé to byla zase ona, zase v jednom kole, a očividně se jí zastesklo po společnosti, když si pozvala paní Whiteovou. Zajímalo mě, proč tak pookřála, a tak jsem se psem, který se mi motal kolem nohou, vykročila z kopce dolů.

„Ahoj!“ křikla jsem, když jsem si oprášila boty o rohožku. V domě bylo naprosté ticho. Před chvílí tu musela být, protože na stolku v obývacím pokoji ležela Bible a krabička s biblickými přísliby. Jeden byl vyndaný. Rozbalila jsem ruličku papíru a tam stálo: „Hospodin je síla tvá a štít tvůj.“ Kabát paní Whiteové už tam nebyl, ale na židli nechala ležet prachovku. Odnesla jsem ji do kuchyně. Na kredenci ležel vzkaz: „Jsem přes noc u paní Whiteové. Přijď ráno do kostela.“

Maminka nikdy u nikoho nespala, jenom když byla pracovně ve Wiganu. Ale mně se to hodilo, protože jsem mohla jít k Melánii. Nakrmila jsem psa, umyla se a vyrazila na cestu. Jako vždycky, když jsem neměla peníze na autobus, jsem šla těch pár kilometrů pěšky, přes hřbitov a zadem kolem elektrárny.

Melánie plela zahrádku.

„Co na dnešek plánuje máma?“ zeptala jsem se.

„Jde do baru a pak na noc k tetě Ireně.“

„Co podnikáš ty?“ ptala jsem se dál a vytrhla pár rostlinek plevele.

Usmála se na mě těma krásnýma očima barvy kočičí šedi a popotáhla si gumové rukavice.

„Postavím vodu na ohřívací láhev.“

V noci jsme probíraly své plány. Melánie se toužila stát misionářkou, i když ten osud náležel mně.

„A co se ti na tom nelíbí?“ chtěla vědět.

„Prostě nemám ráda teplé kraje, loni jsem v Paigntonu dostala úpal.“

Mlčely jsme a já opisovala obrys trojúhelníku svalů na jejím břiše a krásných kostí po jeho stranách. Čím to, že je intimita tak zneklidňující?

Ráno u snídaně mi sdělila, že chce jít na universitu studovat teologii. Byla jsem toho názoru, že by to nedělalo dobrotu, vzhledem k dnešním moderním herezím. Ona ale mínila, že je třeba rozumět tomu, jak vidí svět jiní.

„Ale vždyť nemají pravdu,“ trvala jsem na svém.

„To sice nemají, ale mohlo by to být zajímavé, a dělej, nebo přijdem pozdě do kostela. Dneska nemáš kázání, ne?“

„Ne, měla jsem mít, ale změnili to.“

Prolétly jsme kuchyní a já se na schodech zastavila a políbila ji.

„Mám tě ráda skoro tolik co Pána,“ zasmála jsem se.

Podívala se na mě a oči se jí malinko zachmuřily. „No nevím,“ mínila.

Když jsme došly do kostela, už se zpívalo. Maminka mě zpražila pohledem a já se snažila zatvářit omluvně. Vklouzly jsme vedle slečny Jewsburyové, která mi řekla, ať zachovám klid.

„A proč jako?“ šeptla jsem.

„Pak přijď za mnou a promluvíme si,“ sykla, „ale až nás nikdo neuvidí.“

Došla jsem k závěru, že se asi zbláznila. V kostele bylo jako obvykle nacpáno a pokaždé, když jsem zavadila o něčí pohled, se na mě ten dotyčný usmál či na mě kývl. Byla jsem šťastná. Nikde jinde jsem se necítila tak dobře. Když píseň skončila, přitiskla jsem se k Melánii a pokoušela se soustředit na Pána. „No a,“ uvažovala jsem, „Melánie je přece dar od Boha, a byl by to nevděk, kdybych si jí jaksepatří necenila.“ Byla jsem dosud ponořená do myšlenek, když jsem si začala být vědoma něčeho znepokojivého. Kostel úplně ztichl, pastor stál na nižším stupínku a vedle něj máti. Plakala. Do kloubů na ruce se mi něco bolestivě zařezávalo. Melániin prstýnek. Pak do mě slečna Jewsburyová se slovy „Hlavně klid, hlavně klid“ strčila, abych vstala, a šly jsme s Melánií dopředu. Podívala jsem se po ní. Byla bledá.

„Tyto Boží ratolesti,“ spustil pastor, „upadly v moc satanovu.“

Jeho ruka mě na krku pálila a tížila. Všichni shromáždění vypadali jako voskové figuríny.

„Tato Boží dítka se nechala poskvrnit chtíčem.“

„Moment...,“ ozvala jsem se, ale nikdo si mě nevšímal.

„Tato Boží dítka prostoupil zlý duch.“

Shromážděním zazněl výkřik hrůzy.

„Mě tedy ne,“ křičela jsem, „a ji taky ne!“

„Slyšte, jak z ní mluví satan!“ pravil pastor k shromážděným, ukazuje na mě. „I ti nejlepší se mohou stát nejhoršími.“

„O čem to mluvíte?“ ptala jsem se zoufale.

„Popíráš snad, že miluješ tuto dívku láskou, která je vyhrazena pouze muži a ženě?“

„Ne, vlastně ano – jistěže ji mám ráda.“

„Přečtu vám slova svatého Pavla,“ řekl pastor, a tak také učinil, a přečetl toho mnohem víc, o vášních, které se protiví přírodě, a o ďáblovu znamení.

„Čistému vše čisté,“ křičela jsem na něj. „To vy, ne my!“

Obrátil se k Melánii.

„Slibuješ, že se vzdáš tohoto hříchu a budeš prosit Pána za odpuštění?“

„Ano.“ Neovladatelně se třásla. Skoro jsem neslyšela, co odpověděla.

„Tak jdi s paní Whiteovou do sakristie a starší se za tebe přijdou modlit. Pro ty, kdo upřímně vyznají své hříchy, není nikdy pozdě.“

Obrátil se ke mně.

„Miluju ji.“

„Pak ovšem nemiluješ Pána.“

„Ale ano, miluju oba.“

„To nejde.“

„Ale jde, jde, já chci pryč!“ Ale on mě popadl za paži a pevně ji sevřel.

„Církev tě nechce vidět trpět. Běž domů a vyčkej, my ti pomůžeme.“

V divokém rozčilení jsem vyběhla na ulici. Tam na mě čekala slečna Jewsburyová.

„Pojď,“ řekla rychle, „dáme si kafe a rozmyslíme si, co s tím.“ Šla jsem s ní a nemyslela na nic než na svou půvabnou Melánii.

Když jsme došly ke slečně Jewsburyové, mrštila konvičkou na plynový hořák a postrčila mě ke krbu. Cvakaly mi zuby a nebyla jsem schopná slova.

„Znám tě už léta a vždycky jsi měla tvrdou hlavu, proč sis nedala větší pozor?“

Jen jsem zírala do ohně.

„Nikdy na to nemusel nikdo přijít, kdyby ses to nepokoušela vysvětlit tý svý matince.“

„Ta za nic nemůže,“ zamumlala jsem bezmyšlenkovitě.

„Je to blázen,“ opáčila slečna Jewsburyová, jako by konstatovala hotovou věc.

„Nic jsem jí neřekla.“

„Ta ženská zná svět, i když by to nikdy nepřiznala. Vyzná se v lidských citech, a zvlášť ženských.“

Do toho jsem se nechtěla pouštět.

„Kdo vám vůbec řekl, o co jde?“ vyhrkla jsem.

„Elsie,“ řekla.

„Elsie?“ To už bylo příliš.

„Chtěla vás krýt, ale když se naposled rozstonala, všechno mi řekla.“

„Proč zrovna vám?“

„Protože je to i můj problém.“

V tu chvíli jsem měla dojem, že přiletí démon a odnese mě s sebou. Zatočila se mi hlava.

O čem to proboha mluví? My s Melánií jsme přece mimořádný případ!

„Vypij to,“ podávala mi skleničku, „je to brandy.“

„Asi si budu muset lehnout,“ pípla jsem.

Nevím, jak dlouho jsem spala, závěsy byly zatažené a na ramenou mi spočívala nesmírná tíha. Nejdřív mi nemohlo dojít, proč mě bolí hlava, ale pak, jakmile se vyhrotila panika v mém břiše, mi začaly vysvítat ranní události.

Vešla slečna Jewsburyová.

„Je to lepší?“

„Moc ne,“ vzdychla jsem.

„Třeba pomůže tohle.“ A začala mě hladit po vlasech a ramenou. Otočila jsem se, aby mohla na záda. Ruka sjížděla níž. Naklonila se nade mnou, na šíji jsem cítila její dech. Zčistajasna jsem se otočila a políbila ji. Milovaly jsme se, a já nechtěla a nechtěla, ale nemohla jsem přestat.

Když jsem se vplížila domů, bylo už ráno. Plánovala jsem si, že půjdu rovnou do ‘školy, a doufala, že si nikdo ničeho nevšimne. Čekala jsem, že maminka bude ještě v posteli. Omyl. Z obývacího pokoje se linula silná vůně kávy a ozývaly se hlasy. Když jsem po špičkách procházela kolem dveří, došlo mi, že mají modlitební shromáždění. Připravila jsem si školní věci a chystala se vyrazit. Cestou mě odchytili.

„Žaneto!“ zavolal jeden ze starších a dovlekl mě do obýváku. „Naše modlitby byly vyslyšeny.“

„Kdes byla celou noc?“ ptala se maminka nevrle.

„Nepamatuju se.“

„Vsadím se, že u Jewsburyový.“

„Chm, od tý se nic svatýho čekat nedá,“ pískla paní Whiteová.

„Ne,“ řekla jsem ke všem, „u ní jsem nebyla.“

„Co na tom záleží,“ horlil pastor. „Hlavně že je tady, ještě není pozdě.“

„Musím do školy.“

„Ale kampak bys chodila,“ usmál se pastor. „Pojď se posadit.“

Maminka mi nepřítomně podala talíř sušenek. Bylo půl deváté ráno.

Starší odešli až v deset hodin večer. Celý den se za mě modlili, vkládali na mě ruce, nabádali mě, ať vyznám před Bohem všechny hříchy. „Zřekni se jí, zřekni se jí,“ opakoval pastor pořád dokola, „přece jde jenom o démona!“

Maminka vařila další a další čaje a zapomínala odmývat špinavé šálky. Obývací pokoj byl plný šálků. Paní Whiteová si na jeden sedla a pořezala se, kdosi se polil, ale nedali si pokoj. Pořád ještě mi to nemyslelo, viděla jsem jen tvář a tělo, které patřily Melánii, a každou chvíli i obrys slečny Jewsburyové, jak se nade mnou sklání.

V deset večer vyrazil pastor mocný vzdech a daroval mi poslední možnost.

„Nemůžu,“ řekla jsem. „Prostě nemůžu.“

„Pozítří přijdem zas,“ sdělil matce. „Mezitím ji nepouštějte z místnosti a nedávejte jí nic jíst. Musí zeslábnout, aby mohla být znovu sama sebou.“

Maminka kývala a kývala a kývala a pak mě zamkla. Dala mi deku, ale vyšroubovala žárovku. Celých třicet šest hodin jsem přemýšlela o démonovi, ale i o dalších věcech.

Věděla jsem, že démon vstupuje do člověka všude tam, kde vycítí slabinu. Pokud ve mně přebývá démon, mou slabosti je Melánie, ale ta je přece krásná a milá a má mě ráda.

Může láska skutečně náležet démonu?

Ale jakému démonu? Hnědému démonu, co rve lidem uši? Rudému démonu, co křepčí jak rarášek? Vodnímu démonu, co probouzí nemoc? Oranžovému démonu, co člověka šálí? Každý máme nějakého démona, jako má kočka blechy.

„Hledají na špatné adrese,“ uvažovala jsem. „Pokud se chtějí dostat na kloub mému démonovi, musí se napřed dostat na kloub mně.“

Vzpomněla jsem si na Williama Blakea.

„Jestli mi vezmou mé démony, budu se muset vzdát toho, co jsem nalezl.“

„To ale nemůžeš,“ pravil hlásek u mého předloktí.

O konferenční stolek se opíral oranžový démon.

„Asi jsem se zbláznila,“ napadlo mě.

„To je docela možné,“ přisvědčil démon bohorovně. „Tak toho koukej pořádně využít.“

Svalila jsem se na pohovku. „Co chceš?“

„Chci ti pomoct rozhodnout, co chceš ty sama.“ A postavička vyskočila na krbovou římsu a usadila se na mosazném krokodýlovi od pastora Spratta.

„Jak jsi správně vypozorovala, každý má svého démona,“ spustil rarach znovu, „ale ne každý o tom ví a ne každý ví, jak ho využít.“

„Ale démoni jsou zlí, ne?” zeptala jsem se plna obav.

„Ani ne, jsou jen jiní a je to s nimi těžké. Víš, co je to aura?“

Přikývla jsem.

„Výborně. To, jakého démona člověk získá, záleží na barvě jeho aury. Ty máš oranžovou, a tak máš mě. Tvoje matka má hnědou, proto je tak divná. To, co má paní Whiteová, snad ani žádný démon není. Jsme tu proto, abychom vás každého drželi po kupě; kdo nás nebere v úvahu, dozajista skončí rozpolcený, třeba i na tisíc kousků, v tom je ten paradox.“

„Ale v Bibli vás pořád vyhánějí.“

„Nesmíš věřit všemu, co si přečteš.“

Zase mi začalo být zle, a tak jsem si v naději na úlevu sundala ponožky a strčila si oba palce od nohou do pusy. Chutnaly jako sušenky na dobré trávení. Pak jsem šla k oknu a rozmáčkla pár poupat gardénií, abych slyšela, jak to lupne. Když jsem si znovu sedla, démon pucoval kapesníčkem krokodýla a vydával jasnou zář.

„Jakého jsi pohlaví?“

„Co na tom záleží? Koneckonců, je to přece tvůj problém.“

„Když si tě nechám, co se stane?“

„Budeš to mít těžké, budeš žít jinak než druzí.“

„A stojí to za to?“

„To je na tobě.“

„Zůstane mi Melánie?“

Ale démon zmizel.

Když přišel podruhé pastor se staršími, byla jsem klidná, veselá a připravená se všemu podrobit.

„Vyznám své hříchy,“ řekla jsem, jakmile vešli do obývacího pokoje. Pastora to zřejmě překvapilo.

„Opravdu?“

„Opravdu.“ Chtěla jsem to mít co nejdřív z krku, a mimoto jsem dva dny nejedla. Všichni starší poklekli k modlitbě a já se k nim přidala. Jeden začal mluvit v jazycích a v tu chvíli jsem ucítila vzadu na krku svrbění.

„Jedeš pryč!“ sykla jsem. „Vždyť tě uvidí.“ Otevřela jsem jedno oko, abych se přesvědčila, jestli se dívají.

„Ti mě neuvidí,“ odtušil démon, „namluví toho sice spoustu, ale nevidí nic.“

„Já tě nechci odehnat, ale musíme být opatrní.“

„Já vím, já vím,“ zahlaholil démonek, „jen se tu tak procházím.“

V tu chvíli už starší zpívali V Ježíši máme věrného přítele a já považovala za vhodné se přidat. Skutečně bylo brzy po všem a maminka strčila do trouby maso.

„Doufám, že přijdeš v neděli svědčit,“ řekl pastor a objal mě.

„Přijdu,“ odpověděla jsem v jeho sevření. „A co Melánie?“

„Ta na čas odjela,“ vložila se do hovoru paní Whiteová. „Trochu se vzpamatovat. Uvidíš, jak na tom bude za pár neděl dobře.“

„A kam jela?“ vyzvídala jsem.

„Tím se netrap,“ konejšil mě pastor. „Pán ji ochrání.“

Jakmile se všichni odporoučeli, vydala jsem se rovnou ke slečně Jewsburyové.

„Vy víte, kde je?“

Otevřela dveře dokořán. „Povím ti to, ale až za chvilku.“

Melánie byla u příbuzných v Halifaxu. Mamince jsem řekla, že se musím celou noc modlit v kostele. To ona chápala, a tak jsem přiměla slečnu Jewsburyovou, aby mě těch čtyřicet kilometrů zavezla autem.

„Vyzvednete mě ráno v sedm?“

Přikývla a kousla se do rtu.

„Musím se s ní vidět, ale nikomu nic neříkejte.“

Jakmile se sešeřilo, zazvonila jsem u dveří.

„Je Melánie doma?“ zeptala jsem se paní, která mi otevřela. „Jsem kamarádka ze školy.“

„Ano, pojď dál.“

„Ne, děkuju, jenom bych jí něco vyřídila, kdybyste ji zavolala.“ Melánie přišla ke dveřím. Když mě uviděla, chtěla je zavřít.

„Musím s tebou mluvit,“ řekla jsem. „Asi za půl hodiny přijď nahoru, já půjdu teď a počkám tam na tebe.“ Přikývla a nechala mě proklouznout do domu. Pak jsem slyšela, jak se hlasitě loučí a zabouchává dveře. Nikoho zřejmě nenapadlo o tom spekulovat.

Byla to krize, a mě se znovu zmocnil spánek.

Přede mnou stála obrovská kamenná aréna, místy vydrolená, ale dosud znatelně okrouhlá. Na protějším konci vykládali z náklaďáků na trávník muže a ženy; většina z nich byla zohavená a všichni měli kolem krku číslo. Slyšela jsem strážce, jak říká: „Tohle bude teď vaše nová adresa.“ Vězňové byli zticha a bez odporu pochodovali k mohutné kamenné věži. V ní byly malé kobky s čísly, která odpovídala těm, jež měli vězňové na krku. Uprostřed věže se vinulo vzhůru železné točité schodiště. Společně s mnoha dalšími jsem po něm začala stoupat, ale kdykoli jsme míjeli nějakou kobku, její obyvatel se nás snažil strčit dolů. Na vrcholu schodiště, kde byly skleněné dveře, jsem zbyla už jenom já. Na dveřích stálo KNIHKUPECTVÍ – OTEVŘENO. Vešla jsem. Za pultem stála prodavačka a bylo tam hodně zákazníků i těch, co přišli zboží jen okukovat, a dále tým překladatelek překládajících epos Beowulf.

„Dobrý den!“ zavolala prodavačka. „Nejlepší bude, když se tu nejdřív porozhlédnete, a až přijde čas na výměnu míst, převezmete práci po některé z dívek.“

„Kde to jsem?“

„Tam, kam se dostane každý, kdo neumí učinit konečné rozhodnutí, takto ve městě Promarněných nadějí, a toto je sál Posledního zklamání. Můžete totiž vystoupat, jak vysoko chcete, ale učinila-li jste jednou základní chybu, skončíte zde, v tomto sále. Můžete si vyměnit roli, ale nikdy ne celkovou situaci. Na to už je příliš pozdě, tú tú, ze mě bude za chvilku zákaznice.“

„Žaneto,“ řekla Melánie, „asi máš teplotu.“

Seděla vedle mě a pila čaj. Vypadala unavené a pomuchlaně jako balón plný zatuchlého vzduchu. Dotkla jsem se její tváře, ale ona sebou škubla a ucukla.

„Co ti udělali?“ zeptala jsem se.

„Nic, vyznala jsem hříchy a oni mi doporučili, abych na týden někam odjela. Nesmíme už se stýkat, není to správné.“ Začala tahat za deku a já už jsem to dál nesnesla. Brečely jsme, probrečely se k spánku, ale někdy uprostřed noci jsem ji začala líbat a plačky ji líbala, až se naše propletená těla topila v potu a obličeje nám opuchly. Ještě spala, když jsem zaslechla troubit auto slečny Jewsburyové.

Další rána, která mě potkala, byla mononukleóza.

„To ty tělesný šťávy,“ vyslovila svůj názor maminka.

Mí souvěrci samozřejmě věřili, že mě Pán tímto způsobem očišťuje od démonů, a až se uzdravím, hodlali mě s otevřenou náručí přijmout zpět do svého ovčince.

„Pán odpouští a zapomíná,“ řekl mi pastor.

Pán možná ano, nikoli má matka. Když jsem ležela s třesavkou v obývacím pokoji, prošmejdila můj pokoj, našla veškeré dopisy, pohledy, všechny mé zápisky, a v noci to na dvorku spálila. Je mnoho druhů falše, ale zrada je jen jedna. Té noci spálila na dvorku mnohem víc než jen pár dopisů. Myslím, že jí to vůbec nedošlo. Viděla sebe samu stále jako královnu, pro mě jí však už nebyla – rozhodně ne bílou královnou. Zdi chrání a zdi omezují. Zdi mají ve zvyku se jednoho dne zbortit. Zdi se bortí následkem toho, že někdo chce být sám svým trubačem.

Zakázané město leží vypleněno a po věžích, které se dříve tyčily do nebes, je veta. Černý princ je od města Amiens vzdálen jen, co by kamenem dohodil, a válečníka by dnes skolil i malý kamínek. Starci, kteří se tu nyní choulí a cintají na lavičkách, ti ukážou, kde kdysi stával dům, v němž bydlela dívka jejich srdce, budou ti vyprávět, jakou měla zahrádku a jak si dennodenně prošlapávali cestičku k jejím dvířkám.

Měla srdce kamenné.

Kdo první hodí kamenem?

Tam, kde končí svět na východní straně, najdeš kamenného lva a na straně západní kamenného ptáka Noha. V severním cípu ti stane v cestě kamenná věž a v cípu jižním zdrží tvé nohy písčitá pláž. Nezalekni se. Jsou to stařešinové. Věkem sešlí, moudří, tedy je uznávej. Nejsou však věčnou podstatou. Jediným pravdivým bohem je tělo, v němž sídlí duch.

Kámen má ve zvyku ukrývat kosti.

Jednou se budeš muset rozhodnout: mezi sebou samým a zdí.

Valihrach ze zídky spad jako knedlík.

Město Promarněných nadějí se hemží těmi, kdo si vybrali zeď.

Královská kavalerie,

královská infanterie

ho zvedaly a zvedaly, a přece neuzvedly.

Je tedy nezbytně nutné putovat tím územím ničím nechráněný?

Nezbytně nutné je odlišovat kruh namalovaný křídou od kamenné zdi.

Je nezbytně nutné žít bez domova?

Nezbytně nutné je odlišovat fyziku od metafyziky.

Třebaže spousta principů je stejných.

To sice je, ale v městech našich niter je všechno jinak.

Zeď tělu, kruh duši.

„Tumáš,“ řekla máti a dloubla mé do žeber. „Ovoce. Zase už patláš ze spaní.“

Byla to miska pomerančů.

Vzala jsem z ní ten největší a začala ho loupat. Slupka tvrdošíjně držela, a tak jsem si zase brzy lehla, s povzdechem, rozzlobená a poražená. Co takhle banány nebo hroznové víno? Konečně jsem tu skořápku rozloupla, oběma dlaněmi objala plod a roztrhla ho vejpůl.

„Už je to lepší?“ Uprostřed trůnil oranžový démon.

„Umřu.“

„Ale kdepak, až na těch pár drobných halucinací se uzdravuješ, a nezapomeň, že ses jednou rozhodla a zpátky už se jít nedá.“

„O čem to mluvíš? Já se přece nijak nerozhodla.“ Drápala jsem se do sedu.

„Chytej,“ zavolal démon a zmizel. V ruce mi zůstal ostrý hnědý kamínek.

Do léta jsem byla zase ve své kůži. Melánie před odchodem na universitu zůstala mimo město a já si připravovala kázání na chystanou stanovou evangelizaci v Blackpoolu. O mé Nehodě se nikdo slůvkem nezmínil a nikdo si ani nevšiml, že si slečna Jewsburyová sbalila hoboj a odstěhovala se. Maminka si většinu času zpívala píseň o vázání snopů a schraňovala konzervy na slavnost díkůvzdání. Netrvanlivé potraviny neschvalovala kvůli eventuálnímu holocaustu a horlivě agitovala mezi ostatními ženami ve sboru, aby i ony přispívaly do obřího „válečného kredence“ ukrytého pod sakristií. „Až přijde čas, tak mi poděkujou,“ říkávala.

A tak jsme jedné slunné soboty nasedli do autobusu a vydali se do Blackpoolu.

„Škoda, že s náma nejede Elsie s harmonikou,“ povzdechla si paní Rothwellová.

„Je jí líp tam, kde je,“ opáčila moje matka poněkud příkře.

Dřív by pro mě takové poznámky neměly význam, ale teď to na mě nějak dolehlo. Často jsem se ji chtěla na všechno vyptat, přimět ji, aby mi řekla, jak vidí svět. Podle mě jsme všechno viděly úplně stejně, ale celou dobu jako bychom žily každá na jiné planetě. Šla jsem si sednout dozadu k May, abych jí pomohla s vyplňováním sázkových blanketů. Maminky se můj odchod očividně dotkl. Ponořila se do četby časopisu Spolku abstinentů.

„To je divná můra, ta tvoje máma,“ pronesla May mrzutě.

Tou dobou jsem už neměla daleko k tomu, abych s takovým soudem souhlasila.

Naše první shromáždění, které se konalo ještě téhož dne večer, slavilo úspěch. Měla jsem kázání a jako obvykle našlo Pána mnoho lidí.

„Ale že ji ty dary neopustily, co?“ zazubila se May na naši maminku.

„To proto, že jsem včas zasáhla,“ opáčila pouze a zamířila k penziónu. Poté, co spolu s několika dalšími odešla, rozhodl se zbytek radovat v Pánu. Vytáhli jsme noty a tamburíny a chválili Ho dlouho do noci. Asi v jedenáct hodin se vyboulila chlopeň stanu a z venkovního prostranství k nám dolehl jakýsi rozruch.

„Že by Duch svatý?“ vykřikla May.

„Co budeme dělat?“ zašeptala ke mně jedna z čerstvě obrácených. Objala jsem ji kolem ramen. Byla heboučká. „Jdu se podívat,“ uklidnila jsem ostatní.

„Jestli to bude Pán, tak se na něj nedívej,“ kladla mi na srdce May, když jsem mizela za chlopní.

Nebyl to Pán, ale pět rozhněvaných mužů z nedalekého hotýlku. Měli baterky a několik papírů, kterými na mě mávali.

„Vy to tady máte na starosti?“

„Dá se to tak říct. Vedu modlitební shromáždění, pojďte dál.“ Následovali mě do stanu.

„To svý modlitební shromáždění si strčte někam,“ prohodil jeden.

„Kéž vás Pán srazí na kolena...“ uplivla si paní Rothwellová, která se zrovna probudila.

„Nám de vo to,“ pokračoval rozhorleně, „aby se slušný lidi mohli taky slušně vyspat. Sme na dovolený a nehodláme tady poslouchat ňáký pitomý flanďáky, jak tady mlátěj a vřeštěj, že by probudili i mrtvýho!“

„Posledního dne vstanou mrtví z hrobů, ale vy se budete pást s kozlama,“ řekla May opovržlivě.

„Tak helejte.“ Vystoupil další z nich a strčil jí před oči papír. „Tady v hotelovým řádu se jasně říká, že po jedenáctý hodině je s řvaním utrum. Tady ste na hotelovým pozemku.“

„A nechcete se k nám přidat?“ navrhla jsem jim.

„Tak helejte. Jak je rok dlouhej, makáme v pitomým Wakefieldu v provaznický fabrice a sem si jezdíme kapku vorazit, tak toho nechte, nebo to vod nás schytáte.“ Chvilku bylo ticho, a pak: „Pojte, kucí, deme chrápat.“

„No tohle...“ vydechla paní Whiteová.

„Nemá to cenu,“ řekla jsem. „Zítra si to můžeme dát znovu, pro dnešek balíme.“ A tak věrní zanechali radostného výskotu a já s čerstvě obrácenou Katy jsme sfoukly lucerny.

Když jsem se vrátila do penziónu, v kterém jsme s maminkou bydlely, ležela podepřená polštáři a četla knižní novinku od pastora Spratta. Nesla název Kam bílý muž se bojí vstoupit.

„Představ si,“ řekla, „že když dali bílejm myškám Zrát to, co jedí rudoši, všechny pochcípaly.“

„Vážně?“

„Na tom je vidět, jak Pán bdí nad zeměmi, kde žijou křesťani.“

„Podle mě by ty myšky pochcípaly i po skopovým ragú.“

„Kuš. Chvála Pánu za jeho dobrotu. A teď jdu spát,“ zhasla lampičku a spustilo chrápání.

A já, já jsem měla tolik o čem přemýšlet.

Druhého dne se měli všichni setkat pod věží a rozdávat letáky s pozváním na večerní shromáždění. May měla na sobě navlečenou reklamní krabici s nápisem HLEDEJ PÁNA, DOKUD JE ČAS, na což byla patřičně hrdá. Na letákovou akci jsme byli celkem úspěšní, tři lidé se obrátili přímo na ulici a několik jich přislíbilo účast večer. „Odpoledne si dáme rozchod,“ oznámil Pastor.

„Co takhle zoologická?“ navrhla mi May celá žhavá. „Chtěla bych se jít kouknout na opičky.“

„Půjde se mnou na věž,“ prohlásila prkenné maminka, „je tam výstava největších filmových hvězd.“

„Jdu se cournout na promenádu,“ sdělila jsem oběma a vyrazila.

Katy byla na lehátku, Katy koukala do sluníčka.

Katy lízala zmrzlinu, Katy hořela líčka.

„Ahoj.“ Přisedla jsem si. „Ty jsi tu někde ubytovaná?“

„Ne, přijela jsem tramvají a večer taky pojedu, abych nezmeškala.“

„Ale doma nebydlíš daleko od naší modlitebny, že ne?“

„Ne, bydlíme v Oswaldtwistle, autobusem je to kousek.“

„Tak to se budeme vídat...“

Krátce se na mě zahleděla a já došla k závěru, že udělám nejlíp, když půjdu zkontrolovat evangelizační stan...

Byl to úžasný týden. Mnohé z duší, které tu našly Pána, žily nedaleko našeho hlavního sboru, a těm, kdo pocházeli zdaleka, jsme dali kontaktní dopisy na nejbližší modlitebny. Poslední den naší misie se konalo na pláži díkůvzdání pod širým nebem, které by bylo perfektní tečkou za celou akcí, nebýt toho, že se paní Rothwellová rozhodla obcovat s Duchem na vlastní pěst. Byla už stará a hluchá a nechala se tak strhnout, že si vůbec nevšimla, jak se blíží přiliv.

„Jsme tu všichni?“ počítal nás pastor, když jsme nastupovali do autobusu. „Kdo má u sebe vlajku?“

„Já,“ křikla May zpoza kola.

„Takže jedem, jo?“ zeptal se najatý řidič Fred.

„Ještě paní Rothwellová.“ Alice ukázala na prázdné místo.

Rozhlédli jsme se a jen zázrakem jsme na poslední chvíli zahlédli komíhající ruku paní Rothwellové, mizející v příboji vin.

„To nám jako mává?“ zeptala se May nervózně.

„Spíš bych řek, že se topí,“ vykřikl Fred a už ze sebe svlékal sako a kravatu. „Žádnej strach, zamlada jsem sbíral metály.“ A vřítil se do příboje. Pastor okamžitě zahájil modlitbu a paní Whiteová spustila Vždyť máme záchrannou kotvu. Nedostali jsme se ani ke třetí sloce, a objevil se Fred s paní Rothwellovou přes rameno.

„Kouká jí kombiné, Frede,“ rozhořčila se máti a snažila se jí ho zastrčit.

„Copak kombiné, ale koukněte na mý semišky!”

Bylo úplně po nich.

„Je dosud mezi námi?“ netrpělivě se do toho vložil pastor.

„Ale jo, jsem, jsem,“ lkala paní Rothwellová na Fredových zádech. „Tentokrát jsem myslela, že už budu načisto v slávě Boží.“

„Ale mávala jste o pomoc.“

„Kdepak, to jsem vám mávala na rozloučenou!“

„Dyť jsem říkala, že nám mává.“

„Dejte ji někdo ručník,“ krotil nás pastor, „ať nás ten dobrý muž může odvézt domů.“

Fred dočvachtal do kabiny, mumlaje si cosi o odškodném a proč se sakra namáhal, a zcela vyčerpáni jsme vystartovali.

Pak přišel svátek díkůvzdání a zase minul. Maminka dosáhla rekordního počtu nashromážděných konzerv do „válečného kredence“ a ještě jí spoustu zbylo na rozdávání chudým. Ne každý to ocenil.

„K čemu sou mi čtvery višně a kaštany v láku?“ brblala slepá Nellie, když jí táta donesl tašku s přídělem. „Za starejch časů jsme fasovali chleba a ovoce a trochu toho hrášku s mrkví. To sou mi novoty!“

Když se o tom máti doslechla, soptila a vyškrtla Nellie ze svého seznamu na modlení. Táta si ji tam naopak zařadil, aby nepřišla zkrátka. Pak, když se začínal zvedat vítr a dny se krátily, obrátili jsme myšlenky k narození Páně a tomu, jak nejlépe předat poselství Vánoc. Jako obyčejně jsme chystali hlídkování u jesliček před radnicí a zpěv vánočních koled pod stromem pohanů. To znamenalo pravidelné nacvičování s Armádou spásy, což vždycky představovalo problém, jelikož naši hráči na tamburínu vesměs neudrželi rytmus. Letos se nás generál Armády spásy zeptal, jestli bychom nechtěli raději zůstat jenom u zpěvu.

„Tady se píše, že máme vydávat radostný břinkot,“ upozornila ho May.

Když se generál odvážil navrhnout méně doslovné aranžmá zmíněného žalmu, strhl se povyk. Za prvé se to rovnalo kacířství. A pak, bylo to barbarské. Nakonec se z toho vyvinul rozkol uvnitř našeho stáda. Některým z nás to připadalo rozumné, jiné to pobouřilo. Dohadovali jsme se až do čaje a sušenek, až nakonec generál učinil vlastní rozhodnutí: kdo chce hrát na tamburínu, ať si na ni hraje ve vlastním kostele, a ne na jeho zkouškách ani při samotném zpívání koled před radnicí.

„Já odcházím,“ pravila May.

Podívali jsem se po sobě.

„Odcházíme všichni,“ řekla jsem generálovi. „Děkujeme za čaj.“

Ve výklenku před vchodem do modlitebny kvakerů jsme našli May v slzách.

„No tak, nebreč,“ objal ji jeden.

„Dyť se nic neděje.“

„To mám za všechno to snažení,“ vzlykala May.

„Dyť jsou to jen blbý spásoušové, co je ti po nich.“

„Pojďme k nám,“ navrhla paní Whiteová, „a něco vymyslíme.“

Toho večera u paní Whiteové jsme si byli jisti, že nás vede Pán: pěvecký sbor Sesterstva a Mužský pěvecký sbor spojí síly a zaujmou místo ve vyhrazeném prostoru před radnicí, ale vyrazí i do terénu. Měli jsme čtyři hráče na tamburínu, které vyškolila May, mou kytaru a mandolínu a případně i maminčino harmonium, pokud nebude mrznout.

„Ať se dou s těma svejma trumpetama vycpat.“

Dalším otazníkem bylo, kdo napíše vánoční hru. Jednohlasně byla schválena naše maminka, protože měla patřičné vzdělání.

„To budete čučet, jak ta to napíše!“ pronesla obdivně May.

Maminka se zarděla, pravila, že to nemůže přijmout, a přijala. Koupila si papír do psacího stroje a nový slovník ‘a mně a tátovi řekla, že si teď musíme poradit bez ní. Bude pracovat pro Pána. Celý následující den pak v obývacím pokoji datlovala a vzdychala, obklopena sýrovými sendviči a fotografiemi Betléma v zimě. Ve čtyři hodiny mi strčila do ruky tlustou obálku se slovy, ať ji odešlu leteckou poštou.

„Dneska je poslední den, kdy se dá pastoru Sprattovi posílat pošta.“ Pak se vytratila.

Byla jsem dostatečně zaneprázdněná vyučováním biblických hodin, než abych si maminky nějak víc všímala. Od svého letního obrácení k nám do sboru chodila Katy a přinesla velké oživení. Pro mě byla obzvláštním přínosem, protože mi často přepisovala na stroji kázání určená pro oblastní věstník. Pomerančový démon o sobě nedal celý čas vědět, a tak jsem si říkala, že se můj život vrátil do normálu.

Brzy nadešla neděle, kdy se měla hrát vánoční hra. Děti ji nacvičovaly celé týdny dopředu a náš táta postavil scénu. Maminka měla nový klobouk a já seděla vedle Katy a držela desky s nápovědou. Modlitebna byla piný pohanů, kteří se přišli podívat na vystoupení svých potomků. Dostavila se dokonce i paní Arkwrightová z obchodu s jedy proti škůdcům. Píseň „Na oslíku“ proběhla hladce a první scéna s názvem „Nebylo místa v hostinci“ byla v plném proudu, když se otevřely postranní dveře a dovnitř proklouzla jakási postava, tiše, aby nerušila. Zašilhala jsem do tmy; byla mi povědomá.

„Ach, Josefe, budeme muset spát ve chlévě!“

Něco v tom pohybu, když usedla...

„Nestrachuj se, Marie, jiní to také nemají lehké.“ (S důrazem na spisovnou výslovnost.)

Když přicupitali pastuškové s lucerničkami, začala se rýsovat svatozář vlasů.

Poslední, co jsem toho večera slyšela, bylo „jen žádný strach, přináším přeradostnou novinu“. V zádi kostela seděla Melánie.

Jakmile bylo po bohoslužbě, zanechala jsem máti jejímu triumfu a šla domů. Třásla jsem se strachy. Pro mě byla Melánie mrtvá. Nikdo o ní nikdy nemluvil, a protože její matka nechodila k nám do kostela, nebyl důvod na ni vzpomínat. V devět hodin někdo zazvonil. Věděla jsem, že je to ona, ale modlila jsem se, aby to byli jen koledníci. V této naději jsem šla s pár drobnými v ruce otevřít.

„Ahoj,“ řekla. „Můžu dál?“

Ustoupila jsem, aby mohla projít. Trochu přibrala a dýchal z ní klid. Přes půl hodiny klábosila o škole, kamarádech, plánech na prázdniny. Nešla bych se s ní někdy projít?

Ne.

Její maminka se chystá brzy odstěhovat, daleko, na jih. Teď je Melánie v domku za elektrárnou naposledy. Měla bych se přijít s její maminkou rozloučit.

Ne.

Nakonec si natáhla rukavice, na hlavu nasadila baret a zlehounka mě políbila na rozloučenou. Nic jsem necítila. Když odešla, přitáhla jsem si kolena pod bradu a prosila Pána, aby mě vysvobodil.

Díkybohu bylo tou dobou hodně práce. Na druhý den jsme měli vyrazit před radnici a se svolením spásoušů zpívat koledy. Nejdřív to bylo skvělé. May si koupila nové pentle na tamburínu a maminka pod obrovským deštníkem zapůjčeným od Asociace křesťanských rybářů hrála na harmonium.

„Co takhle Sním o Vánocích bílých?“

„Moc pohanské.“

„My tři králové?“

„Tak začni.“

Spustili jsme. Přilákali jsme toho dne dav lidí. Někteří se přišli zasmát, ale většina hodila do plechovky příspěvek a u koled, které znala, se přidala. Všimla jsem si Melánie se svazečkem jmelí. Zamávala mi nad hlavami lidí, ale já dělala, že ji nevidím. Pak se objevila Armáda spásy a začala si stavět stojánky na noty. Přinesli si buben. Lidi sledovali jejich počínání a vyčkávali. Během deseti minut se pochopitelně dočkali – dvojího burácení koled. Maminka pumpovala a zpívala, až z ní lilo, a May bušila do tamburíny takovou silou, že protrhla blánu. Všichni, kdo předtím postávali u flašinetu na rybím trhu, se rychle přiběhli podívat na to pozdvižení. Pak si nás někdo vyfotografoval.

„To ten pitomej buben,“ supěla May. „Ten ničím nepřetlučem.“ V našem táboře proběhla krátká porada a rozhodli jsme se, že se půjdeme ohřát do snack baru k Trickettovi. Když jsme se hrnuli dovnitř, všimli jsme si, že tam o samotě sedí paní Cliftonová s konvičkou čaje.

„Můžu si přisednout?“ zafuněla May a už se sápala po stoličce.

Jsem právě na odchodu,“ pronesla paní Cliftonová a posbírala si tašky od Markse a Spencera. „K noze, Toto.“ Načež se i s mopslíkem odporoučela.

„Fajnovka,“ ohrnula nos May. „Hej, Betty, přines nám malkao a kousek lepenky, ať si můžu zalepit tu spoušť.“ A zamávala zprzněnou tamburínou.

„Bylo to docela klidný vodpoledne,“ prohlásila Betty s nevolí, když jsme zaplnili lokál. „Dostanete všichni čaj, ale žádný jídla nevařím.“

Poté co dorazila i máti s deštníkem a harmoniem, uznala jsem za vhodné se ztratit. Cestou na autobus jsem na rameni ucítila něčí ruku. Byla to Melánie, stále s úsměvem a klidná. Šla na stejný autobus jako já.

„Nedáš si pomeranč?“ zeptala se, když jsme vedle sebe seděly ve vytrvalém mlčení. Chystala se ho loupat. Zadržela jsem jí ruku.

„Ne, prosím tě. Budu mít za chvíli svačinu, nemá to cenu.“

Opět se usmála, a než jsme konečně dojely na moji zastávku – ta její byla na míle daleko –, povídala o tom a onom. Vymrštila jsem se, vyběhla ven a utíkala, jak nejrychleji jsem mohla; a Melánie na mě z horního patra autobusu vlídně shlížela.

Večer jsem měla mít biblickou hodinu, ale byla jsem najednou nervózní a měla strach, že už na mě jde zase ta nemoc. Byla tam Katy, všimla si, jak ustaraně se tvářím, a chtěla mi pomoct. „Přijeď k nám na víkend,“ zvala mě, „budeme spát v karavanu, ale nebude zima.“ Už dlouho jsem nikde nebyla. Měla jsem za to, že by mi to mohlo udělat dobře.

Na břehu Eufratu najdi tajemnou zahradu důvtipně obehnanou zdí. Je v ní vchod, ale střeží jej stráže. Dovnitř nepronikneš. Nalezneš tam všechny rostliny, co jich na světě je, rostou v kruzích do tvaru terče. Kousek od jeho středu jsou sluneční hodiny a ze srdce vyrůstá pomerančovník. Plody toho stromu podlomily nohy atletům, zatímco jiným vyléčily rány. Všechno pravé hledání se končí v této zahradě, kde rozeklaný plod roní krev a půlky plodů jsou plnými mísami cestovatelům a poutníkům. Jestliže pojíš z těchto plodů, musíš zahradu opustit, neboť to ovoce promlouvá O tajemných věcech, tajemných touhách. A tak se za soumraku rozžehnáš s místem, které miluješ, aniž víš, zda se kdy vrátíš, avšak s vědomím, že se nikdy nevrátíš stejnou cestou, jakou jsi přišel. Možná že jednoho dne mimoděk otevřeš bránu a staneš opět na druhé straně zdi.

„Donesu bombu,“ řekla Katy, „aby nám nebyla zima.“

Zima nám nebyla, té noci, ani všechny další noci, celé ty roky, co jsme byly spolu. Byla to má nejméně problematická láska a měla jsem za to Katy ráda. Jako by ji nikdy nic netrápilo, a ačkoli to dodnes popírá, myslím, že ten karavan plánovala.

„Určitě to chceš?“ mumlala jsem, a nehodlala přestat.

„Chci, chci,“ vykřikovala.

Záhy jsme o tom přestaly mluvit, protože nás takový dialog uváděl do rozpaků. Byla dokonale šťastná. Když jsem měla kázání, dávala jsem si vždycky pozor, abych se na ni nedívala, třebaže sedávala v první lavici. Byl mezi námi skutečně duchovní vztah. Hodně jsem ji učila a ona veškeré své síly věnovala církvi, zcela mimo mě. Byla to hezká doba. Čistému vše čisté...

Od osudných Velikonoc s Melánií a mé nemoci uběhl rok. Nastaly opět Velikonoce a zástup anglikánů se klikatil do vršku a nesl kříž. Na Květnou neděli přijela Melánie a nadšeně vytrubovala radostnou novinu. Měla si na podzim brát vojáka z povolání. Na jeho obranu dlužno dodat, že se vzdal Špatného boje ve prospěch Boje dobrého, ale mně stejně připadal nechutný. Neměla jsem s muži žádné spory. Tenkrát k tomu nebyl ani důvod. Ženy v našem sboru byly silné a stmelené. Pokud bych to měla vyjádřit měřítkem moci, měla jsem jí tolik, že by se s ní spokojil i Mussolini. A tak jsem proti tomu, že se Melánie vdává, nenamítala nic – vadilo mi jen, koho si bere. A ona nevycházela z bohorovného klidu, který teď hraničil až s tupostí. Tak mě to namíchlo, že jsem s ní zkoušela promluvit, ale nechala rozum doma. Zeptala se mě, a co já.

„A co jako?“

Zrudla. Ani v nejmenším jsem se nehodlala jí ani nikomu jinému svěřovat, k čemu došlo mezi mnou a Katy. Ne že bych byla od přírody tajnůstkářka nebo měla černé svědomí, ale moc dobře jsem si pamatovala, kam by takové odhalení mohlo vést. Den nato odjela – s ním k jeho rodičům. Ještě než odfrčeli na té jeho příšerné motorce socialistické výroby, poplácal mě po rameni se slovy, že o všem ví a oběma nám odpouští. Na to se dalo reagovat jen jediným způsobem. Shromáždila jsem v puse sliny a udělala to.

SOUDCŮ

„Nyní ti dám laskavé varování,” křikla královna a dupla si přitom nožkou. „Buď mi sejdeš z očí, nebo ti sejde hlava!“

Maminka vyslovila přání, abych se odstěhovala, a podporoval ji v tom i pastor a většina kongregace – aspoň to říkala. Roznemohla se ze mě, celý dům je zamořený, vnesla jsem do sboru zlo. Tentokrát nebylo úniku. Byl to průšvih. Popadla jsem Bibli a nedalo se v tu chvíli utéct jinam než na kopec. Na vrcholku je kamenná mohyla, kde se dá schovat před větrem. Náš pes se na ní vždycky dokázal vyřádit: čural na ni, schovával se za ní, ale vždycky stál nakonec se sklopenými slechy a vlhkýma očima, dokud jsem ho nezvedla a nestrčila si ho pod bundu, abychom se oba zahřáli. Byla to maličká fenka lancashira, hnědočerné třeštidlo se špičatýma ušima. Spala v košíku pro vlčáky a vyvinul se jí z toho komplex. Jako by si nebyla vědoma svých skutečných rozměrů, seprala se s kdejakým psiskem a napadala kolemjdoucí. Jednou jsem si v lomu chtěla ulomit obrovský rampouch, spadla jsem na skalní římsu a nemohla vylézt nahoru; země se pode mnou drolila. Fenka štěkala a rafala a hnala se mi na pomoc. Tak, a už jsme tu zas, na druhém konci.

Všechno se zjevně točilo kolem toho, že jsem tíhla k špatné skupině lidí. Špatné pouze v jediném ohledu: milostný cit ženy k ženě znamená hřích.

„Hraješ si na mužskýho,“ řekla máti znechuceně.

Tedy pokud jsem si hrála na mužskýho, měla k znechucení dobrý důvod. Muži pro mě byli něčím, co se vyskytuje v mém okolí, co sice není nijak zajímavé, ale co je naprosto neškodné. Nikdy jsem si k nim nevytvořila jakýkoli vztah, a až na to, že jsem nenosila sukni, jsem mezi nimi a sebou nic společného neviděla. Pak jsem si vzpomněla na slavnou scénu, kdy si jeden pán přivedl do kostela svého partnera. Tedy aspoň se drželi za ruce. „Ten měl bejt ženská,“ poznamenala tenkrát maminka.

To se ale velice pletla. Neměla jsem tehdy ani ponětí o existenci sexuální politiky, ale to jsem věděla, že homosexuální muž má k ženské dál než nosorožec. Teď, kdy už o sexuální politice leccos vím, jsem stále téhož názoru. Jsou různé významové odstíny, ale muž je muž za jakýchkoli okolností. Maminka mi to ztěžovala – byla totiž osvícenec a bludař zároveň. Nevěřila v determinismus ani zanedbání výchovy, žila v přesvědčení, že ze sebe sama i z ostatních můžete vykřesat cokoli. Každý může být spasen a každý může propadnout ďáblu – záleží jen na vás. Zatímco část kongregace mi odpustila na – připusťme – pochybném základě, že si zkrátka nemůžu pomoct (četli Havelocka Ellise a věděli o existenci homosexuality), maminka v tom viděla pouze mou umíněnou snahu zaprodat duši ďáblu. Nejdřív u mě sehrála roli náhoda. Ta mě pak přiměla pořádně se zamyslet nad svými pudy i chováním ostatních. Poté, co ze mě vymítali ďábla, jsem se pokusila nahradit svůj svět světem jiným, ale bezúspěšně. Milovala jsem Pána a milovala jsem naši církev, ale začalo to být čím dál těžší. Nepomohlo ani to, že jsem už neměla nejmenší úmysl stát se misionářkou.

„Ale právě k tomu máš vzdělání!“ kvílela maminka.

„Vždyť můžu zrovna tak kázat doma.“

„Ale jdi! Vdáš se, a co potom? Už z toho nevybředneš.“ Byla zatrpklá.

Pikantní na tom bylo to, že jsem se očividně vdávat nikdy nehodlala. Doufala jsem, že by ji toto zjištění mohlo potěšit. Maminka byla skutečně nevyzpytatelná.

Pan Percival, nejmladší z Artušových rytířů, dal Kamelotu konečně sbohem. Král jej zapřísahal, ať nejezdí, že to nebude jen tak ledajaká výprava. Od doby, kdy se jim o Božím hodu zjevil Svatý grál, se ovzduší proměnilo. Druhdy bývali bratry, smáli se panu Gawainovi a jeho rekovným skutkům v zemi Zeleného rytíře, byli udatní, přeudatní a oddaní svému panovníku... To však bylo dřív. Nyní se Kulatý stůl i hrad s vysokými hradbami scvrkly na pouhý symbol. Kdysi jim skýtaly nevýslovné potěšení. Ale pro Lancelota a Borse se zrada spáchaná v budoucnosti rovná zradě spáchané v minulosti. Lancelot je pryč, zešílel pod tíhou osudu. Také kdesi hledá, ke králi se donesly zprávy, zkomolené, nesouvislé, v cárech, podobné svým poslům. Síň osiřela. Brzy tu bude nepřítel. Stával kdesi balvan, do něhož byl zabodnut blyštivý meč, jejž nikdo nesvedl vyjmout, neboť každý svou mysl upíral ke kameni.

Artuš sedí na rozlehlém schodišti. Kulatý stůl zdobí všechny rostliny, co jich na světě je a co rostou v kruzích, ve tvaru terče. Ten má poblíž středu sluneční hodiny a v srdci trnovou korunu. Už notně pokrytou prachem, ale všechno se v prach obrátí.

Artuš vzpomíná na časy, kdy tu planula světla a zazníval smích.

Byla tu i žena, pamatuje si na ni. Ouvej, pane Percivale, vrať se a metej zase salta.

Vypravily jsme se s Katy na týden do morecambského penziónu pro pozůstalé. Byla mrtvá sezóna, a tak mohl přijet kdokoli – truchlící i netruchlící, třebaže v zimě v tomto ohledu vládla přísnost. Katyini rodiče nedaleko tábořili s karavanem, a tak nám to připadalo bezpečné. Byla jsem opatrná, všechny dopisy jsem si zamykala ve skříňce ve firmě, kam jsem chodila na brigádu, a pokud se dalo soudit, byly jsme mimo podezření. Ale hned první noc jsme na opatrnost zapomněly. Pomyšlení, že máme celý týden pro sebe, v nás vzbudilo hurá optimismus, a já nezamkla dveře. Katy mě stáhla na postel, a pak jsem si všimla, že u jejího rohu potřísnil koberec tenký paprsek světla. Zamrazilo mě za krkem a vyschlo mi v ústech. Za dveřmi někdo stál. Nepohnuly jsme se, a po chvilce světlo zmizelo. Žuchla jsem sebou vedle Katy, pevně jí stiskla ruku a slíbila, že něco vymyslíme.

A vymyslely jsme. Byl to ten nejvynalézavější kousek v celé mé báječné kariéře a Katy jsme z toho výborně vysekaly. Mně nebylo pomoci.

Po snídani si nás předvolala do kanceláře maminčina stará přítelkyně a někdejší pokladnice Spolku pro zbloudilé duše.

„Chci slyšet pravdu,“ pravila, nedívajíc se ani na jednu z nás. „A nemyslete si, že mě obalamutíte.“

Řekla jsem jí, že můj poměr s Melánií ve skutečnosti nikdy neskončil. Že mi celé měsíce psala, až jsem nakonec, rozervaná láskou, poprosila Katy, aby mi pomohla se s ní setkat.

„Myslela jsem, že tady budeme v bezpečí,“ štkala jsem.

Skočila mi na to. Chtěla mi na to skočit. Věděla jsem, že Katyiným rodičům nic vysvětlovat chtít nebude, ale bude chtít co nejvíc namíchnout naši maminku. Padne-li veškerá vina na moji hlavu, tím lépe. Nařídila mi, ať si sbalím věci a do zítřejšího rána ať jsem připravená k odjezdu. Chtěla totiž, aby ještě přede mnou dorazil domů její dopis. Nejdůležitější ale bylo, že z toho byla venku Katy. Zatvrdilo ji to a naštvalo stejně jako mě, ale na rozdíl ode mě se nedokázala smířit s temnějšími stránkami naší církve. Už dřív se proti nim vzpouzela, vzpouzela se a plakala. Nemohla jsem dopustit, aby na ní začali nacvičovat tu šaškárnu s démony. Celý zbytek dne jsem měla setrvat v modlitbě, neboť Melánie už jako odjela. Setrvala jsem s Katy v posteli. „Co budeš dělat?“ ptala se mé, když jsme se druhý den ráno ruku v ruce procházely po pláži.

Písek byl plný rybiček lapajících po dechu, příliv je vyvrhl na břeh a opustil. Když jsem se s Katy loučila, plakala. Nevěděla jsem, co mě čeká, ale bylo mi jasné, že nic z toho už víckrát prožít nechci. Ruce v kapsách si pohrávaly s ostrým hnědým kamínkem.

Scéna, která se doma odehrála, byla přesně podle očekávání neuvěřitelná. Maminka rozbila všechny talíře, co jsme v kuchyni měli.

„Večeře není,“ řekla tátovi, když se vrátil z odpolední směny. „Není z čeho jíst.“ Šel do kiosku a najedl se na stojáka.

„Ach já blázen blbá!“ hřímala. „Takovou dobu si tě piplám, posílám tě na zkoušky, a proč to všechno?“ Třásla se mnou. „Proč to všechno?“ Vykroutila jsem se jí.

„Chci být sama.“

„Jo, budeš sama, ani se nenaděješ!“ A odběhla do telefonní budky volat pastorovi.

Když se vrátila, nařídila mi, že si mám jít lehnout, a bylo radno ji poslechnout. Měla jsem úzkou postel. Ležela jsem v ní, neschopná odpustit sama sobě, neschopná odpustit jí. V pravidelných intervalech vzývala Pána, aby jí seslal znamení. Samozřejmě jí seslal pastora, a ačkoliv byla ráda, že přijel, dala by myslím ještě radši přednost něčemu kapku teatrálnějšímu, jako třeba tomu, aby mě i s mým pokojíkem pohltily plameny, zatímco zbytek domu by zůstal netknutý. Dlouho spolu dole tiše rokovali. Už jsem skoro spala, když se pastor s maminkou v zákrytu objevil u mě V pokojíčku. Zůstal stát v bezpečné vzdálenosti, jako bych ho mohla nakazit. Schovala jsem hlavu pod polštář; nic lepšího mě nenapadlo. Pastor ho ze mě strhl a co možná nejmírněji mi vysvětloval, že jsem se stala obětí velkého zla. Že jsem zasažená a posedlá, že jsem zradila stádo. „Ďábel,“ pravil velice zvolna, „se vrátil sedmkrát.“

Maminka krátce vzlykla a pak se znovu rozběsnila. Byla to má chyba. Má zvrhlost. Začali se mezi sebou dohadovat, jestli jsem pouze nešťastnou oběti, nebo zosobněním zla. Chvilku jsem je poslouchala. Ani jeden nemluvil zrovna přesvědčivě, a mimoto na okenním parapetu právě přistálo sedm zralých pomerančů.

„Vemte si pomeranč,“ pobídla jsem je mezi řečí. Vyvalili na mě oči, jako bych se zbláznila. „Tamhle jsou.“ Ukázala jsem k oknu.

„Blouzní,“ řekla maminka nevěřícně. (Blázny nemohla vystát.)

„To z ní promlouvá její Mistr,“ odtušil pastor truchlivě. „Nevšímejte si toho, předložím ten případ Radě, je to i na mě trochu moc. Hlídejte ji, do kostela ji ale pouštějte.“

Maminka přikývla; naříkala a kousala se do rtu. Dali mi pokoj. Dlouho jsem jen tak ležela a pozorovala pomeranče. Byl na ně pěkný pohled, ale žádná pomoc z nich nekynula. Abych tím vším prošla se zdravou kůží, bude mi zapotřebí víc než jen modla.

Na druhý den jsem skutečně zašla na schůzku Sesterstva. Poprvé po dlouhém pobytu v nemocnici byla v kostele i Elsie. O všem věděla, a přesto mě pevně objala a řekla mi, ať neblázním. „Pak příď ke mně na čaj,“ rozhodla, „ale nikomu ani muk.“

Na schůzce vládla téměř hysterická nálada, sestry byly jako na trní, že nevědí, jak se mají chovat. Paní Whiteová se netrefovala do kláves a Alice, když něco vyprávěla a setkala se se mnou očima, úplně ztratila nit. Jakmile odbila devátá a bylo po všem, oddechly jsme si. Nikdo se mě nezeptal, proč odcházím ještě před podáváním čaje, a o Elsie zřejmě usoudily, že je unavená, jinak by se ji určitě snažily zadržet. Když jsem přišla k ní domů, bylo to poprvé, co se přede mnou někdo zmínil o slečně Jewsburyové.

„Žije v Leedsu,” sdělila mi. „Učí hudbu na nějaký tý jejich speciální škole. A nežije sama.“ Šibalsky na mě pohlédla. „To já jí o tobě řekla.“

Uvedlo mě to v úžas, protože jsem nevěřila, že o tom Elsie doopravdy ví. Prostě to prý poznala.

„Kdybych tu bejvala byla, nic se nemuselo stát. Nějak bych to už zaonačila. Ale s tím pitomým špitálem...“

Vstala jsem a objala ji. Seděly jsme spolu u krbu jako dřív, skoro beze slov. Nemluvily jsme o tom, nepadlo žádné „správně“ nebo „špatně“; pomohla mi už tím, že mi poskytla, co jsem nejvíc postrádala – obyčejné přátelské posezení.

„Už musím jít, Elsie.“ Smutně jsem se zvedla do tikání hodin.

„Přiď, kdykoli bude třeba.“

Stála ve dveřích, dokud jsem neušla pořádný kus ulice, a když jsem se znovu ohlédla, abych jí zamávala, zacházela dovnitř. Vlekla jsem se kolem viaduktu a obchodu s koberci, pak to vzala zkratkou přes tovární čtvrť. Z hospody „U ptáka a píšťaly“, kam nikdo slušný nikdy nevkročil, se vypotácela paní Arkwrightová. Rozzářila se, „Nazdár, brebero,“ a valila se dál. Kolem školní budovy a metodistické kaple, ulicí Černých fráterů, kde někomu uřízli hlavu. Na chvilku jsem se opřela o zeď; kámen hřál a oknem bylo vidět rodinu u krbu. Čajový stolek byl opuštěný, židle, stůl a správný počet hrníčků. Pozorovala jsem mihotání ohně za sklem, pak se někdo zvedl a zatáhl závěsy.

Před našim vchodem jsem pár minut otálela, a pak se odhodlala jít dovnitř. Pořád ještě jsem nevěděla, co dělat, nebylo jisté, jaké mám vůbec možnosti ani v čem je vlastně problém; ostatní v tom jasno měli, já ne, a nevypadalo to, že by mi to chtěl někdo vysvětlit. Maminka už mě čekala. Přišla jsem pozdě, ale o návštěvě u Elsie jsem jí neřekla – už jsem nevěřila, že by pro to našla pochopení.

Dny se loudaly v jakémsi otupění. Já byla v církevní karanténě, oni ve stavu strachu a očekávání. V neděli přišla pastorovi odpověď z Rady. Hlavní problém prý spočíval v tom, že se postupovalo proti učení svatého Pavla a že se ženy uvnitř církve dostaly k moci. Konkrétně v naši církvi nikdy nikoho nenapadlo, že by na tom bylo něco špatného, ženy u nás byly vždycky vůdčí osobnosti, které všechno organizovaly. Některé uměly dobře kázat, a zcela na rovinu, aspoň v mém případě, byl kostel díky tomu plný. Nastal rozruch a pak se stala zajímavá věc. Máti vstala a pravila, že s odpovědí Rady souhlasí: že ženy se mohou podílet na kněžských aktivitách pouze za určitých podmínek, například v nedělní škole nebo v Sesterstvu, ale poselství patří do rukou mužů. Do tohoto okamžiku dával můj život alespoň nějaký smysl. Teď už nedával žádný. Máti dál drmolila o významu misionářské práce pro ženu, že já takovou ženou bezesporu jsem, ale že jsem své poslání zavrhla, abych se chopila moci v zázemí, a to se pro ženu nesluší. Skončila tvrzením, že jsem v tomto ohledu přejala mužský svět, tudíž opovrhla zákonem Božím, a přejala roli muže i po sexuální stránce. Nebyla to spontánní promluva. Byla s pastorem předem dohodnutá. To ta její slabost pro farářskou sutanu. Určitě už o tom dávno napsala pastoru Sprattovi. Rozhlédla jsem se kolem. Dobří lidé, prostí lidé, co s vámi teď bude? Maminka bezpochyby doufala, že si začnu sypat popel na hlavu, ale nic takového se nestalo. Měl by si ho tam sypat někdo úplně jiný. Pokud existuje něco jako duchovní cizoložství, byla máti děvka.

A tak jsem to měla: důvodem mého pádu byl úspěch na kazatelně! Ďábel mě zasáhl na nejzranitelnějším místě – nebyla jsem s to uvědomit si omezení svého pohlaví.

Hlas zezadu. „Melete pěkný blbosti a moc dobře to víte. Chcete tomu dítěti pomoct, nebo ne?“ Elsie. Kdosi se ji snažil strhnout zpátky do lavice, ale ona se bránila, až se rozkašlala a upadla.

„Elsie!“ Rozběhla jsem se k ní, ale zadrželi mě.

„Zvládne to i bez tebe.“ Ostatní se shromáždili kolem ní, zatímco já tam jen bezmocně stála a klepala se.

„Přineste teplý kabát, odvedeme ji domů.“ A vypakovali ji ke vchodu.

Mezitím ke mně přistoupil pastor a oznámil mi, že se na znamení poslušnosti Pánu musím vzdát veškeré kazatelské činnosti, biblických hodin a vůbec všeho, kde bych mohla „působit na lidi“. Když budu souhlasit, zorganizuje ještě účinnější vymítání a pak se vydám s matkou na čtrnáctidenní zotavenou do morecambského penziónu pro pozůstalé.

„Ráno vám řeknu,“ slíbila jsem a dodala, že jsem unavená.

Pan Percival už mešká v lesích drahnou dobu. Jeho zbroj je tupá, kůň znavený. Poslední krmí, kterou pojedl, byla miska chleba máčeného v mléce u jakési stařenky. Putovali tudy i jiní rytíři, zbyly tu po nich stopy, zoufalství, po jednom dokonce kosti. Slyšel vyprávět o zbořené kapli či staré svatyni, nikdo si není jist; jen to se ví, že stojí svatá a opuštěná daleko z dohledu všetečných očí. Tam ji možná nalezne. V noci se panu Percivalovi zdálo o Svatém grálu, jak se k němu snáší na paprsku slunečního jasu. Plačky po něm vztáhl ruce, a když procitl, držel v nich jen trní. Dnešního večera, ošálen a raněn, sní o Artušově dvoře, kde býval milcem, oblíbencem. Sní o svých psech a svém sokolu, své stáji a svých věrných druzích. Ti jsou už mrtvi. Mrtvi, nebo právě umírají. Zdá se mu o Artušovi, kterak sedí na širokém kamenném schodě a svírá hlavu v dlaních. Pan Percival klesne na kolena, aby svého pána objal, ale objímá strom porostlý břečťanem. Probudí se, tvář lesklou od slz.

Když se pastor druhý den ráno dostavil, cítila jsem se už líp. Dali jsme si čaj, všichni tři, maminka myslím dokonce zavtipkovala. Vyřízeno.

„Mám vás tedy objednat na tu zotavenou?“ zeptal se pastor a sahal po diáři. „V penziónu vás sice čekají, ale je to slušnost.“

„Jak je Elsie?“ To mě nejvíc trápilo.

Pastor se zamračil a řekl, že ji ta včerejší událost rozrušila trochu víc, než čekali. Musela znovu do nemocnice na prohlídku.

„Uzdraví se?“

Maminka důrazně poznamenala, že o tom rozhodne Pán; my se teď musíme soustředit na jiné věci. Pastor se na mě vlídně pousmál a zeptal se, kdy tedy chceme jet.

„Já nikam nejedu.“

Pravil, že budu po tom zápase potřebovat odpočinek. Že i maminka si zaslouží odpočinout.

„Tak ať jede. Já odcházím ze sboru, takže na mě klidně zapomeňte.“

Strnuli. Pevně jsem svírala hnědý kamínek a doufala, že odejdou. Neodešli. Rozmlouvali mi to a zapřísahali mě a hromovali a dali si pauzu a pak nanovo. Dokonce mi nabídli, že budu moct zase vést biblické hodiny, ovšem pod dohledem. Nakonec pastor zavrtěl hlavou a prohlásil mě za toho Izraelitu, kterému se nedá říkat pravda. Pak se mě naposledy zeptal: „Vyznáš své hříchy?“

„Nevyznám.“ A koukala jsem na něj, dokud neodvrátil zrak. Vzal maminku na půl hodiny do obývacího pokoje. Nevím, čím se tam zabývali, ale na tom už nesešlo. Máti nalakovala bílé růže na červeno a dělala, že už tak vyrostly.

„Budeš muset z domu,“ pravila. „Nehodlám mít pod střechou ďábla.“

Kam jsem mohla jít? K Elsie ne, ta byla na smrt nemocná, a nikdo jiný ze sboru by to neriskoval. Kdybych šla ke Katy, měla by z toho malér, a všichni mi příbuzní byli jako většina příbuzných: nemožní.

»Nemám kam jít,“ namítla jsem a šla za máti do kuchyně.

„Ďábel se o své postará,“ odsekla a vystrčila mě ze dveří.

Věděla jsem, že proti ní nic nezmůžu, a tak jsem to ani nezkoušela. Dám svým pocitům průchod později, až to bude bezpečné. Prozatím musím být tvrdá a rozžhavená doběla. V mrazivých dnech, v zimě, je zem bílá, pak vysvitne slunce a ledy roztají...

„Tak už jsem si to dohodla,“ přihnala jsem se k máti s kuráží spíš předstíranou než skutečnou. „Ve čtvrtek se stěhuju.“

„Kam?“ zeptala se podezíravě.

„To ti neřeknu, teprve až uvidím, jak to půjde.“

»Dyť nemáš peníze.“

„Budu po večerech a o víkendech pracovat.“

Ve skutečnosti jsem se k smrti bála. Měla jsem bydlet u jedné učitelky, která měla pochopení pro to, co se odehrálo. O sobotách jsem už dřív jezdila se zmrzlinářským vozem a teď jsem si vzala práci i v neděli, abych mohla zaplatit své bytné. Ponurý dům, ale lepší než tam kde dřív. Chtěla jsem si vzít s sebou psa, ale nenechala mi ho, a tak jsem si do bedny od čaje sbalila knížky a hudební nástroje a navrch položila Bibli. Zneklidňovala mě jediná myšlenka – že budu možná muset pracovat u stánku s ovocem. Španělské pupkáče, šťavnaté jafské, zralé sevillské...

„Tam dělat prostě nepůjdu,“ utěšovala jsem se. „To radši na jatka.“

Poslední ráno doma jsem pečlivě ustlala, vynesla koš a pořádně vyvenčila psa. Fenka špásovala s bílým míčkem. Neuměla jsem si představit, co se mnou bude, a bylo mi to jedno. Nenastal den Posledního soudu, jenom další ráno.

RÚT

Před dávnými časy, kdy bylo království rozděleno na samostatná políčka jako petrolejový vařič, nebrali lidé cestování na lehkou váhu, jako se to děje dnes. Pochopitelně se tehdy naskýtaly velké problémy: kolik jídla si vezmu s sebou? Jaké potkám nestvůry? Mám si vzít na převlečení modré roucho pro případ míru, či rudé roucho válečné? A pak ty méně zjevné problémy, třeba co si počít s čarodějem, který mě nespouští z očí.

Kouzla tehdy hrála významnou roli a území, abychom to vzali zkraje, bývala jen rozšířením kruhu, který okolo sebe člověk opisuje křídou, aby se chránil od duchů a jim podobných. Dnes už to vyšlo z módy, což je škoda, protože když se člověk něčeho bojí, je mnohem lepší sedět uprostřed kruhu namalovaného křídou než s hlavou v plynové troubě. Lidi by se vám samozřejmě vysmáli, ale lidi se smějou lecčemu, takže není třeba si to brát osobně. Jak je ale možné, že to funguje? Funguje to proto, že princip osobního prostoru je vždy stejný, ať se chráníte před duchy nebo před něčí blbou náladou. Kolem vás se nachází pole, kam sahá vaše moc, a pokud zrovna neoplýváte fantazií, není od věci si ho vyznačit něčím konkrétním.

Učit se čarodějem je věc nelehká. Čaroděj musí nejdřív léta stát v kruhu namalovaném křídou, než se obejde bez něj. Rozšiřuje svou moc kousek po kousku, zprvu uvnitř svého srdce, pak uvnitř celého těla, pak uvnitř samotného kruhu. Není možno ovládat prostor mimo sebe, dokud jste nezvládli prostor, který je vymezen vaším dechem. Nelze nic měnit, dokud neporozumíte podstatě toho, co měnit chcete. Každý samozřejmě mrzačí a komolí O sto šet, ale to je padlá moc, a měnit něco, čemu nerozumíte, je pravou podstatou zla.

Už drahnou chvíli si Vineta byla vědoma, že ji sleduje podivný pták, černý, s obrovskými křídly; potom na celé odpůldne zmizel. Bylo to téhož dne, kdy spatřila černokněžníka. Stál nedaleko od ní na protějším břehu bystřiny. Poznala ho po šatech a byla by vzala nohy na ramena a utekla, kdyby na ni postava nad prudkým spádem nezavolala: „Vím, jak ti říkají!“ A tak se plna obav zastavila. Pakliže mluví černokněžník pravdu, ocitla se v pasti. Jmenovat někoho jménem znamená mít nad ním moc. Adam pojmenoval všechna zvířata, a ona k němu na zavolání přibíhala.

„Nevěřím ti,“ křikla na něj. Černokněžník se usmál a pobídl ji, aby překročila říčku, že by jí rád něco pošeptal. Zavrtěla hlavou; za říčkou se rozkládalo černokněžníkovo území, kdežto tady byla snad částečně v bezpečí.

„Beze mne z lesa nikdy nevyjdeš,“ varoval ji, když se začala brodit bahnem. Neodpovídala. Nadešla další noc, jež tentokráte přinesla déšť, bičující stromy, a ten odnesl Vinetě přístřeší. Pak se na ni sneslo hejno vodních mravenců, a ona musela utéct hlouběji do lesních temnot. Za úsvitu jí nezbývalo sil. Ztratila kameninovou nádobu s jídlem a suché šatstvo na převlečení, a podle ohybu řeky seznala, že se nepohnula z místa. Na protějším břehu spatřila černokněžníka s vlídným úsměvem na rtech.

„Vždyť jsem ti to říkal,“ pravil.

To Vineta slyšela velmi nerada. Sedla si do rákosí a trucovala.

Na druhém břehu rozdělal černokněžník oheň a vytáhl kotlík na vaření. Dívka zavětřila a popošla blíž. Vonělo to jako holoubátko.

„Jsem vegetariánka,“ zakřičela a sledovala, jak se černokněžník zatváří.

„Ale to já taky,“ odvětil zvesela. „Vařím fazole adzuki s nočky, bude dost pro oba.“

Vinetu polila hrůza. Jak to může vědět? Na mysl jí vytanula vzpomínka na babičku, na její slavný fazolový guláš, na zpěv kolem ohně, když se muži vydali na lov. Schovala si nos pod kazajku a zkoušela nedýchat.

„Máš je ráda na koriandru?“ zavolal černokněžník. „je čerstvoučký. „

„Ano,“ zachraptěla zmateně dívka, „ale nebudu jíst, protože bys mě otrávil.“

„Ale ne!“ černokněžník vypadal upřímně zděšen.

„Jak poznám, zda ti mohu věřit?“ (Vinetě kručelo v břiše.)

„Nevím přece, jak ti říkají. Kdybych to věděl, dávno bych si tě sem ke mně přičaroval. Je to tak smutné obědvat sám, nemyslíš?“

Vineta se na chvilku zadumala a pak udělali s černokněžníkem úmluvu. Bude s ním stolovat, když on jí řekne, čeho si žádá; rozhodne za ně soutěžní klání. Na důkaz, že hodlá dodržet slovo, jí nakreslil na zem křídou kruh s malým otvůrkem, aby do něj mohla vstoupit, až překročí řeku. Křídu jí pak hodil na druhý břeh. Byl to ostrý hnědý kamínek, pevně ho sevřela v dlani, překlopýtala po kamenech řeku a skočila do kruhu, který pak za sebou uzavřela.

„Bagetku, nebo celozrnný chléb?“ otázal se černokněžník, když jí podával misku, z níž se kouřilo.

Po čtvrt hodiny v přátelském mlčení přežvykovali, pak si černokněžník povzdechl, utrhl si další kusanec chleba a vytřel jím zbylou šťávu. „Pudink želbohu není. Chtěl jsem ho udělat, jenže V těchto končinách se těžko shání mléko. Ale dáme si kávu a já ti povím, čeho si žádám.“

Vinetě zaskočilo v krku sousto chleba. Začala se dusit, a černokněžník ji musel bouchnout do zad. Co když ji bude chtít rozčtvrtit, proměnit v divou šelmu, co když si ji bude chtít vzít! Než dostala kávu, byla ztuhlá hrůzou.

„Rád bych,“ spustil, „aby ses stala mou učednicí. Čarodějnické řemeslo vymírá, a čím nás bude víc, tím líp. Máš nadání, to vím, a můžeš předávat poselství dál, tam, kde dnes ještě ani neumějí namalovat kruh křídou. Všemu tě naučím, třebas tě nutit nemohu. A musíš mi prozradit, jak ti říkají.“ Opřel se a podíval se po ní. Ještě jedna taková drobnost: když mi to neprozradíš, nedostaneš se z kruhu ven, protože tě z něj nebudu moci propustit a sama to neumíš.“

Vineta vzteky oněměla. „Tys mě napálil.“

„Mám to v popisu práce, víš přece.“

„Tak dobrá,“ řekla po chvilce. „Uděláme dohodu. Uhodneš-li, jak mi říkají, jsem tvá. Ne-li, ukážeš mi, jak se odsud dostat, a necháš mé jít.“

Černokněžník zvolna přikývl a Vineta přemýšlela, jaká ďábelská hra je asi rozsoudí. Pojednou černokněžník vzhlédl.

„Budeme hrát šibenici.”

Vytáhl papír a plnicí pero. „X,“ začal hádat.

„Nic,“ ohrnula Vineta nos. „Jedna nula vedu.“

„Měla bys mi trošinku napovědět,“ pravil černokněžník. „Nehádám přece za pomoci kouzel.“

„Dobrá,“ přisvědčila zdráhavě. „Poslyš tuhle říkanku:

Tomu se jméno mé zdá býti mok,

tornu zas nádoba, z níž dá si lok.

A víc už ti nenapovím.“

Černokněžník stál chvíli na hlavě a dokolečka si říkanku opakoval.

„G,“ vypadlo z něj nakonec.

„Dva nula pro mě,“ zavýskla Vineta.

Kouzelník se vyšvihl na nohy a vykřikl: „Jmenuješ se Pivěna Korbelová!“

„Špatně,“ pravila Vineta úsečně, „a jsou to dva body pro mě. Ještě jeden a maluju oprátku.“

Než se setmělo, nalila Vineta další šálek kávy a černokněžník se uchechtl. „Mám to.“

„Opravdu?“ zajímala se dívka. „Nezapomeň – ještě dva tahy a jsem volná.“

„Jmenuješ se Vineta Kameninová.“ A křídový kruh zmizel.

„Co se dá dělat,“ pomyslela si dívka, rozhrnujíc ohniště. „Aspoň umí vařit.“

V příštím okamžiku stanuli v hradu, z jehož starého vlajkového stožáru shlíželi svými zobany tři havrani.

„Šádrak, Méšak a Ábed–nego,“ představil je Vinetě černokněžník. »Za chvíli budeš vědět, který je který. A teď tě musím přenést přes práh, jinak usneš. To mám tady takový bezpečnostní systém.“ A popadl Vinetu a přenesl ji do bělostné vymalované síně S obrovským krbem po straně, z něhož šlehaly plameny.

„Máš ráda vysoké stropy?“ zeptal se jí, když usedli každý po jedné straně krbu. „Tyhlé staré baráky jsou všechny stejné, ale zvykneš si.“

„Jak dlouho už černokněžníkuješ?“ zeptala se Vineta, aby řeč nestála.

,,Ani ti nevím,“ pravil lhostejně. „To víš, já žiju zároveň už i v budoucnosti, takže na tom tak nezáleží.“

„Ale to přece nejde,“ namítla Vineta, „takhle se o čase mluvit nedá.“

„Jak u koho, holčičko. Mezi tebou a mnou je veliký rozdíl.“

Což byla konečně pravda, a tak Vineta obrátila pozornost ke komnatě.

Nábytku v ní bylo pomálu, ale bezpočet kredenců. Napravo od okna viselo obrovské tepané naslouchátko.

„K čemu to slouží?“

„To víš, nejsem pořád tak mlád jako nyní, a když jsem starší, bývám kapánek nahluchlý. To abych mohl po nocích naslouchat slavíkům, když ležím tadyhle na gauči.“

Pokud Vinetu nešálil zrak, žádný gauč tam nebyl. „Na jakém gauči?“

„No přece na tomhle,“ pravil černokněžník udiveně. Podívala se znovu, a opravdu tam stál. To byl však teprve začátek jejího dobrodružství na hradě. Hned zkraje se přihodila podivná věc. Zapomněla totiž, jak se tu ocitla i co předtím dělala. Myslela si, že bydlí na hradě odjakživa a že je černokněžníkovou dcerou. Tak jí to řekl. Že nemá matku, ale byla mu svěřena do péče mocným duchem. Vineta věřila, že tomu tak skutečně je, a mimoto, kde jinde by měla chtít žit?

Černokněžník byl dobrotivý k venkovanům, kteří přebývali na usedlostech v údolí. Vyučoval je hudbě a matematice a zaříkával jim úrodu, aby nezůstal v zimě nikdo o hladu. Pochopitelně od nich vyžadoval absolutní oddanost, ale oni mu ji rádi skýtali. Vineta se také naučila venkovany vzdělávat a všechno bylo při dobrém, dokud se jednoho dne neobjevil v osadě cizinec. Ubytoval se na jedné usedlosti a záhy se s Vinetou spřátelili. Pozvala ho, aby přišel o posvícení na hrad.

Posvícení bylo pro venkovany velikou slávou. Každá domácnost věnovala černokněžníkovi dárek, a on na oplátku obdaroval každého potřebného.

„Dáš dárek i cizinci?“ ptala se dychtivě Vineta ráno v den posvícení.

„Jakému cizinci?“

„No přece tomuhle,“ ukázala Vineta a přičarovala ho. Jinoch byl jako zkoprnělý. Před okamžikem se opíral o kmen stromu a vzhlížel k hradu, a nyní stál vedle tří havranů v síni tak vysoké, že její strop splýval s oblaky. Černokněžník se k oběma obrátil a tleskl rukama.

„Staň se, co se má stát, už jsi mu dárek vybrala.“ A zahaliv se do pláště, zmizel.

„Já se bojím,“ pravil jinoch.

„Nemáš se čeho bát,“ na to Vineta. A políbila ho.

O slunce západu se síň zaplnila lidmi a zvířectvem. Některá zvířata byla dary pro černokněžníka, jiná se sem jen zatoulala. O půlnoci dalo už víno lidem zapomenout na vše kromě přítomné chvíle a černokněžník dle svého zvyku pronesl řeč. Slíbil svým druhům napřesrok zas hojnou úrodu a dobré zdraví. Mladíkům, kteří toho léta opouštěli ves, věnoval po štítu, noži nebo luku. Dívky, jež si hodlaly hledat obživu samy, podaroval sokolem, psem čř prstenem. „Nechť každého jeho dar ochraňuje, jak bude třeba.“ Neboť černokněžník znal, jak to na cestách chodí. Nakonec mu ztěžkla tvář – rozhovořil se totiž o strašlivém neštěstí, které zem stihlo. Jde o jednoho z vás,“ pravil k lidu a sledoval, jaké mezi ním zavládlo znepokojení. „Ten člověk musí být vyhoštěn.“ A černokněžník položil ruku na jinochovu šíji.

„Tento mládenec mi zkazil dceru.“

„To ne!“ vykřikla Vineta a poplašeně vyskočila. „Je to můj přítel.“

Ale nikdo ji neslyšel. Jinocha svázali a vhodili do nejtemnější kobky v nejhlubším sklepení hradu, kde by byl zůstal navěky, kdyby ho Vineta svými kouzly nevysvobodila. „Teď jdi za ním,“ řekla jinochovi, který stál a mžoural do její pochodně, zapři mě. Obviň mě z čehokoli, nesmíš stát při mně, protože se nemůžeš postavit proti němu.“ jinoch zbledl a plakal, ale Vineta ho postrčila na schody a ráno slyšela, že učinil, jak mu řekla.

„Dcero, zostudilas mne,“ pravil černokněžník. „Už tu pro tebe není místa. Musíš pryč.“

Vineta dost dobře nemohla prosit za odpuštění, protože byla nevinná, ale aspoň ho požádala, zda by nemohla přece jen zůstat.

„Pokud zůstaneš, pak budeš bydlet ve vsi a pást kozy. Teď ti dám čas na rozmyšlenou.“ A byl ten tam. Vineta už už propukala v pláč, když tu pocítila lehké klovnutí do ramene. Byl to Ábed-nego, její milovaný havran. Vyskočil jí vedle ucha.

„Neztrácíš přece svou moc, jen ji budeš používat jinak, tak je to.“

„Jak to víš?“ potáhla nosem Vineta.

„Černokněžník si nesmí vzít zpátky, co jednou daroval, tak se praví v knize.“

„A co když zůstanu zde?“

„Utrápíš se žalem. Všechno, co jsi znala, budeš mít na dosah, a zároveň nesmírně daleko. Lepší bude, když se vydáš do světa.“

Vineta se nad tím zamyslela a havran trpělivé balancoval na jejím rameni.

„Půjdeš se mnou?“

„To nemohu, musím zůstat zde, ale něco ti dám.“ Slétl na zem, a pokud se dalo soudit, začal zvracet na dlaždice. Pak si načechral pírka a hodil jí do dlaně ostrý hnědý kamínek.

„Děkuju,“ řekla Vineta. „Copak je to?“

„Mé srdce.“

„Ale vždyť je z kamene!“

„Vím,“ zasmušil se havran. „Já se totiž rozhodl zůstat – dávno již tomu –, a srdce mi trnulo zármutkem, až docela zkamenělo. To máš na pamětnou.“

Vineta chvíli tiše seděla u krbu. Havran, oněmělý, ji nemohl varovat, že se zatím do síně vkradl v podobě myši její otec a uvázal jí kolem knoflíku neviditelnou nit. Vineta vstala a myš odhopkala. Ničeho si nevšimla. Nadešlo ráno, Vineta dospěla na kraj lesa a překročila řeku.

Začala jsem opět pracovat v pohřební službě neboli pohřebním salónu, jak firmu nazývala ona paní a její přítel Joe. Platili slušně, a kdykoli jsem potřebovala víc, mohla jsem navrch umýt auta. Někdy jsem musela zaparkovat se zmrzlinou za rohem, uložit do rakve mrtvého a pak se znovu vydat na objížďku rajónu. Joe vždycky vtipkoval, že až bude horko, budou si schovávat mrtvoly ke mně do mrazáku.

„Ta trocha malinový dřeně jim neuškodí, ne?“

Paní se dosud zabývala výrobou věnců a byla teď mnohem spokojenější, protože Háje elysejské (tak se podnik jmenoval) vyhrály konkurs o smlouvu s nóbl domovem důchodců za městem.

„To jsou jiný prachy,“ ujistila mě, když mi ukazovala nový vzorník. „Ty uměj ocenit památku zesnulejch. Žádný pitomý kříže.“

Joe si taky nevedl špatně. Koupil dva nové pohřební vozy a přestavoval kůlnu na chladírnu.

„Nechci, aby mi tady ty vostatní nebožtíci zacláněli a kazili kšefty,“ pravil a máchl rukou ke kapli posledního rozloučení. „Lidi sem přídou dát poslední sbohem a nemaj zájem vo to, aby se tady jejich příbuznej válel s jinejma mrtvolama, no ne? Dyť je to jenom přirozený, že chtěj mít kapku soukromí.“

„No jistě,“ souhlasila žena. „Přece je tu nebudeme mít vyrovnaný jak sardinky v piksle, ne?“ Pokud si pamatuju, nikdy jeden druhému neodpověděl jinak než otázkou. Praktikovali to tak celé hodiny; Joe přimontovával držátka k rakvím a paní vplétala květiny mezi stočené drátky, až z toho vznikl kompaktní útvar. Navzájem si práci opěvovali.

„Krása, co?“ řekl Joe, „ta mosaz, viď?“

„Jak Brána nebeská, co řikáš?“ opáčila paní.

Ode mě se čekalo, že budu sedět mezi nimi, znalecky přikyvovat a nalévat čaj. Nevadilo mi to, ráda jsem se dostala z dosahu ukřičených dětí kolem zmrzlinářského vozu. Pouštěla jsem znělku, která hrála písničku Medvídkova svačinka, takže vždycky věděly, kdy se mají přihnat a dožadovat se pomerančového nanuka či točené zmrzliny. Důležité bylo znělku pořádně natáhnout, jinak úpěla tak tklivě, že ji chtěl Joe ode mě jednou koupit pro své pohřebáky. Pokud jsem ji ale na druhou stranu natáhla moc, znělo to jako hudba v kovbojce, když kavalérie ztéká pahorek. „Zas už ta vod těch Trickettů,“ říkali lidi, když jsem to netrefila, „táhni s tím někam!“ Byli přelétaví. Přeběhli přes ulici k Birtwistleovi, poslednímu zmrzlináři, který jezdil s koňským povozem. Birtwistleovi bylo nejmíň osmdesát a herka byla hrbatá. Říkalo se, že nikdo netuší, co dává do míchací dížky, a nikdo se radši nikdy neptal. Jisté je, že to chutnalo dobře. Neprodával nic extra, jen obyčejnou sibirku v oplatce nebo točenou zmrzlinu pokapanou jahodovým sirupem. Říkal mu krev. Když jsem byla malá, kupovali jsme jenom u něj, protože k tomu byla prémie. Bydleli jsme totiž na konci jeho trasy a koně lidi celý den krmili vším možným, takže když supěl do našeho vršku, ze zadku se mu valily koblihy. Jak maminka zaslechla píšťalku, vrazila mi do jedné ruky desetišilink, do druhé lopatu a poslala mě pro dvě sibirky, jednu točenou a všechno, co sesbírám z dlažby. Když jsem nakoupila zmrzlinu, kůň si dupnul, zafrkal a obvykle z něj ještě něco káplo.

„Výborně,“ zářila maminka štěstím, když jsem v chodbě balancovala s naloženou lopatou a snažila se nic neutrousit. „Jdi mi to přihrnout k salátům.“ Pak jsme spokojeně seděly nad krvavou zmrzlinou.

Birtwistle, to byla romantika, jakou moje zmrzlinářské auto nikdy neoplývalo. Kdykoli Háje elysejské pořádaly pohřební hostinu, vždycky byla jako dezert Birtwistleova zmrzlina.

„Je to kvalita, no ne?“ říkávala paní.

Pohřební hostiny tam mívali fajnové. Na nejvyšší úrovni. Od té doby, co uzavřeli smlouvu s domovem důchodců, se menu skládalo z předkrmu, obvykle krevetového koktejlu od firmy Dary moře, a jako hlavní chod jste si mohli vybrat krůtí rolku, hovězí plátky nebo francouzský piroh. Ten byl zpočátku považován za trochu odvážný, ale brzy si ho lidi oblíbili.

„Chce to nějakej vodvaz, no ne?“ řekla paní, než jsem šla vytisknout jídelní lístek.

Když jsem v sobotu projížděla se zmrzlinou kolem Dolního ohybu, zahlédla jsem, jak se na konci bloku ometá houf lidí. V posledním řadovém domku bydlela Elsie. Chtěla jsem se tam rozjet, ale ten si přál nanuka, ten zmrzlinu do oplatky, a mně se tak klepaly ruce, že jsem dělala šišaté kopečky.

„Necvakla jste si něčeho, slečno?“ rozčilovala se nějaká tlusťoška.

„Tumáte eskymo – zadarmo,“ hodila jsem po ní nanuka, rozburácela motor a vyřítila se po kočičích hlavách. Tlusťoška zůstala stát s rukama v bok, zírala za mnou a z kapsy zástěry jí čouhalo eskymo. Nikdo si mě naštěstí nevšiml, když jsem parkovala, vystupovala a prodírala se davem do Elsiina domu. V obývacím pokoji byla paní Whiteová, náš pastor a máti. Elsie nikde.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se.

Podívali se po mně, ale pak pokračovali v tiché rozmluvě. Zachytila jsem slova „přípravy na pohřeb“. Popadla jsem maminku za kabát.

„Řekne mi někdo, co se stalo?“

Oprášila si rukáv. »Elsie umřela.“

Přistoupil ke mně pastor. „Žaneto, prosím tě, běž domů.“ Měl velmi klidný hlas.

„A vy si myslíte, že nějaký domov mám?“ vypálila jsem na něj. Nehnul brvou, uchopil mě za paži a vedl mě do předsíně.

„Moc jsme si spolu nepopovídali, viď?“ řekl.

Mlčela jsem, dívala se do země a zadržovala pláč.

„Mělas mi důvěřovat.“ Jeho hlas zněl uhlazeně.

„Čeho se bojíte?“ vyhrkla jsem.

Usmál se. „Pekla, věčného zatracení.“

„A co je tak strašného na mně?“

Přestal se ovládat, jak už se u uhlazených pánů někdy stává. „Nabádala jsi k nemravnostem, a to nelze tolerovat.“

„Ale k tornu jsou vždycky potřeba dva,“ považovala jsem za správné zdůraznit.

„Nechala se tebou zmást, zneužila jsi své moci, to ne ona, ale ty.“

„Vždyť mě milovala.“ Jak to uslyšel, začala jsem mít pocit, že kdyby mohl, na místě by mě zabil.

„Ale jdi, nemilovala.“

„Ona vám to řekla?“

„Ano, sama mi to řekla.“

Musela jsem se opřít o zeď, oběma dlaněmi, a zhluboka dýchat. Jsou různé druhy falše, ale zrada je jen jedna. Kdepak, ten by mě nezabil, uhlazení pánové nezabíjejí, ti jsou fikaní. Po jejich násilí nezůstane viditelná jizva. Odvedl mě ke dveřím a já klopýtala k zmrzlinářskému vozu. „Už jde,“ zaslechla jsem a všichni, kdo se předtím tísnili kolem Elsiiných dveří, teď stáli ve frontě u mého okýnka. První zákaznice vyndala peněženku.

„Dvě do voplatky. Vy jste ji znala? Já jen vod vidění.“ Pak se obrátila k příteli. „Znali sme ji vod vidění, viď?“ Podala jsem jim dvě zmrzliny v oplatce.

Ženy, které přišly na řadu po nich, tu byly společně a klevetily.

„Vůbec nic necejtila, prostě umřela ve spánku, prosím dvě malinový a jednu vanilkovou, slečno, Betty se ještě nerozmyslela, to je nejlehčí smrt, dyť už měla taky svý léta, už se o sebe ani nedokázala postarat.“

„Ještě nějaké přání?“

„Ano,“ ozvala se Betty, „pro mě jednu točenou, když to neplatím.“ A rozchechtaly se. „Tak pohyb,“ popoháněla mě žena, která platila, „mám doma děti.“

Konečně byli všichni pryč, ale jakmile jsem hodila ulepený kopečkovač do kalné nádoby na mytí, viděla jsem, jak se ke mně přes ulici blíží paní Whiteová. Posmrkávala do kapesníku.

„Vydělávat peníze na lidským neštěstí,“ skučela skrz okýnko. „Pan pastor tomu nemůže věřit.“

„Není to svatý, viďte?“ řekla jsem.

„To teda nejni, ale však tě to přijde draho – dráž než jedna točená!“

„Předpokládám,“ přisvědčila jsem a doufala, že už se odporoučí, ale ona se opřela o výklopný pult a slzela tak, že jsem jí musela otřít obličej utěrkou.

„Kdy bude pohřeb?“ zeptala jsem se jakoby mimochodem.

„Ne abys na něj chodila, tam smíme jenom my.“

„Co bych tam dělala? Ach jo, běžte už.“ Přešla jsem k volantu, paní Whiteová ještě cosi zamumlala a pak se rozběhla zpátky přes ulici.

A tak jsem pokračovala jako obvykle, automaticky kolem baptistického kostela, pak nahoru táhlým kopcem do Fern Gore, kde stály zmrzlinářské závody. „Potřebovala bych dva dny volno,“ oznámila jsem šéfům. „Naposled.“ Neměli z toho radost, o školních prázdninách šla zmrzlina na odbyt, ale pracovala jsem jinak pilně a vydělala jim, a tak mi vyhověli.

Když Vineta překročila řeku, ocitla se v lese, který vypadal stejně, ale jinak voněl. Protože neměla ponětí, kam má namířeno, dospěla k závěru, že se může pustit kterýmkoli směrem. Vydala se tedy po nejvyšlapanější pěšině. Brzy ji došly zásoby jídla a šatstva, pak se jí začalo stýskat, a tak po mnoho dní jen ležela, neschopna chůze. Bezvládnou ji našla v lese vandrovnice a pomocí bylin ji vzkřísila. Tato žena neznala kouzla a čáry, ale rozuměla všelijakým druhům zármutku a tomu, kam až může vést. Vineta ji následovala do její vsi, kde jí lidé uchystali uvítání a dali jí vydělat na živobytí. Slyšeli již o jejím otci, jehož pokládali za nebezpečného šílence, a tak Vineta raději nemluvila o svém kouzelnickém umu a nikdy jej neužívala. Žena ji učila jejich jazyku, ale Vineta se naučila znát pouze jednotlivá slova. S některými obraty si nevěděla rady a při sporu mohly být použity proti ní, protože je nedovedla oplatit. Ale to se většinou nestávalo. Venkované byli prostí a vlídní lidé, nezpochybňovali svět. Nečekali od Vinety přívaly slov. Vineta však mluvit chtěla. Její učedníci zůstali daleko za horami, a ona by ráda s někým rozmlouvala o povaze světa, O tom, proč existuje, a o tom, co tady vlastně všichni hledají. Ale zároveň věděla, že v tom bývalém světě bylo mnoho špatného. Kdyby jim o něm vyprávěla, ať už v dobrém či zlém, pomysleli by si, že je bláznivá, a pak už by neměla teprv nikoho. Musela dělat, že je stejná jako oni, a když někdy šlápla vedle, usmáli se a připomněli si, že je cizinka. Vineta již dříve slýchala o překrásném městě, daleko předaleko, s paláci, které se tyčí k nebesům. Bylo to staroslavné město, strážili ho tygři. Nikdo ze vsi tam nikdy nezavítal, ale všichni ho znali a většinou k němu chovali posvátnou úctu. Obyvatelé toho města neseli a nelopotili se, nýbrž hloubali o světě. Vineta probděla nejednu noc v představách, jak toto město asi doopravdy vypadá. Kdyby ho tak mohla navštívit, určitě by se jí tam dobře vedlo. Když o tom pověděla venkovanům, vysmáli se jí a řekli, ať raději myslí na jiné věci, ale Vineta na nic jiného myslet nedokázala a usmyslela si, že se jí plán zdaří.

Druhý den ráno jsem ve městě potkala Joea. Zamával mi a přispěchal ke mně.

„Máme v salónu jednu vod vás. Běž se podívat.“ Nemusel dodávat, že jde o Elsie. To byla má poslední možnost. Nikdo ze sboru si nevzpomněl, že vypomáhám v Hájích elysejských. Mezitím jsem musela napsat dopis, a tak jsem počkala do večera, a až potom se vydala pěšky přes město. Kromě toho se ten večer konalo modlitební shromáždění, a tak nehrozilo, že někoho potkám.

„Á, to jsi ty?“ vzhlédla paní, když jsem přišla. „Je tu i Joe?“

„Ano, já. Ne, Joe tu není. Asi bude na zahradě, ne?“

„Jo, jo, sklízí zeleninu na pohřební hostinu. Já zapomněla.“ Splétala kapradí a hyacinty do tvaru kříže. „Koukni, co si objednali, zas jeden podělanej kříž.“ Nevrle s ním plácla na stůl. „Dáme si čaj.“ Cestou do kuchyňky jsem prošla kolem Elsiiny rakve; dovnitř jsem se nepodívala, chtěla jsem počkat, až odejdou domů. Ale dýchal z ní klid.

„Dones bourbonky,“ křikla paní.

Asi půlhodinku jsme seděly na slunci a užívaly si tepla a čaje.

„To je to nejlepčí, co k nám kdy z Francie přišlo,“ podotkla, když ukusovala bourbonku.

„A co francouzský piroh?“ připomněla jsem jí.

„No jo, máš recht,“ přisvědčila. „Frantíci vědí, co je dobrý, viď?“ A začala mi vykládat recepty, které četla v nějaké kuchařce v knihovně, a pak vyprávěla o tom, jak se plavila přes La Manche do Dieppe. Podruhé už by tam nejezdila, to ne, je to hrozná dálka, i když Eiffelovku by vidět chtěla. Stavěli ji prý akrobati a poslední, nejvyšší trámy kladla skupinka cvičených opic. Její babička to viděla na obrázku a viděla i přesnou kopii věže na Velké výstavě. Má babičku na fotografii, jak se na ten obrázek dívá. A co já, chtěla bych cestovat? Ne, nechtěla, no, tornu ona rozumí, dyť doma je pořád co dělat. Všecko to souvisí s převtělováním duší. Nesmím ale nikomu říkat, že si tohle myslí. To jen tak mezi námi. Často prý uvažuje o tom, proč některé věci dělat chce a jiné ne. No, U něčeho je to celkem jasné, ale u něčeho k tomu zas nevidí žádný důvod. Dlouho si nad tím lámala hlavu, až došla k názoru, že to, co člověk dělal v minulém životě, už v tom současném dělat nechce, a to, co má dělat až v budoucím, nebude přece dělat už teď.

„Jako kdyby tam stál zátaras, no ne?“

To podle ní vysvětluje, proč netoužím po cestování. Vtom přijel Joe a ona šla uvařit čerstvý čaj. Otevřel zadek u auta.

„Vezu řípu, rajský, saláty a pěknou várku hrachovejch lusků. To by mělo stačit. Objednali si krůtí rolku a navrch vanilkovou zmrzlinu.“

„Kdy to je?“

„Zejtra ve dvanáct. Napřed bysme měli hodit do pucu auťák. Tam dole snad bude mít hlíny dost, ne?“

Objevila se paní s konvicí čaje. Byla rozladěná; Joe jí slíbil, že ji večer vezme do kina na Garyho Coopera, a teď mluví o mytí auta. Vylila mu čaj do talířku a balíček bourbonek schovala pod kapradí. Nechtěla jsem, aby se trápila, a tak jsem se nabídla, že auto umyju a naleštím sama.

„A budeš s tím umět zajet do garáže?” zeptal se Joe pochybovačně.

„To víš že jo,“ vyštěkla paní, „dyť jezdí s tou zmrzlinářskou šunkou.“

Joe přikývl a podíval se na hodinky.

„Tak jo, hodím tě domů, aby ses mohla umejt.“ Paní vstala a došla si pro helmu – Joe žádnou neměl –, pak nasedli na skútr a odfrčeli. Chvilku jsem počkala, pak beze spěchu našla kbelík a jelenici a umyla auto. Chtěla jsem pro Elsie jen to nejlepší. S autem jsem zajížděla do garáže už za tmy. Umyla jsem si ruce a šla do salónu; hořelo tam pár svíček, tolik, aby bylo na Elsie vidět. Uložili ji ve svátečních šatech a do rakve jí dali zpěvník. Byl plný různých značek – Elsie si zapisovala, v jaké tónině hrát. Napadlo mě, co asi udělali s její harmonikou. Byla tam stolička, té správné výšky, aby člověk viděl do rakve a nemusel stát. Joe měl pro tyhle věci cit, nechal tam každého i přes noc, pokud někdo chtěl, i když se to běžně nedělalo.

Celou noc jsem Elsie vyprávěla o tom, jak mi je, řekla jsem jí o dopisu, který jsem napsala. Domů jsem šla až za úsvitu.

Dole vyzváněl telefon. Chtěla jsem ještě spát, ale telefon zvonil a zvonil. Byl to Joe. Celý bez sebe. Nemohla bych přijet a postarat se o jídlo, uvařit ho a naservírovat? On musí řídit pohřebák a lítat kolem rakve. Paní spadla ze skútr a, když se včera vraceli z Garyho Coopera. Nic si nezlomila, ale musí zůstat pár dní v posteli. Jen tak tak stihla dodělat věnec. Pokusila jsem se Joeovi vysvětlit, co by se stalo, kdybych se na pohřbu objevila.

„To je fuk,“ opáčil, „vo tu zakázku nesmíme přijít, jináč půjdou příště k Alfovi.“ Alf byl majitelem konkurenčního podniku, který nabízel prefabrikované pohřby za fixní ceny.

„Jak u Mekáče,“ ošklíbal se Joe.

A tak jsem souhlasila, vzala si něco na převlečení a vydala se vařit krůtí rolku pro dvacet osob.

Než se pohřební průvod vydal na cestu, držela jsem se z dohledu a pak spěchala prostřít stůl. Počítala jsem, že bych mohla naservírovat krevetový koktejl, a až dostane každý svůj talíř s krůtou, zeleninu si nabere sám. Za tři čtvrtě hodiny byli zpátky, a tak jsem vyběhla s doruda rozžhavenými polévkovými mísami plnými kouřící zeleniny a vyrovnala je podél celého stolu. Joe teď může nosit talíře a jsme z toho venku. Všechno probíhalo bez problémů až do chvíle, kdy se měla podávat zmrzlina. Porce stály připravené na tácech, Je slíbil, že je roznese a pak hosty požádá, aby se na kávu a koláč přesunuli do salónu, abych mohla sklidit ze stolu. Najednou se zvedl vikář ze hřbitovní kaple a pokynul Joeovi, aby šel ke dveřím. Joea zachvátila panika a přistoupil ke kuchyňskému okýnku, odkud jsem vykukovala.

„Tu zmrzlinu musíš roznést sama. Chce se mnou mluvit.“

„Ale Joe...“ polila mě hrůza, jenže on už byl pryč.

Popadla jsem první tác a pokoušela se tvářit jako někdo jiný.

„Vanilkovou?“ zeptala jsem se paní Whiteové a postavila před ní zmrzlinu.

„Vanilkovou, pane pastore?“ Trochu mi ukáplo.

„Vanilkovou, May? Vanilkovou, Alice?“ A tak jsem se provanilkovala až k mamince. Vyvalila na mě oči, pusu pootevřenou.

„Ty?“ a perličky na krku se jí zachvěly.

„Já. Vanilkovou?“

Elsiini příbuzní z Morecambe si mysleli, že jsme se zbláznili. Pastor povstal.

„Kde je pan Ramsbottom? To má být vtip?“

„Majitelka je marod,“ vysvětlovala jsem, „a tak tu pomáhám.“

„Cožpak v sobě nemáš kouska studu?“

„Asi ne.“

Pastýř pokynul stádu: „Nebudeme tu nikomu pro smích, jdeme!“

„Ta vaše dceruška, to je učiněnej ďábel!“ kvílela paní Whiteová, držíc se za paži pastora.

„Není to žádná moje dceruška,“ odsekla máti a s hlavou vztyčenou kráčela k východu jako první.

Odešli, takže příbuzní z Morecambe dostali přidáno a každý dva kousky dortu. Když se Joe vrátil, jenom zavrtěl hlavou, řekl, že je to banda pošuků a že jsem udělala dobře, když jsem od nich odešla. Měl pravdu, ale byla jsem opuštěná. Když jsem v kuchyni zadumaně myla nádobí, vycítila jsem, že za mnou někdo stojí.

Slečna jewsburyová.

„Nebyla jste u stolu,“ bylo to jediné, co jsem ze sebe vypravila.

„Nestála jsem o to. Chtěla jsem jen Elsie vyprovodit. Znám se s její sestřenicí z Morecambe.“ Neodpovídala jsem, a ona si asi připadala trapně. „A jak se máš?“

„Ale, dobře,“ řekla jsem. „Trochu si vydělávám a na příští rok něco plánuju.“

Byla prvním člověkem – po Elsie –, kterému jsem se s tím svěřila. Vypadalo to, že má radost; je to prý dobrý nápad, měla to prý sama udělat. „Ale člověku do všeho něco vleze,“ pravila, „to je na životě to smutné.“ Pak zničehonic: „Přijedeš se za mnou někdy podívat?“

Ne,“ odvětila jsem zvolna, „to ne.“

Vzala do ruky tašku a rukavičky. „Kdyby sis to rozmyslela nebo potřebovala peníze, jsem v telefonním seznamu.“ Otočila se k východu a já ještě dlouho slyšela klapot jejích podpatků. Nevím, proč jsem jí nepoděkovala, nebo jí aspoň nedala sbohem.

Bylo to naposled, kdy jsem v Hájích elysejských pracovala na řádnou smlouvu. Udělala jsem maturitu a nabídli mi plný úvazek v psychiatrické léčebně. Něco takového bych si normálně nevybrala, ale oproti jiným nabídkám mělo tohle místo jednoznačnou výhodu, dalo se tam i bydlet. Když už nic, tak aspoň vlastní pokoj.

„No přece tam nepůjde, ne?“ řekla paní Joeovi.

„Co by tam dělala?“ odvětil Joe, „mezi samejma bláznama.“

Ale já tam přesto nastoupila a utěšovala se vidinou svého plánu.

Vineta si zkoušela představit, jaké to v tom městě asi je. Někteří ze vsi říkali, že je celé z křišťálu, jiní zase, že je utkáno z pavučin. Podle některých to byl výmysl, a i kdyby se jí ho podařilo najít, stejně by se tam štěstí nedočkala. Pomyslela si, jak musí být každý v tom městě zdravý a odolný. Pomyslela na moudrost a soucit toho lidu. Tam, kde záleží na pravdě, ji nikdo nezradí, a tak její odvaha sílila a s ní i odhodlanost. Kolem tyče od smetáku našla omotanou mapu. Ta znázorňovala les a jeho okraje, kde začínalo město. Našla řeku, scvrklou a poklidnou, ale mohutnějící při ústí, kde kdysi žila; řeka přepásala posvátné město, a rozdělivši se jako žížala, vplouvala různými směry do moře. Vineta se dosud neplavila po moři. Znala ho jen tam, kde se stýkalo s pobřežím, znala ho jen ve spojení s pevninou. Bála se ho, i když věděla, že věrní činí na loďkách zázraky. Nejjednodušší cesta do města vede po moři, pak chvíli zpět proti proudu řeky. Jediná další cesta vede nejhustším lesem, v tom úseku řeky, který vypadá jako tunel. Voda tu je poloslaná, tou by se ani nedalo plavit, neboť by se ztratila v husté temnotě stromů, která se drží ještě dlouho po východu slunce. Musí si opatřit loď a plavit se přes moře. Bez záruky na doplutí. Jen s přesvědčením, že to, po čem touží, bude existovat, pokud se odváží to hledat.

Vineta studovala stavbu lodí; jak jejich stavitelé ohýbají a seřizují trup kvůli stabilitě. Naučila se i geometrii plachet. Slepec, který ji učil, pravil, že lano je jako pes, chlupaté a spolehlivé. Hřeje a škrábe jako hnědý psí kožíšek, vyžaduje správné zacházení. Naučila se se vším nakládat, jako by to bylo živé. Ony jsou ty věci živé, řekl jí, a pokud to člověk pozná, lépe mu pak slouží. Jedná se prý o Wu li: principy organické energie. Nerozuměla tomu, ale vnímala ten pohyb; sytě černá smola a pevné vlákno uvázané kolem zarážky vesel. Když je kámen teplý, pravil, zpívá, a na cestu jí daroval zpívající kamínek.

Brzy nadešla dívčina poslední noc ve vsi. Rozhodla se, že bude spát venku, kde může dýchat a cítit zem, kterou opouští. Vítr dul, a nezdálo se to nijak významné, ale zítřejší vítr na významu nabude. Všechny známé věci dostávaly nový význam. Té noci měla Vineta sen.

Zdálo se jí, že se jí obočí proměnilo ve dva mosty vedoucí do vrtu vyhloubeného mezi jejíma očima. Díra nebyla ničím zakrytá a ústilo do ní schodiště, jež vedlo hluboko do břicha. Pokud chce poznat rozlohu svého území, musí po něm sestoupit. Musí se prodrat kostmi a krví, v níž se smáčí nejspodnější stupeň, a teprve pak se může uvelebit na horním schodě v nezměrném prostoru pod kůží. Najde koně z kolotoče a může se na všechno podívat vícekrát; myslí si, že se během toho dívání nic nemění, ale ono se mění, neboť kdykoli jede znovu kolem, je všechno jiné. Začíná se jí motat hlava, jestli neseskočí, spadne.

Když Vineta procitne, lehce mrholí, a musí jednat rychle. Pláče, a slepec ji pohladí a praví, ať si ze svého strachu nic nedělá. Vesluje na moře a přes den stáhne plachty, aby si zvykla na slanou příchuť a nezměrnost všeho kolem. Touha po městě připoutává srdce k mysli. Nastoupí do loďky a popluje na druhý břeh. Plachta se nadouvá, slunce je za obzorem. Kolem ní teď není nic než voda. Jedno je jisté: už není návratu.

„Kdys viděla mámu naposled?“ zeptal se mě někdo. Byla to žena, s níž jsem se procházela po městě. Zdráhala jsem se odpovědět; zastávala jsem názor, že v tomto městě je minulost tím, čím být má. Minulostí. Nač vzpomínat? V tom starém světě mohl být každý znovu stvořen, minulost se dala vymazat. Proč tento nový svět tak vyzvídá?

„Nepomýšlíš někdy na návrat?“

Naivní otázka. Jsou nitky, které člověku pomohou najít cestu zpátky, a jsou nitky, které vás zpátky dovlečou. Mysl se obrátí k rukojeti brzdy, je těžké zatáhnout. Pořád myslím na to, zda se vrátit. Když se Lotova žena ohlédla přes rameno, proměnila se v solný sloup. Sloupy podpírají, sůl čistí, ale jsou chabou náhražkou za ztrátu vlastního já. Lidi se vrátí, ale nepřežijí, protože si na ně činí nárok dvojí skutečnost. A to je na jednoho člověka moc. Buď zocelí své srdce, nebo ho umrtví, nebo si vybere jednu z těch dvou skutečností. Takové úsilí bolí. Jsou lidi, co si myslí, že vlk se může nažrat a koza zůstane celá. Ta koza by ale časem zcepeněla a vlk by si na ní vylámal zuby. Když se někdo po dlouhé době vrátí, může z toho i zešílet, protože ti, které opustil, ho nechtějí vidět proměněného, jednají s ním jako dřív, viní ho z toho, že je lhostejný, a on přitom pouze není stejný.

„Kdys viděla mámu naposled?“

Nevím, co odpovědět. V duchu to vím, ale slova v hlavě jsou jako hlasy pod vodou. Zkreslená. Naslouchat slovům narážejícím o hladinu vyžaduje cit. Chce to být bankovním lupičem a tisíckrát poslouchat titěrná cvaknutí; teprve potom je možno otevřít trezor.

„Co by se dělo, kdybys zůstala doma?“

Stala bych se asi farářkou, ne prorokyní. Farář má knihu, v níž jsou řetězce slov. Starých slov, známých slov, slov moci. Slov, která plují na povrchu. Slov pro každou příležitost. Ta slova fungují. Činí to, co se od nich očekává: utěšují a ukázňují. Prorok žádnou knihu nemá. Prorok je hlas volajícího na poušti, na poušti plné zvuků, které ne vždy dávají smysl. Proroci křičí, protože je sužují zlí duchové.

Toto staroslavné město je vystavěno z kamene a kamenných zdí, které se dosud nezbortily. Jako i ráj je ohraničeno řekami a procházejí se po něm bájná zvířata. Většinou mají hlavu. Pokud člověk pije z jeho studní, a je jich dost, může žít věčně, i když nikde není psáno, že věčně takový jako dnes. Může se proměnit. Voda mu nemusí sednout. To mu ale nikdo neřekne. Přišla jsem do tohoto města utéct. Je to město věžaté, člověk stoupá a stoupá, rychleji a rychleji, podivuje se architektonickému ztvárnění a sní o tom, jaký je asi pohled až ze samého vrcholku. Na vrcholku vane vlídný vítr a všechno je v takové dálce, že nelze určit, co je co. Není s kým si o tom podebatovat. Kočky se mohou spolehnout na hasiče a Rapunzela měla štěstí, že měla vlasy tak dlouhé, aby po nich princ mohl za ni vyšplhat do věže. Nebylo by to milé, usednout opět na zem? Přišla jsem do tohoto města utéct.

Pokud démoni přebývají ve vašem nitru, putují s vámi.

Každý si myslí, že je na tom nejhůř ze všech lidí. Nejsem žádná výjimka.

Když přesedám z meziměstského vlaku na lokálku, uvědomím si, že něco nehraje. Je to rušné nádraží, ale dnes tu není skoro ani noha a jen málo hluku. Všechno zní tlumeně, jako by vesmíru vrazili roubík do úst. Co se to děje? Na rameno mi dosedla něčí ruka.

„Poslední vlak, slečinko.“ Hledám hodiny. Teprve půl deváté.

Hlas zaznamenává můj zmatek. „Sníh, slečinko. Zasněžený tratě.“ O čem to mluví? Cestuju několik set kilometrů a najednou jsem odříznutá. Je to podezřelé. Pohybuju se ve sféře kouzel, kde je všechno možné. Ale teď musím nastoupit do vlaku. Moje kupé už okupuje vzdychající pán. Nevzala jsem si rukavice a síťka na zavazadla nade mnou je ztrouchnivělá.

„Zavazadla nepatřej do uličky, slečno,“ hubuje mě průvodčí.

Začínáme se sunout kupředu a já si udělám na zadýchaném okně skulinku. Za oknem musí být skoro metr sněhu. Koleje jsou přikryté a výhybky vysoko zaváté. Nevzala jsem si kozačky. Vzdychající pán se před první zastávkou promění v pána mručícího. Nestojíme dlouho a ozve se strašlivý jekot. Vlak se zadrhne a zastaví, párkrát sebou škubne, a už se uličkou valí několik párů nohou. Průvodčí a strážník a v závěsu za nimi mručící pán. Jekot neustává. Vystrčím hlavu ze dveří a vidím, jak do vlaku cpou černý balík. Ten se vyloupne do chodbičky a už zase jedeme. Když se vracím na místo, balík se ke mně uličkou blíží. „Sakra práce, sakra práce, sakra práce,“ kleje. „Ani by nenechali člověka nastoupit. Sakra práce. A to mám nemocný srdce.“ Uvízla mezi dveřmi.

Už jsme tu tři: balík lamentující nad tlustě namazaným sýrovým sendvičem, tlustá ručka svírá termosku, jako by to byl ztracený přítel, mručící pán, toho času prozpěvující o lásce a jak je jí málo, a já s románem Middlemarch pod svetrem. K šílenství nevede ani jedno, ani druhé, nýbrž prostor nacházející se mezi nimi.

„Tak, a jsme tu,“ řekla jsem si v duchu, když se vlak šinul do místa, jež kdysi bývalo nádražím. Za starých časů tu stával model Královny Mary, bývala tu i čekárna a v ní automat na čokoládky. Jednou jsem odtud odjížděla do Liverpoolu, na hlavě klobouček, který vypadal jako poklop na čajovou konvici. Pletla mi ho Elsie a říkala mu Přilbice spásy.

Foukal vítr, a když jsem se klouzala kolem radnice, kde zářila borovice, vánoční pozornost od Armády spásy, boty mi ztmavly, promáčely se. Došla jsem k úpatí naší dlouhé táhlé ulice a začalo znovu sněžit. Kopec vypadal jako ta paní-balík z vlaku. „Deset bloků, dvacet kandelábrů,“ počítala jsem automaticky. Už tam budu. Mrzelo mě, že jsem si zapomněla ty rukavice. Posledních pár dlaždic a stojím zas před našimi dveřmi. V obývacím pokoji je okno s olověnou mřížkou a malými tabulkami, aby nebylo vidět dovnitř. Jsou však vidět obrysy a ozývá se cosi, co zní jako Slyš zpěv poslů Božích, ale v pozadí jako by duněl rytmus samby. Otálím, pak zmobilizuju veškeré své hormony a rychle otevřu dveře. V předsíni se svítí, vedle barometru stále visí sobí lžíce na boty, ale tapeta už tam není. Půjdu dál a budu doufat v to nejlepší. V obýváku sedí maminka u čehosi, co by se dalo nejspíše označit termínem „zvláštní vynález“. A nejzajímavější na tom je, že to vyluzuje zvuky.

„Ahoj mami, to jsem já.“ Odložila jsem tašku a čekala. Otočila se na stoličce a zamávala mi notami. Bylo na nich napsáno „Radostné noviny“.

„Pojď se na něco podívat, je to speciálně pro elektronické varhany.“ Otočila se ke klávesnici a rozezněla klávesy.

„Kam se podělo piano?“

„Ale, celá jsem se teď zelektronizovala. Držím krok s dobou.“

Šla jsem si ten zázrak prohlédnout. Byl to úplný kolos, nahoře S velkým kudrlinkovým stojánkem na noty. Měl dvě klávesnice a řadu různobarevných páček a čudlíků s nápisy jako „Spinet“ nebo „Xylofon“.

„Poslechni si spinet,“ zavelela máti a vyťukala první sloku písně Vprostřed chmurné zimy.

»Má to atmosféru,“ musela jsem připustit.

„A to nejni všechno, počkej předvedu ti to.“ A pak mi půl hodiny to důmyslné zařízení předváděla. My tři králové s bubínkem a bez, My tři králové s křídlovkou a basovým doprovodem a bez. Uměla zahrát i popové provedení, s kytarou ve svižném tempu. „To je pro naši mládež,“ vysvětlovala. „Zakládáme skupinu, něco jako Radostné strunky.“ Pak přístroj vypnula a ustoupila, abychom ho mohly obdivovat spolu. „Ta židlička patří k tomu.“ Ukázala na model z umakartu a plyše. „A udělají ti k tomu i vázaný výtisk oblíbeného zpěvníku. Nechala jsem si samozřejmě svázat Kancionál spásy.“ Byl vázaný v teletině a na hřbetě měl zlatým písmem iniciály maminčina jména. Přikývla jsem a nadhodila, jestli si nedáme čaj.

„To máš od Spolku pro zbloudilé duše?“ zeptala jsem se a napadlo mě, že doplňky k přístroji možná sama navrhovala. Chvilku neodpovídala a až pak jsem si všimla, jak zrudla. Řekla mi, že Spolek rozpustili, že v morecambském penziónu došlo ke korupci a že rev. Bone musel odstoupit. Většina peněz ukládaných stranou na evangelizaci mezi rybáři padla na splácení tajemníkových hráčských dluhů, výtěžek z maminčiných členských příspěvků a z prodeje náboženských předmětů šel na výživné jeho manželce. Manželce, se kterou už nežil. Žil totiž s přítelkyní.

„S Pompadůrkou,“ zasyčela máti. „Žil v hříchu se svou Pompaclůrkou.“

Když vyšlo najevo, že se Spolek ocitl na hranici bankrotu, sestavila maminka dopis obrovskému štábu členů, žádala o příspěvky a upozornila je, že Spolek už dlouho nevydrží. Reakce byla strhující: obratem se začaly ze všech stran slétat poštovní poukázky se vzkazy díků za všechno dobré, co Spolek svým členům za ta léta přinesl. „Své Zjevení svatého Jana v omyvatelných deskách nosím stále při sobě,“ napsala jedna paní. Nakonec maminka rozprodala za poloviční cenu zbývající výtisky Duchovního výběru Jima Reevese. Vyrovnali dluhy a zbylo jim ještě dost na to, aby mohl rev. Bone na krátkou zotavenou do Colwyn Bay.

V morecambském penziónu pro pozůstalé se objevily stížnosti na ředěnou polévku a špinavé ručníky, a ty přivolaly inspekci z hygienické stanice. Zařízení se ocitlo v havarijním stavu a bylo nařízeno jeho vyklizení a uzavření. A jako by ani to nestačilo, objevila maminka v Parapsychologickém týdeníku inzerát nabízející čerstvým pozůstalým služby „nejslavnějšího média z Morecambe“. V penziónu se začaly každý pátek v kulečníkovém sálu pořádat seance. Bylo to za extra poplatek a ještě člověka připravili o večeři, protože médium nerado spolupracovalo s najedenými břichy. Maminku to tak rozčílilo, že napsala pro časopis Spolku abstinentů esej na téma černé magie. Dala mi ho, ať si ho před spaním přečtu.

,Máš pořád co dělat?“ zeptala jsem se úzkostlivě.

„Dyť ti říkám, že se celá elektronizuju, a tady v obýváku to zdaleka nekončí.“ Zatvářila se tajemně a nechtěla mi nic prozradit. Chvilku jsme mluvily o tom, čím se zabývám já a proč. Žádné podrobnosti, jen tolik, abychom měly obě pocit, že snaha byla.

„Tvoje sestřenice teď pracuje u policajtů,“ pravila nadšeně.

„To je prima.“

„A už má mládence.“ (Záměrně se na mě nedívá.)

„To je prima.“

„Ptala se na tebe.“

„Tak jí řekni, že ještě žiju – věnec kupovat nemusí.“ Došla jsem k závěru, že je čas jít spát. „A nezapomeň si to přečíst,“ zašvitořila maminka a hodila mi ten svůj esej.

Pan Percival dospěl až k slavnému hradu, který byl vybudován ze skály na úpatí kopce. Když se blížil k padacímu mostu, ten se mu spustil v ústrety a on viděl, jak ve vodním příkopu plavou pstruzi. Jeho kůň je znavený. Pan Percival sesedne a přes most přejdou po svých. Po obou stranách bašty stojí trpaslíci v plné zbroji. Oba rytíři pokynou, sdělí mu, že je vítán a že uvnitř se nacházejí rozličné lahůdky. Jeden se ujme koně, druhý uvádí dovnitř rytíře. Pan Percival se ocitá v síni, která je celá z dubového dřeva. Trpaslík ho pobídne, ať do slunce západu odpočívá. Pan Percival se proklíná, že opustil Kulatý stůl, kde zanechal krále, proklíná se za smutek v královské tváři. Poslední noci na Kamelotu našel Artuše, jak se prochází v zahradě, a Artuš plakal jako dítě a říkal, že nic nemá. Král mu dal řemínek s rolničkami pro koně. Prvního dne cesty, druhého dne, ba i třetího dne mohl Percival obrátit koně a jet nazpět, byl dosud v říši Merlinově. Čtvrtého dne lesy zdivočely a zpustly a on nevěděl, kde je ani co ho tam hnalo. Nyní pan Percival ulehl na lože a usnul.

Zdálo se mu o oné večeři, kdy se ozvalo veliké burácení a kvílení hromu a doprostřed toho poryvu probleskl sluneční paprsek sedmkrát jasnější než za dne. Všichni se navzájem viděli tak jako dosud nikdy, každý oněměl. Pak do síně vplul Svatý grál zahalený bílým, zlatem protkávaným aksamitem. Kdysi si slavnostně předsevzali, že jej budou hledat a nepoleví, dokud na něm jejich oko nespočine, a Artuš tiše seděl a hleděl z okna.

Když Percival procitl, slunce už zapadalo. Musí se umýt a přivítat se s hostitelem. Promluví o Grálu, nikoli však o tom, proč jej hledá. Kdysi se mu zjevila vize dokonalého hrdinství a na jediný prchavý okamžik i vize dokonalého míru. Hledal jej znovu a znovu, aby našel rovnováhu. Byl válečníkem, jenž touží pěstovat bylinky.

Maminka mě vzbudila hrnkem horké čokolády a nákupním seznamem. Měla jsem zajít místo ní do města, protože musela napsat dopis pastoru Sprattovi. Se sněhem to bylo ještě horší než předešlého dne, a tak vedla má první cesta do družstevního obchodního domu pro holinky. V nich jsem si byla jistější v kramflecích, a rozhodla jsem se navštívit paní Arkwrightovou v obchodě s jedy proti škůdcům. Zvonek cinkl a ona zvedla hlavu od prášku, který právě balila. Trvalo jí skoro pět minut, než mě poznala, pak se nahnula nad pult a dala mi herdu do ramene. „Dobrý den,“ pozdravila jsem a smetla ze sebe prášek proti blechám. „Jak se máte?“

„Stojí to za starou belu,“ děla a začala si oblékat kabát. „Už seš plnoletá, abych tě mohla vzít k Ptákovi a píšťale na jedno?“ Přisvědčila jsem, ona vyvěsila do dveří cedulku a eskortovala mě do zmíněné hospody. Maminka vždycky říkala, že podnik „U ptáka a píšťaly“ je doupě zlodějů a celníků. Teď když jsem to místo poprvé spatřila, mi zas tak vzrušující nepřipadalo. Na podlaze lino a u výčepu pár zkříslých strejců. Paní Arkwrightová mě nahnala do sálu a objednala dvě malá piva. „Hm,“ pravila, „já myslela, že ses nám zdekovala nadobro.“

„Jsem tu jen na Vánoce.“

Odfrkla si. „Tos to vymňoukla. Taková díra. Tady chcíp pes.“

„Obchody váznou?“

„Jasněže váznou. To ten jejich pitomej vynález – ústřední topení. Nenamontujou ho nikomu bez izolace, a ta vyžene všecku havěť. Stěžovala jsem si a žádala vodškodnění, ale voni prej, že to je pokrok a ať se prej zaměřím na domácí mazlíčky.“

„A to nejde?“

Paní Arkwrightová bouchla do stolu. „No to bych prosila, že to nejde! Dneska chce každej vypadat nóblově, a tak se přece nebude vokazovat v nějakým vobchodě s jedama proti štěnicím. Mimoto nesnesu pudly. Nebudu si přece pořizovat salón na stříhání blbejch pudlů.“

Zeptala jsem se, kdy to všechno začalo a jak.

„Začlo to koupelnama,“ pronesla truchlivě. „Za všecko můžou koupelny.“ Místní radní si zřejmě konečně uvědomili, že domy v tovární čtvrti nejsou nejvhodnější k obývání. Uvolnili tedy značnou sumu peněz na jejich základní renovaci. Každý ze slepených řadových domků dostal darem koupelnu.

„Teď když maj koupelnu, chce každej ústřední topení a pudla,“ chrlila dál paní Arkwrightová. „Všichni víme, co s člověkem udělá takový ústřední topení. Vysaje z něj všecky životodárný tekutiny!“ Nesmírně ji to trápilo, po všech těch letech, kdy místní lid chránila před škůdci. Investovala do těch nejnovějších pesticidů, dávala rady v kteroukoli hodinu a snažila se seč mohla udržet krok s dovozem ze zahraničí.

„Nejni na světě potvora, kerou bych neznala,“ pyšnila se.

„Co teď budete dělat?“

Blýskla po mně očima, pak se ohlédla a dala si prst přes ústa. Musela jsem jí slíbit, že budu mlčet jako hrob. Měla něco našetřeno a ukládala si i všechny výhry v Bingu. Chystala se emigrovat.

Což mé ohromilo. Jakživa nebyla dál než v Blackpoolu.

„A kam?“

„Do Torremolinos.“

„Cože?“

„Jo. Mám takovu brožurku, v kerý jsem si vybrala jednu vilku. Budu prodávat tůristům plyšový zvířátka. Budou rádi, že je můžou koupit vod někoho, s kým se domluvěj anglicky.“ Pomyslela jsem na to, kolik asi taková vila stojí, kolik letenka, potraviny, celé živobytí, než se postaví na vlastní nohy. Brblala dál o tom, jak už se půl roku učí španělsky, podle učebnice a pak dvakrát týdně ve večerním kursu.

„A máte dost peněz?“ Nedalo mi, abych se nezeptala.

„Zatím ne. Právě proto musím podpálit kšeft.“ Bedlivě mě pozorovala a pak mi připomněla, že nikomu ani slovo. „Když mi dáš adresu, pošlu ti výstřižek, jak vo mně píšou v novinách.“

Měla to všechno promyšlené: pomalu hořící roznětka, v krámě spousta hořlavin. Nastraží to, než půjde do jazykovky, aby z toho byla venku. Nábytek si brát nechce a šaty si nakoupí nové. Doklady a cennosti si uložila do trezoru v bance. Ale přes Vánoce nic podnikat nebude.

»Nechci tahat hasiče vod rodin.“

Dopily jsme a já ji opustila, jak jsem ji prve našla – při balení prášku proti blechám.

Nakoupila jsem mleté maso a cibuli a shledala, že Trickettův snack bar stojí stále na témže místě a nabízí stále stejný sortiment občerstvení. Betty měla brýle dosud zalepené izolepou, po všech těch letech od chvíle, kdy jí na ně Mona hodila mražené karbanátky. Nepoznala mé a já se jí nechtěla připomínat. Začala jsem mít dojem, jako bych snad vůbec nebyla pryč. Maminka se mnou jednala jako dřív; zaznamenala vůbec mou nepřítomnost? Pamatuje si, proč jsem odešla? Mám takovou teorii, že pokaždé, když člověk učiní důležitou volbu, jedna část jeho já zůstane žít dál tím životem, který mu byl původně přisouzen. Někteří lidé vyzařují silnou auru, někteří povstanou úplně znovu mimo své tělo. TO není pohádka. Když dostane keramička nápad, vtělí ho do hrnku, a rázem existuje mimo ni, žije svým vlastním životem. Keramička vyjadřuje myšlenky fyzickou hmotou. Jestliže já předkládám své myšlenky metafyzicky, mohu být v jednom okamžiku na mnoha místech a působit zároveň na řadu různých věcí, podobně jako keramička svými hrnky. Je možné, že se vůbec nenacházím tady, že všechna má já, představující možnosti, které jsem si zvolila i nezvolila, o sebe jen na chvilku zavadila. Že jsem doposud hlasatelkou evangelia ze severní Anglie i tou, která utekla. Možná se tato dvě já na chvilku vzájemně propletla. Nepostoupila jsem dopředu ani dozadu, nýbrž napříč časem, dospěla jsem k něčemu, čím jsem mohla být, co však vypadlo ze hry.

„Rozlila ste čaj,“ pravila Betty rozhořčeně. Zaplatila jsem jí dvojnásob a odešla.

Nemířila jsem rovnou domů, ale na kopec. Nikdo tam v takovém nečase nebyl. Kdybych tu dosud bydlela, taky bych zůstala doma. Ale návštěvník má právo chovat se pošetile. Až na vrchol jsem vystoupala, a tam se dívala, jak se na město sype vířivý sníh, až ho úplně zastře. Všechnu tu čerň zastře. Mohla bych na to konto pronést působivé kázání... „Mé hříchy jak mračna nade mnou visí, On zastřel je, mou svobodu křísí...“ nebo tak nějak. Ale kde je teď Bohu konec, když se nebesa hemží kosmonauty a Pána svrhli? Stýská se mi po Bohu. Chybí mi společnost někoho bezvýhradně věrného. Nepokládám Boha za zrádce, ani teď ne. Služebníky Boží, ty ano, ale každý služebník je ze své podstaty zrádcem. Stýská se mi po Bohu, který mi byl přítelem. Nevím ani, zda existuje, ale vím jistě, že pokud si ho zvolíte za svůj citový protějšek, vyrovná se mu jen málokterý smrtelník. Myslím, že jednoho dne by to mohlo být možné, kdysi to možné bývalo, a tento záblesk odstartoval mé putování, kdy jsem se snažila najít rovnováhu mezi nebem a zemi. Kdyby se mezi nás nevmísili a nerozdělili nás oni služebníci, mohla jsem se zklamat, mohla jsem strhnout bílý aksamit a pod ním najít polévkovou mísu. Takhle nemohu spočinout, toužím po někom nespoutaném, kdo mě bude milovat láskou až za hrob, kdo bude vědět, že láska je silnější než smrt, a bude při mně stát navěky. Toužím po někom, kdo mě zničí a dovolí mi, abych zničila já jeho. Láska a cit mají mnoho forem, jsou lidé, kteří spolu prožijí celý život a nevědí, jak se ten druhý jmenuje. Pojmenovávat je těžké a vyžaduje to spoustu času; dotýká se to jádra věci a souvisí to s mocí. Ale kdo vás zavolá domů za noci plné běsů? Jen ten, kdo zná vaše jméno. Milenecká láska se rozmělnila v paperbacková vydání a prodalo se jí na tisíce a milióny výtisků. Někde dosud leží její originál, vytesaný do kamenných desek. Vydala bych se za devatero moří a uhnala si úpal a dala bych všechno, co mám, ne však za muže, protože ten chce jen ničit. Nedovolí, aby někdo zničil jeho. Proto není způsobilý k milenecké lásce. Jsou výjimky a doufám, že těm se vede dobře.

Nepoznanost mých tužeb mě děsí. Nevím, jak jsou velké, ani do jakých výšin se pnou, vím jen to, že se nevyplňují. Když chce někdo změřit povrch olejové kapky, použije k tomu plavuňový prášek. A právě ten si obstarám. Škopek plavuňového prášku, posypu jím své tužby a zjistím, jak jsou velké. Až pak někoho potkám, provedu zápis z laboratorních cvičení a ukážu mu, co si na sebe bere. Mé tužby však mohou začít nezměrně růst nebo mohou zmutovat, nebo se dokonce odpařit. V jednom jsem si ale jistá: nechci, aby mě někdo zradil, jenže to se dá na počátku vztahu jen tak od oka těžko poznat. To slovo se neužívá příliš často, což mě zaráží, protože jsou různé druhy falše, ale zrada je jen jedna. Zradou míním to, když někdo slíbí, že bude stát při vás, a pak stojí při někom jiném.

Stála jsem na úbočí kopce, tam, kde se svažuje k lomu a odkud je vidět místo, kde kdysi bydlela Melánie. Když jsem byla druhý rok z domova, náhodou jsme se potkaly: tlačila kočárek. Pokud jsem ji kdysi označila za bohorovnou, že to až hraničilo s tupostí, byla nyní takřka hovězí. Nespouštěla jsem z ní oči a v hlavě mi vrtalo, jak jsme spolu kdysi něco mohly mít – třebaže když mě tehdy opustila, jako bych dostala otravu krve. Nedokázala jsem na ni zapomenout. Ona, jak se nyní zdálo, zapomněla na všechno. Chtělo se mi s ní zatřást, uprostřed ulice ze sebe strhat šaty a zaječet: „Pamatuješ si na moje tělo?“ Čas vše důkladně umrtví. Lidi zapomenou, přestanou se zajímat, zestárnou, odejdou. Pravila, že z historického hlediska se mezi námi vlastně nic nestalo. Ale historie je zašmodrchaný chumel nití. Nejlepší je ten výtvor obdivovat, a třeba přišmodrchat nějaký ten uzlík navíc. Historie je houpací síť k pohoupání, hračka na hraní. Provázek k přebírání. Pravila, že city, které ke mně dřív chovala, jsou už mrtvé. To, co zemřelo, má v sobě jistý půvab. Mrtvé věci můžete prznit, měnit je, přelakovávat. Ani nepípnou. Pak se zasmála, že patrně na to, co se mezi námi odehrálo, pohlížíme každá úplně jinak... Opět se zasmála a pravila, že to, jak to vidím já, by vydalo na parádní historku, kdežto pro ni je to jen historie, nic neříkající fakta. Doufá prý, že si neschovávám žádné dopisy, je hloupost upínat se k věcem, které nemají význam. Jako by dopisy a fotografie měly schopnost něco oživit, znebezpečnit. Řekla jsem jí, že k tomu, abych si pamatovala, co se stalo, její dopisy nepotřebuju. Zatvářila se neurčitě a začala mluvit o počasí, běhání a zdražování kojenecké výživy.

Zeptala se mě, co teď dělám, a já měla sto chutí ji odpovědět něco jako „obětuju novorozeňata na vrcholku Pendle Hillu“ nebo „fušuju do obchodu s bílým masem“. Cokoli, čím bych ji naštvala. Jenže ona byla – podle vlastních slov – šťastná. Přestali jíst maso, čeká druhé dítě, a tak dál. Začala si dokonce dopisovat s mou matkou. Pracovaly společně na první evangelizaci v našem městě určené pro barevné občany. Máti vyklidila z »válečného kredence“ plechovky s ananasem, protože žila v domnění, že se jím barevní živí. Obešla domácnosti a sbírala deky, aby jim nebylo zima. Když ji doma navštívil první barevný pastor, pokoušela se mu vštípit, jak je důležité jíst petrželovou omáčku. Později zjistila, že prožil většinu života v Yorkshiru. Melánie, která byla stále čekatelkou na post misionářky, se činila, jak nejlépe mohla, ale ztrácela trošku půdu pod nohama. A tak po dobu trvání evangelizace musel jíst každý uzené na ananasu, koláč s ananasem, kuře v ananasové omáčce, ananas na kolečka, ananas na kostičky. „Koneckonců,“ pravila máti filosoficky „na světě nejsou jen pomeranče.“

Když jsem scházela z kopce, už se stmívalo a na obličej se mi lepil rozvířený sníh. Vzpomněla jsem si na fenku a padl na mě smutek; smutek nad její smrtí, nad mou vlastní smrtí, nad vším tím nevyhnutelným umíráním, které provází každou změnu. Neexistuje volba, která by zároveň neznamenala ztrátu. Jenže fenku zakopali do čisté hlíny, a to, co já jsem dávno pohřbila, nyní podstupuje exhumaci: lepkavý strach, nebezpečné myšlenky a stíny, které jsem odsunula na příhodnější dobu. Nemohla jsem je odsunout nadobro, vždycky jednou nadejde čas zúčtování. Ale ne všechna temná místa potřebují světlo, na to nesmím zapomínat.

Když jsem došla domů, maminka měla na uších sluchátka a něco si zapisovala. Před ní stál velký přijímač. Zaťukala jsem jí na rameno.

„Fuj, mohla jsem z toho mít infarkt!“ vyjela na mě a kroutila knoflíky sem a tam. „Teď se nemůžu vybavovat, přijímám.“

„Co přijímáš?“

„Hlášení.“ Narazila si sluchátka na uši a pokračovala v zapisování. Trvalo to přes hodinu, než jsem z ní vydolovala, o co se vlastně jedná. Seděly jsme nad mísou hovězího rizota z pytlíku a já se dozvěděla, jak to přišlo, že se zelektronizovala. Zčistajasna jí vybouchlo gramorádio, a ona se ocitla bez Evangelia po drátě. Rozběhla se tedy s vkladní knížkou po obchodech a sháněla náhradu. Všimla si reklamy na vysílačku „Sestav si sám“. Koupila si ji a k tomu nejlevnější tranzistor, aby byla jaksepatří zabezpečena. Byla to od ní sice marnotratnost, ale stalo se to zrovna v době, kdy se rozpadl Spolek, a potřebovala přijít na jiné myšlenky. Bylo to prý těžké, ale dokázala to, a teď pravidelně hovoří ke křesťanům celé Evropy a sama přijímá zprávy. Už se plánuje setkání a vydávání Věstníku bezdrátových věřících.

„Je to vůle Páně,“ pravila, „tak mé neotravuj, když ji plním.“

Snad to bylo tím sněhem, nebo jídlem, nebo absurditou mého života, že jsem začala doufat, že až půjdu spát a ráno se probudím, bude má minulost bez poskvrnky. Jako bych oběhla veliký kruh a potkala samu sebe znovu na startovní čáře.

Pan Percival setrval na úzké sesli ještě dlouho poté, co se jeho hostitel odebral na lože. Ve světle hořící pochodně zpytoval své ruce. Jedna byla zvídavá, jistá a pevná. Jemná, uvážlivá ruka. Ruka hodná nakrmit psa či zardousit démona. Druhá vyhlížela jako nedochůdče. Prázdná, pochybující, nic neříkající, trapná ruka. Vyděšená ruka, ale vyvažující. Percival se toho večera poddal hněvu. Jeho putování neneslo ovoce a on sám jako by se dal svést z cesty. Hostitel se ho otázal, proč odjel, ale nechtěl slyšet odpověď, neboť si příčiny dovodil sám: že král pozbyl rozumu nebo že Kulatý stůl byl zničen. Percival nic neříkal. Odjel kvůli sobě, pro nic jiného. Toho dne pomyslel na návrat. Připadal si, jako by ho někdo táhl za sebou jako cívku nití, motala se mu hlava a toužil se tornu pohybu poddat a procitnout uprostřed známých věcí. Když v noci usnul, zdálo se mu, že je pavoukem, visícím na dlouhém vlákně z obrovitého dubu. Pak přiletěl havran a nitku přeťal, pavouk spadl na zem a utekl.

Když jsem se druhý den probudila, za zaprášeným oknem se prodíralo sněhovými mračny slunce. V domě bylo ticho. Maminka si obvykle přehrávala kazety a zpívala si s nimi nebo přidávala druhý hlas. Začala cestovat s ďábelskou hlídkou pastora Finche, kdykoli zavítal do našeho kraje. Měla pocit, že má bohaté zkušenosti a může pomáhat dalším nešťastným rodičům, jejichž děti posedl zlý duch. Vypracovala informační materiál „Pomoz si sám“ pro duchovně otřesené. Čeho se vystříhat, koho kontaktovat, které pasáže z Bible si přečíst. A pěvecký sbor pochopitelně milerád nahrál kazety na vymítání démonů hudbou. Většinou na nich byly písně, které složil sám pastor Finch. Byla jsem ráda, že má nějakého koníčka, ale z toho, že se v materiálu pojednávalo o mých vlastních hříších, jsem moc velkou radost neměla. Naštěstí tam nenalepila mou fotografii, na výstrahu celému anglickému Severozápadu, aby rodiče dobře zamykali své dcery.

Pobyla jsem s nimi jen přes Vánoce. Musela jsem sledovat nekonečné pořady o narození Páně a jíst taštičky plněné mletým masem u stolu s paní Whiteovou, která z toho tak znervózněla, že dostala nekontrolovatelnou škytavku.

„Dones čichací sůl, Jacku,“ rozkázala maminka a stiskla paní Whiteové nos, až zmodrala. Čichací sůl nezabrala, a tatínek musel paní Whiteovou dovést na autobus.

„Za všechno můžeš ty,“ bručela máti. „A ještě k tomu na Štědrej večer!“ Pak šla do obývacího pokoje ucucnout portského a nenápadně omrknout dárky. Nemohla se dočkat, až si je o půlnoci rozbalí, a to ještě nebylo jedenáct.

Rozhodli jsme se, že si čas ukrátíme hraním karet.

„Tys fixlovala!“ vykřikla, když jsem vyhrála. „Hříšnému není radno věřit.“

„Tak si zahrajem ještě jednou.“ A hráli jsme až do za pět minut dvanáct, kdy maminka vyskočila a pustila rádio, abychom si poslechli Big Ben. „Skleničku,“ křikla na mě, nalila mi do ní citronádu a ustříkla portského. „Šťastné a veselé, chvalme Pána, a copak to tady máme za dárky?“ Načež zaplula pod stromeček pro svou hromádku.

„Pozor, spadl anděl,“ upozornila jsem ji. Nastrčila ho zpátky hlavou dolů, přičemž druhou rukou nepřestávala trhat obal z dárku.

„To je od pastora Spratta,“ hlásila nadšeně. Přikývla jsem a v duchu spekulovala, co by pro Boha živého mohl ten tvar představovat a jak se to dostalo přes celnici.

„No ne, podívejte!“ vykřikla.

Byla to sloní noha s víkem. Chvíli váhala a pak víko prudce odklopila. Ukázalo se, že je to truhlička s biblickými přísliby: dvě vrstvy srolovaných papírků, na kterých jsou citáty z Písma. Mamince vstoupily do očí slzy, když nohu opatrně odkládala na konferenční stolek.

,Co ti asi dala teta Maud?“ řekla jsem a vybrala tvrdý dlouhý předmět.

„Ale, to bude nejspíš vycházková hůl, dyť víš, jaká teta je.“ A zaťukala si na hlavu. „Ale tohle vypadá zajímavě, dárek od taťky.“

Bylo to ploché a špatně zabalené. Pomalu vybalovala, a byl to... prak. Nevěřila jsem svým očím.

„Proč ti dal táta prak?“

„Řekla jsem si mu o něj, to mám na sousedovic kočky.“ A vyprávěla mi, jak už na ně vyzkoušela všechno možné – od lákání na zbytky od večeře až po vyhrožování. A ony si dál čurají na její prvotřídní růže. Bude po nich teď střílet sušenými hrášky. Zavrtěla jsem hlavou a nevěděla, jak jí sdělit, že jsem jí koupila jen svetr...

Další dva dny jsem naše skoro neviděla, protože byli pořád V kostele. A první povánoční poštou maminka obdržela tu hroznou novinu. Týkala se opět morecambského penziónu pro pozůstalé, či spíše jeho majitelky paní Butlerové.

„To je práce pro pastora Finche,“ prohlásila maminka a už si oblékala kabát, aby mu šla do budky zatelefonovat. Jakmile zmizela, sebrala jsem dopis ze stolu. Paní Butlerová, sklíčená poklesnuvším zájmem o penzión a frustrovaná neustálými nájezdy hygieniků, se dala na pití. Především ale přijala místo hospodářky v místním domově důchodců. Tam se dala dohromady s podivným charismatickým mužem, který kdysi vykonával funkci oficiálního vymítače zlých duchů u nějakého papaláše v cizině. Byl však za tajemných okolností propuštěn – souviselo to s jakousi nemístnou urážkou manželky vikáře. Doma v Anglii, v bezpečí ovíněné náruče paní Butlerové tuto dámu přemluvil, aby ho nechala na některých senilnějších pacientech praktikovat vúdú. Načapala je u toho noční sestra.

Představte si, jak se maminka musela cítit: Spolek pro zbloudilé duše byl trpké sousto, penzión v Morecambe nesmírný šok, ale tohle, to byla poslední kapka. Čekala jsem, až se vrátí, a koukala zatím do ohně. Rodina, ta opravdová, je stůl a židle a správný počet hrníčků. Jenže já do žádné patřit nemůžu, a od té své se nedokážu odtrhnout: matka mi uvázala za knoflík nit a může za ni dle libosti tahat. Znám kdesi ženu. Ta by mě snad vysvobodila. Ale co když spí? Co když kráčí jako náměsíčník vedle mě, a já si toho nikdy nevšimla? Bouchly zadní dveře a maminka se vřítila dovnitř, nadnášena poryvem větru, uzel šátku se jí pošoupl až k uchu, takže to vypadalo, jako by měla vzorované vole. „Fuj!“ běsnila a zahodila dopis do ohně. „jestli sebou nehodím, zmeškám vysílání. Dones sluchátka!“ Podala jsem jí sluchátka a ona si nastavila mikrofon.

„Vlídné světlo volá Manchester, Manchester na příjem, tady Vlídné světlo.“

Autorčin úvod k vydání z roku 1991

Román Na světě nejsou jen pomeranče jsem psala v zimě a na jaře na přelomu let 1983 a 1984. Bylo mi čtyřiadvacet. Dělila jsem se tehdy o dva pokoje a sedací vanu s herečkou Vicki Licorishovou. Ona neměla peníze, já neměla peníze, nemohly jsme si dovolit luxus prát bílé prádlo zvlášť, a tak jsme s povděkem vítaly módu barevných kalhotek, díky které nám nemohla zašednout ta součást prádelníku, která nejvíc souvisí se sebeúctou. Zašedlost je spisovatelova smrt. Špína, nepohodlí, hlad, zima, trauma anebo drama vůbec nevadí. Zakusila jsem od každého, a jenom mi dodávaly odvahu. Ale zašedlost, ty rozmokvalé mantinely všednosti, pozvolná koroze krásy a bělosti, ústupek a ustrnutí, to vše maří dobré dílo. Když bylo bídně Johnu Keatsovi, vzal si čistou košili. Když byla Radclyffe Hallová zdeptaná, objednala si v Jermyn Street několik nových souprav hedvábného prádla. Byron, jak známo, si k svému heroickému tělu pustil jen to nejjemnější, nejčistší, nejbělejší, a já jsem velkou obdivovatelkou lorda Byrona. A tak mi v těch dobách bez peněz, bez práce, bez vyhlídek, kdy se k nám z nižších pater nájemního domu nezadržitelně vkrádala zašedlost, připadalo, že si musím najít nějaký pevný bod, talisman, či snad fetiš, jako se lidé uprostřed džungle oblékali večer co večer k večeři nebo jako si vojáci předtím, než vstoupili do vod Galibolu, vyleštili holínky k oslnivému lesku. K tomu, aby člověk mohl úspěšně konat velké věci, musí provádět tyto osobní, prapodivné, často směšné rituály, protože jimi lze zažehnat zašedlost duše, která mu našeptává, že nic nemá cenu a všechno je ubohé a hnusné.

Psala jsem Pomeranče na kancelářském psacím stroji zn. Goliáš a vyplýtvala nesmírné množství opravné pásky Tipex. Kupovala jsem si tehdy, stejně jako dnes, recyklovaný papír. Tenkrát proto, že ho nikdo neznal a byl coby druhá jakost levnější, dnes o proto, že je to správné, ačkoli ho tento klad jako mávnutím proutku proměnil v dražší zboží, než je jeho stromožravý bratříček. Kdybych byla nakladatelkou, trvala bych na tom, aby se všechny rukopisy odevzdávaly na recyklovaném papíře. Proč by měl život doplácet na umění?

Proč umění namísto života? ptala jsem se často sama sebe, když knížka vznikala. Byla jsem v Londýně nešťastná, nechtěla jsem skončit v reklamní agentuře nebo v bance jako většina mých oxfordských spolužáků, nevydržela jsem v žádném zaměstnání, kde to zavánělo pravidelnou pracovní dobou. Tenkrát, stejně jako dnes, mi bylo nejlíp venku při jímavě hrubých venkovských pracích. Díru do světa jsem v Londýně neudělala, a nač tam tedy trčet? jen bych si zničila zdraví. Chtěla jsem někam odjet, ale pak jsem začala pracovat na Pomerančích. Nebyla to ani náhoda, ani pokus, ani rozmar; byl to proud vody hnaný vichřicí. Jako by ta knížka už byla napsaná – tak rychle a s jistotou přicházela na svět. Čím to, že mě to tak vzalo? Uvědomila jsem si, že nehodlám život proživořit.

Co do kompozice, stylu i obsahu byly Pomeranče jiné než ostatní romány. To mě netrápilo, ani Philippu Brewsterovou, mou redaktorku v nově založené nakladatelské divizi Pandora Press. Ale trápilo to její šéfy – nedovedli si představit, kdo si takovou knihu koupí a kolik se na ní vydělá, a bylo jim líto plýtvat na ni pevnou vazbou. Proto vyšla jako paperback, prošla bez povšimnutí, až na pár banálních recenzentských noticek, a pak se začala prodávat děsivou rychlostí. Má kariéra se započala díky malým knihkupectvíčkám a ústním tamtamům. S ústním podáním nakladatelské kolosy nic nesvedou, ale podařilo se jim aspoň zničit trh drobným knihkupcům. Pro nové dílo je to učiněná katastrofa. Velkým samoobslužným knihkupectvím jde o obrat, nikoli o kulturu. Mamutí prodejny chtějí mamutí zisky a nezajímají je nová, nic neříkající jména. Nadšený nakladatel má s prosazováním nových autorů problémy, protože podpora knihkupců je klíčová, a kdo se „špatně prodává“, ten se s ochotou knihkupců setká málokdy. Jediná cesta z kola ven je obětovat peníze na reklamu. Jenže tahle metoda je v případě nového díla, a zvláště výrazně nového, ne starého známého, jen v novém kabátě, ekonomickou sebevraždou. Nakladatel na tom tratí, spisovatel upadne do deprese, velcí knihkupci se nakrknou a se zadostiučiněním pronesou: „Vždyť jsme to říkali.“ Když Pomeranče roku 1985 vyhrály Whitbreadovu cenu za nejlepší první román, objednal je do sítě svých prodejen i W. H. Smith.

Pomeranče jsou románový experiment; rozvíjí se antilineárně. Předestírá čtenáři složitou narativní strukturu přestrojenou v prosté vyprávění, využívá rozsáhlého slovníku a ošidně přímočaré syntaxe. Čte se ve spirálách. Spirála je nekompaktní tvar a umožňuje nekonečný pohyb. Ale jde o pohyb dozadu, nebo dopředu? Do výšky, nebo do hloubky? Načrtněte několik spirál, navzájem do sebe vplouvajících, a bude to jasné. Vyprávění ve tvaru spirály mi vyhovuje a použila jsem ho a zdokonalila v knihách The PasSion (Vášeň) a Sexing the Cherry (Křížení třešní). Namouduši nechápu, proč by se mělo číst v přímkách. Vždyť tak přece nemyslíme ani nežijeme. Naše duševní pochody mají blíž k bludišti než k dálnici, každá odbočka plodí další odbočku, žádná symetrie, žádná jednoznačnost. Ale ani chaos. Složitá matematická rovnice, jenže těžší, protože X a Y mají každý den jinou hodnotu.

Pomeranče jsou román, který nahání lidem strach. Posvátný rodinný život je v něm zobrazen jako klam, kniha na příkladu demonstruje, že to, čemu církev říká láska, může být ve skutečnosti psychóza, a troufá si tvrdit, že homosexuálům neztrpčuje život jejich zvrhlost, ale zvrhlost jejich okolí. A co hůř, činí to s takovým humorem a lehkostí, že i ti, kdo byli nakloněni nesouhlasu, zjišťují, že s tím musí souhlasit. Takhle moje kniha vždycky působila a funguje stejně i v televizi. Po uvedení obou dílů filmu, který byl podle Pomerančů natočen, telefonovalo do BBC víc diváků než po odvysílání kteréhokoli jiného seriálu či cyklu pořadů. Příběh odstartoval velkou diskusi a zdá se, že lidem otevřel nový pohled na svět. Jsou pochopitelně i tací, kterým se nelíbil, ale není pochyb o tom, že Pomeranče ve své tištěné a televizní dvojjedinosti mnohem víc bariér prolomily, než vztyčily.

Pomeranče jsou román, který přináší útěchu. Jeho hrdinka je člověk na okraji. Chudá, z dělnického prostředí, ale musí se utkat se zásadními problémy, které procházejí napříč společenskými, kulturními a rasovými bariérami. Každý se musí v určitém bodě svého života rozhodnout, jestli zůstane v prefabrikovaném světě, kde je možná bezpečno, ale který má úzké mantinely, nebo zda o se pustí vpřed, často až za hranice zdravého rozumu, do neznámých a neprobádaných teritorií. V Pomerančích se jedná o výpravu za sexualitou a individualitou. Na první pohled to vypadá, že jde o dost specifickou situaci: evangelikální rodina a v ní dívka, jejíž svět se ocitne vzhůru nohama, když se zamiluje do jiné dívky. Ale v absolutním plánu pojednávají Pomeranče o citech a střetech, kterým se nevyhne nikdo z nás. První láska, ztráta, zármutek, vztek, a především odvaha, to jsou motory, které pohánějí tok vyprávění za hranice konkrétního příběhu. Beletrie potřebuje konkrétno, ukotvení. Ale musí se dostat i nad ně. Potřebuje postavy, které ji stahují na zem a kterých se můžeme dotknout a poznat je, ale musí se od nich umět odrazit a vznést se do volnějšího, univerzálnějšího prostoru. Díky tomuto paradoxu se literární díla čtou a nezastarávají, z jeho neuvěřitelného napětí se rodí cosi harmonického.

Pomeranče neskýtají útěchu proto, že by nabízely jednoduché odpovědi, ale proto, že se dotýkají složitých otázek. Jakmile můžeme o svém trápení mluvit, jako bychom se s ním malinko vypořádali. Ze své schránky na dopisy vím, že Pomeranče darovaly hlas mnohým nevysloveným trápením. A kdo našel hlas, může být slyšen.

Jsou Pomeranče autobiografický román? Ale kdepak, a zároveň – jistěže jsou.

Zbývá dodat už jen dvě věci:

Pomeranče vyšly roku 1985 díky iniciativě Philippy Brewsterové a její nově založené divizi Pandora Press. Pandora bohužel nikdy neměla vlastní kapitál, a tak se kupovala a prodávala a kupovala dle libovůle chlebodárců. V roce 1990 se stala majetkem magnáta Ruperta Murdocha. Ta ironie! Pomeranče se vinou série zpackaných obchodních machinací ocitly v rukou tohoto zbohatlického amatéra. Vím, že v narůstajícím korporativismu našeho světa je čím dál těžší činit morálně správná rozhodnutí – ať už jde O to, jakou značku fazolí v tomatě si v obchodě koupíme, nebo ve kterém nakladatelství budeme publikovat. Taková volba není vždy jednoznačná a většinou vyžaduje kompromis. Já sama mám osobní kodex zásad, kterého se snažím držet tak pevně, jak jen to jde. Došla jsem k závěru, že v Pandoře Pomeranče nechat nemůžu, a předala je nakladatelství Vintage. Vážený pane Murdochu, buďte tak hodný a nekupujte Vintage.

A konečně, toto vydání se k vám dostává se zárukou. K Pomerančům se pojí počátky mého experimentování se stylem, kompozicí a jazykem, a v duchu jsem se při psaní zapřísahala, že pokud nebudu s to přijít s něčím novým a jiným, nechám toho. Povinností každé spisovatelské a umělecké generace je hledat nové způsoby, jak vyjádřit neměnnou situaci člověka. Servírovat ohřáté zbytky včerejší večeře je snadné, lukrativní a populární (na chvíli). Ale není to správné.

Za dávných dnů, kdy jsem na šňůru věšela pestrobarevné kalhotky, co vypadaly jako hejno papoušků, jsem měla jedno přání. Podle tradice bych měla mít sice tři, ale já přece nezachránila nikoho kromě sebe. „Přičaruj mi...“ Slávu? Peníze? Úspěch? Ne. Jenom to, abych věděla, kdy přestat.

Londýn, 1991

Jeanette Wintersonová

Kolik je na světě druhů pomerančů?

„Na poli anglického jazyka dnes nikdo jiný nepracuje se slovy s takovou fantazií, s takovou vášní a oddaností jako já.“ (Jeanette Wintersonová, odpověď Sunday Times na otázku, kdo je její nejoblíbenější anglicky píšící spisovatel.)

I

„Slovo, každé slovo, musí mít ve větě, v odstavci, v knize, v knihovničce, v knihovně, své místo...“ (Umělecké objekty)

Jeanette Wintersonová (1959) je patrně nejvýznamnější představitelkou nastupující generace spisovatelů usilujících – v jejím případě s neobyčejným úspěchem – o nové skloubení experimentální prózy s čtenářskou přístupností. Je-li řeč o experimentu, přesněji o experimentu formálním, nelze pominout dědictví literatury počátku 20. století: Joyce, Pounda, Woolfové, Eliota, Steinové, k nimž se Wintersonová otevřeně hlásí. Na rozdíl od této „tradiční“ avantgardy je však v jejích románech a scénářích složitá struktura vyprávění maskována jako prostý příběh. Pokud se zde bludiště tváří jako dálnice, a nikoli naopak, je tomu tak díky naroubování spontánního vypravěčského talentu na teoreticky podepřený postup. Již autorčina předmluva k prvnímu románu – Na světě nejsou jen pomeranče (Oranges Are Not The Only Fruit, 1985) – naznačuje obeznámenost s literárními a filosofickými teoriemi: ze struktury textu na straně jedné a příběhu na straně druhé se skládá tištěná kniha jako pole jejich vzájemné artikulace. Hnací silou psaní Jeanette Wintersonové není zápletka (příběh), ale experiment na poli jazyka, stylu a struktury. Čtenář je nucen procházet každou její knihou jako mapou, a pozorně sledovat autorčiny ukazatele: jen výjimečně jsou přitom směrovky tak výmluvné jako v případě grafických symbolů – obrázků ovoce v záhlaví kapitol bez názvů ve Štěpení třešně (Sexing the Cherry, 1989). Experiment se u Wintersonové rozhodně neblíží kategoriím nahodilosti, ale naopak důslednosti. Věrna výroku Virginie Woolfové, podle něhož mistrovské dílo nemusí být nudné, Wintersonová vyžaduje na čtenáři maximální pozornost a vnímavost, a na oplátku nabízí potěšení z rozmanitosti krajiny, kterou postupně se rýsující mapa odkrývá.

Ve sbírce esejů Umělecké objekty (Art Objects, 1996), s podtitulem O vytržení a výtržnictví, se Wintersonová vyznává ze své náklonnosti k „revoltujícím směrům“ v literatuře, k romantismu a k modernismu, a její vášeň pro důsledně prováděný experiment vychází zřejmě právě z této oblasti. Vedle zřetelného vlivu výše uvedených modernistických autorů nalezneme v jejích knihách rovněž stopy magického realismu, např. různé pohádkové či hororové prvky, se kterými Wintersonová zachází jako s přirozenou součástí skutečnosti. Sama o sobě také říká, že píše „fikce“ (zříká se označení román): příběhy uvnitř příběhů uvnitř příběhů atd... Tento nikterak nový, leč oblíbený postup se v literatuře uplatňuje již od dob Tisíce a jedné noci, přes Lawrence Sterna po Jorge Luis Borgese nebo Johna Bartha, a byl donedávna považován – z neznámých důvodů – za jeden ze znaků tzv. postmodernismu. Wintersonová navíc tento postup obohacuje o obraz vyprávění jakožto spirály či pružiny.

Psaní, tedy především práce s jazykem, je pro Jeanette Wintersonovou uměním, tvořením uměleckého objektu – knihy. Jako takové je zároveň hlavním tématem Uměleckých objektů, knihy úvah o umění, o procesu tvorby, o Kánonu, o experimentech, a v neposlední řadě o vlastním psaní a jeho významu pro autorku samu. Kniha, která se – na rozdíl od fikcí Wintersonové – vyznačuje neobvykle umírněnou slovní zásobou, se nese v osobnějším tónu, než bychom v případě úvah o umění čekali. V posledním eseji, nazvaném Mé vlastní dílo (se zřetelným odkazem k eseji Vlastní pokoj od V. Woolfové) ilustruje Wintersonová tento proces na příkladu vlastní tvorby a postuluje několik zásad odpovědného psaní: 1) vyhnout se opakování starých postupů, ale zároveň být s nimi obeznámen (tato zásada vychází z Eliotova pojmu „objektivního korelátu“), 2) usilovat o vytvoření díla „nového“, 3) pečlivě pracovat se slovní zásobou a syntaxí, neboť tvoří styl autora, 4) důsledně cizelovat vlastní styl, 5) klást důraz na zvukovou stránku prózy, a přiblížit ji tak poezii, 6) nedbat reakcí jak na své dílo, tak na svou osobu.

Experiment: jazyk, styl, forma

Společným jmenovatelem všech sedmi dosud vydaných románů a dvou scénářů je nová a svěží práce s jazykem, slovní zásobou, a stylovými rovinami. Výjimečně bohatá a pečlivě volená slovní zásoba se obejde bez neologismů a sahá od biblického jazyka přes evokaci jazyka 17. století po současný slang a rozličné idiolekty. Hrdiny jejích příběhů jazyk doslova obléká, tvoří. Každé slovo zaujímá v textu své pevné místo, nelze jej ani přesadit, ani nahradit výrazově slabším či silnějším ekvivalentem, aniž by nedošlo k narušení vyprávění, což rozhodně není případ jazyka televizních seriálů a prostých bestsellerů, jemuž se Wintersonová programově’ vyhýbá. Skutečně tedy – jak říká v úvodním citátu – pracuje s jazykem zaníceně.

V jistém smyslu má její próza mnoho společného s poezií: je podivuhodně zvukomalebná. Specifickým rytmem, tónem, frázováním se vyznačují všechny’ její knihy. To platí především o fikcích Vášeň (The Passion, 1987), Štěpení třešně, a dosud poslední knize Symetrie odvahy (Gut Symmetries, 1997). Zdánlivě jednoznačný název Symetrie odvahy v sobě skrývá jednu z posledních kosmologických teorií – tzv. Great Unified Theory čili Teorii strun. V ní jde o čtyři síly – silnou, slabou, elektromagnetickou a gravitační –, udržující pohromadě celou přírodu. Každá z těchto sil je sama o sobě souměrná, funguje na základě symetrie. Jakkoli dnes vědci hledají „velkou symetrií“ těchto čtyř sil, prozatím se ukazuje, že mezi nimi panují vztahy asymetrie. Tato teorie slouží Wintersonové jako odrazový můstek v příběhu dvou žen a jednoho muže, tří lidí, vzájemně sice propojených, leč naprosto nesouměrných a nesjednotitelných. V Symetriích odvahy nabývá soustředěnost na zvukovou povahu řeči a její rytmiku krajní po doby. Wintersonová vytváří souřadná aliterační spojení slov, která jsou si navzájem zvukové podobná, přesto však podřízená významové rovině textu. Jazyk Štěpení třešně (Wintersonové čtvrtá kniha) nás přivádí pro změnu na počátek 17. století, do doby vzniku novodobého románu; příběh prostupují opakující se nosné věty či souvětí a obměňované citace postav v promluvách postav jiných. Opakování i citace dávají celému vyprávění rytmus kroužení. Příběh Vášně je naopak protkán krátkými filosofickými úvahami, které jsou uzavřeny strohými, jednoduchými větami, a dodávají celému vyprávění specifický rytmus.

S rytmem jazyka a jeho zvukomalebností, jimž Wintersonová neustále dává vyniknout, těsně souvisí i struktura vyprávění, která je spolutvůrcem jeho jednou pomalosti, jindy překotnosti, lineárnosti, roztříštěnosti či narušenosti. Nejvýraznějším znakem všech jejích románů je tedy osobitá forma. Na první pohled by se mohlo zdát, že jde o opakování jednou úspěšně vyzkoušeného postupu, jímž je vedení příběhu po spirále v Pomerančích. Wintersonová však v každé další knize v experimentech s formou pokračuje. Zmnožuje spirály, po kterých se příběhy vinou, přerušuje je filosofickými úvahami či pohádkovým vyprávěním (např. ve Štěpení třešně), a znovu je nastavuje (Pomeranče). Její text charakterizuje i další typický rys – vyprávění v první osobě. Nejen v případě Pomerančů tak Wintersonová navazuje na tradici literární fikce „přestrojené“ za autobiografii: V Uměleckých objektech sama v této souvislosti uvádí Orlanda Virginie Woolfové a Vlastní životopis Alice B. Toklasové Gertrudy Steinové. Pokud v Pomerančích a v románu Psáno na tělo (Written on the Body, 1992) nacházíme v první osobě vypravěče jednoho, v ostatních knihách se objevují – rovněž v první osobě – vždy přinejmenším dva.

Ve Vášni se střídají promluvy nešťastně provdané a do jiné ženy zamilované krupiérky Villanelly, oživovatelky vojáků v napoleónské armádě, a idealistického mladíka, Napoleonova kuchaře Henriho, který se s Villanellou setkává na útěku od armády hladovějící v zimním Rusku, končícím v záhadných Benátkách. Jejich příběhy, do nichž osudově zasáhnou slavné postavy dějin Napoleon a Josefina, vypráví v první části knihy Villanella, v druhé části Henri, ve třetí se oba vypravěči v první osobě střídají, a čtvrtou jako epilog pronáší opět Vilanella. Přesně volený jazyk zde vytváří snivé, tajemné až pohádkové prostředí, kam přirozeně patří puklé srdce schované ve skříni i blány mezi prsty u nohou, umožňující Benátčanům chůzi po hladině vodních kanálů.

Ve Štěpení třešně se ve vyprávění v první osobě střídají Psí žena, její nevlastní syn, nalezenec a budoucí mořeplavec Jordan, a jedna z dvanácti princezen, tanečnice Fortunata lehčí než vzduch. Jejich vyprávění jsou narušena souborem příběhů, vyprávěných opět v první osobě zbylými jedenácti princeznami. V poslední části knihy se přidávají ještě dva vypravěči, ekologická aktivistka a mladý Nicolas Jordan, chlapec a později muž s vrozenou touhou po moři a dalekých plavbách. Tito dva jsou vlastně dvojníky Psí ženy a Jordana, či jejich stvořiteli, kteří si možná celý předchozí příběh vysnili. Jak již bylo řečeno výše, cesta tímto příběhem je ulehčena obrázky ovoce, které jsou připsány jednotlivým vypravěčům, a slouží na začátku každé kapitoly jako ukazatele v jinak trochu komplikovaném terénu. Ananas patří Jordanovi, banán Psí ženě, rozpůlený ananas mladému Nicolasovi Jordanovi, rozpůlený banán ekologické aktivistce; pouze princeznám přísluší vznášející se princezna. Příběh nalezence Jordana, který se stane objevitelem a mořeplavcem, jeho matky Psi ženy a tajemné princezny Fortunaty, odehrávající se především v Londýně kolem let 1665 a 1666, tj. v období moru a velkého požáru, ještě rozrušují samostatné esejistické úvahy4o světle, tíze a hmotě, o mnohosti světů, o štěpech, které v nás zanechávají jiní a které my zanecháváme v nich.

V Symetriích odvahy je již jediným ukazatelem čtenářova vlastní pozornost. Příběhy jedné ženy, jednoho muže a jejich společné milenky, kteří všichni vyprávějí o svém zrození, dospívání, rodičích a významných životních událostech, se nejen nahodile střídají a nejsou vyprávěny chronologicky, ale na mnoha místech se osudy jejich protagonistů dokonce vzájemně proplétají. Proto už kniha osciluje na hranici srozumitelnosti.

Dokladem důsledné práce s jazykem (a lze říci, že i nepřeložitelnosti do jazyka, jakým je čeština) je i kniha Psáno na tělo, ve které je vypravěčem v první osobě postava, o níž nelze s jistotou prohlásit, je-li to muž či žena. Její vyprávění o bývalých láskách se prolíná s příběhem osudové lásky k Louise, která onemocní leukémií. Román není rozčleněn do kapitol, uprostřed knihy se však najednou objevují oddíly nazvané podle částí lidského těla a uvozené citacemi z lékařských knih. Latinská slova z citací inspirují Wintersonovou k hrám se slovy zvukově podobnými, což je věc ošemetná: nahodile umístěná, samoúčelně libě znějící spojení slov však v textu nenajdeme.

Předposlední román Umění a lži (Art &&nbsp;Lies, 1995) kritika příliš kladně nepřijala. Příběh románu je zasazen do Británie blízké budoucnosti a setkávají se v něm tři uprchlíci před odlidštěnou společností a světem. Osm kapitol nazvaných podle tří hlavních postav „Händel“, „Sapfó“ a „Picasso“ doplňuje dlouhý odstavec v latině na třetí stránce a notová partitura s německými poznámkami (pravděpodobně od Richarda Strausse); co se slavných osobností týče, jde pouze o shodu jmen. Někteří kritikové vytýkají knize nesrozumitelnost a příliš osobní pohrdání světem, které v tomto případě přebíjejí jazykovou novost a jiskru.

II

„Kolik je na světě druhů pomerančů?“ (Arkady Leokum, Tell Me Why. Answers to Hundreds of Questions Children Ask, 1974)

Nezapomeňme však, že Jeanette Wintersonová má ráda ovoce. Rozličné ovoce, jak je patrno z názvů jejích knih. Pomeranč, třešeň, ananas, banán i ovoce exotické („passion fruit“ se nepřímo objevuje i v titulu knihy Passion – Vášeň). Jakoby tímto výběrem neustále obkružovala ono pověstné biblické jablko – zdroj poznání. Román Na světě nejsou jen pomeranče vyšel v roce 1985, u kritiky prošel bez povšimnutí, čtenáři jej přijali nadšeně, a vzápětí získal Whitbreadovu cenu za první román. V roce 1989 se jej rozhodla převzít produkce BBC. Z knihy, která vypráví v neposlední řadě o možnostech jazyka, oplývá vnitřními monology (vypravěčka v první osobě tomu jen napomáhá), pohádkovými vsuvkami, které nahrazují děj, a za hrdinku pokračuji v jejích osudech či nabízejí osudy paralelní, měl vzniknout televizní seriál. Zástupci BBC požádali Jeanette Wintersonovou, aby scénář k filmu napsala sama. Její představy, které mistrně zpodobnila jazykem, měly ustoupit obrazu, vizualitě. Wintersonová tuto nesmírně těžkou práci přirovnává k proměně krásné sochy v čajový servis. Seriál se, stejné jako kniha, setkal s obrovským úspěchem, a to přesto, že zpochybňuje ctnosti rodinného života, moc církve i takzvanou normalitu heterosexuality. (Popis proměny knihy ve scénář lze nalézt v předmluvě ke knižnímu vydání scénáře Na světě nejsou jen pomeranče, který vyšel spolu se scénářem k filmu Slavné okamžiky v letectví ve Vintage roku 1994.) Jak již bylo řečeno, Na světě nejsou jen pomeranče není autobiografický román, přestože, jak Wintersonová přiznává, je to příběh, který psala o sobě pro sebe. Vypráví o dětství a dospívání dívky Žanety, která vyrůstá uvnitř uzavřené komunity okrajové církve, pod silným vlivem fanaticky nábožné matky. Po stránce jazykově stylistické jej lze s trochou nadsázky označit za vzorník: na začátku příběhu promlouvá hrdinka jazykem přemoudřelého sedmiletého dítěte, který se mísí s biblickými frázemi, později slangem dospívajících teenagerů, a nakonec jazykem dospělého bez biblických podtónů. Každá další postava příběhu mluví svým specifickým jazykem, ať již jde o Žanetinu matku, Žanetě intelektuálně blízkou Elsie, či uzavřenou slečnu Jewsburyovou nebo oprsklou Betty z bufetu, dvě klepny ze čtvrti či prostou paní Whiteovou, pro kterou vše buď je či není svaté. V textu nalezneme pasáže tragikomicky laděné, pohádkové, blouznivé, mystické i biblické, snivé i esejistické (úvahy o vztahu dokonalosti a bezchybnosti, historie a fikce), které se na některých místech i navzájem prolínají. Kniha je rozčleněna do osmi kapitol nazvaných podle prvních osmi knih Starého zákona. Téměř v polovině knihu předěluje kapitola Deuteronomium, úvaha právě o historii a fikci, o faktech a příbězích, o paměti, zapomínání a úloze času. Wintersonová v ní čtenáři sděluje, že nemusí být faktem všechno, co se tak tváří, tedy že kniha, která se tváří jako autobiografie, nutně taková není. Zpochybňuje lačnost lidí po faktech, po historicky hodnověrných příbězích, a zve je do říše fikce a fantazie. V pohádce o princi (k jejímuž vyprávění inspiruje Žanetu pastorovo kázání o dokonalosti jako bezchybnosti), jenž hledal dokonalou ženu a napsal o ní knihu, se skrývá přemítání o dokonalosti, které jednoznačně vyznívá ve prospěch harmonie na úkor bezchybnosti. Touha po harmonii a nalezení sebe i svého místa tady na zemi se ozývá také v parafrázích příběhu rytíře Percivala z legendy o hledání Svatého grálu a v kouzelnickém příběhu Vinety (přesmyčka z počáteční slabiky autorčina příjmení a první slabiky jejího jména).

I příběh Žanety je příběhem o hledání sebe sama v tomto světě. Žaneta žije ve skromných podmínkách „bezchybného“ světa, jakéhosi pokřiveného ráje, bezpečí a jistoty, které nachází v náručí církevního sboru, v nedělních relacích pastora Spratta, v kázáních, která poslouchá i tvoří, a v četbě Bible pod matčiným dohledem. Symbolem tohoto světa je pomeranč, „jediné pořádné ovoce“, jak říká Žanetina matka. A pomeranči se text jenom hemží. Zpočátku tento plod označuje jediný možný, jediný správný, a také svatý svět. S jiným světem se Žaneta prvně setkává při vstupu do školy, do „líhně neřestí“, a zoufale si s ním neví rady. Co není svaté, je nečisté. Nečisté jsou nepřirozené vášně. Nečisté je i každé jiné ovoce. Třeba meloun. Meloun je ozvěnou jména Melánie. Melánie není z pomerančového světa a meloun je zakázané ovoce. Žaneta však zjišťuje, že ji Melánie neodolatelně přitahuje. S naivitou čtrnáctileté dívky miluje oddaně Boha i Melánii. Ve chvíli, kdy ji vlastní matka postaví před veřejný soud církevního sboru, vyskakuje z pomeranče oranžový démon vášně, který vede Žanetu k bolestnému poznávání sebe samé. Poznání je doprovázeno ztrátou bezpečného pomerančového světa, vytržením z kruhu dosud blízkých lidí, a ohlašuje nerozlomitelnost pouta a zároveň i nemožnost návratu. S příchodem oranžového démona se odkrývá dvojrole pomeranče: funguje zároveň jako svěrací kazajka i jako zdroj poznání, jako jed i lék (farmakon):

Na břehu Eufratu najdi tajemnou zahradu důvtipně obehnanou zdí. je v ní vchod, ale střeží jej stráže. Dovnitř nepronikneš. Nalezneš tam všechny rostliny, co jich na světě je; rostou v kruzích do tvaru terče. Kousek od jeho středu jsou sluneční hodiny a ze srdce vyrůstá pomerančovník. Plody toho stromu podlomily nohy atletům, zatímco jiným vyléčily rány. Všechno pravé hledání se končí v této zahradě, kde rozeklaný plod roní krev a půlky plodů jsou plnými mísami cestovatelům a poutníkům. Jestliže pojíš z těchto plodů, musíš zahradu opustit, neboť to ovoce promlouvá o tajemných věcech, tajemných touhách. A tak se za soumraku rozžehnáš s místem, které miluješ, aniž víš, zda se kdy vrátíš, avšak s vědomím, že se nikdy nevrátíš stejnou cestou, jakou jsi přišel. Možná že jednoho dne mimoděk otevřeš bránu a staneš opět na druhé straně zdi.

Skutečně čas vše důkladně umrtví, jak tvrdí první věta kapitoly Deuteronomium? Každý se s minulostí vypořádává po svém. Pro Žanetu se přijetí sebe samé (i jiného ovoce) stává odrazovým můstkem na cestě do nového světa, do nového města, mezi nové lidi, a to vše s vědomím vlastní minulosti a nemožnosti jejího popření. Její matka naopak chápe Žanetino rozhodnutí jako zradu. Nejprve spálí vše, co by jen trochu mohlo připomínat Melánii a nepřirozené vášně, a když ani to nepomůže, vyžene Žanetu a minulost doslova zruší. Když Žaneta po roce přijíždí domů na Vánoce, zjišťuje, že s ní matka jedná, jako by se nikdy nic nepřihodilo. Jako by jedna její část či jiná Žaneta žila dál svým nezávislým pomerančovým životem, bez ohledu na Žanetu novou. Žaneta se rozhoduje být raději daleko než blízko milovaného světa, neboť v něm je již cizincem a setrvat znamená trpět. Být vně tohoto světa přesto neznamená zbavit se jej.

Již v Pomerančích otevírá Wintersonová několik témat, jež budou procházet jejími dalšími romány: jedním z nich je právě téma mnohosti světů, ke kterému se vrací např. ve Štěpení třešně či V Symetriích odvahy. K dalším patří téma času jako „léku“ a paměti jako farmakonu (Vášeň, Psáno na tělo), téma vztahu historie a fikce (Štěpení třešně), téma, vášně a lásky, zanícení a lhostejnosti. Jednotlivé teze i fráze, stejně jako symboly (mnohovýznamovost ovoce, polykání drahokamů, tělo jako mikrokosmos) volně přecházejí z jedné knihy do druhé. Zasazena do výjimečného bohatství jazykových prostředků tak vzniká jedinečná tkanina bez uzlíků, zhotovená se skutečnou zaníceností a neskutečnou fantazií.

Ilona Gottwaldová

Poznámka překladatelky:

Říkanka o Valihrachovi z knihy Alenka v kraji divů Lewise Carrola je V kapitole Jozue citována v překladu Aloyse a Hany Skoumalových (Albartos, 1988, 4. vydání)

OBSAH

Genesis 12

Exodus 30

Leviticus 60

Numerí 78

Deuteronomium 98

Jozue 104

Soudců 130

Rút 142

Autorčin úvod

k vydání z roku 1991 178

Kolik je na světě druhů pomerančů?

(Ilona Gottwaldová) 184

edice

anglo-amerických

autorů

svazek 30

Jeanette Wintersonová

Na světě nejsou jen pomeranče

Z anglického originálu Oranges Are Not The Only Fruit, vydaného nakladatelstvím Pandora Press V Londýně roku 1985,

přeložila Lenka Urbanová.

Autorčin úvod vyšel v reedici knihy, vydané ve Vintage Books

v Londýně roku 1991.

Doslov napsala Ilona Gottwaldová.

Přebal s použitím ilustrace Venduly Císařovské navrhl a graficky upravil Libor Batrla.

Odpovědná redaktorka Eva Slámová.

Technický redaktor Milan Dorazil.

Vydalo nakladatelství Argo, Milíčova 13, 130 OO Praha 3,

roku 1998 jako svou 250. publikaci.

Sazba a litografie Studio Marvil, s. r. o.

Vytiskly Těšínské papírny, s. r. o. Vydání první.

Náklad 2 000 výtisků.

Doporučená cena (včetně DPH) 189 Kč

ISBN 80-7203-084-1

102

128

140

175

182

192