JEANETTE WINTERSONOVÁ

Vášeň

Vydání tohoto českého překladu bylo umožněno díky podpoře Britské rady.

Thepublicationofthis Czech translation has been made possible by a grant fromtheBritishCouncil.

Edici anglo-amerických autorů řídí Eva Slámová; Přeložila Lenka Urbanová; Argo, 2000

Copyright © Jeanette Winterson, 1987 Translation © Lenka Urbanová, 2000 Coverillustration © Vendula Císařovská, 2000; ISBN 80-7203-314-X

Můj dík patří Donu a Ruth Rendellovým, díky jejichž pohostinnosti jsem mohla pracovat. Dále všem v redakci Bloomsbury, zejména LizCalderové. A PhilippěBrewsterové za trpělivost.

Žár šílený z rodného domu tě vyhnal, odplulas v dáli a jícnem dvou skal jsi pronikla šťastně. Teď cizí tě hostí kraj… Médeia

Jedna

CÍSAŘ

Napoleon, ten vám tak vášnivě rád jedl kuře, že jeho kuchaři stáli na nohou od svítání do svítání. A měli byste vidět tu kuchyň - ptáci ve všech stupních odstrojení, někteří ještě studení viseli na hácích, další se zvolna otáčeli na rožni, ale většina se jich kupila na hromadě a přišla nazmar, protože císař neměl čas.

To je divné, nechat se tak ovládat chutí.

Byla to na vojně má první štace. Začínal jsem kroucením krků, ale vbrzku jsem to dotáhl na pikolíka a brodil se po kotníky v bahně s podnosem k císařovu stanu. Oblíbil si mě, protože jsem malý. Ba ne, to si lichotím. Neměl mě v neoblibě. On neměl rád nikoho jiného než Josefínu, a tu měl rád asi tak jako kuřata.

Císaře nikdy neobsluhoval nikdo nad metr pětapadesát. Držel si malé sloužící a velké koně. Jeho milovaný kůň měl přes metr sedmdesát na výšku a ocas tak dlouhý, že byste jím třikrát omotali chlapa a ještě by zbylo jeho milé na paruku. Ten kůň měl oči jako ďas a mrtvých podkoní bylo skoro tolik co mrtvých kuřat v kuchyni. Těch, které kůň nezabil kopnutím, se pán zbavil za to, že se neleskla srst nebo že udidlo bylo od trávy.

„Nová vláda musí oslňovat a uvádět v úžas,“ prohlásil. Pak říkal taky něco o chlebu a cirkusu. Není divu, že když jsme konečně našli pořádného podkoního, byl to cirkusák a sahal koni jen ke slabinám. Hřebelcovat ho musel na štaflích, ale když zvíře vyváděl na projížďku, vymrštil se do vzduchu a dosedl přímo na lesklý hřbet, načež kůň začal řehtat a frkat, ale shodit ho nemohl, ani když zaryl nozdry do hlíny a zadníma nohama hrozil Pánubohu do oken. Pak zmizeli v závoji prachu a klusali několik mil, trpaslík se koně držel za hřívu a výskal v tom svém divném jazyce, kterému nikdo z nás nerozuměl.

Zato on rozuměl všemu.

Dokázal císaře rozesmát a s koněm to uměl, a tak zůstal. A já zůstal taky a stali se z nás kamarádi.

Jednou v noci jsme byli ve stanu polní kuchyně a vtom se rozezní zvonec, jako by zvonil sám ďábel. Všichni jsme vyskočili, jeden se řítil k rožni, druhý začal leštit příbory a já si musel nazout holínky na pochod v zamrzlých brázdách. Trpaslík se zasmál a pravil, že to už je lepší pořízení s koněm než s pánem, ale my se nesmějeme.

A už se to nese, na ozdobu petrželka, kterou kuchař uchovává v přilbici po mrtvém vojákovi. Venku tak hustě chumelí, že si připadám jako panáček v dětském těžítku. Musím mhouřit oči, aby se mi ta žlutá skvrna, co osvěcuje Napoleonův stan, neztratila. Nikdo jiný nemá v tento noční čas na světlo nárok.

Dochází palivo. Ne každý v armádě má stan.

Vstoupím a on sedí o samotě, před sebou glóbus. Nevnímá mě, jen dál otáčí zeměkoulí, svíraje ji něžně v dlaních, jako by to byl prs. Odkašlu si a on prudce, polekaně vzhlédne.

„Polož to sem a můžeš jít.”

„Neračte to naporcovat?”

„Poradím si sám. Dobrou noc.”

Vím, co udělá. V posledku už si nedává porcovat. Jakmile budu pryč, zvedne poklop, popadne kuře a zahryzne se do něj. Nejradši by měl ústa přes celý obličej, aby ho mohl schramstnout celé na jeden zátah.

To bude zázrak, jestli ráno najdu kůstku pro štěstí.

Neznáme žár, jen různé stupně chladu. Už si ani nepamatuji, jaké to je ohřívat si nohy u ohně. Dokonce i v kuchyni, v nejteplejším koutě tábora, je teplo tak slaboučké, že nemá sílu se linout, a měděné rendlíky jsou ojíněné. Jednou týdně si svléknu ponožky, abych si ostříhal nehty na nohou, a lidi tady říkají, že jsem parádník. Jsme bledí, máme červené nosy a modré prsty.

Trikolóra.

To proto, aby se mu nezkazila kuřata.

Zima mu slouží jako spižírna.

Ale to bylo dávno. V Rusku.

Dneska se mluví o jeho činech jako o něčem naprosto smysluplném. Jako by se i ty nejosudovější chyby, jichž se dopustil, daly připsat na vrub smůle či samolibé pýše.

Byl to hnus.

Slova jako pustošení, znásilňování, jatka, krveprolití, strádání jsou zaříkadla, co mají mírnit naši bolest. Slova určená k popisu války, ale jen co je ucho snese.

Mně můžete věřit, mým báchorkám.

Chtěl jsem být bubeníkem.

Verbíř mi dal do ruky vlašský ořech, a jestli prý ho rozlousknu dvěma prsty. Nerozlouskl jsem, a on se smál, že bubeník musí mít sílu v rukou. Nastavil jsem před něj dlaň s ořechem a vyzval ho, ať to zkusí taky. Zrudl a řekl nějakému lajtnantovi, aby mě zavedl do stanu polní kuchyně. Kuchař si přeměřil mou hubenou kostru a usoudil, že k sekáčku se nehodím. Že to nebude nic pro mě, ty haldy anonymního masa, co se musí denně nasekat do šlichty. Prý mám štěstí, že mohu pracovat pro samotného Bonaparta. A já*se na jediný kratičký okamžik viděl, jak se učím cukrářem a stavím křehoučké zámky z cukru a šlehačky. Šli jsme k malému stanu, u jehož chlopní stáli na stráži dva neteční vojáci.

„Bonapartova osobní zásobárna,“ poučil mě kuchař.

Stan až po plátěnou střechu vyplňovaly hrubé dřevěné klece o hraně asi jednoho lokte a mezi nimi vedly chodbičky tak úzké, že bys jimi sotva prošel. V každé kleci bylo po dvou třech kuřatech s uťatými zobáčky a pařáty, zírala na nás skrze plaňky stejnýma tupýma očkama. Nejsem cimprlich - u nás na vsi jsem viděl tvory lecjak zmrzačené pro lidské pohodlí, ale na to ticho jsem připraven nebyl. Ani šustnutí. Ti ptáci mohli být docela dobře mrtví, nebýt těch očí, a bylo by jim tak lépe. Kuchař se otočil k odchodu. „Tady je budeš vyzvedávat a kroutit jim krkem.“

Vytratil jsem se do přístaviště, a protože toho časného dubna kámen krásně hřál a já měl za sebou spoustu dnů putování, usnul jsem a nechal si zdát o bubnu a červeném kabátci. Probudila mě holínka, tvrdá a nablýskaná, co voněla povědomou vůní koňského sedla. Zvedl jsem hlavu a viděl, že se mi usídlila na břiše, jako prve na dlani ten ořech. Oficír se díval mimo mne a pravil: „Tady na vojně budeš mít ještě dost příležitostí spát pod širým nebem. Vztyk!“

Zvedl nohu z břicha, a když jsem se škrábal nahoru, pořádně mě nakopl a s pohledem stále upřeným rovně před sebe prohodil: „Pevný zadek, to se musí nechat.”

O jeho pověsti jsem se zanedlouho doslechl, ale mě nikdy neobtěžoval. Asi ho odpuzoval drůbeží pach.

Hned od začátku se mi stýskalo. Po mamince. Po kopci, nad nímž se slunce kloní do údolí. Stýskalo se mi po všech těch obyčejných věcech, které mi dřív vadily. Zjara jsou doma louky poseté pampeliškami a po měsících dešťů se řeka ubírá zas poklidně krajinou. Když přišli verbíři, byli jsme odvážná veselá cháska, co se kasala, že je načase dát vale maštali a kravám, které jsme přivedli na svět. Upsali jsme se bez otálení, a ti, kdo neuměli psát, udělali na lejstro nadšenou šmouhu.

Na konec zimy se u nás ve vsi dělá velká vatra. Stavěli jsme ji celé týdny dopředu, byla vysoká jak katedrála s kacířskou věží z rozbitých osidel a zablešených slamníků. Víno teklo proudem a tancovalo se a mladí se k sobě potmě tulili, a protože jsme měli rukovat, směli jsme vatru zapálit my. O slunce západu jsme vrazili pět hořících klacků do srdce hranice. Když jsem uslyšel, jak dřevo chytlo a větvičky praskají, ale zatím si první plamen neprorazil cestu ven, vyschlo mi v ústech. Zatoužil jsem být svatým mužem s andělem strážným po boku, abych mohl skočit do plamenů a nechat shořet všechny své hříchy. Chodím ke zpovědi, ale to není ten pravý zápal. To se buď musí dělat od srdce, anebo vůbec.

Navzdory vší těžké lopotě i veselicím jsme vlažný lid. Nic moc se nás netkne, ale sami po dotyku toužíme. V noci bdíme v naději, že se rozestoupí tma a ukáže nám zjevení. Naše děti nás děsí tím, jak upřímně dávají najevo svůj cit, ale my se činíme, aby vyrostly do naší podoby. Aby byly vlažné jako my. Za nocí jako tahle, kdy ruce a tváře žhnou, uvěříme, že zítřek nám nadělí tetelící se anděly a lesem, kde známe každý kámen, povede najednou nová pěšina.

O minulé vatře si jeden soused usmyslel strhnout roubení svého domku. Že prý je to jen smrdutá hromada hnoje, sušeného masa a vší. A že prý tu blešárnu spálí. Jeho žena ho tahala zpátky za rukáv. Byla to statná ženská, přivyklá nosit konve s mlékem a pracovat na poli, ale nedokázala ho zastavit. Mlátil do vyschlého dřeva holou rukou, až vypadala jako stažená jehněčí hlava. Pak ležel celou noc vedle spáleniště, dokud ho ranní vánek nepokryl chladivým popelem. Nikdy víc se o tom slůvkem nezmínil. Nikdo z nás se o tom nikdy slůvkem nezmínil. K vatře od té doby nechodí.

Někdy se divím, proč se ho nikdo z nás nepokusil zadržet. Nejspíš jsme chtěli, aby to udělal, aby to udělal za nás. Aby za nás strhl ten úmorný život a my mohli začít znovu. S čistým štítem, prostě a s volnýma rukama. Nepomohlo by to; když Bonaparte udělal spáleniště z půlky Evropy, taky to nepomohlo.

Ale měli jsme jinou možnost?

Na druhý den ráno jsme s uzlíky s chlebem a uzrálým sýrem mašírovali. Ženské plakaly a mužští nás poplácávali po ramenou se slovy, že vojna je pro mladého chasníka nejlepší živobytí. Jedno děvčátko, které se kolem mne pořád motalo, mě zatahalo za ruku, obočí starostlivě zachmuřené.

„Budeš zabíjet lidi, Henri?”

Přidřepl jsem si vedle ní. „Lidi ne, Luiso, jenom nepřátele.”

„A kdo jsou nepřátelé?”

„To jsou ti, co nestojí na naší straně,“

Pochodovali jsme do Boulogne, kde jsme se měli střetnout s anglickou armádou. Boulogne, takový ospalý nanicovatý přístaveček s hrstkou hampejzů, se přes noc stalo odrazovým můstkem Císařství. Pouhých dvacet mil odtud - za jasného dne jste ji mohli vidět - ležela Anglie s celou svou nadutostí. Věděli jsme, co jsou Angličani zač - že pojídají své děti a pohrdají Panenkou Marií. A s jakou nemístnou radostí pášou sebevraždy. Angličani mají nejvyšší počet sebevražd v celé Evropě. To vím přímo od jednoho faráře. Angličani s těmi svými johnbullovskými rostbífy a pěnivým pivem. Angličani, co se zrovna teď louhují po pás ve vodě na pobřeží Kentu a nacvičují si, jak potopí nejlepší loďstvo v Evropě.

Tak do téhle Anglie podnikneme invazi.

Bude-li třeba, narukuje celá Francie. Bonaparte svou zemi chňapne do ruky jako houbu a vyždímá ji do poslední kapičky.

Je to náš miláček.

Třebaže je nyní veta po mých snech, jak zmámeně bubnuji v čele pyšného pluku, zažívám v Boulogne přesto stav opojení, neboť vím, že uvidím samotného Bonaparta. Pravidelně se sem kodrcá

z královských zahrad Tuileries a sleduje moře, asi jako když obyčejný rolník zjišťuje stav vody v sudu s dešťovkou. Trpaslík Domino říká, že když se člověk ocitne v jeho blízkosti, jako by se mu kolem uší proháněla vichřice. Tak to prý pravila madam de Stäel, a ta je tak slavná, že má určitě pravdu. Teď už ale nežije ve Francii. Bonaparte ji dal vyhnat, protože si stěžovala, že cenzuruje divadlo a umlčuje tisk. Jednou jsem si koupil její knihu od podomního kupce, který ji získal od nějakého zchudlého šlechtice. Moc jsem jí nerozuměl, ale naučil jsem se slovo intelektuál, za kterého bych se rád označoval.

Domino se mi směje.

V noci se mi zdá o pampeliškách.

Kuchař popadl z háku nad hlavou kuře a z měděné misky nabral hrst nádivky.

Na tváři úsměv.

„Tak dneska večer vyrážíme do města, hoši, a na to vemte jed, že na takovou noc jen tak nezapomenete!” Pěchoval nádivku do kuřete a kroutil rukou, aby ji uhladil.

„Měli jste už všichni ženskou, ne?”

Většina z nás se zarděla a někteří se zahihňali.

„Jestli ne, tak sami uvidíte, že nemůže bejt nic lepšího, a jestli jo, tak vězte, že ani samotnej Napoleon nepohrdne každej den stejnou večeří.”

A zvedl kuře, abychom si ho mohli prohlédnout.

Chtěl jsem zůstat v táboře se svou kapesní Biblí, co mi při odchodu z domova dala maminka. Maminka milovala Boha, říkávala, že nepotřebuje nikoho než Jeho a Panenku Marii, ale že za svou rodinu je taky vděčná. Vídával jsem ji, jak před svítáním, než odešla dojit, než posnídala hustou ovesnou kaši, pokleká a nahlas zpívá Hospodinu, kterého jaktěživa neviděla. V naší vsi jsme všichni více či méně pobožní a ctíme faráře, který k nám šlape sedm mil, aby nám mohl podat hostii, ale víra nám nepronikla do srdce.

Apoštol Pavel pravil, že je lépe v stav manželský vstoupiti nežli páliti se, ale maminka mne učila, že je lepší páliti se než vstoupiti v stav manželský. Chtěla se stát řeholnicí. Živila v sobě naději, že půjdu na kněze, a šetřila mi na studia, zatímco mí kamarádi měli plést provazy a plahočit se za pluhem.

Já bych však knězem být nemohl. I když mé srdce bije stejně hlasitě jako její, nedokážu předstírat, že slyším hlučnou odezvu. Křičel jsem k Bohu i Panence Marii, ale oni mi zpátky nezakřičeli, a já nestojím o ten tichý, nepatrný hlásek. Bůh přece může oplácet vášeň vášní.

Podle maminky ano.

Tak ať to dělá.

Rodiče mé matky nebyli zámožní, ale byli to úctyhodní lidé. Vychovali ji v mírnosti a vzdělali v hudbě a vhodné literatuře. Doma se u stolu nerokovalo o poměrech ani tehdy, když vzbouřenci vyhrnovali dveře. Její rodiče byli stoupenci monarchismu. Když jí bylo dvanáct let, oznámila jim, že by se chtěla stát řeholnicí, ale oni neuznávali výstřednosti a opáčili, že ji víc uspokojí, když se vdá. Dospívala tajně, skryta před jejich zraky. Navenek byla poslušnou a milující dcerou, a v nitru živila hlad, který by je dozajista znechutil, kdyby ovšem znechucení samo nebylo též výstřední. Četla si o životech svatých a Bibli znala skoro nazpaměť. Věřila, že až přijde čas, sama Panna Maria jí podá pomocnou ruku.

Ten čas přišel, když jí bylo patnáct; bylo to na dobytčím trhu. Celé město se vydalo obhlížet nemotorné býčky a ubečené ovce. Rodiče měli sváteční náladu a otec v záchvatu nadšení ukázal na statného, dobře oděného pána, nesoucího na ramenou děcko. Řekl, že lepšího ženicha aby pohledal. Večer přijde k nim na večeři a on doufá, že Georgette (moje maminka) po jídle zazpívá. Když dav zhoustl, podařilo se jí utéct. Neměla s sebou nic než šaty, co měla na sobě, a Bibli, kterou nedávala z ruky. Schovala se na žebřiňáku se senem a ten ji toho slunného večera odvezl z města a ujížděl zvolna tichou krajinou až do vsi, kde jsem se narodil. Zcela beze strachu - neboť věřila v moc Panny - se matka představila Claudovi (mému otci) a požádala ho, zda by ji neodvezl do nejbližšího kláštera. Byl to nepříliš bystrý, ale hodný člověk, o deset let starší než ona, a nabídl jí do rána nocleh, s úmyslem odvézt ji nazítří domů k rodičům a snad si i vysloužit odměnu.

Domov už nikdy nespatřila a ani klášter nikdy nenašla. Dny přešly v týdny a ona se bála otce, který pročesával širé okolí a nechával úplatky ve všech řeholních příbytcích, na něž narazil. Uběhl čtvrtrok, a ona zjistila, že si rozumí s rostlinami a umí zklidnit vyplašené dobytče. Claude na ni sotva promluvil a nikdy po ní nic nechtěl, jen občas ho přistihla, jak se zastaví a se zacloněnýma očima si ji měří.

Jednou v noci, když už spala, zaslechla klepání na dveře. Zažehla lampu a ve dveřích stál Claude. Byl oholený, v noční košili a voněl karbolovým mýdlem.

„Vezmeš si mě za muže, Georgette?”

Zavrtěla hlavou, a tak odešel, ale čas od času se vrátil, postál ve dveřích, do hladka oholený a vonící mýdlem.

Nakonec souhlasila. Domů jít nemohla. Do kláštera také ne, protože otec uplatil každou matku představenou, co měla zálusk na nový oltářní obraz. A žít u tohoto tichého muže bez sňatku a vedle klevetivých sousedů, to také nešlo. Lehl si k ní, hladil ji po tváři a položil si její dlaň na svou tvář. Neměla strach. Věřila v moc Panny.

Poté, kdykoli se mu jí zachtělo, zaklepal na její dveře a počkal, dokud neřekla ano.

A pak jsem se narodil.

Vyprávěla mi o dědečkovi a babičce a jejich domě s pianem, a když pomyslela, že je nikdy neuvidím, mihl se jí přes oči stín. Mně se však má anonymita zamlouvala. Ve vsi měl každý celý houf příbuzných, s kterými se mohl vadit a o nichž všechno věděl. Já si o těch svých spřádal báchorky. Byli takoví, jaké jsem je chtěl mít, a záleželo to jen na mém rozmaru.

Díky maminčině úsilí a našemu faráři, který oprášil své dávné znalosti, jsem se naučil číst v mateřštině, latině a angličtině, vyučil jsem se aritmetice, základům první pomoci, a protože si důstojný pán ke skrovnému platu přilepšoval sázením a hraním, znal jsem rovněž kdejakou karetní hru i jak fixlovat. Nikdy jsem mamince neřekl, že má dutou Bibli a v ní paklík karet. Někdy si ji omylem vzal na mši, a to pak bylo vždycky čtení z první kapitoly knihy Genesis. Lidé ze vsi si mysleli, že má pan farář zalíbení v příběhu o stvoření světa. Já bych radši, kdyby byl zaníceným jezuitou, pak bych se byl spíš domohl vytržení, které k víře potřebuji.

Zeptal jsem se ho, proč se stal knězem, a on na to, že když už má člověk pod někým pracovat, pak nejlépe pod šéfem, co je věčně pryč.

Rybařili jsme spolu a on mi ukazoval děvčata, na která měl zálusk, a naváděl mě, ať je svedu místo něj. Ale já ho nikdy neposlechl. Ženu jsem poznal až pozdě, jako můj otec.

Když jsem rukoval, maminka neplakala. Plakal Claude. Dala mi svou malou Bibli, tu, co ji měla už tolik let, a já jí slíbil, že si v ní budu číst.

Když kuchař viděl mé rozpaky, píchl do mě špejlí. „Nepolíbenej? Žádný strachy. Ty holky jsou čistý jak padlej sníh a širý jak pole francouzský.” A tak jsem se přichystal - od hlavy k patě jsem se umyl karbolovým mýdlem.

Bonaparte, Korsičan. Narozen roku 1769, ve znamení Lva.

Malý, bledý, náladový, s pohledem upřeným do budoucnosti a mimořádnou schopností soustředění. V roce 1789 otevřela revoluce uzavřený svět a na nějakou chvíli měl ten nejsprostší umouněnec z ulice lepší možnosti než kdejaký šlechtic. Mladý nadporučík, školený u dělostřelectva, měl cestu otevřenou a za pár let měnil generál Bonaparte Itálii na pole francouzská.

„Co jiného je mít štěstí,” pronesl, „než umět využívat nešťastných náhod?” Věřil, že je pupkem světa, a touto jeho vírou dlouho nemohlo nic otřást. Ani takový John Bull. Byl zamilován do sebe a celá Francie ho v tom napodobila. Byl to zamilovaný románek. Možná že každý zamilovaný románek už je takový: není to smlouva mezi dvěma rovnocennými stranami, ale výbuch snů a tužeb, pro které není v každodenním životě místo. Spokojí se jedině s dramatem, a dokud bouchá ohňostroj, nebe hýří neobyčejnými barvami. Stal se císařem. Povolal ze Svatého města papeže, aby ho korunoval, ale v poslední chvíli vzal korunu do svých rukou a posadil si ji na hlavu sám. S jedinou duší, která mu rozuměla a již ve svém životě doopravdy miloval, se nechal rozvést, protože mu nepovila potomka. Jedině tady si nedovedl poradit sám.

Je střídavě odporný a úchvatný.

Co byste dělali vy, kdybyste byli císařem? Stala by se z vojáků jen čísla? Z bitev schémata? Znamenali by pro vás intelektuálové hrozbu? Dožili byste své dny na ostrově, kde je jídlo slané a společnost neslaná nemastná?

Byl nejmocnějším mužem světa, ale Josefínu v kulečníku neporazil.

Mně můžete věřit, mým báchorkám.

Hampejzu velela švédská obryně. Měla vlasy žluté jak pampelišky; jako živoucí koberec ji halily až pod kolena. Paže měla obnažené, na šatech vyhrnuté rukávy přichycené podvazky. Kolem krku jí visel kožený řemínek a na něm dřevěná panenka s placatým obličejíkem. Všimla si, jak na ten předmět užasle hledím, a přitáhla mi k panence hlavu, ať si přičichnu. Voněla pižmem a cizokrajnými bylinami.

„Z Martiniku, jako Bonapartova Josefína.“

Usmál jsem se a prohodil: „Vive notre dame de victoires,“ ale obryně se zachechtala a řekla, že v londýnském Westminsteru Josefínu nikdy korunovat nebudou, jak to Bonaparte sliboval. Kuchař ji okřikl, ať si dává pozor na pusu, ale ona si z něj nic nedělala a zavedla nás do studené kamenné cimry se slamníky a dlouhým stolem, který byl plný lahví s červeným vínem. Čekal jsem, že nás uvítá rudý plyš, jak mi o těchto Stáncích pomíjivé rozkoše vypravoval důstojný pán, ale nikde ani kouska jemnosti, nic, co by zastíralo, za jakým účelem se sem chodí. Pak nastoupily ženy, a byly starší, než bych se byl nadál, vůbec ne jako obrázky v páně farářově knize o hříšných neřestech. Žádné svůdné zmije, žádné Evy s ňadry jako dvě jablka, ale bachraté a odevzdané ženské s vlasy buďto schumlanými do narychlo umotaných uzlů, nebo splihle visícími kolem ramen. Moji druhové hýkali a hvízdali a lili si do chřtánu víno rovnou z lahví. Byl bych se napil vody, ale nevěděl jsem, jak si o ni říct.

První se měl k dílu kuchař - plácl jednu z žen po zadku a zažertoval o jejím korzetu. Měl pořád ještě na nohou boty potřísněné omastkem. Pak se začali párovat ostatní, a na mě zbyla trpělivá žena se zčernalými zuby a deseti prsteny na jednom prstě.

„Já jsem tu nový,” upozornil jsem ji v naději, že jí dojde, že nevím, co si počít.

Štípla mě do tváře. „To říkají všichni - myslí si, že napoprvé jim to dáme levnějc. A přitom je to pěkná fuška, jako kdybys někoho učil kulečník bez tága.” Ohlédla se po kuchaři, který dřepěl na jednom slamníku a snažil se vytáhnout úd z kalhot. Ta jeho ženština před ním klečela se založenýma rukama. Zničehonic jí vrazil facku, a to plesknutí na chvíli přerušilo veškerý hovor.

„Tak mi přece pomoz, ty couro, přilož ruku k dílu, copak se bojíš žížal?”

Ušklíbla se a červené znamínko na tváři jí zaplálo, i když měla drsnou kůži. Beze slova mu hrábla rukou do kalhot a vytáhla ho jako fretku za krk.

„A šup s ním do pusy.”

Vybavila se mi ovesná kaše.

„To je teda milej hoch, ten tvůj kumpán,” řekla ta moje.

Nejradši bych byl šel a natlačil mu obličej do přikrývky, až by v něm nezbylo kousíčka dechu. Pak se strašným zachroptěním dospěl k vyvrcholení a svalil se dozadu na lokty. Žena vstala a tak, aby to všichni viděli, vyplivla obsah úst do nočníku na zemi, pak si hlasitě vypláchla vínem a opět to vyplivla. Kuchař to slyšel a zeptal se, co si to dovoluje, vyplivovat jeho sémě do stok Francie.

„A co jinýho jsem s tím jako měla dělat?”

Vymrštil se k ní s napřaženou pěstí, ale rána nedopadla. Moje přidělenkyně udělala krok vpřed a rozbila mu zezadu o hlavu láhev vína. Objala svou družku a letmo ji políbila na čelo.

To mě by takhle nikdy nepolíbila.

Vymluvil jsem se, že mě bolí hlava, a šel si sednout ven.

Našeho vůdce jsme museli domů nést, střídali jsme se, nesli jsme ho na ramenou jako rakev, ale obličejem dolů, kdyby zvracel. Ráno se před oficíry holedbal, jak ta coura všecko spolkla a jak se jí, když ho měla v puse, nafoukly tváře jako syslovi.

„A co se vám to stalo s hlavou?”

„Ale, cestou zpátky jsem upad,” odtušil a podíval se na mě.

Chodil za děvkami takřka večer co večer, ale já už ho víckrát nedoprovázel. Skoro s nikým jsem se nebavil, jen s Dominem a farářem Patrikem, co ho zbavili kněžství a co měl ostříží oko. Většinu času jsem se učil nadívat kuřata a prodlužovat délku vaření. Cekal jsem na Bonaparta.

A ten se, za parného rána, kdy moře zanechalo mezi kameny v přístavišti slané krátery, konečně dostavil. Přijel spolu s generály Muratem a Bernadottem. Přijel s ním i nový admirál válečné flotily. Přijela s ním i jeho choť, která byla tak noblesní, že i ti nejotrlejšíz tábora si kvůli ní dvakrát přeleštili holínky. Já však měl oči jen pro něj. Náš farář a můj učitel, který byl stoupencem revoluce, mi po léta říkal, že v Bonapartovi možná přišel znovu na svět Syn Boží. Místo historie a zeměpisu mi vykládal o bitvách, které vedl, a vojenských taženích, jež uskutečnil. Leželi jsme často nad starou a příšerně poskládanou mapou světa a sledovali, kde už všude byl a jak se hranice Francie pomalu předsunují. Důstojný pán nosil při sobě kresbu Bonaparta hned vedle obrázku Panenky Marie, a já vyrůstal s nimi oběma, o čemž neměla maminka, která zůstala monarchistkou a nepřestala se modlit za duši Marie Antoinetty, ani tušení.

Bylo mi pouhých pět let, když revoluce učinila z Paříže město svobodných a z Francie metlu Evropy. Naše vesnice ležela nedaleko Paříže po proudu Seiny, ale to bylo úplně jedno, mohli jsme žít třeba na Měsíci. Nikdo dohromady nic nevěděl, jen to, že král s královnou jsou ve vězení. Byli jsme odkázáni na to, co se k nám donese, ale farář pendloval tam a zpátky v důvěře, že ho před kulí či sekerou ochrání kutna. Vesnice se rozdělila na dva tábory. Většina stála za králem a královnou, i když jsme jim byli úplně ukradení a měli nás jen jako zdroj příjmu a kulisu v krajině. Ale to říkám já, kterého učil moudrý člověk, co nedělal rozdíl mezi pánem a kmánem. Kamarádi ze vsi většinou nedovedli svůj nepokoj vyjádřit slovy, ale vyčetl jsem ho ze sklonu jejich ramenou, když zaháněli dobytek, vyčetl jsem ho z jejich tváří, když naslouchali faráři v kostele. My byli bezmocní děj se co děj, ať vládl kdokoli.

Důstojný pán říkal, že nadešli poslední dnové lidstva, že z revoluce vzejde nový Mesiáš a nastane království Boží na zemi. Ale v kostele tohle nikdy z úst nevypustil. To říkal jen mně, ostatním ne. Ani Claudovi s jeho vědry, ani Jacquesovi, co se potmě miliskoval s děvčaty, ani mamince, co pořád klečela v modlitbách. Posadil si mě na klín, opřel o černé roucho, jež vonělo senem a starobou, a nabádal mne, ať nic nedbám na to, co se povídá ve vsi, že v Paříži jsou všichni buď mrtví, nebo umírají hlady. „Kristus pravil: ,Nepřišelť jsem, abych pokoj uvedl, ale meč‘, to si pamatuj, Henri.“

Jak jsem vyrůstal a rozbouřené časy přešly v jakýs takýs poklid, začal se Bonaparte hlásit o slovo. Nazývali jsme ho císařem dávno předtím, než si ten titul sám přisvojil. A za zimního soumraku,

cestou z našeho provizorního kostela, se farář zahleděl na cestu ze vsi a stiskl mi paži. „On tě povolá,“ zašeptal. „Jako Bůh povolal Samuela. A ty půjdeš.“

V ten den, kdy se v táboře objevil, jsme zrovna neměli cvičení. Zaskočil nás, což patrně zamýšlel, protože když se do tábora přihnal na koni první z utrmácených poslů se zprávou, že se sem Bonaparte řítí a bude tu před polednem, povalovali jsme se jen tak v košilích, popíjeli kávu a hráli kostky. Oficíry popadl zběsilý strach a začali své muže šikovat, jako by se vylodil sám Angličan. Nebylo připraveno pohoštění, v Napoleonově na míru ušitém stanu nocovaly dva kanóny a kuchař byl zpitý pod obraz.

„Ty!“ Popadl mě jakýsi kapitán, kterého jsem ani neznal. „Udělej něco s těmi kuřaty. O uniformu se nestarej, až budeme na přehlídce, budeš mít práce nad hlavu.“

A bylo to: žádná slavobrána, jen hromada mrtvé drůbeže.

V záchvatu zuřivosti jsem naplnil ten největší rybí kotel, co jsem unesl, studenou vodou a vychrstl ji na kuchaře. Ani se nepohnul.

Za hodinu, když už byla kuřata nabodána na rožně a čekala, až se budou moct opékat, se kapitán přihnal znovu a zběsile mi oznamoval, že Bonaparte chce provést inspekci kuchyně. To bylo o něm známo, že se zajímá o každičký článek v soukolí své armády, ale tentokrát to přišlo nevhod.

„A toho chlapa někam odneste,“ zavelel kapitán, než odešel. Kuchař mohl mít tak sto kilo, já necelých šedesát. Zkusil jsem jeho trup nadzdvihnout a táhnout ho po zemi, ale jen jsem s ním o malinko šoupl.

Kdybych byl prorokem a kuchař pohanským poslem falešného boha, mohl bych se pomodlit k Hospodinu a ten by mi na pomoc seslal zástup andělů, kteří by ho přenesli. Takhle mi musel pomoct Domino, který při tom mlel cosi o Egyptě.

OEgyptě jsem náhodou něco věděl, protože Bonaparte tam byl. Uskutečnil tažení do Egypta, hrdinné, i když skončilo nezdarem, a neskolila ho cholera ani zimnice a ujel na koni stovky mil bez jediné kapičky vody.

„Jak by to dokázal,“ mínil náš farář, „kdyby nad ním Bůh nedržel ochrannou ruku?“

Domino vymyslel, že kuchaře vztyčíme stejným způsobem, jako Egypťané vztyčovali obelisky, tedy pomocí páky, v našem případě vesla. Vsunuli jsme mu veslo pod záda a u nohou mu vykopali díru.

„A teď,” pravil Domino, „vší silou stáhneme konec vesla, a tím si ho postavíme.”

Vypadalo to, jako když Lazar vstává z mrtvých.

Vztyčili jsme ho a já mu zaklínil veslo za pásek, aby se nepřekotil.

„Co teď, Domino?”

A jak jsme tam stáli každý z jedné strany té hory masa, chlopeň stanu se odchlípila a dovnitř prkenně vpochodoval onen kapitán. Barva mu vyprchala z obličeje, jako by mu někdo vytáhl z krku zátku. Otevřel ústa a pohnul knírem - víc nic.

Za ním se hrnul dovnitř Bonaparte.

Dvakrát náš exponát obešel a otázal se, kdo to má být.

„Kuchař, pane. Mírně opilý, prosím. Ti dva ho právě odklízejí.”

Zoufale jsem se potřeboval dostat k rožni, kde už se jedno kuře připalovalo, ale Domino si stoupl přede mne a promluvil jakýmsi obhroublým jazykem - jak mi později řekl, Bonapartovým korsickým nářečím - a vysvětlil mu, co se stalo a jak jsme se snažili věc napravit v duchu egyptského tažení. Když Domino domluvil, přistoupil Bonaparte ke mně a štípl mne do ucha, že jsem ho měl pak několik dní oteklé.

„Zde vidíte, kapitáne,” pronesl, „proč je má armáda nepřemožitelná: díky důmyslu a odhodlání i toho nejmenšího vojáčka.” Kapitán se mdle usmál a Bonaparte se otočil ke mně. „Uvidíš veliké věci a nebude dlouho trvat, a budeš jíst svůj pokrm z Angličanova talíře. Kapitáne, postarejte se, aby mne tento hoch osobně obsluhoval. Ve své armádě nestrpím slabé články, mí sloužící musejí být stejně spolehliví jako mí generálové. Domino, dnes odpoledne si vyjedeme.”

Hned začerstva jsem o tom napsal svému příteli faráři. Tomuhle se nevyrovnal žádný zázrak. Stal jsem se vyvoleným. To, že se kuchař tímto aktem stal mým zapřisáhlým nepřítelem, mě vůbec nenapadlo. Než padl soumrak, slyšela o té příhodě většina tábora a každý si ji taky řádně přibarvil: jak jsme zakopali kuchaře do jámy, ztloukli ho do bezvědomí, nebo - a to bylo snad nejúžasnější - jak ho Domino začaroval.

„Jo, to kdybych uměl,“ poznamenal Domino, „mohli jsme si ušetřit to kopání,“

Kuchař, který vystřízlivěl s hlavou jak střep a ještě horší náladou než obyčejně, nemohl vytáhnout paty, aby na něj vojáci všude nepomrkávali a bodře do něj nešťouchali. Nakonec přišel ke mně, když jsem seděl nad svou malou Biblí, a popadl mě za klopy.

„Ty si myslíš, že se ti nemůže nic stát, když seš Bonapartův chráněnec. Teď se ti sice nic stát nemůže, ale ještě není všem dnům konec!”

Strčil do mě, že jsem spadl na pytle s cibulí, a plivl mi do tváře. Pak jsme se dlouho nesetkali, protože kapitán ho přeložil do skladu za Boulogne.

„Zapomeň na něj,“ řekl Domino, když jsme se dívali, jak ho odvážejí na žebřiňáku.

Pořád zapomínám, že ten den už nikdy nepřijde. Že teď je teď a tady je tady a žádný okamžik se nedá prožít podruhé. Ve dnech, kdy Bonaparte pobýval v Boulogne, visela ve vzduchu naléhavost a privilegium. Probouzel se dřív než my a uléhal dlouho po nás, prošel s námi každičký detail v našem výcviku a osobně nás svolával k nástupu. Napjal ruku nad La Manche a my měli rázem pocit, že už nám Anglie patří. Každému z nás. Takový měl dar. Stal se středobodem našich životů. Myšlenka na boj nás vzrušovala. Nikdo netouží padnout v boji, ale lopotu, úmor, zimu a povely bychom tak jako tak museli snášet i doma v hospodářství či ve městě. Nebyli jsme svobodní. On vdechl tupé jednotvárnosti smysl.

Ty směšné bárky s plochým dnem, jichž nechal nastavět na stovky, se naparovaly sebejistotou galeon. Když jsme odrazili od břehů nacvičovat tu proradnou dvacetimílovou plavbu, rázem nás přešly žertíky o sítích na raky nebo o tom, jak by ty necky lépe slušely pradlenám. Stál na břehu, vykřikoval povely a my nastavili tváře větru a srdce odevzdali jemu.

Do lodí se mělo vejít po šedesáti mužích a počítalo se s tím, že dvacet tisíc vojáků ještě před vyloděním Angličan sestřelí nebo je ztratíme na moři. To považoval Bonaparte za slušné ztráty, byl zvyklý na to, že v bitvě nějaký ten voják padne. Nikdo z nás se neobával, že zrovna on bude jeden z těch dvaceti tisíc. Nenarukovali jsme proto, abychom se báli.

Podle Napoleonova plánu mělo francouzské loďstvo průliv okupovat šest hodin, načež by se se svou armádou vylodil a Anglie by padla do jeho rukou. Zdálo se to až směšně lehké. Za těch šest hodin na nás nemohl vyzrát sám Nelson. Utahovali jsme si z Angličanů a většina z nás už si plánovala, kam všude se podívá. Já chtěl vidět zejména londýnský Tower, protože náš farář vyprávěl, že je plný sirotků, šlechtických levobočků, co se jejich rodiče styděli nechat si je doma. My Francouzi takoví nejsme, my své děti vítáme s radostí.

Domino říkal, co se povídá o nás: že kopeme tunel a chceme se jako krtci vyhrabat na polích v Kentu. „A to nám trvalo celou hodinu, než jsme vyhrabali jamku asi tak stopu hlubokou pro toho tvého kumpána.”

Dále se říkalo, že chceme v Anglii přistát v balónech, nebo tam vystřelovat muže z kanónů nebo vyhodit do povětří londýnský parlament, jako to málem udělal Guy Fawkes. Ty balóny brali Angličané jako nejvážnější hrozbu a na obranu nastavěli podél celého pobřeží jihovýchodního Pětipřístaví vysoké věže, odkud nás chtěli zaměřovat a sestřelovat.

Takové hlouposti! Ale podle mého, kdyby nám Bonaparte kázal připnout křídla a rozletět se na Svatojakubský palác, vzlétli bychom s takovou sebejistotou, jako když dítě pouští draka.

Bez něj, poté co ho záležitosti státu odvolaly zpět do Paříže, se lišily naše dny a noci jen množstvím světla, které skýtaly. A já, když jsem teď neměl koho milovat, zvolil jsem ježčí taktiku - ukryl jsem srdce do listí.

Jelikož to umím s faráři, není divu, že se vedle Domina stal mým přítelem i Patrik, kutny zbavený kněz s ostřížím okem, co ho přivezli až z Irska.

Roku 1799, kdy se Napoleon teprve dral k moci, se v Irsku vylodil generál Hoche - mladistvý hrdina a někdejší milenec madam Bonapartové - a málem se mu podařilo jednou provždy zneškodnit Johna Bulla. Za svého pobytu v Irsku se doslechl, že tu žije jistý kněz, co upadl v hanbu a jehož pravé oko vypadá stejně jako jakékoli jiné oko, ale před jeho levým okem by se uzarděl i ten nejsilnější dalekohled. Z kněžského úřadu byl sesazen proto, že špehoval děvčata z okna zvonice. Který farář to nedělá? Jenže před Patrikem - díky jeho zázračnému oku - si nemohlo být žádné záňadří jisto. Přes dvě vesnice se svlékala dívčina, a když neměla zavřené okenice, pak za jasného večera mohla zrovna tak přijít až k faráři a složit mu nedbalky k nohám.

Světaznalý Hoche se zdráhal uvěřit babským povídačkám, ale záhy se přesvědčil, že ty ženské jsou chytřejší než on. Třebaže Patrik nejdřív vinu popíral a muži se ženám a jejich výmyslům smáli, ženy klopily zrak a říkaly, že poznají, když se na ně někdo dívá. Biskup je vzal vážně, ne snad proto, že by jim věřil to Patrikovo oko, ale protože dával přednost lepým tvarům chrámových zpěváčků a celá ta záležitost mu připadala zhola nechutná.

Farář by měl mít jiné starosti než koukat po ženských.

Hoche, který se nechal do sítě povídaček o zázračném oku lapit, opil Patrika tak, že ten sotva stál na nohou, a pak ho dostrkal na kopeček, odkud byl pěkný rozhled daleko do údolí. Tam se posadili, a zatímco Patrik dřímal, vytáhl Hoche rudý prapor a chvíli jím mával. Pak do Patrika rýpl, aby se probral, a jakoby nic začal velebit krásu večera a skvostný rozhled. Ze zdvořilosti k hostiteli se Patrik přiměl sledovat oblouk opisovaný Hocheovou rukou a mumlal cosi o tom, jak Irům Pánbůh požehnal pěkným dílem ráje na zemi. Pak se ale předklonil, přimhouřil jedno oko a hlasem tak tichounkým a posvátným jako biskup při svatém přijímání pronesl: „No to se podívejme, vidíte to?“

„Co, toho sokola?”

„Copak sokola, ale tu ženskou - je urostlá jak kobyla.” Hoche sice nic neviděl, ale věděl, co vidí Patrik. Najal si prostitutku, aby se patnáct mil odtud svlékala v poli, a v pravidelných rozestupech umístil muže s rudými praporci.

Když odjížděl zpátky do Francie, vezl si Patrika s sebou.

VBoulogne bylo Patrika nejčastěji vidět na vrcholu zvláštního sloupu, jaký měl Šimon Stylita. Přehlédl odtud celý La Manche a mohl podávat hlášení o tom, kde se nachází Nelsonova obranná flotila, a vůbec varovat roty na manévrech před jakoukoli hrozbou ze strany Anglie. Francouzské čluny, které se zatoulaly dál od přístaviště, často Angličané, pokud si zrovna vyjeli na hlídku, rozstříleli ostrou boční palbou z kanónů. K bdělosti nás Patrik svolával troubením na roh zvíci dospělého muže. Za mlhavých

nocí doléhal jeho tklivý zvuk až k útesům doverským, a Angličané si šuškali, že u Bonaparta drží hlídku sám ďábel.

A jak se Patrik stavěl k tomu, že pracuje pro Francouze?

Pracoval pro ně radši než pro Angličany.

Protože jsem za Napoleonovy nepřítomnosti neměl koho obsluhovat, trávil jsem většinu času s Patrikem na sloupu. Na vrcholku byla plošina asi šest krát čtyři metry a daly se tam hrát karty. Někdy vylezl nahoru i Domino a to se zápasilo v boxu. Neobvyklá výška mu vůbec nevadila, a ačkoli Patrik měl pěsti jak dělové koule, nikdy se mu nepodařilo zasadit Dominovi ránu, protože ten měl taktiku poskakovat kolem dokola tak dlouho, dokud se jeho sok neunaví. Jakmile usoudil, že takový okamžik nastal, uštědřil jednu jedinou ránu, nikoli pěstí, nýbrž oběma nohama, které vykopl tak, že sebou mrskl stranou či dozadu, anebo se vymrštil z bleskového stoje o rukou. Byla to jenom hra, ale viděl jsem ho i skolit dobytče tak, že mu prostě skočil na hlavu.

„Kdybys byl tak malý jako já, Henri, naučil by ses o sebe starat a nespoléhat na dobrotu druhých.”

Když jsme ze sloupu vyhlíželi do dálky, popisoval mi Patrik, co se děje na palubách pod anglickými plachtami. Viděl admirály v bílých kamaších a námořníky, jak šplhají nahoru dolů po ráhnoví a nastavují plachty tak, aby loď co nejlépe využila větru. Často se tam sahalo po důtkách. Patrik prý viděl, jak má jeden muž záda úplně na fašírku. Vymáchali ho v moři, aby se rány nepodebraly, a pak ho nechali na palubě koukat do sluníčka. Patrik říkal, že vidí i moučné červy v chlebě.

Ale tomu nevěřte.

20. července 1804. Ještě nezačalo svítat, ale noc už taky není.

V stromoví, na moři, v táboře vládne neklid. Kuřata i my spíme přerývaně, chceme to zaspat, ale jsme celí napjatí myšlenkou na probuzení. Tak za půl hodiny to známé šedé světlo. Pak slunce. Pak křik racků nad vodou. Většinou vstávám v tento čas. Projdu se k přístavu a dívám se na lodě, uvázané jako psi.

Čekám, až slunce protne vodu.

Posledních devatenáct dnů bylo klidných jak hladina mlýnského rybníka. Šaty jsme sušili na rozpálených kamenech, nemuseli jsme se bát, že je odnese vítr. Dnešního dne mi však rukávy košile pleskají kolem paží a lodě se povážlivě naklánějí.

Dnes nastoupíme k přehlídce. Bonaparte tu bude za pár hodin, aby mohl sledovat, jak vyplouváme na moře. Chce, aby během čtvrt hodiny vyplulo pětadvacet tisíc mužů.

A bude to mít.

Ta změna počasí je nečekaná. Pokud se ještě zhorší, nebude možno na Kanál vyplout.

Podle Patrika se La Manche hemží mořskými pannami. To ony - protože je jim teskno bez mužů - stahují tolik našich druhů pod hladinu.

Když se tak dívám, jak bílé hroty vln narážejí do boků lodí, přemýšlím, zda i dnešní bouře, co přišla tak nevhod, je jejich dílo.

Ale třeba to ještě přejde.

Poledne. Déšť nám teče z nosu a stéká po kamizole až do bot. Když chci něco říct svému sousedovi, musím si přiložit dlaně k ústům jako troubu. Vítr už pročesal řady našich lodí, přinutil muže vyskákat po prsa do běsnící vody, vysmál se naší báječné rychlosti. Velení hlásí, že dnes nemůžeme riskovat nácvik. Bonaparte, hlavu schovanou pod kabátem, míní, že můžeme. Tedy budeme.

20. července 1804. Utopilo se dva tisíce mužů.

Za vichřice tak silné, že Patrika museli na rozhledně přivázat k sudům s jablky, se ukázalo, že naše lodě opravdu nejsou než dětské lodičky na hraní. Bonaparte stál v přístavu a řekl našim velitelům, že nás přece žádná bouře neporazí.

„Kdyby i nebesa na zem spadla, my bychom je nesli na hrotech bodáků.”

Snad. Ale není na světě zbraň a není na světě síla, která by zadržela moře.

Ležím vedle Patrika, zemdlelý a zmožený, pro vodní tříšť sotva vidím, ale každou mezírkou, kterou mezi kapkami vítr vytvořil, zahlédnu mezeru po další lodi.

Mořským pannám už teskno nebude.

Měli jsme se na něj vykašlat, měli jsme se mu vysmát, měli jsme

mu před očima zatřást chaluhovými vlasy mrtvých vojáků. Jeho tvář však vždycky naléhavě žadoní, abychom mu dali za pravdu.

V noci, kdy bouře utichla a my seděli v promočených stanech s kouřícími miskami kávy, žádný z nás nepromluvil.

Nikdo jsme neřekl: Pojďme mu utéct, pojďme ho nenávidět. Drželi jsme jen misky v dlaních a upíjeli kávu s přídělem pálenky, kterou každému muži poslal na přilepšenou.

Té noci jsem ho musel obsluhovat a jeho úsměv zahnal běsnění všech těch rukou a nohou, které se mi cpaly do uší a úst.

Ležela na mně kupa mrtvých vojáků.

Ráno přimašírovaly do Boulogne dvě tisícovky čerstvých rekrutů.

Vzpomínáte někdy na dětství?

Já ano, kdykoli ucítím ovesnou kaši. Když se někdy ráno vracím z přístavu, jdu do města a čich mě vede po stopách čerstvého chleba se slaninou. Vždycky když míjím jeden dům, který tvoří s ostatními jakousi řadu a nijak se od nich neliší, zavoní ke mně pozvolná vůně ovsa. Sladká, ale se ždibečkem soli. Hustá jako peřina. Nevím, kdo v tom domku žije, kdo tu kaši vaří, ale představuji si žlutý oheň a černý kotlík. Doma jsme ji vařili v měděném kotlíku, který jsem cídil, neboť rád cídím vše, co se leskne. Maminka ji vařila tak, že vždycky nechávala oves přes noc u dohasínajícího ohně. Ráno pak, když zatopila a komínem se rozletěly jiskry, se oves u kraje připálil, takže to vypadalo, jako by kotlík po stranách lemoval hnědý papír, a vnitřek bíle přetékal přes okraj.

Podlaha byla z kamenných dlaždic, ale v zimě maminka vždycky rozložila na zem seno, a tak to spolu s tou ovesnou kaší u nás vonělo jako v krmelci.

Většina mých kamarádů jídala ráno čerstvý chléb.

Byl jsem tenkrát šťastný, ale šťastný je slovo dospělých. Dítěte se nemusíte ptát, jestli je šťastné, stačí se na ně podívat. Buď je, anebo není. Dospělí o tom pořád mluví proto, že sami většinou šťastní nejsou. Ale mluvit o tom je asi totéž jako chtít chytit vítr. Mnohem jednodušší je nechat se jím ovanout. V tom nesouhlasím s filosofy. Mluví o vášni, ale sami jí nemají ani co by se za nehet vešlo. Nikdy neprobírejte štěstí s filosofem.

Ale já už dávno nejsem dítě, a království nebeské se mi také častovyhýbá. Mezi mne a mé pocity se dnes vtírají myšlenky a slova. A to platí i pro pocit, na nějž má lidstvo nezadatelné dědické právo, tedy pocit štěstí.

Dnes ráno cítím vůni ovsa a vidím hošíčka, jak se zhlíží v měděném kotlíku, který vycídil. Vejde jeho otec, zasměje se a podá mu své holicí zrcátko. Ale v holicím zrcátku hošík vidí jen jedinou tvář. Zato v měděném kotlíku, tam se zrcadlí všechny možné její zkomoleniny. Co tvář to možnost, a chlapec tudíž vidí, co všechno by z něj mohlo být.

Rekruti se dostavili, skoro sami holobrádci s tvářemi jako jablka. Čerstvá dodávka selských výpěstků, jako já. V tvářích se jim zračí upřímná dychtivost. Nadělá se kolem nich spousta povyku, dostanou uniformy a služby, už na ně nikdo neřve, ať podají dojačku nebo vyčistí prasečí chlív. Oficíři si s nimi podají ruku - gesto dospělosti.

O včerejší přehlídce nikdo ani slovo. Už jsme se usušili, stany taky skoro uschly, promoklé čluny jsou dnem vzhůru v přístavišti. Moře se tváří nevinně a Patrik se na svém sloupu jakobynic holí. Rekruty rozdělují do regimentů, přátelé musí ze zásady každý jinam. Je to nový začátek. Z chlapců se stali muži.

Vše, co si přinesli z domova, se zanedlouho ztratí nebo sní.

Je divné, co s člověkem udělá pár měsíců. Když jsem narukoval, byl jsem zrovna takový jako oni, a dosud v mnohém jsem, ale moji druhové už nejsou těmi stydlivými chlapci s výbušnými ohníčky v očích. Zdrsněli, zhrubli. No ovšem, řeknete si, vždyť od toho přece vojna je.

Ale vojna, to je ještě něco jiného, o čem se nemluví tak lehko.

Když jsme narukovali, opustili jsme matky a svá děvčata. Ještě jsme neodvykli svým matkám, co mají ruce zatvrzené prací a mohly by i tomu nejsilnějšímu z nás hochů dát takovou herdu, že by se mu dělaly před očima hvězdičky. A děvčata, ta jsme si namlouvali po venkovsku. Polehounku, jak pole zrají ke žním. Zprudka, jak divoká svině rozrývá zem. Jenže tady, kde si ženy jen představujeme a kde se vyskytuje pouze pár děvek, už si ani nepamatujeme, co že to v těch ženách je, že umějí skrze vášeň muže posvětit. Už zase mluvím jako Písmo svaté, ale myslím na svého otce, který si tenkrát za slunných podvečerů stínil oči a naučil se dát si s maminkou načas. Myslím na matku s jejím halasným srdcem a na všechny ty ženy čekající na poli na muže, co se včera utopili, i na všechny ty maminčiny synáčky, co přišli na jejich místo (mirv1).

Tady na ně vůbec nepomyslíme. Na jejich těla, to ano, a tu a tam zavzpomínáme na domov, ale nepřemýšlíme o nich jako takových - o ženách z masa a kostí, milovaných, důvěrně známých.

A ony dál jsou. Děj se co děj, ony dál jsou.

U nás ve vsi bydlel jeden člověk, který byl něco jako vynálezce. Spoustu času trávil mezi kladkami a kousky provazů a odřezky dřeva a vyráběl zařízení na přemisťování krávy nebo pokládal potrubí, aby přivedl vodu z řeky až do domu. Měl světlo v hlase a s každým se kamarádil. Byl zvyklý na zklamání, a tak uměl tišit zklamání druhých. A ve vesnici vydané na pospas slunci a dešti, tam je zklamání habaděj.

Po celý ten čas, co vynalézal a převynalézal ty své vynálezy a rozveseloval nás, jeho žena, od které jste za celý den slyšeli jen „Oběd je na stole”, pracovala na poli, vedla hospodářství, a protože se jejímu muži líbilo v posteli, brzy také vychovávala šest dětí.

Když se jednou vydal do města, aby tam pár měsíců zkoušel štěstí, a vrátil se s nepořízenou a bez úspor, ona seděla v čistém domě, spravovala čisté šaty a pole byla oseta na další rok.

Měl jsem toho člověka rád, a jen hlupák by o něm řekl, že byl líný, že jsme ten jeho optimismus nepotřebovali. Ale když jeho žena náhle, v pravé poledne skonala, z jeho hlasu se vytratilo světlo, potrubí se zaneslo bahnem a málem neměl z polí co svézt, natož aby se postaral o svých šest dětí.

Umožňovala mu žít. V tom smyslu mu byla bohem.

A jako Bůh byla přehlížena.

Když rekruti narukují, pláčou při vzpomínce na matku či na své děvče a chtějí domů. Vzpomenou si, co že to táhne jejich srdce domů - nikoli nějaký všeobecný planý sentiment, nýbrž tváře jejich blízkých. Většině těch vojáčků ještě není sedmnáct a žádá se po nich, aby za pár týdnů zvládli to, s čím si největší filosofové lámou hlavu po celý život: sebrat veškerou vášeň pro život a najít jeho smysl tváří v tvář smrti.

To sice nesvedou, ale umějí zapomínat, a kousek po kousíčku setřásají horoucí léto svých těl, až zbývá jen běsnění a chtíč.

Po onom neštěstí na moři jsem si začal psát deník. Proto, abych nezapomněl. Abych na sklonku života, až budu sedávat u krbu a ohlížet se nazpět, měl zaručeně přesné záznamy a paměť mne nemohla klamat. Svěřil jsem se s tím Dominovi, a ten pravil: „To, jak to vidíš teď, není o nic pravdivější, než jak to uvidíš potom.”

Nemohl jsem s ním souhlasit. Věděl jsem, jak staří zamlžují a lžou, aby minulost vypadala jako ze škatulky, jen proto, že už je pryč. Neřekl to tak sám Bonaparte?

„Vždyť se na sebe podívej,” řekl Domino, „mládeneček vychovaný farářem a pobožnou matinkou. Kluk, co neumí chytit mušketu do ruky a střelit zajíce. Jak si můžeš myslet, že něco vidíš jasně? Jak si můžeš osobovat právo psát deník a za třicet let, pokud budeme ještě živi, mi s ním mávat před nosem a prohlašovat, žes zaznamenal pravdu?”

„Na fakta kašlu, Domino, jde mi o to, jak to sám cítím. A to, jak to cítím, se změní, a já si to chci pamatovat.”

Pokrčil rameny a odkráčel. Sám o budoucnosti nikdy nemluvil a jen tu a tam, když se napil, vyprávěl o své pohádkové minulosti. Ta byla obydlena ženami s šaty pošitými třpytivými penízky, dvouocasými koni a otcem, který se živil tím, že se nechával vystřelovat z kanónu. Domino pocházel odkudsi z východu Evropy a jeho kůže měla barvu starých oliv. Víc nám neřekl, než že se do Francie dostal omylem, před lety, a zachránil madam Josefínu před kopyty vyplašeného koně. Tehdy to byla ještě obyčejná paní Beauharnaisová, nedávno propuštěná ze slizkých cel věznice carmeské a nedávno ovdovělá. Muže jí popravili za vlády Teroru, sama smrti unikla jen díky tomu, že v den, kdy ho měla následovat, zavraždili Robespierra. Domino o ní hovořil jako o dámě se zdravým rozumem a tvrdil, že v dobách, kdy byla bez halíře, vyzývala oficíry na kulečníkový souboj: když prohraje, může oficír zůstat do rána. A když vyhraje, zaplatí za ni ten z účtů, co nejvíc spěchá.

Nikdy neprohrála.

Pár let poté doporučila Domina svému novému choti, který hledal stálého podkoního, a našli ho, jak na pouťovém představení polyká oheň. Bonapartovi nebyl dvakrát oddaný, ale Josefínu a koně měl rád.

Vyprávěl mi o věštkyních, se kterými se znával, a o tom, jak se za nimi týden co týden táhly zástupy lidí bažících poznat svou budoucnost či odhalit tajemství minulosti. „Něco ti ale povím, Henri - každičkou chvilku, o kterou oloupíš přítomnost, navždy ztrácíš. Je jenom teď.“

Nic jsem na jeho řeči nedbal, dál si psal svůj sešitek a v srpnu, kdy slunce zbarvilo trávu do žluta, ohlásil Bonaparte na nadcházející prosinec svou korunovaci.

Dostal jsem okamžité volno. Řekl mi, že mě bude potřebovat potom. Že vykonáme veliké věci. Že u večeře rád vidí usmívající se tváře. Tak to se mnou bylo vždycky - lidi si mě buď vůbec nevšímají, nebo si ze mě udělají důvěrníka. Nejdřív jsem si myslel, že jenom kněží, protože ti všechno víc prožívají než obyčejní lidé. Ale oni to nejsou jen kněží, a tak to asi bude tím, jak vypadám.

Když jsem začal u Napoleona pracovat, myslel jsem, že mluví v aforismech, protože nikdy nevyslovil větu normálně jako já nebo vy - vždycky ji podal jako okřídlenou myšlenku. Všechny jsem si zapisoval a teprve potom jsem si uvědomil, jak prapodivně většina z nich zní. Jsou to řádky z jeho pamětihodných proslovů a měl bych se přiznat, že kdykoli řečnil, ronil jsem slzy. I tehdy, když jsem měl na něj vztek, mne dokázal rozplakat. A nikoli strachy. Byl to velký člověk. Když se člověk setká s velikostí tohoto druhu, je těžké zachovat si jasnou hlavu.

Cesta domů mi trvala týden - když to šlo, svezl jsem se, jinak jsem musel pěšky. Zpráva o korunovaci se šířila krajem a z úsměvů lidí, s nimiž jsem putoval, jsem vyčetl, jak se radují. Žádný z nás si nevzpomněl, že je to sotva patnáct let, co jsme se seč mohli snažili s králi jednou provždy skoncovat. Že jsme se zapřísáhli, že už nikdy nepozvedneme zbraň k boji, jen v sebeobraně. A teď jsme prahli po vládci, a navíc takovém, který bude vládnout celému světu. Nejsme nikterak výjimečný národ.

Měl jsem uniformu vojáka, a tak mě všude rádi viděli a častovali mě tím nejlepším, co jim úroda dala. Já jim na oplátku vypravoval o táboře v Boulogne a o tom, jak jsme na druhé straně Kanálu viděli Angličany v těch jejich holínkách, jak se třesou strachy.

Leccos jsem si přikrášlil a přimyslel, a dokonce jsem lhal. Proč ne? Aspoň měli radost. O mužích, co se oženili s mořskými pannami, jsem pomlčel. Všichni mladí chasníci hned chtěli také narukovat, ale já jim poradil, ať počkají až po korunovaci.

„Až vás císař bude potřebovat, povolá vás. Do té doby pro Francii pracujte na domácí frontě.”

Z toho měly samozřejmě radost ženy.

Byl jsem pryč půl roku. Když mě žebřiňák vyklopil kousek od rodné vsi, chtělo se mi otočit se a jít zpátky. Měl jsem strach. Strach, že všechno bude jiné, že nebudu vítán. Poutník chce po návratu najít domov takový, jaký býval dřív. U navrátilce se změna očekává - má být zarostlý vousem, mít s sebou děťátko anebo vyprávět o krajích zázraků, kde řeky jsou plné zlata a kde vládne vlídné podnebí. Já jsem takovými příběhy přetékal, ale chtěl jsem se předem ubezpečit, že obecenstvo již sedí. Vplížil jsem se do rodné vsi mimo hlavní cestu jako bandita. Už jsem měl jasno v tom, co by měli zrovna dělat. Maminku nebude skoro vidět v bramborovém poli, otec bude ve chlévě u krav. Seběhnu z kopce a budeme se společně veselit. Nevěděli, že přijedu. Za pouhý týden by k nim žádná zpráva nedospěla.

Rozhlédl jsem se. Byli oba na poli. Maminka s rukama v bok a hlavou zakloněnou pozorovala, jak se sbírají mraky. Schyluje se k dešti. Plánovala si, co budou v tom případě dělat. Vedle ní stál tiše otec, v každé ruce pytel. Když jsem byl malý, viděl jsem ho se dvěma takovými pytli, ale plnými slepých krtků, fousky měli ještě upatlané od hlíny. Byli mrtví. Chytali jsme je, protože nám ničili pole, ale to jsem tehdy ještě nevěděl, jen to, že je otec zabil. To maminka mě musela odtrhnout celého ztuhlého chladem z mé noční vigilie. Ráno pytle zmizely. Sám jsem je pak taky zabíjel, ale vždycky jsem se při tom díval jinam.

Maminko, tatínku, mám vás rád.

Kolik večerů jsme vysedávali do noci, pili Claudovu režnou a nešli spát, dokud oheň nenabyl barvy vadnoucích růží. Maminka vesele vyprávěla o své minulosti, snad věřila, že s vládcem na trůně se leccos z ní vrátí. Dokonce se chystala napsat rodičům. Věděla, že návrat monarchy budou oslavovat. Překvapilo mě to, myslel jsem si, že vždycky podporovala Bourbony. Cožpak se nenáviděný člověk stane milovaným jen proto, že usedne na trůn?

„Dělá to správně, Henri. Země potřebuje krále a královnu, abychom měli ke komu vzhlížet.”

„Můžete přece k Bonapartovi vzhlížet, ať už je králem, nebo není.”

Ale to ona nemohla. A on to věděl. Toho muže neposadila na trůn jen prostá marnivost.

Když maminka mluvila o rodičích, chovala v sobě stejné naděje jako poutník, který se vrací domů. V jejích očích se nezměnili. Popisovala zařízení domu, jako by za těch víc než dvacet let nikdo s ničím nehnul a nic se nerozbilo. Vous jejího otce měl stále tutéž barvu. Já ty její naděje chápal. Všichni jsme se k Bonapartovi s něčím upínali.

Čas vše důkladně umrtví. Lidé zapomenou, zestárnou, přestanou se zajímat. O otci a matce, od nichž s nasazením života utekla, nyní mluvila s láskou. Cožpak zapomněla? Odvál čas její zlobu?

Podívala se na mě. „S věkem už nejsem tak sobecká, Henri. Beru vše, jak to je, a přestala jsem se ptát, odkud to přichází. Ráda na rodiče myslím. Láska k nim mi činí radost. Je to tak.”

Tvář jsem měl v jednom ohni. Jakým právem napadám její city? Připravuji ji o světlo v jejích očích a dělám z ní pošetilou a sentimentální ženu? Poklekl jsem před ní, zády k ohni, hrudí jsem jí spočinul na kolenou. Svírala v ruce zašívání. „Jsi stejný, jako jsem bývala já,” řekla, „nemáš trpělivost s těmi, kdo mají měkké srdce.”

Celé dny pršelo. Jemný deštík, co vás za půl hodiny promáčí a přitom nezaburácí opravdovým přívalem. Chodil jsem dům od domu, navštěvoval přátele, klábosil i přiložil pomocnou ruku, bylo-li třeba něco sklízet či spravovat. Můj přítel farář se vypravil na pouť, a tak jsem mu zanechal dlouhý dopis, takový, jaký bych sám rád dostal.

Mám rád, když padá soumrak. Není ještě noc. Je to stále ještě přívětivá doba. Člověk nemá strach vydat se sám potmě bez lucerny. Děvčata si cestou z posledního dojení prozpěvují, a když na ně vybafnu, piští a honí mě, ale nikomu nebuší srdce hrůzou. Nevím,

čím to je, že tma může mít tolik podob. Opravdová tma je hustší a tišší, vyplňuje prostor mezi kazajkou a srdcem. Vnikne i do očí. Když mám být v noci sám venku, nebojím se nože či kopance, třebaže za humny či zídkou můžete schytat ledacos. Bojím se Tmy. Ty, kdo si tak zvesela vykračuješ a cosi si hvízdáš, zastav se tiše na pár chvil. Postůj za Tmy v polích nebo na pěšině. Potom zvíš, že jsi tu jen z milosti trpěný. Tma ti dovolí jít jenom po krůčkách. Učiň krok, a Tma se za tebou zavře. Před tebou není nic, dokud ten prostor neobsadíš. Tma je naprostá. Putovat tmou je jako plavat pod vodou, jenom se nemůžeš nadechnout nad hladinou.

Lež v noci tiše; tma je na dotek hebká, ušitá z krtčího kožíšku, sladce tě dusí. U nás na venkově se všechno řídí Měsícem, a když nesvítí, do okna nepronikne ani píď světla. Okno je zazděné a dokonale splývá s černou stěnou. Je to stejné, jako když je někdo slepý? Myslíval jsem si to, ale prý to tak není. Slepý hauzírník, co k nám chodil, se mým rozumům o Tmě smál a říkal, že Tma je jeho žena. Kupovali jsme od něj vědra a pak mu vždycky dali v kuchyni najíst. Na rozdíl ode mne mu nikdy neukápla polívka a vždycky se trefil do pusy. „Já vidím,” říkal, „ale ne očima.”

Loni v zimě umřel, říkala maminka.

Teď se tma teprve snáší; je poslední den mojí dovolené. Nebudeme dělat nic zvláštního. Nechci mít pocit, že zas odcházím.

Slíbil jsem mamince, že brzy po korunovaci přijede do Paříže. Sám jsem tam ještě nebyl a jen díky tomu se mi bude loučit s lehčím srdcem. Pojede i Domino - bude hřebelcovat Napoleonova nezvedeného koně a učit tu splašenou stvůru pochodovat ve spořádaném štrúdlu s ostatními dvorními koni. Nikdo nemá tušení, proč je Bonaparte tak umanutý a musí ho tam v tak důležitý okamžik mít. Je to vojenský kůň, není stvořený k přehlídkám. Ale on nám neustále dává najevo, že je taky voják.

Když Claude konečně odešel do hajan a my s matkou osaměli, seděli jsme mlčky. Drželi jsme se za ruce, dokud knot nedohořel a neobestoupila nás tma.

Paříž jaktěživo neviděla tolik peněz.

Manželé Bonapartovi si naporoučeli všechno od šlehačky až po Davida. David, který Napoleonovi zalichotil, když nazval jeho hlavu dokonale římskou, dostal za úkol korunovaci zaznamenat

na plátno, a den co den jste ho mohli vidět, jak v Notre-Dame skicuje a dohaduje se s řemeslníky, kteří se snažili skoncovat se spouští, kterou tam napáchaly revoluce a krach. Josefína měla mít na starosti květinovou výzdobu, ale zdaleka se nespokojila jen s vázami a girlandami. Navrhla plán cesty z paláce do katedrály a do svého pomíjivého veledíla se vložila se stejnou vervou jako David. Poprvé jsem se s ní setkal u biliárového stolu, kde hrála s monsieurem Talleyrandem, který to s koulemi moc neuměl. Navzdory svým šatům, které kdyby se rozprostřely, posloužily by jako koberec až ke katedrále, se nakláněla a pohybovala, jako by na sobě neměla zhola nic, a tvořila s tágem překrásné rovnoběžky. Bonaparte mě tenkrát oblékl jako lokaje a poručil mi, abych donesl Její Výsosti odpolední svačinu. Potrpěla si na meloun o čtvrté. Monsieur Talleyrand měl dostat portské.

Tahle Napoleonova sváteční nálada hraničila s šílenstvím. Předevčírem se objevil u večeře převlečen za papeže a prostopášně se otázal Josefíny, jakým důvěrnostem by se chtěla těšit s Bohem. Upíral jsem zrak do kuřecích útrob.

Mě teď nechal převléct z vojenského kabátce do dvorské livreje. Byla nesmírně upnutá. Což ho rozesmálo. Rád se smál. Smích mu skýtal, kromě těch stále teplejších a teplejších horkých koupelí, jež si dopřával v kteroukoli denní či noční hodinu, jediné uvolnění. Lázeňské služebnictvo paláce žilo ve stejném stavu neklidné pohotovosti jako zaměstnanci kuchyně. Mohl si vzpomenout a křiknout pro vodu v kterýkoli okamžik, a běda tomu, kdo měl zrovna službu, když nebyla vana naplněna akorát, zrovinka tak akorát. Koupelnu jsem zhlédl pouze jednou. Obří místnost s vanou o velikosti bitevní lodi a obrovským kotlem v rohu, kde se ohřívala a čerpala voda, a zase lila zpátky a znovu ohřívala a ohřívala, dokud nenadešla chvíle, kdy po ní zatoužil. Lázeňští byli pečlivě vybíráni mezi nejlepšími býčími zápasníky Francie. Chlapíci, co zvedli měděnou konev, jako by to byl čajový šálek, pracovali sami, vysvlečeni do půl těla, na sobě jen námořnické kalhoty, jež zachytávaly pot, který tvořil temné pruhy linoucí se dolů po obou nohavicích. A jako námořníci dostávali i oni příděly pálenky, ačkoli nevím, z čeho se vyráběla. Největší z nich André mi nabídl lok ze své lahve, jedva jsem strčil hlavu mezi dveře a málem se zalkl parou a pohledem na toho obra, co vypadal jako džin. Přijal jsem, abych neurazil, ale

musel jsem tu hnědou břečku vyplivnout na dlaždice, jak strašně pálila. Chytil mě za paži, asi jako když kuchař uchopí prsty provázek špagety, a že prý čím větší horko, tím pálivější nápoj se musí pít.

„Proč myslíš, že se na Martiniku vypije tolik rumu?“ a okatě mrkl, předváděje chůzi Jejího Veličenstva. A Její Veličenstvo teď stálo přede mnou a já se ostýchal ohlásit meloun.

Talleyrand zakašlal.

„Nemyslete si, že se netrefím, když budete dělat rámus.“

Talleyrand zakašlal znovu, ona vzhlédla, a vidouc mne, jak tam stojím, odložila tágo a přišla si převzít podnos.

„Znám všechny sloužící, ale tebe ještě ne.”

„Přišel jsem z Boulogne, Výsosti. Servíruji kuřata.”

Zasmála se a přejela mě zrakem od hlavy k patě.

„Že nejsi ve vojenském?”

„Dostal jsem rozkaz, Výsosti, abych se oblékal po dvorsku, když jsem teď na dvoře.”

Přikývla. „Pro mne za mne si můžeš nosit, co chceš. Požádám ho, aby mi tě přenechal. Neobsluhoval bys raději mne? Meloun je o tolik sladší než kuře.”

Zhrozil jsem se. To jsem se vyšplhal tak vysoko jen proto, abych ho ztratil?

„Ne, Výsosti. S melouny bych si neporadil. Umím to jen s kuřaty. Jsem na to vycvičen.”

(Znělo to jako od usmrkánka z ulice.)

Ruku nechala chvilku položenou na mém rameni a zpytavě na mne hleděla.

„Vidím, že jsi horlivý. Můžeš jít.”

S povděkem jsem se pozpátku vypoklonkoval a pelášil do chodby služebnictva, kde jsem měl vlastní komůrku - to byla výsada vybraných sloužících. Měl jsem tam svých pár knih, flétnu, na niž jsem se hodlal naučit, a svůj deník. Psal jsem o ní, nebo se o to aspoň snažil. Vymykala se mému chápání, stejně jako se mu vymykaly boulogneské šlapky. Rozhodl jsem se, že radši budu psát o Napoleonovi.

Poté mne zaměstnávala hostina za hostinou, jak nastávajícímu císaři přijížděly blahopřát všechny námi pokořené krajiny. Hosté se ládovali vzácnými rybami a telecím v nově vynalezených omáčkách, on se držel svého kuřete. Snědl každý večer po jednom, obvyklezapomínaje na zeleninovou přílohu. Nikdo o tom ani nemukl. Jenom zakašlal a celý stůl ztichl. Tu a tam jsem přistihl Její Výsost, jak mě pozoruje, ale když se naše očí setkaly, usmála se tím svým náznakem úsměvu a já sklopil zrak. Pouhým pohledem na ni bych jej urazil. Patřila mu. Což jsem jí záviděl.

Během následujících týdnů dostal smrtelný strach, že bude otráven či jinak zavražděn, ale nebál se o sebe, nýbrž o budoucí osud Francie. Než se dotkl jakéhokoli jídla, musel jsem je sám ochutnat, a zdvojnásobil stráže. Povídalo se, že nechává prohledat i své lože, než se uloží ke spánku. Ne že by toho moc naspal. Byl jako pes - jedva zavřel oči, už pochrupával, ale když měl zaměstnanou hlavu, dokázal zůstat vzhůru i několik dnů, zatímco jeho generálové a přátelé kolem něj jeden po druhém padali.

Ke konci listopadu, pouhé dva týdny před korunovací, mě zčistajasna převelel zpátky do Boulogne. Že prý se mi nedostalo řádného vojenského výcviku a že mu posloužím lépe, když budu umět zacházet stejně zručně s mušketou jako s porcovacím nožem. Snad si všiml, jak jsem se zarděl, snad znal mé pocity, znal pocity většiny lidí. Zatahal mne tím svým bezohledným způsobem za ucho a slíbil, že bude mít pro mě v novém roce zvláštní úkol.

Opustil jsem tedy město snů zrovna ve chvíli, kdy mělo rozkvést, a zprávy z onoho opentleného rána, kdy Napoleon vzal papeži korunu z ruky, a než byla korunována Josefína, sám si ji nasadil na hlavu, jsem slyšel jen z druhé ruky. Skoupil prý u madam Clicquotové zásoby zboží na celý rok. Nedávno pochovala manžela a veškerá tíha obchodu ležela na jejích bedrech, a tak byl návrat krále pro ni jistě požehnáním. A nejen pro ni. V Paříži se na tři dny rozlétly dokořán všechny dveře a rozzářily všechny lustry. Na kutě se chtělo jen starým a churavým - ostatní se opíjeli a křepčili a jásali. (Vyjímám šlechtu, ale na ní nezáleží.)

Zato já v Boulogne cvičil v psím počasí deset hodin denně a v noci se složil do vlhkého spacího pytle s párem chatrných přikrývek. Podmínky a proviant u nás bývaly vždycky dobré, ale za mé nepřítomnosti narukovaly tisíce mužů, kteří si od Napoleonova horlivého duchovenstva nechali namluvit, že cesta do nebe vede přes Boulogne. Přihlásit se mohl úplně každý. Verbíři pak rozhodli, kdo zůstane a kdo půjde. Do Vánoc tábor praskal ve švech, bylo tu přes sto tisíc mužů a čekalo se na další. Běhali jsme s dvacetikilovými ranci na zádech, brodili se do moře a z moře, zápasili vzájemně v pěstních soubojích a veškerou dostupnou zemědělskou půdu využívali k tomu, abychom se najedli. Ani tak toho nebylo dost, a navzdory Napoleonově nechuti k dodavatelům zásob jsme většinu masa dostávali neznámo odkud a obávám se, že pocházelo ze zvířat, která by ani Adam nepoznal. Denní příděl byl malý bochník chleba, plátek masa a něco zeleniny. Kradli jsme, jak jsme mohli, utráceli žold, dokud byl, za jídlo po krčmách a pustošili okolní obce, jež poklidně žily svým životem. Napoleon osobně poručil, aby do vybraných táborů byly vyslány „vivandiérky”. Vivandiérka je ohleduplné vojenské označení. Poslal prostě štětky, které neměly jediného důvodu být vivant, tedy živé. Jedly kolikrát hůř než my, musely nás denně obsluhovat tak dlouho, dokud jsme se udrželi na nohou, a žold dostávaly mizerný. Dobře živené děvky z města je želely a často navštěvovaly tábor s přikrývkami a bochníky chleba. Mezi vivandiérkami byly ženy na útěku, bez střechy nad hlavou, mladší dcery z početných rodin, služky, jež omrzelo dávat se zadarmo opilému pánovi, a tlusté obstárlé matróny, které se už se svým řemeslem jinde neuchytí. Při příchodu dostaly každá soupravu spodního prádla a šaty, z kterých je za mrazivých, mořem prosolených dní studilo na prsou. Fasovaly i šátky, ale kterou by ve službě chytili, jak se do něj halí, tu by nahlásili a musela by platit pokutu. Což znamenalo, že by namísto „skoro nic“ nedostala za týden „zhola nic“. Vivandiérky, na rozdíl od šlapek z města, které na sebe dávaly pozor a každá si svého zákazníka sama zkasírovala, musely obsloužit tolik mužů, kolik si o jejich služby řeklo, a to ve dne v noci. Jednou jsem potkal jednu, co se vlekla domů po oficírském večírku, a ta mi řekla, že u čísla třicet devět přestala počítat.

Kristus na podevětatřicáté pozbyl vědomí.

Většině z nás se té zimy nadělaly v místech, kde nám slaný vítr sedral kůži, boláky. Nejvíc mezi prsty u nohou a na horním rtu. Knír nepomohl, vousy kůži rozedřenou do masa jen rozdráždily.

O Vánocích jsme na rozdíl od vivandiérek měli volno, a tak jsme seděli kolem ohňů s mimořádným přídělem polen a připíjeli císaři mimořádným přídělem pálenky. Já s Patrikem jsme si pochutnávali na huse, kterou jsem ukradl a v provinilé radosti uvařil na jeho sloupu, kde jsme ji také snědli. Měli jsme se o ni rozdělit s ostatními, ale i tak jsme dál hladověli. Vyprávěl mi o Irsku, o milířích a permonících, co žijí pod každým kopcem.

„No a já mám od těch trpajzlíků ušitý škorně, mrňavý jako nehet od palce.”

To prý šel jednou pytlačit, byla jasná červencová noc, tmavá tak akorát, nad hlavou měsíc a celý koberec hvězd. Jak tak kráčel lesem, spatřil zelený ohnivý kruh vysoký jako vzrostlý muž. A uprostřed toho kruhu tři permoníky. Že jsou to permoníci a ne skřítci, poznal podle toho, že měli vousy a lopaty. „A tak jsem byl ticho jako kostelní zvon v sobotu v noci a tiše jsem se k nim přikrad,“

Slyšel, jak si povídají o pokladu, který ukořistili vílám a zakopali do země pod ohnivým kruhem. Tu však jeden z mužíčků zvedl nos a nedůvěřivě zavětřil.

„Čichám, čichám člověčinu,“ pravil. „Špinavé člověčisko se zablácenýma botama.” Jeho druh se zasmál. „A co na tom sejde? Do naší tajné skrýše nikdo, kdo má zablácené boty, nevkročí.“

„Nepokoušejme osud a zmizme,“ řekl první a vmžiku jako by se po nich i ohnivém kruhu zem slehla. Patrik ležel chvíli bez hnutí a přemítal o tom, co právě vyslechl. Pak, přesvědčiv se, že je sám, zul si boty a plížil se tam, kde před chvílí hořel ohnivý kruh. Na zemi nebylo po ohni ani stopy, ale Patrika přesto pálila chodidla.

„A tak jsem poznal, že jsem se ocitl na začarovaným místě.“

Celou noc kopal, a ráno neměl nic než pár krtků a hromádku žížal. Vyčerpaný se vrátil ke svým botám, a co se nestalo:

„Nebyly o nic větší než nehet od palce.”

Prošacoval si kapsy a podal mi maličkaté botičky, překrásně ušité, s ošlapanými podpatky a roztřepenými tkaničkami.

„A to mi namouduši kdysi seděly!”

Nevěděl jsem, zda mu věřit, a on si všiml, jak mi obočí putuje nahoru dolů. Nastavil ruku, abych mu je vrátil. „Celou cestu domů jsem šel bos, a když jsem chtěl ráno sloužit mši, sotva jsem se dobelhal k oltáři. Byl jsem tak zmoženej, že jsem věřícím dal ten den volno.” Zasmál se jako obvykle na půl úst a dal mi herdu do ramene.

„Mejm báchorkám můžeš věřit.”

A vyprávěl mi toho ještě spoustu. Třeba o tom, jak na Pannu Marii není spoleh.

„Ženský, ty nás vždycky přechytračí,” soudil.

„Ty vždycky vycítí naše proradný spády. Panna Marie je taky ženská, i když je svatá, a neznám na světě jedinýho chlapa, co by s ní něco sved. Modli se dnem i nocí - jako by neslyšela. Když je někdo chlap, radši by se měl držet starýho dobrýho Ježíše.”

Nadhodil jsem, že Panna Marie je přece naše orodovnice.

„No jo, ale oroduje jenom za ženský. U nás doma je socha Bohorodičky, co vypadá jako živá. A ženský chodí a brečí a nosí kytky, já jsem schovanej za sloupem, a ta socha se hejbe, přísahám na všechny svatý. Zato když přijdou mužský, čepici žmoulají v ruce, a prosí o to či ono a pomodlí se, socha je jak ten kámen, co je z něj vytesaná. Říkám jim to dokola a dokolečka: Jděte rovnou za Ježíšem (má sochu hned vedle), ale oni ne, protože mužskej má rád, když ho poslouchá ženská.”

„Copak ty se k ní nemodlíš?”

„No to se ví, že ne! Máme spolu takovou, jak bych to řek - dohodičku. Starám se o ni, projevuju jí náležitou úctu, ale jinak se navzájem necháváme žít. Nebyla by taková, kdyby ji Pánbůh neznásilnil.”

Co to mele?

„Podívej, ženská má ráda, když se k ní chlap chová uctivě. Když se dřív zeptá, než si šáhne. Podle mě nebylo od Pánaboha správný, když jen tak bez ptaní poslal anděla a pak hned bylo po jeho, ani se nestačila učesat. Myslím, že mu to nikdy neodpustila. Byl na ni moc hrr. Takže se jí nedivím, že je teď taková povznesená.”

Takhle jsem o Nebeské královně nikdy nepřemýšlel.

Patrik sám nebyl k děvčatům lhostejný a nežinýroval se bez dovolení nakouknout k nim do komůrky.

„Ale když na to přijde, nikdy jsem k ženě nepřišel, dokud jsem jí nedopřál dost času, aby si rozčesala vlasy.”

Zbytek vánočního volna jsme strávili na sloupu v závětří škopků od jablek a hráli karty. Ale v předvečer Nového roku Patrik rozvinul žebřík a řekl, že se jde na svaté přijímání.

„Nejsem věřící.”

„Pak půjdeš jako můj přítel.”

Utáhl mě na láhev pálenky, kterou si chtěl se mnou dát potom, a tak jsme se vydali zmrzlými ulicemi do námořnického kostela, kam chodil Patrik radši než na vojenské bohoslužby.

Kostel se pomalu plnil muži a ženami z města, zachumlanými po uši, ale přece jen v nejlepších šatech, které našli. Z tábora jsme tam byli jediní. A taky patrně jediní dosud střízliví za toho zoufalého nečasu. Kostel byl až na barevná okna a sochu Panny Marie přioděnou v rudém rouchu prostý. Maně jsem se před ní trochu uklonil, a Patrik, který mě při tom přistihl, se zase usmál na půl úst.

Zpívali jsme z plna hrdla a mé srdce nevěrce tálo teplem a blízkostí druhých lidí, a tak jsem i já skrze mráz spatřil Boha. Prostá okna byla zamřížována námrazou a kamenná podlaha, jež hostila naše kolena, studila jako hrob. Ty nejstarší zdobil úsměv a dětem, z nichž některé byly tak chudé, že měly ruce v tom mrazu ovinuté onucemi, narostly vlásky jako andělíčkům.

Královna nebes shlédla na zem.

Když jsme odložili flekaté modlitební knížky, v nichž jen málokdo z přítomných uměl číst, s čistým srdcem jsme přistoupili ke svatému přijímání a Patrik, který si na to přistřihl knír, metelil znovu na konec řady, aby dostal hostii ještě jednou.

„To abych znásobil požehnání,” pošeptal mi.

Nejdřív jsem vůbec nechtěl k přijímání jít, ale má touha po nějaké jistotě a silném objetí a ta tichá svatost vůkol mě zvedly na nohy a hnaly mě do fronty, kde mě cizí lidé vítali očima jako syna. Poklekl jsem, z vůně kadidla se mi motala hlava a pomalé odříkávání kněze tišilo mé bušící srdce. Pomyslel jsem znovu na život v Bohu, vzpomněl jsem na matku, která nyní také asi klečí, daleko, a nastavuje dlaň pro svůj příděl Božího království. V naší vsi teď všechny domy zejí tichem a prázdnotou, zato stodola je plná. Plná upřímných lidí, co ani nemají kostel, ale co staví kostel ze sebe sama. Svým tělem a krví.

Trpělivá stáda spí.

Přijal jsem hostii a pálila mě na jazyku. Víno mělo pachuť mrtvých vojáků, těch dvou tisíc mrtvých vojáků. Ve tváři kněze jsem viděl, jak mě ti mrtví vojáci obviňují. Viděl jsem zmáčené stany za úsvitu. Viděl jsem ženy s promodralými ňadry. Sevřel jsem kalich a cítil jsem, jak se mi ho kněz snaží odejmout.

Sevřel jsem kalich.

Když mi z něj kněz jemně odvinul prsty, na každé dlani se mi rýsoval obtisk stříbrného tepání. Jsou to snad stigmata? Budu

krvácet za každou smrt, i tu živoucí? Kdyby každý voják takto krvácel, za chvíli by nebyli na světě žádní. Následovali bychom permoníky pod kopec. Oženili bychom se s mořskými pannami. Nikdy bychom neopustili domov.

Ponechal jsem Patrika jeho druhému přijímání a vyšel do mrazivé noci. Nebylo ještě dvanáct. Nezvonily zvony, nelétaly světlice vítající příchod Nového roku a velebící Boha a císaře.

A rok je pryč, říkal jsem si. Krade se pryč a nikdy se nevrátí. Domino má pravdu, je jenom přítomnost. Zapomeň na něj. Zapomeň. Už ho zpátky nevrátíš. Ani je už zpátky nevrátíš.

Každá sněhová vločka prý je jiná. Kdyby to byla pravda, jak by se mohl svět ubírat dál? Jak bychom vůbec mohli, klečíce, povstat? Jak bychom se vůbec mohli vzpamatovat z údivu nad tím?

Jen tak, že zapomeneme. To nejde, mít v hlavě tolik věcí.

Je jen přítomnost a žádné vzpomínání.

Na dlažebních kamenech, jež prosvítají pod vrstvou ledu, naškrábalo nějaké dítě červenou krejčovskou křídou hru mlýnek. Hraješ, vyhraješ, hraješ, prohraješ. Hraješ. To hraní samo je tak přitažlivé. Člověk si rok za rokem zahrává s tím, co má rád; podle toho, co vsadí do hry, se pozná, čeho si cení. Sedl jsem si na zem a vyškrábal do ledu také jedno políčko zlých křížků a nevinných koleček. Třeba si se mnou zahraje ďábel. Třeba Královna nebes. Napoleon, Josefína. Když už člověk prohraje, záleží na tom, s kým?

Z kostela zaburácely poslední zpěvy.

Žádné lhostejné kníkání, jaké je slyšet na jednotvárných nedělních bohoslužbách, kdy by se většina kongregace radši viděla ještě v posteli nebo se svým milým či milou. Žádné vlažné prosby k přísnému Bohu, nýbrž láska a důvěra visela v krokvích, rozrazila dveře kostela, vyhnala zimu z kamene, až začal ronit slzy. Kostel se otřásal.

Má duše velebí Hospodina.

Kde vzali tu radost?

Kde berou ti zmrzlí a hladoví lidé jistotu, že příští rok bude líp? Dává jim ji On? Ten na trůně? Jejich Pánbíček v uniformě prostého vojáka?

Co na tom sejde? Proč se ptám na věci, které jsou tak jasné?

Naproti mně kráčí po ulici žena s rozčepýřenými vlasy, od bot jí na ledu odskakují oranžové jiskry. Směje se. Tiskne k sobě děťátko. Přistoupí ke mně.

„Šťastný Nový rok, vojáčku.”

Dítě nespí, dívá se modrýma očima a zvědavými prstíky mi chmatá po nose a pak po knoflících. Oba je obejmu a utvoříme prazvláštní útvar, jenž se lehce kolébá u kostelní zdi. Zpěv ustane a náhlá chvíle ticha mne překvapí.

Dítě si odříhne.

Vtom nad Kanálem vzlétnou světlice a k nám dolehne z tábora vzdáleného dvě míle jasný hlahol. Žena se vyprostí z objetí, políbí mě a zmizí, a zase jí od podpatků odletují jiskry. Provázej ji, Nebeská královno.

A už vycházejí, do srdcí si na příští rok vetkli Boha. Zavěšeni do sebe, choulíce se k sobě, někteří utíkají, jiní si to rázují dlouhými kroky jako svatebčané. Farář stojí mezi dveřmi kostela v kaluži světla a vedle něj ministranti v šarlatu chrání svěcené voskovice před větrem. Stojím přes ulici a dveřmi dohlédnu až na konec kostela k samému oltáři. Nikdo tam není, jen Patrik; stojí zády ke mně přímo u oltářního zábradlíčka. Když se objeví před kostelem, zvony už zuřivě vyzvánějí a mě stačilo nejmíň tucet neznámých žen obejmout a požehnat mi. Většina mužů dosud postává v hloučcích po pěti šesti u kostela, zato ženy se vezmou za ruce a utvoří veliký kruh, kterým zatarasí cestu a vyplňují prostor od jednoho kraje ulice ke druhému. Dávají se do tance, točí se a točí dokola, čím dál rychleji, až se mi zamotají oči, jak se je snažím sledovat. Písničku, co zpívají, neznám, ale zpívají z plna hrdla.

Uzmi si mé srdce.

Tam, kde je láska, já býti chci, já za ní půjdu, jak za slunkem ptáci.

„Cvakni si,” pobídl mě Patrik a podstrčil mi láhev. „Takovýho už se nenapiješ.”

„Kdes to vzal?” přičichl jsem ke korkové zátce, byla kulatá a zralá a smyslná.

„Vzadu za oltářem. Tam si faráři vždycky ulejou pár kapek pro sebe.”

Kráčeli jsme ty dvě míle zpátky do tábora a cestou potkali hlouček vojáků, kteří nesli svého druha, jenž se v novoročním gestu vrhl do moře. Nebyl mrtvý, ale byl tak zmrzlý, že nemohl mluvit. Nesli ho roztát do nevěstince.

Vojáci a ženy. Tak to na světě chodí. Všechny ostatní role jsou jen dočasné. Všechny ostatní role jsou jen gesta.

Té noci jsme spali v polní kuchyni, protože nepředstavitelně mrzlo. Člověk jako by znecitlivěl. Tělo se uzavře, když toho na ně doléhá příliš, uvnitř si tiše živoří, čeká na lepší časy a nechá člověka otupělého a polomrtvého. Dopili jsme víno a fasovanou pálenku, všude kolem nás zmrzlá těla, opilci zaspávající další rok, a strčili jsme nohy pod pytle od brambor, boty zuté, ale jinak oblečení. Naslouchal jsem, jak se Patrikovo pravidelné oddychování přiškrtilo a přešlo v chrápání. Ztratil se ve světě permoníků a zakopaných pokladů, nikdy neztráceje jistotu, že nějaký objeví, byť by to byla jen láhev mešního vína za oltářem. Možná nad ním drží ochrannou ruku Nebeská královna.

Ležím a bdím, dokud nezačnou křičet rackové. Tak to byl Nový rok 1805, a mně bylo dvacet.

Dvě

PIKOVÁ DÁMA

Je jedno město, jež obtéká voda, s vodními průplavy namísto ulic a bahnem zanesenými zadními uličkami, co jimi chodí jen krysy. Když zabloudíš, a není to tak nesnadné, možná se ocitneš tváří v tvář stookému davu střežícímu špinavý palác hadrů a kostí. Když nezabloudíš, a není to tak nesnadné, narazíš možná na stařenu stojící na zápraží domu. Padneš-li jí do oka, vyloží ti, co tě čeká a nemine.

Toto město je město bludišť. Vydáš se každý den z jednoho a téhož místa do jednoho a téhož místa, a nikdy nejdeš stejnou cestou. A pokud ano, pak jen omylem. Tady ti ani nos loveckého psa nepomůže. Směr udaný kompasem tě zradí. Spolehlivě poradíš cestu chodcům a oni skončí na náměstích, o nichž nikdy neslyšeli, a půjdou přes kanály, o nichž není nikde zmínky.

Ačkoli cíl máš vždycky před sebou, nemůžeš se nikdy vydat přímo. Ke kavárně ležící naproti přes vodu se nedostaneš vzdušnou čarou. Nejlepší zkratky znají kočky, ty prolézají všemožnými děrami a zahnou do uliček, o nichž si myslíš, že by tě vedly opačným směrem. Zde, v tom neposedném městě, však v sobě musíš probudit víru.

Máš-li víru, není nic nemožné.

Říká se, že zdejší lidé chodí po vodě. A což vypadá ještě prapodivněji, že mají mezi prsty u nohou plovací blány. Ne všichni, jen převozníci z rodin, kde se řemeslo dědí z otce na syna.

Vypráví o tom legenda:

Když se převozníkova žena ocitne s útěžkem, počká si, až luna dospěje k úplňku a nocí se už nikdo nepotuluje. Vezme mužovu loďku a pluje k strašlivému ostrovu, kde jsou pohřbeni mrtví. Uváže loďku, na jejíž příď položila snítku rozmarýnu, aby s ní nemohli odplout duchové mrtvých, a pospíchá k hrobu naposled zemřelého člena rodiny. Přivezla s sebou obětinu: láhev vína, kadeř manželových vlasů a jeden stříbrňák. To všechno musí položit na hrob a prosit za své dítě, bude-li to děvče, aby bylo čistého srdce, a bude-li to chlapec, aby měl převoznické nohy. Nemá času nazbyt. Do úsvitu musí být doma a loďka musí zůstat den a noc pokryta solí. Tak převozníci uchovávají taje svého řemesla. Nováček neobstojí. A žádný převozník si vám nezuje boty, ať byste ho upláceli, jak chtěli. Už jsem viděla cizince, kteří házeli diamanty rybám, ale nikdy jsem neviděla, že by se převozník zul.

Žil jednou jeden slaboch a pošetilec, jehož žena čistila loďku, prodávala ryby, vychovávala děti a rok co rok, když nadešel její čas, se plavila k onomu strašlivému ostrovu. V domku měli v létě horko, v zimě zimu, jídla bylo málo a hladových krků požehnaně. A tenhle převozník jednou vozil od kostela ke kostelu jakéhosi cizince. Dali se do řeči a přišlo i na otázku převoznických nohou. Cizinec vytáhl z kapsy váček s dukáty a nechal jej tiše spočívat na dně loďky. Zima byla za dveřmi, převozník kost a kůže, a tak si pomyslel, co by to komu udělalo, kdyby si takhle rozvázal jednu botku a ukázal cizinci, oč běží. Nazítří ráno chytili loďku dva faráři, směřující na mši. Cizinec cosi nesrozumitelně blábolil a tahal se za prsty u nohou. Převozník nikde. Cizince dali do San Servela, blázince, místečka v ústraní, kde se pečuje o zámožné šílence. Pokud vím, ještě tam je.

A převozník?

To byl můj otec.

Nepoznala jsem ho, protože když se po něm zem slehla, ještě jsem nebyla na světě.

Pár týdnů poté, co matce zůstala prázdná loďka, zjistila, že je v požehnaném stavu. Navzdory nejistému osudu i tomu, že už vlastně nebyla v pravém slova smyslu ženou převozníka, se rozhodla podstoupit ten chmurný rituál a příslušné noci vyplula tiše na lagunu. Když uvazovala loďku, proletěla těsně kolem ní sova a křídlem jí zavadila o rameno. Matce se nic nestalo, jen vykřikla, ukročila nazad a přitom upustila do moře snítku rozmarýnu. Na okamžik zatoužila vzít nohy na ramena, ale pokřižovala se a spěchala položit na hrob svého otce obětiny. Věděla sice, že posledním zemřelým je nejspíš její muž, ale ten neměl hrob. To je celý on, pomyslela si, po smrti, stejně jako v životě, pořád nikde. Když svůj

čin dokonala, odrazila od břehu, kterému se vyhýbala i mořská havěť, a pak vysypala loďku solí tak důkladně, až se potopila.

Panna Maria nad ní musela držet ochrannou ruku. Ještě než jsem přišla na svět, byla znovu vdaná. A tentokrát za pekaře, jemuž se v obchodě vedlo a mohl si brát v neděli volno.

Hodina mého zrození padla na zatmění slunce a matka se všemožně snažila porodní bolesti zpomalit, aby zatmění pominulo. Já však byla tehdy stejně netrpělivá jako dnes a vystrčila jsem hlavičku, když šla porodní bába dolů ohřát mléko. Hlavičku jako makovičku, s šošolkou rezavých vlasů a očima, které přehlušily celé zatmění.

Děvče.

Porod byl lehký a bába mě držela za kotníky hlavou dolů, dokud jsem nevybrekla. Teprve když mě položily, aby mne utřely, padla matka do mdlob a porodní bába musela otevřít další láhev vína.

Mezi prsty na nohou jsem měla plovací blány.

Kam až převoznická paměť sahá, nikdy žádné děvče takové nohy nemělo. Matce se v mdlobách zjevila snítka rozmarýnu a spílala si za svou nedbalost. Nebo si snad měla spílat za lehkomyslnost, že se tak brzy těšila s pekařem? Na mého otce si od potopení loďky ani nevzpomněla. Ne že by na něj myslela o moc víc, dokud byla ještě loďka nad hladinou. Porodní bába vzala nůž se širokou čepelí a nabídla se, že ty ostudné partie vyřízne. Matka zemdleně svolila; myslela si, že třeba nepocítím bolest, nebo že chvilková bolest je lepší než celoživotní trápení. Když ale chtěla bába zaříznout nůž do průsvitného trojúhelníku mezi mým palcem a ukazovákem, nástroj od kůže odskočil a nezanechal po sobě ránu. Zkoušela to znovu a znovu mezi všemi prsty na obou nožkách. Jenom si ohnula špičku nože.

„Je to vůle Bohorodičky,” pravila konečně, když dopíjela láhev. „Tohle neprořízne žádný nůž na světě.“

Matka se dala do usedavého pláče, který neustal, dokud se nevrátil domů otčím. Byl to světaznalý člověk a nějaké plovací blány ho jen tak nevyvedly z míry.

„Když bude mít boty, nikdo to neuvidí, a pokud jde o ženicha, tak toho na ní budou zajímat jiné věci než nohy.“

Tím matku poněkud uchlácholil a následujících osmnáct let jsme žili normálním rodinným životem.

Od roku 1797, kdy naše město bludišť ovládl Napoleon, jsme se více či méně oddávali radovánkám. Co jiného taky člověku zbývá, když žil hrdý a svobodný život, a najednou už hrdý ani svobodný není? Stali jsme se kouzelným ostrovem pro blázny, boháče, znuděnce, zvrhlíky. Dny slávy minuly, začalo šílení. Ten chlap nám z rozmaru zničil chrámy a ukořistil naše poklady. Ta jeho coura má na koruně diamanty, co pocházejí ze Svatého Marka. Ale co je na tom všem nejsmutnější, on sám si přivlastnil naše koně uvržené do bronzu muži, co jednou rukou sahali po Bohu a druhou po ďáblu. Vzal je z Baziliky a vztyčil na nějakém fádním plácku v té jeho Paříži, děvce měst.

Byly tu čtyři kostely, které jsem zbožňovala - hleděly přes lagunu až k tichým ostrovům, které nás obklopují. Nechal je strhnout a zbudoval tam park. K čemu je nám park? I kdybychom ho potřebovali a sami se rozhodli ho zbudovat, nikdy bychom ho neosázeli stovkami borovic ve vojenských špalírech. Josefína je prý botanička. To nám nemohla vymyslet něco trošku exotičtějšího? Nemám Francouze v nenávisti. Můj otec je má dokonce rád. Obchody mu díky těm jejich přihlouplým koláčům jen kvetou.

A taky mi dal francouzské jméno.

Villanella. Je docela hezké.

Nemám Francouze v nenávisti. Prostě si jich nevšímám.

Vosmnácti letech jsem začala pracovat v kasinu. Děvče nemá mnoho pracovních příležitostí. Za pekařku se mi jít nechtělo - zestárnout s rukama červenýma a pažemi jako stehna. Tanečnicí jsem se stát nemohla, to dá rozum, a to, co by mě bavilo nejvíc, tedy převozničit, mi nemohlo být dopřáno kvůli tomu, že jsem děvče.

Ale na loďce jsem si občas přece jen vyjela a sama se celé hodiny projížděla po kanálech i laguně. Pronikla jsem do tajů převoznického řemesla - něco jsem odkoukala, na něco stačil šestý smysl.

Kdykoli jsem zahlédla, jak někde v černé, nehostinné vodní uličce mizí záď loďky, vydala jsem se za ní a objevila město ve městě, o němž má povědomost jen málokdo. V tom vnitřním městě žijí zloději a Židé a šikmooké děti, které sem přišly z východních pustin bez otce a matky. Potulují se v hloučcích jako kočky nebo krysy a hledají i stejnou potravu jako ony. Nikdo neví, proč tu jsou ani jaké přízračné plavidlo je sem dovezlo. Ve dvanácti třinácti

umírají, a vždycky se za ně najde nějaké další. Viděla jsem, jak na sebe berou nůž pro špinavou hromádku kuřecích kostí.

Pak jsou tu vyděděnci. Ženy a muži vyhnaní z paláců, jež se tak ladně otvírají nad třpytivé kanály. Ženy a muži, co jsou podle pařížských úředních knih mrtví. Jsou tady, i s těmi pár kousky zlatého nádobí, co na útěku stačili naházet do rance. Dokud budou Židé kupovat a zásoby zlata vydrží, budou žít. Až uvidíte plavat břichem vzhůru utopence, buďte si jisti, že zlato došlo.

Žije tu, v tom městě ticha, žena, co měla flotilu gondol, celý konvoj koček a obchod s kořením. Nevím, jakého může být stáří, vlasy má zelené od slizu ze zdí sluje, v níž bydlí. Živí se býlím, co při líném přílivu ulpí na kamenech. Zuby nemá. Nepotřebuje je. Je dodnes oděna v závěsy, co na odchodu strhla z oken svého salónu. Jeden má omotaný kolem těla a druhým se halí jako do peleríny. A tak i spí.

Jednou jsem s ní mluvila. Když slyší, že kolem pluje loďka, vystrčí hlavu ze své sluje a zeptá se pasažéra, jakýpak máme čas. Nikdy ne kolik je hodin - na to je příliš filosofického založení. Jednou jsem ji viděla, bylo to takhle večer, čarodějnické vlasy jí osvěcovala lampa. Kladla na ubrousek kousky zahnívajícího masa. Vedle ní stály vinné číše.

„Čekám hosty na večeři! “ křikla, když jsem proplouvala podél druhého břehu. „Pozvala bych i tebe, ale nevím, jak se jmenuješ.”

„Villanella!” křikla jsem já.

„Jsi Benátčanka, ale jméno nosíš jako masku. Varuj se hry v kostky a hazardu!“

Pak se opět otočila k ubrousku, a ačkoliv jsme se i poté vídaly, nikdy mě neoslovila jménem, ani nijak nedala najevo, že mne poznává.

Začala jsem pracovat v kasinu, shrabovala kostky, nechávala hosty tahat karty a kradla jim váčky, kdykoli se dalo. Noc co noc se vypil celý sklípek šampaňského a na každého, komu se nechtělo platit, čekal hladový nelítostný pes. Převlékala jsem se za chlapce, protože tak si to hosté přáli. Bylo to součástí hry, museli hádat, jaké pohlaví je skryto pod upnutými kamašemi a výstředním líčidlem…

Bylo to v srpnu. Bonaparte měl narozeniny a byla horká noc. Na oslavu se pořádal na Náměstí svatého Marka bál, ačkoli nebylo jasné, co bychom měli my Benátčané vlastně slavit. Podle našeho zvyku to měl být maškarní bál a kasino se podílelo venkovními hracími stoly a budkami štěstěny. Ve městě se to jen hemžilo francouzskými a rakouskými lovci požitků, byl tu obvyklý zmatený houf Angličanů a dokonce i skupinka Rusů, co se hodlali zmocnit trochy uspokojení. Uspokojovat návštěvníky, to my umíme nejlíp. Cena je vysoká, ale potěšení stojí za to.

Nalíčila jsem si rty rumělkou a na tvář nanesla bílý pudr. Pihu krásy jsem si přikreslovat nemusela, protože jednu takovou přímo na tom správném místě mám. Oblékla jsem si žluté kamaše s lampasem na každé nohavici, které v kasinu nosím, a pirátskou košili, co mi pod ní nejsou vidět ňadra. To bylo povinné; knírek jsem si přilepila pro vlastní pobavení. A možná taky pro ochranu. Na nočních slavnostech bývá vždycky mnoho temných uliček a opileckých rukou.

Na našem náměstí, kterému není v světě rovna a které Bonaparte pohrdavě nazval nejlepším salónem Evropy, sestrojili naši stavitelé dřevěnou konstrukci, v níž odpočíval střelný prach. Ten měl být

opůlnoci odpálen a mne těšila naděje, že kolik hlav se bude dívat vzhůru, tolik váčků se rázem ocitne na ráně.

Bál propukl o osmé a já začínala večer v budce štěstěny, kde si hosté tahali karty.

Piková dáma - výhra, trefové eso - prohra. Hraje se dál. Co vsadíte? Hodinky? Dům? Milenku? Mám ráda ten pach naléhavosti, co je obestírá. I ti nejklidnější, nejbohatší jím čpí. Je to něco mezi strachem a sexem. Snad vášeň.

Jistý pán ke mně chodí pokoušet Štěstěnu většinu nocí, jež tráví v kasinu. Tělnatý pán s masitými polštářky na rukou, jako bochánky těsta. Když mi zezadu zmáčkne krk, potem mu dlaně zaskřípají. Vždycky mám u sebe kapesník. Nosí zelenou vestu. Viděla jsem ho do ní svlečeného proto, že nemůže nechat kostku, aby se kutálela a on se za ní nevydal. Má velké jmění. Musí mít.

Vjednom okamžiku utratí tolik, co já vydělám za měsíc. Ale hlupák to není, i když u stolu se chová jako blázen. Muži, když jsou opilí, většinou váček nebo prkenici vystavují na odiv, aby všichni viděli, jak jsou zámožní, jak se topí v penězích. Ale to on ne. Nosí váček

zavěšený v kalhotách, a když do něj jde, tak jen zády k ostatním. Ten nikdy nezískám.

Nevím, na co bych v těch jeho kalhotách mohla ještě narazit.

Totéž si asi říká on o mně. Někdy ho přistihnu, jak mi kouká do rozkroku, a občas si vezmu falešný poklopec, abych ho potrápila. Prsa mám malá, ta mne tedy neprozradí, a na děvče jsem vysoká, zvlášť mezi Benátčankami.

To by mě zajímalo, co by řekl mým nohám.

Dnes večer se oblékl do nejlepšího obleku a navoskoval si kníry. Rozprostřu před ním karty do vějířku, zase ho sklapnu, zamíchám a znovu utvořím vějířek. Vybere si. Moc nízká karta. Vyberte si ještě. Moc vysoká. Prohra. Zasměje se a hodí mi přes pult minci.

„Jak to, že ti za dva dny narostl knír?”

„U nás v rodině jsou všichni hodně zarostlí.”

„Sluší ti to.“ Jeho oči jako obvykle bloudí, kam nemají, ale jsem v bezpečí budky. Vyloví další minci. Srdcový kluk. Zlá karta, ale on je jiného názoru, a když slíbí, že ještě přijde, vezme si kluka pro štěstí a odebírá se k hracímu stolu. Na zadku se mu rozevírá kabát. Vždycky si kartu odnesou. Zajímalo by mě, jestli proto, abychom vyndali další paklík, nebo zda jen chtějí poškodit dalšího zákazníka. Což asi záleží na tom, kdo by jím byl.

Miluji noc. Před dávnými časy, když jsme ještě mívali vlastní kalendář a stáli stranou světa, začínal v Benátkách nový den v noci. K čemu nám bylo slunce, když naše obchody, tajemství a diplomacie závisely na tmě? Tma tě zahalí v masku a tady žijeme ve městě převleků. V těch dávných dobách (jež nemohu určit v čase, protože čas, ten se týká bílého dne), v těch dávných dobách, jakmile zapadlo slunce, otevřeli jsme dveře a vypluli v gondolách se ztlumenými lucernami po kluzkých vodách. Všechny naše loďky měly tehdy černou barvu a na vodě po sobě nezanechávaly nejmenší stopy. Obchodovali jsme s voňavkami a hedvábím. Se smaragdy a brilianty. Se státními záležitostmi. Mosty jsme nestavěli jen proto, abychom nemuseli chodit po vodě. Tak jednoduché to s mosty není. Most je místo schůzek. Neutrální půda. Neformální místo. Na mostě se rádi střetají nepřátelé a v tomto prostoru nikoho končí své spory. Jeden z nich přejde na druhou stranu. Druhý se nevrátí. Pro milence představuje most možnost, je metaforou jejich nadějí. A pro obchodní styk na poli tajného tovaru? Kde jinde si dát dostaveníčko, než v noci na mostě?

Jsme národ filosofů, víme, co je chtivost i touha, za ruku se držíme Boha i ďábla. Ani jednoho bychom se nepustili. Tenhleten živoucí most každého láká, můžeš na něm ztratit duši - anebo ji nalézt.

A naše duše?

Jsou to siamská dvojčata.

Dnes je tma světlejší než za starých časů. Všude pochodně, vojáci mají rádi v ulicích světlo, rádi vidí, když se na kanále něco zrcadlí. Nedůvěřují našim lehkonohým krokům a tenkým dýkám. Ale i tak se tu tma doposud najde - v nepoužívaných zátočinách i na laguně. Takové tmě se nic nevyrovná. Je hebká na dotek a v rukou tě tíží. Můžeš otevřít ústa a vpíjet ji do sebe, až ti v břiše utvoří těsný míč. Můžeš s ní žonglovat, uskakovat před ní, můžeš v ní plavat. Můžeš ji otevřít jako dveře.

Staří Benátčané měli oči jako kočky, kterýma pronikli i tu nejhlubší noc a které je provedly po těch nejneschůdnějších cestách bez klopýtnutí. Ještě i dnes, když si nás prohlížíte zblízka, si můžete povšimnout, že někteří ve dne mhouříme oči.

Myslívala jsem si, že tma a smrt jsou zhruba totéž. Že smrt je nepřítomnost světla. Že smrt není ničím jiným než krajinou stínů, kde lidé kupují, prodávají a milují jako obyčejně, jen ne s takovou vervou. Noc se zdá dočasnější než den, zvláště milencům, a zdá se i nejjistější. Takže noc vlastně vydá za naše životy, které jsou také nejisté a dočasné. Na to přes den zapomínáme. Ve dne žijeme pořád dál. Naše město je městem nejistot, kde cesty a tváře vyhlížejí stejně, ale stejné nejsou. Taková bude smrt. Budeme navždy rozpoznávat lidi, jež jsme nikdy nepotkali.

Jenže tma a smrt, to není totéž.

To první je dočasné, druhé nikoli.

Pohřby jsou u nás velkolepá podívaná. Konají se v noci, neboť nás navracejí k temným kořenům. Černé gondoly stírají hladinu a rakev je potažena havraní černí. Jednou jsem ze svého okna vysoko nad křižovatkou dvou kanálů viděla proplouvat po hladině pohřební průvod boháče čítající patnáct gondol (počet musí být vždy lichý). V témže okamžiku vyplula loďka nuzáka vezoucí rakev

nelakovanou, jen černě vysmolenou, a veslovala v ní stařena, jíž se k takové dřině sotva dostávalo sil. Bála jsem se, aby se oba pohřby nesrazily, ale boháčovi veslaři zastavili. Vdova po něm pak pokynula rukou a průvod se u jedenácté lodi rozevřel, udělal nuzákovi místo a hodili přes špičku jeho gondoly lano, takže stařena už jen držela směr. Tak společně směřovali k přízračnému ostrovu San Michele, až jsem je ztratila z dohledu.

Co se mne týče, až budu mít umřít, chtěla bych to prožít o samotě, daleko od světa. Ležet v květnu na vlahém kameni, dokud ze mne nevyprchá všechna síla, a pak hladce sklouznout do kanálu. Takové věci jsou v Benátkách dosud možné.

Vnaší době se noc řídí lovci požitků, a ta dnešní, soudě podle jejich útraty, je opravdu tour de force. Jsou tu polykači ohňů, kteří z úst chrlí žluté jazyky. Tancuje medvěd. Máme tu houf děvčátek, hebká růžová tělíčka bez jediného chloupku, roznášející v měděných mísách mandle v cukru. Uprostřed náměstí vytvořili skláři z Murana obří skleněnou číši, do níž neustále přitéká a zase z ní vytéká šampaňské. Aby se z ní mohl člověk napít, musí lemtat jako pes, a to byste koukali, jak se to návštěvníkům líbí. Jeden už se utopil, ale co je jedna smrt uprostřed takové přemíry života?

Na dřevěné konstrukci, v níž dřímá střelný prach, je také zavěšena spousta sítí a visutých hrazd. Odtud se nad náměstím houpají akrobati, vrhajíce na tanečníky pod sebou pitvorné stíny. Sem tam se některý z nich zavěsí za kolena a vlepí někomu dolestojícímu hubičku. Takové polibky mám ráda. Ústa jsou jich plná, ale tělo má volnost. Líbat umí ten, kdo pouze a jen líbá. Žádné chmatající ruce ani zadrhávající srdce. Rozkoš proniká do těla pouze rty a ničím jiným. Vášeň je sladší, je-li rozpletená do pramenů. Rozkouskovaná a ještě rozkouskovanější jako rtuť se pak v poslední chvíli sloučí.

Jak vidíte, láska mi rozhodně není cizí.

Připozdívá se, a kdopak nám to sem kráčí s maskou přes obličej? Zkusí dáma karty?

Zkusí. Minci drží v nastavené dlani, a musím si ji sama sebrat. Má horkou kůži. Rozevřu karty do vějířku. Vybírá si. Kárová desítka. Trefová trojka. Piková dáma.

„Šťastná karta. Symbol Benátek. Vyhráváte.”

Usmála se, sundala z tváře masku a odhalila šedozelené oči sezlatými skvrnkami. Vysedlé lícní kosti měla pokryté růží. Vlasy temnorudé, tmavší než já.

„Ještě jednou?”

Zavrtěla hlavou a poslala číšníka pro láhev šampaňského. Ale ne ledajakého. Od madam Clicquotové. To jediné, co k nám kdy z Francie přišlo dobrého. Pozvedla číši k tichému přípitku, snad připíjela svému štěstí ve hře. Piková dáma je opravdová výhra, které se většinou bedlivě vyhýbáme. Dosud nepromluvila, jen mě přes křišťálovou číši pozorovala, a když dopila, pohladila mě zčistajasna po tváři. Dotkla se mne jen na vteřinku a pak se ztratila. Nechala mě tam s burácejícím srdcem a ze tří čtvrtin plnou láhví nejlepšího šampaňského. Oboje jsem pečlivě skryla.

Co se lásky týče, nedělám kolem ní mnoho cirátů, a už jsem se obveselovala jak s muži, tak se ženami. Ale ještě nikdy jsem nepotřebovala střežit své srdce. Mé srdce je spolehlivý orgán.

O půlnoci odpálili střelný prach a obloha nad Náměstím svatého Marka se rozprskla na milión barevných střípků. Ohňostroj trval dobrou půlhodinu a během ní jsem si nakradla tolik, že jsem mohla podplatit kamaráda, aby za mě na chvíli vzal tahání karet. Protáhla jsem se tlačenicí k dosud bublajícímu šampaňskému v obří číši a hledala ji.

Zem se po ní slehla. Všude tváře, róby a masky, a na každém kroku polibky a ruce, ale ona nikde. Zastavil mne jakýsi pěšák, zvedl dvě skleněné koule a otázal se mě: „Nevyměnil bys je za svoje?” Neměla jsem náladu na koketní hrátky a protlačila jsem se kolem něj, očima hledala jakoukoli nápovědu.

Stůl s ruletou. Hráčský stůl. Kartářky. Tříprsá žena jak z bájných krajů. Zpívající opička. Domino a tarot.

Nebyla tam.

Nebyla nikde.

Čas se naplnil a já se musela vrátit ke kartám, plná šampaňského a srdce prázdné.

„Hledala tě tu nějaká paní,” sdělil mi kamarád. „Tohle tu nechala.”

Na stolku ležela náušnice. Vypadala jako z dob starého Říma, měla prazvláštní tvar, byla zhotovena z toho zašlého žlutého zlata, jež dnešní časy neznají.

Zavěsila jsem si ji do ucha, rozložila karty do dokonalého vějíře a vyndala pikovou dámu. Dnes v noci už nikdo nevyhraje. Ponechám si její kartu, dokud se o ni nepřihlásí.

Radovánky rychle stárnou.

O třetí hodině ranní už hýřilové mizeli loubím kolem svatého Marka, nebo se houfně povalovali před kavárnami, jež otvíraly časně, aby podávaly silnou kávu. Hry byly dohrány. Zaměstnanci kasina balili veselá pruhovaná plátna stanů a nadějně zelená kulečníková sukna. Služba mi skončila a už skoro svítalo. Obyčejně jdu z kasina rovnou domů a cestou potkám otčíma, jak kráčí k pekařství. Poplácá mě po rameni a zažertuje o mých výdělcích. Je to zvláštní člověk - vždycky jen pokrčí rameny a zamrká, nic víc. Nikdy mu nepřipadalo divné, že se jeho dcera pro obživu převléká za chlapce a navrch si přivydělává prodejem peněženek z druhé ruky. Ale on se vlastně nepozastavil ani nad tím, když jsem se narodila s plovacími blánami na nohou.

„Na světě jsou ještě divnější věci,” řekl.

A měl asi pravdu.

Dnes ráno není na cestu domů ani pomyšlení. Jsem celá napružená, nohy mám neposedné a jediná rozumná věc je vypůjčit si gondolu a uklidnit se po benátsku: na vodě.

Canal Grande se už hemží loďkami zelinářů. Jsem tu jediná, kdo se v tuto dobu vozí z čiré kratochvíle, a ostatní, zatímco upevňují náklad a diskutují mezi sebou, si mne zvědavě prohlížejí. To jsou mí lidé, ti si mě mohou prohlížet, jak chtějí.

Pluji dál, podjedu Rialto, ten podivný polomost, který se dá zvednout, aby se jedna část města přestala vadit s druhou. Nakonec ho spojí a my se sbratříme. A to bude konec jednoho paradoxu.

Mosty spojují, ale také rozdělují.

A teď pryč, kolem domů, které se naklánějí nad hladinou. Kolem kasina. Kolem lichvářů a kostelů a státních budov. Pryč na lagunu, kde mi dělá společnost jen vítr a rackové.

Z vesel se do mne vlévá jistota, cítím všechny ty generace a generace předchůdců, co se tu přede mnou takto poddávaly klidnému

rytmu vesla. Naše město se hemží duchy, kteří se starají o ty ze svého klanu. Žádná rodina by nebyla celá beze svých předků.

Naši předkové. Naše jmění. Budoucnost se předpovídá z minulosti a taky existuje jen díky minulosti. Bez minulosti a budoucnosti je přítomnost kusá. Veškerý čas je věčně přítomen, a tak veškerý čas je náš. Nemá smysl zapomínat a velký smysl má snít. Tak se přítomnost obohatí. Tak se přítomnost ucelí. Dnes ráno na laguně, kde minulost pluje po mém boku, vidím, jak se na hladině stříbří budoucnost. Zachytím ve vodě svůj obraz a jeho zkreslené podoby mi napovídají, kým vším bych mohla být.

Najdu-li ji, jaká budoucnost mne čeká?

Já ji najdu.

Kdesi mezi strachem a sexem je vášeň.

Vášeň není ani tak cit jako spíš osud. Mám snad tváří v tvář tomuto větru jinou volbu, než napnout plachty a vesla nechat spočívat na hladině?

Rozbřesk.

Týdny, jež následovaly, jsem prožila ve zjitřeném otupění.

Existuje vůbec něco takového? Existuje. Je to stav, co se nejvíc podobá jistému duševnímu neduhu. Viděla jsem mně podobné v San Servelu. Projevuje se to nutkáním neustále něco dělat, jakkoli je to činnost bezvýznamná. Tělo si vynucuje pohyb, mysl je prázdná.

Brázdila jsem ulice, proplouvala Benátkami v gondole, budila se uprostřed noci s přikrývkami neuvěřitelně zchumlanými a se zaťatými svaly. V kasinu jsem si brala dvojité směny - odpoledne jsem byla za dívku, večer za chlapce. Jedla jsem, jen když přede mne položili jídlo, a spala jen tehdy, bodalo-li mě tělo vyčerpáním.

Pohubla jsem.

Přistihovala jsem se, jak zírám do prázdna, jak zapomínám, kam jdu.

Byla mi zima.

Ke zpovědi nechodím; Bůh si nežádá naši zpověď, chce, abychom se mu vzpouzeli, ale po nějaký čas jsem chodila do kostelů, protože do jejich staveb vložili lidé svá srdce. Ta svérázná srdce, jimž jsem dřív nerozuměla. Srdce tak naplněná touhou, že ty staré kameny dosud křičí u vytržení. Jsou to teplé kostely, stavěné na slunci.

Sedávala jsem vzadu, poslouchala zpěv či mumlání při bohoslužbách. Bůh mě neuvádí v pokušení, ale mám ráda Jeho léčky. Neuvádí mě v pokušení, ale začínám chápat, proč jiné ano. S tímto pohnutým nitrem, s tou zběsilou láskou, jež ohrožuje, kde najde člověk bezpečí? Kde skladuje střelný prach? Jak může zase začít v noci spát? Být jen trošičku jiná, proměnila bych vášeň ve svatost, a pak bych znovu mohla spát. Pak bych měla své vytržení, ale už se nebála.

Můj rozkynutý známý, který se ustálil na tom, že jsem žena, mne požádal o ruku. Slíbil mi, že u něj budu žít v přepychu a budu smět užívat všech možných luxusních vymožeností, pod podmínkou, že se budu u domácího krbu strojit do jinošského. To se mu líbí. Nalepovací knírky a falešné poklopce mi nechá zhotovit na míru a v hrátkách s nimi si užijeme nejednu veselou kratochvíli u lahve vína. Chtěla jsem na něj na místě vytáhnout nůž, přímo tam, uprostřed kasina, ale vložil se do toho můj benátský pragmatismus a napadlo mne, že bych si mohla trochu pohrát já s ním. Udělala bych v tu dobu cokoli, jen aby by mi to ulevilo v trápení, že ji nikdy nenaleznu.

Vždycky mi vrtalo hlavou, kde bere ty své peníze. Zdědil jmění? Platí mu dosud účty paní matinka?

Kdepak. Vydělává je sám. Vydělává tak, že dodává francouzské armádě maso a koně. Maso, které by nežrala ani kočka, a koně, na něž by nesedl ani vandrák.

Jak to, že mu to prochází?

Není nikdo jiný, kdo by dodával tak bleskurychle a na jakékoli místo; jakmile přijde rozkaz, dodávka je na cestě.

Bonaparte vyhrává bitvy buď rychle, nebo vůbec. Takové už jsou jeho způsoby. Nežádá si kvalitu, vyžaduje rychlý spád věcí. Po svých vojácích chce, aby pár dní mašírovali a pár dní se bili na bitevním poli. Koně potřebuje na jedno použití. To mu stačí. Co na tom sejde, že koně jsou chromí a muži se otráví masem, pokud vydrží aspoň tu chvilku, jež se po nich žádá?

Vdám se za masaře.

Nechala jsem si od něj koupit šampaňské. To nejlepší. Víno od madam Clicquotové jsem neokusila od oné horké srpnové

noci. Jak mi po jazyku prýštilo do krku, oživilo jistou vzpomínku. Vzpomínku na jediný dotyk. Jak může něco tak prchavého být tak pronikavé?

Ale Kristus pravil „Následuj mě!“, a bylo to.

Utopena v těchto představách jsem si ani nevšimla, že se mi po stehně sune jeho ruka, že se prsty dotýká mého břicha. Jako by se mě dotkla chobotnice svými přísavkami, a tak jsem ho setřásla a křičela na něj, že se za něj nikdy nevdám, ani za všechno šampaňské Francie a všechny falešné poklopce v Benátkách. Obličej měl rudý pořád, takže se nedalo poznat, jak hluboce se ho má urážka dotkla. Vstal z kleku a narovnal si vestu. Zeptal se, jestli chci dál pracovat v kasinu.

„Budu tady pracovat, protože dělám dobře svou práci a klientů, jako jste vy, je tady dennodenně habaděj.“

Nato mě udeřil. Nebyla to velká rána, ale zůstala jsem jako zkoprnělá. Ještě nikdy mě nikdo neuhodil. Vrátila jsem mu ji. Ale pořádnou.

Rozchechtal se, přistoupil ke mně a přimáčkl mě ke zdi. Zdálo se mi, že mě zavalila hromada ryb. Ani jsem se nesnažila pohnout, byl nejmíň dvakrát tak těžký jako já a nejsem žádná hrdinka. Konečně, neměla jsem co ztratit, protože jsem to už ztratila v šťastnějších dobách.

Potřísnil mi košili a místo pozdravu po mně hodil minci.

Co jiného se taky dalo čekat od masaře?

Vrátila jsem se k hracím stolům.

Listopad je v Benátkách počátkem sezóny kataru. Katar je součástí našeho kulturního dědictví asi jako bazilika svatého Marka. Před dávnými časy, za tajemné vlády Rady tří, když skoncovali s nějakým zrádcem nebo nešťastníkem, bylo oznámeno, že dotyčný zemřel na katar. Tak neměl nikdo nikomu co vyčítat. Nenáviděnou rýmu a ucpaný nos nám přináší mlha, která se valí od laguny, takže není vidět z jednoho konce náměstí na druhý. A taky padá déšť, tichý a zádumčivý, a převozníci sedí pod promáčenými celtami a vrhají beznadějné pohledy na kanál. Takové počasí vypudí z města cizince, což je také jediná jeho výhoda. I ta oslnivá brána divadla La Fenice nabyde šedého odstínu.

Jednou odpoledne, když mne kasino nechtělo a ani já sebe nechtěla, jsem zašla na Náměstí svatého Marka k Florianovi popíjet a pozorovat cvrkot. To je nesmírně uspokojivá kratochvíle.

Seděla jsem tak asi hodinu, když jsem nabyla dojmu, že mě někdo sleduje. V mé blízkosti nikdo nebyl, až za paravánem opodál. Opět jsem nechala mysl těkat. Co na tom záleží? Každý přece v jednom kuse někoho sleduje a sám je sledován. Přistoupil ke mně pikolík s balíčkem v ruce.

Rozbalila jsem jej. Byla v něm náušnice. Do páru.

A přede mnou stála ona a já si uvědomila, že jsem oblečena jako tenkrát v noci, protože čekám, až mě budou v kasinu potřebovat. Ruka mi vyletěla k hornímu rtu.

„Oholil jste si knírek,” podotkla.

Usmála jsem se. Nedokázala jsem ze sebe vypravit jediné slovo.

Pozvala mne na druhý den na večeři do svého domu a já si vzala adresu a pozvání přijala.

Večer jsem se v kasinu rozhodovala, co udělat. Myslí si, že jsem mladík. Ale to nejsem. Mám se k ní vydat nepřestrojená, obrátit celé nedorozumění v žert a s noblesou se odporoučet? Při tomto pomyšlení mi usedalo srdce. Tak záhy ji znovu ztratit. A kdo jsem já? Oč je mé okalhotované já v pánských holínkách méně skutečné než mé podvazky? Co ji na mně vůbec zaujalo?

Hraješ, vyhraješ. Hraješ, prohraješ. Hraješ.

Dala jsem si záležet a nakradla si tolik peněz, abych mohla koupit láhev nejlepšího šampaňského.

Milenci nebývají v nejlepší formě, když to zrovna potřebují.

Vústech vysychá, dlaně se potí, konverzace vázne a celou dobu hrozí, že vám srdce jednou provždy vylétne z hrudi. Je známo, že milenci občas dostanou srdeční záchvat. Milenci z nervozity moc pijí, a pak nepodají žádný výkon. Nemůžou jíst, a během horečnatě vysněného milování omdlí. Nevykročí ráno pravou nohou a rozmaže se jim líčidlo na tváři. A to není všechno. Na cokoli člověk spoléhá - šaty, večeře, sepsaná báseň -, to nevyjde.

Měla vznosný dům, stál na klidném kanále, módní, ale nikoli podbízivý. Salón, obrovský, s velkými okny po obou stranách a krbem, který by slušel zahálčivému vlčákovi. Byl skromně zařízen:

oválný stůl a chaise-longue. Nemnoho čínských ornamentů, které sbírala, jak do města připlouvaly lodě z Orientu. Na stěně měla ve skleněných kazetách podivnou sbírku mrtvého hmyzu. Jakživa jsem nic takového neviděla a vrtalo mi hlavou, jak to může u někoho vzbudit nadšení.

Když mne prováděla po domě a upozorňovala na vybrané obrazy a knihy, držela se těsně u mě. Po schodech mě vedla za předloktí, a když jsme se chystaly usednout k večeři, neposadila mě naproti sobě, jak bývá zvykem, nýbrž vedle sebe, a láhev postavila mezi nás.

Rozmlouvaly jsme o opeře, divadle, návštěvnících města, počasí a o sobě. Prozradila jsem jí, že můj vlastní otec byl převozník, načež se se smíchem otázala, co je na tom pravdy, že máme na nohou plovací blány.

„Ovšemže máme,“ odvětila jsem, což ji rozesmálo ještě víc.

Dojedly jsme. Láhev je prázdná. Řekla, že se vdávala pozdě, že se vůbec vdávat nechtěla, protože je svéhlavá a cení si nezávislosti. Její muž obchoduje se vzácnými tisky a rukopisy z Východu. Se starobylými mapami, na nichž jsou zobrazena doupata gryfů a domoviště velryb. Mapy pokladů, jež prý prozrazují, kde je uložen Svatý grál. Je to tichý a kultivovaný člověk a ona ho má ráda.

Je na cestách.

Dojedly jsme, láhev je prázdná. Už se nedalo nic dodat, aniž bychom se opakovaly či se do něčeho nutily. Strávila jsem u ní pět hodin a byl čas se zvednout. Když jsme vstaly a ona si chtěla pro něco dojít, natáhla jsem ruku, nic víc, a ona se mi stočila do náruče, takže jsem se dlaněmi dotýkala jejích lopatek a ona mi položila ruce na záda. Tak jsme zůstaly několik chvil, až jsem sebrala odvahu a políbila ji zlehka na krk. Nebránila se. Má troufalost vzrostla a políbila jsem ji na ústa; jemně jsem ji přitom kousla do spodního rtu.

Opětovala můj polibek.

„Nemohu se s tebou milovat,” řekla.

Úleva i zoufalství.

„Ale líbat ano.“

A tak jsme hned na počátku svou rozkoš rozčlenily. Ulehla na kobereček a já si lehla do pravého úhlu k jejímu tělu tak, aby se naše ústa mohla setkat. Tento způsob líbání je nesmírně zvláštní

zábava. Lačné tělo, prahnoucí po ukojení, je nuceno spokojit se s jediným pocitem; jako když slepci pronikavěji slyší a hluší cítí trávu růst, tak se ústa stanou ohniskem lásky a vše jimi prochází a nabývá nových podob. Je to sladké a dokonalé mučení.

Když jsem o něco později opustila její dům, nevydala jsem se rovnou pryč, nýbrž jsem ji pozorovala, jak vchází z pokoje do pokoje a zháší světla. Pak šla do horního patra, tma se za ní zavírala, až zbylo jediné světlo, to její. Říkala, že když je manžel na cestách, čítává pozdě do noci. Dnes však nečetla. Chvilku se zastavila u okna a nato dům potemněl.

Nač asi myslela?

Jaké pocity se jí zmocňovaly?

Zvolna jsem kráčela po ztichlých náměstích a přes Rialto, kde se nad vodou vznášela mlha. Gondoly byly zakryté a prázdné, až na kočky, které se zabydlují pod dřevěnými sedátky. Nebyla tu jediná duše, ani žebráci, co se obyčejně v hadrech choulí u každých domovních dveří.

Jak to přijde, že jeden den je život jak má být a člověk je spokojený, snad i trochu cynický, ale vcelku to ujde, a pak zničehonic zjistí, že se mu půda pod nohama proměnila v propadlo a ocitl se v úplně jiné zemi, neví přesně kde a nezná místní zvyky?

Cestovatelé, ti aspoň mají na vybranou. Ti, kdo zvedají kotvy, vědí, že v cizině bude vše jiné než doma. Mořeplavci jsou na to připraveni. Ale my, kdo plujeme v žilním řečišti, kdo vplouváme do měst vnitrozemí nazdařbůh, se připravit nemůžeme. My, kdo jsme hovořili plynně, shledáváme, že se nám život stal cizím jazykem. Kdesi mezi močálem a horami. Kdesi mezi strachem a sexem. Kdesi mezi Bohem a ďáblem leží vášeň a cesta k ní je přímá a cesta zpátky klikatá.

Udivuje mě, že takto mluvím. Jsem mladá, život mám před sebou, přijdou další. Pociťuji první záchvěv vzdoru od doby, kdy jsem ji potkala. První vzedmutí svého já. Už ji nenavštívím. Mohu jít domů, odhodit tento šat a žít dál. Mohu se odstěhovat, když se mi zlíbí. Masař se jistě nechá za pár laskavostí přemluvit a vezme mě do Paříže.

Vášni, plivu na tě.

A plivla jsem do vody.

Pak se z mraků vynořila luna v úplňku, a já si vzpomněla, jak se má matka v dobré víře plavila na ten strašný ostrov.

Vodní povrch na kanálu připomínal leštěný černý jantar. Pomalu jsem si rozvázala tkaničky, uvolnila je a vyzula si boty. V každém meziprstí se nacházela jedna má vlastní luna. Bledá a matná. Ležící ladem. Často jsem si s nimi hrála, ale nikdy mě nenapadlo, že by mohly k něčemu být. Matka mi dokonce ani neřekla, zda je na tom něco pravdy, a bratránky na vodě žádné nemám. A bratři šli do světa.

Dokážu kráčet po vodě?

Dokážu to?

Na kluzkých schůdcích, vedoucích do tmy, jsem zavrávorala. Vždyť je listopad. Jestli tam spadnu, můžu i umřít. Zkusila jsem udržet nohu na hladině, ale propadla se do chladné nicoty.

Může žena milovat ženu déle než jedinou noc?

Vylezla jsem po schůdcích nahoru a ráno prý po Rialtu běžel žebrák a vykládal o mladíkovi, co kráčel po kanálu, jako by to byla pevná půda.

Mně můžete věřit, mým báchorkám.

Když jsme se napříště setkaly, měla jsem vypůjčenou uniformu oficíra. Lépe řečeno - ukradla jsem ji.

Stalo se to takhle.

Jednou v kasinu, už hezkou chvíli po půlnoci, ke mně přišel voják a navrhl mi obvyklou sázku. Když ho porazím v biliáru, daruje mi svůj váček. Ukázal mi jej. Byl pěkně naditý, a musím mít v krvi něco ze svého otce, protože váčku já nikdy neodolám.

A co když prohraju? Pak mu já věnuji svou tobolku. Nebylo pochyb, co tím slůvkem míní.

Hráli jsme, hecováni houfem znuděných hráčů, a voják hrál k mému údivu dobře. Po několika hodinách v kasinu už většinou nikdo nehraje nic dobře.

Prohrála jsem.

Odebrali jsme se k němu do kamrlíku a tam se ukázalo, že má rád ženy tváří dolů s rukama roztaženýma jako ukřižovaný Kristus. Byl schopný, šlo to hladce a on brzy usnul. A byl asi tak mé postavy. Nechala jsem mu košili a holínky a zbytek si vzala.

Uvítala mě jako starého přítele a hned se mě vyptávala na tu uniformu.

„Nejsi přece voják.”

„Je to kostým.”

Začala jsem si připadat jako Sarpi, benátský kněz a diplomat, který říkal, že nikdy nelže, ale nikomu neříká pravdu. Mnohokrát za ten večer, kdy jsme jedly a pily a hrály kostky, jsem se jí chystala to vysvětlit. Ale jazyk mi ztěžkl a srdce se bouřilo v sebeobraně.

„Nohy,” pravila.

„Cože?”

„Chci si pohladit tvé nohy.”

Svatá Matko Boží, nohy ne.

„Já se nikdy nezouvám, jen doma. Je to takový můj utkvělý zlozvyk.”

„Tak si aspoň svlékni košili.”

Košili taky ne, to by viděla ňadra.

„V tomhle nečase by to nebylo moudré. Každý tu má rýmu. Podívej, ta mlha.”

Oči jí zabloudily níž. Čekala snad, že má touha bude na mně vidět?

Co jí mohu dovolit? Kolena?

Raději jsem se naklonila a začala ji líbat na krk. Zabořila mi hlavu do svých vlasů a byla jsem v zajetí. Její vůně se mi stala atmosférou, a později, když jsem osaměla, jsem proklínala své chřípí za to, že vdechuje obyčejný vzduch a ona mi vyprchá z těla.

Když jsem odcházela, pravila: „Zítra se muž vrací.”

Ne.

Když jsem odcházela, pravila: „Nevím, kdy se zase uvidíme.”

Dělává tohle často? Chodí po ulicích, když manžel odcestuje, a hledá někoho jako já? V Benátkách má každý nějakou slabost či neřest. A možná nejen v Benátkách. Pozve ho na večeři, nespouští z něj oči a posmutněle mu vysvětluje, že se s ním nemůže milovat? Třeba je tohle její vášeň. Vášeň stavět vášni do cesty překážky. A já? V každé hře hrozí špatná karta. Nečekaná, kdy se hra vymkne z rukou. Ani pevnou rukou a s křišťálovou koulí jsme nedokázali vládnout světu tak, jak jsme chtěli. Jsou bouře na moři a jsou bouře ve vnitrozemí. Jen z oken kláštera se dá na ně shlížet v poklidu.

Vrátila jsem se k jejímu domu a zabušila na dveře. Pootevřela je. V očích údiv.

„Jsem žena,” řekla jsem a vyhrnula si košili, čímž jsem si koledovala o katar.

Usmála se. „Já vím.”

Nešla jsem domů. Zůstala jsem.

Kostely se chystaly na Vánoce. Každou madonku nově pozlatili a každého Ježíše přemalovali. Kněží vytáhli svá velkolepá zlatošarlatová roucha a kadidlo vonělo obzvlášť sladce. Začala jsem chodit dvakrát denně na mši a hřála se na výsluní jistoty, kterou nám dává náš Pán. Co se slunění týče, nikdy si ho nenechám ujít. V létě se vyhřívám u zdí nebo si jako levantská ještěrka vylezu na tepanou kašnu. Zbožňuji, jak dřevo drží teplo, a kdykoli mohu, vezmu loďku a lehnu si na celý den slunci přímo do cesty. To se pak tělo uvolní, mysl těká odnikud nikam, a zajímalo by mne, jestli právě to mají na mysli svatí muži, když hovoří o transu. Viděla jsem svaté muže, kteří k nám přišli z Východu. Jednou je u nás ukazovali, aby nám vynahradili zákaz býčích štvanic.

O slunění se nedá říct, že je kdovíjak svaté, ale když se jím dosáhne stejných účinků, bude to Bohu vadit? Myslím že ne. Ve Starém zákoně účel vždycky světí prostředky. Tomu my v Benátkách rozumíme, jsme pragmatický lid.

Slunce teď ale nesvítí, a tak se musím slunit po jiném způsobu. Slunění v kostele se přímo nabízí a nic to nestojí. Vyberu si to příjemné a radostné a zbytek nechávám být. Dělám to ale jenoVánocích, o Velikonocích ne. Ty jsou moc pochmurné a mimoto na Velikonoce už začíná vylézat sluníčko.

Kdybych chodila ke zpovědi, z čeho bych se vyzpovídala? Ze se převlékám za opačné pohlaví? To přece i náš Pán, i naši kněží.

Že kradu? To přece i náš Pán, i naši kněží.

Že jsem zamilovaná?

Objekt mé lásky na Vánoce odcestoval. Dělávají to tak vždycky. On a ona. Myslela jsem si, že mi to bude vadit, ale po několika dnech, kdy jsem měla hruď i žaludek stažené, mi nic není. Skoro se mi ulevilo. Vídám se se starými přáteli a vykračuji si skoro tak volně jako dřív. Ulevilo se mi od těch utajovaných schůzek. Od těch hodin a minut, co jsme si je musely krást. Jeden týden snídala

dvakrát denně. Jednu snídani měla doma a druhou se mnou. Jednu u sebe v salónu a druhou na náměstí. Oběd pak pro ni znamenal pohromu.

Miluje divadlo, a protože tomu jejímu prkna nic neříkají, chodívá sama. Po nějaký čas však viděla z každého kusu jen první dějství. Zbytek strávila se mnou.

Benátky se hemží otrhánky z ulice, co rádi doručí psaní z jedné horké dlaně do druhé. Ve chvílích, kdy jsme nemohly být spolu, jsme si posílaly psaníčka lásky a touhy. Ve chvílích, kdy jsme mohly být spolu, byla naše vášeň krátká a náruživá.

Obléká se kvůli mně. Nikdy jsem ji neviděla podruhé ve stejných šatech.

Teď se plně oddávám svému sobectví. Přemýšlím o sobě, vstávám, kdy se mi zachce, a ne už za rozbřesku, abych ji viděla otvírat okenice. Flirtuji s číšníky a hráči a rozpomínám se, jak mi to kdysi dělávalo dobře. Zpívám si a sluním se v kostelech. Je tahle svoboda tak sladká jen proto, že je mi vzácná? Je oddych v lásce vítán, že je dočasný? Kdyby odjela jednou provždy, nebyly by tyto dny tak světlé. Užívám si své samoty jen proto, že se mi ona zase vrátí?

Bídné srdce, co tyje z protimluvu, co touží po milované bytosti, a tajně si oddychne, když je pryč. Co se za noci užírá a zoufale očekává vzkaz, a k snídani usedá klidné a usebrané. Co touží po jistotě, věrnosti, citu, a o vše vzácné hraje ruletu.

Hraní není neřest, nýbrž výraz lidskosti.

Hrajeme. Ten to dělá u hracího stolu, ten zas jinde.

Hraješ, vyhraješ, hraješ, prohraješ. Hraješ.

Svaté děťátko se narodilo. Jeho matku vzývají. Na otce zapomněli. Na kůru zpívají andělé a na střeše každého kostela sedí Pánbůh a vylévá požehnání na všechny dole. Jak divukrásné, připojit se k Bohu, napřít proti němu svůj rozum, když víš, že zároveň vyhrávášiprohráváš. Kde jinde můžeš bez obav vychutnávat to nádherné sebemrskačství oběti? Polož se pod jeho kopí a zavři oči. Kde jinde vládneš takovou mocí? V lásce samosebou nikoli.

On tě potřebuje víc než ty jeho, neboť ví, co se stane, když tě nebude vlastnit, zatímco ty, kdo nevíš nic, můžeš směle hodit vše za hlavu a žít dál. Pluješ si a myšlenkou o něj nezavadíš, kdežto on pilně zaznamenává stav potopy kolem tvých kotníků.

Sluň se v těch paprscích. Navzdory tomu, co tvrdí mniši, můžeš Boha potkat, i když nevstáváš časně. Můžeš ho potkat, když si hovíš v kostelní lavici. Protivenství a úmor jsou lidské vynálezy, neboť člověk nedokáže žít bez vášně. Náboženství je kdesi mezi strachem a sexem. A Bůh? Na rovinu? On sám o sobě, bez našich příkras? Myslím, že zná posedlost, nikoli však vášeň.

Ve svých snech někdy usilovně stoupáme z oceánů touhy po Jákobově žebříku tam, kde je řád. Pak nás probudí lidské hlasy a my se utopíme.

Na Silvestra se po Velkém kanálu táhlo procesí gondol oživlé svícemi. Bohatí sdíleli tutéž vodu s chudými a každý po svém, ale svorně snili o tom, že nadcházející rok bude lepší než ten minulý. Mí rodiče, vyšňořeni ve svátečním pekařském, rozdávali nemocným a vyděděncům bochníky chleba. Otec měl v hlavě a museli ho krotit, aby nezpíval popěvky, co se naučil ve francouzském bordelu.

O kus dál, v ústraní vnitřního města, slavili příchod roku vyhnanci. Na potemnělých kanálech byla tma jako obyčejně, ale když se člověk podíval pozorně, zahlédl cáry saténu na žlutých tělech, pablesk číše z nějaké podzemní nory. Šikmooké děti ukradly kdesi kozu, a když jsem plula kolem nich, obřadně jí podřezávaly krk. Na okamžik jejich zkrvavený nůž ustal v svém konání, aby se po mně ohlédly.

Má přítelkyně filosofka stála na balkóně. Tím balkónem míním pár škatulí připevněných k železným kroužkům po obou stranách jejího doupěte. Měla cosi na hlavě - jakýsi kruh, tmavý a těžký. Proplouvala jsem kolem ní a ona se mě zeptala, jakýpak máme čas.

„Skoro Nový rok.”

„Vím. Smrdí to tak.”

Pak se vrátila ke své činnosti - ponořila hrnek do kanálu a několika hlubokými doušky se napila. Co měla na hlavě, mi došlo, až když jsem ji minula: věnec z krys spletených za ocásky.

Židy jsem žádné neviděla. Ti dnes mají své záležitosti.

Bylo mrazivo až hrůza. Bezvětří, ale ledový vzduch, který studí na plicích a kouše do rtů. Prsty mi přimrzly k veslu a už jsem pomýšlela na to, že loďku uvážu a poběžím se přidat k davu, co se hrne k bazilice svatého Marka. Ale dnes se nedalo slunit. Dnesv noci si duchové mrtvých vyrazili na cesty a mluví v jazycích. Ti, kdo budou naslouchat, se je naučí. Ona je dnes večer doma.

Veslovala jsem kolem jejího domu, z nějž se linulo slabé světlo, v naději, že zahlédnu její stín, paži, jakýkoli náznak její přítomnosti. Vidět nebyla, a tak jsem si ji aspoň představovala, jak sedí a čte, při ruce sklenku vína. Její muž je ve své pracovně, hloubá nad nějakým novým pohádkovým pokladem. Třeba kde se nalézá Kříž či tajné chodby vedoucí do nitra Země, kde přebývají ohniví draci.

Dojela jsem k její bráně, vylezla po zábradlí a nahlédla do okna. Byla sama. Nečetla, nýbrž si prohlížela dlaně. Jednou jsme si navzájem porovnávaly ruce - ty moje zvrásněné a její, třebaže jsou na světě déle, nevinné jako ručky dítěte. Co z nich chce vyčíst? Co ji čeká a nemine? Co se stane v nadcházejícím roce? Nebo si nějak urovnává svou minulost? Aby pochopila, jakými cestami vedla k přítomnosti? Nebo hledá čáru své touhy po mně?

Už už jsem se chystala na okno zaklepat, když do pokoje vstoupil její muž a ona se polekala. Políbil ji na čelo, usmála se. Hleděla jsem na ně a v jediném okamžiku viděla to, nad čím bych jinak hloubala celý rok. Nežijí v peci ohnivé, kterou my dvě spolu obýváme, nýbrž v klidné tišině. To mi vráželo dýku do srdce.

Otřásla jsem se chladem a najednou mi došlo, že se nacházím dvě poschodí nad zemí. I milence někdy přepadne bojácnost.

Hodiny orloje na Náměstí svatého Marka odbily tři čtvrtě na dvanáct. Rychle jsem se vrátila do loďky a veslovala na lagunu, necítila jsem přitom ruce ani nohy. V tom nehybném tichu jsem pomyslela na svou vlastní budoucnost a na to, co by to vlastně bylo za budoucnost, scházet se po kavárnách a pokaždé spěchat s oblékáním. Srdce se nechá lehko ošálit, když věří, že slunce vyjde za den dvakrát nebo že růže kvetou, protože si to přejeme.

Vnašem čarovném městě není nic nemožné. Čas se zastaví. Srdce bijí. Zákony světa skutečnosti přestávají platit. Bůh sedí na krokvi a utahuje si z ďábla a ďábel dloube ocasem do Pána. Tak tomu bylo odevždy. Převozníci prý mají na nohou plovací blány a jeden žebrák povídal, že spatřil po vodě kráčet jinocha.

Opustíš-li mne, mé srdce se promění ve vodu a odřine se pryč.

Mouřeníni na orloji napřáhnou kladiva a jeden po druhém udeří. Náměstí se za chvíli promění v rej lidských těl, jejichž teplý dech

bude stoupat vzhůru a vytvářet jim nad hlavami obláčky. Můj dech vystřeluje přímo přede mne jako dech ohnivého draka. Předkové křičí z prostoru nad hladinou a ve svatém Markovi se rozezvučí varhany. Mezi mrazem a táním. Mezi láskou a zoufalstvím. Mezi strachem a sexem je vášeň. Vesla spočívají na hladině. Píše se Nový rok 1805.

Tři

ZIMA POD BODEM MRAZU

Není konečného vítězství. Po každém vítězství zbyde další zášť, další porobený a ponížený národ. Další území, jež je nutno střežit, bránit a o něž se je třeba bát. To, co jsem o válce zjistil, než jsem dospěl na toto osamělé místo, by mi zrovna tak dobře mohlo sdělit jakékoli děcko.

„Budeš zabíjet lidi, Henri?“

„Lidi ne, Luiso, jen nepřátele.”

„A kdo jsou to nepřátelé?”

„To jsou ti, co nestojí na naší straně“

Na tvé straně nestojí nikdo, jsi-li dobyvatel. Nepřátelé zabírají víc místa než přátelé. Jak se mohlo tolik upřímných a obyčejných lidí zničehonic proměnit v muže, jež je nutno střílet, a v ženy, jež je nutno znásilňovat? Rakušani, Prušáci, Italové, Španělé, Egypťani, Angličani, Poláci, Rusové. To jsou národy, které byly buďto našimi nepřáteli, nebo našimi vazaly. A jsou i další, ale to by byl výčet příliš dlouhý.

Ale do Anglie, tam jsme nakonec nikdy nevpadli. Odtáhli jsme z Boulogne, zanechavši naše bárky na pospas tlení, a radši jsme bojovali proti Třetí protifrancouzské koalici. Bili jsme se u Ulmu a Slavkova. U Eylau a Friedlandu. Bojovali jsme bez proviantu, boty rozpadlé, v noci jsme naspali dvě tři hodiny a umírali denně po tisícovkách. Dva roky nato stál Bonaparte na prámu uprostřed nějaké řeky, objímal se s carem a prohlašoval, že už nikdy nebudeme muset mezi sebou válčit. V cestě nám stojí Angličané a s Ruskem na naší straně nám budou muset dát pokoj. Už žádné koalice, už žádná tažení. Čerstvý chléb a pole francouzská.

A my mu uvěřili. Jako vždycky.

U Slavkova jsem přišel o oko. Domino byl raněn a Patrik, který je dosud s námi, nevidí o moc dál než na další láhev. To nám přecemělo stačit. Měl jsem se vytratit tak, jak to vojáci dělávají. Vzít si jiné jméno, otevřít si krám v nějaké vesničce, třeba se i oženit.

Že se dostanu sem, toho jsem se nenadál. Je odtud pěkný výhled a na okno se slétají rackové zobat drobky. Jeden z místních si tady racky vaří, ale jen v zimě. V létě jsou červavé.

Zima.

Nepředstavitelná zima pod bodem mrazu.

„Potáhneme na Moskvu,“ prohlásil, když ho car zradil. Neplánoval to předem, mělo to být bleskové tažení. Zasadit Rusku ránu za to, že si dovolilo znovu se proti němu postavit. Před každou bitvou byl přesvědčen, že zase vyhraje, tak jako vždycky. Jako ten cvičený pes v cirkusu si myslel, že bude obecenstvo žasnout nad jeho kousky, jenže jeho obecenstvo už si na ně začínalo zvykat. Rusové se ani nenamáhali proti Velké armádě bojovat jaksepatří, prostě táhli zemí a pálili za sebou vesnice, aby nebylo co jíst a kde hlavu složit. Tak vmašírovali do zimy a my za nimi. Do ruské zimy v letních mundúrech. Do sněhu v poslepovaných holínkách. Když naši koně pošli mrazem, rozpárali jsme jim břicha a uložili se k spánku s nohama v jejich útrobách. Kolem jednoho vojáka kůň zamrzl, a ráno mu z něj nešly vytáhnout nohy, zůstaly v jeho zkřehlých vnitřnostech pohřbené. Nemohli jsme ho vyprostit, tak jsme ho tam museli nechat. A on křičel a křičel.

Bonaparte cestoval na saních a vysílal do předních linií zoufalé rozkazy, kterými nás chtěl přimět, abychom Rusy nahnali na jedno místo. Ale my je nedokázali nahánět. Vždyť jsme sotva stáli na nohou.

Vypalování vesnic nemělo následky jen pro nás, ale i pro ty, kdo v nich žili. Rolníci, jejichž život se řídil podle slunce a měsíce. Kteří jako má matka a otec pokorně přijímali každý nový rok a těšili se na úrodu. Den co den se lopotili a utěšovali se příběhy z Bible a lesními zkazkami. V jejich lesích se to hemžilo duchy, někteří byli dobří, jiní zlí, ale v každé rodině měli nějaký ten příběh se šťastným koncem, třeba o tom, jak jim lesní duch zachránil dítě nebo vzkřísil jedinou kravku.

Cara nazývali tatíčkem a uctívali ho stejně, jako uctívali Boha.

Vjejich prostotě jsem spatřil odraz svých vlastních tužeb a poprvépochopil svou vlastní potřebu tatíčka, která mne dovedla až sem. Jsou to lidé ohnišť, šťastní, když mohou večer zavřít dveře na petlici a pojíst hustou polévku a černý chléb. Aby zahnali noc, zpívají, a jako lidé u nás si v zimě berou dobytek do kuchyně. V zimě mrzne, až praští a země je tvrdší než bodáky zbraní. Mohou jen zapálit lampu, žít z toho, co mají ve sklepě, a snít o příchodu jara.

Když jim armáda pálila vesnice, ti lidé sami přikládali ruku k dílu a podpalovali vlastní obydlí, léta práce a zdravého rozumu. Dělali to pro tatíčka. Vydali se do té mrazivé zimy a po jednom, po dvou či po celých rodinách kráčeli vstříc smrti. Vešli do lesů a sedli si k zamrzlým řekám, ne na dlouho, krev brzy vychladne, ale někteří aspoň na tak dlouho, aby si mohli zpívat, když jsme my táhli kolem. Ostrý vzduch zachytil jejich hlasy a přes spáleniště jejich příbytků je donesl až k nám.

Zabili jsme je, aniž jsme vypálili jedinou kulku. Modlil jsem se, aby napadl sníh a navždy je pohřbil. Když napadne sníh, člověk skoro věří, že svět je znovu čistý.

Je každá sněhová vločka jiná? Nikdo neví.

Teď přeruším psaní. Musím si zacvičit. Tady nás mají k tomu, abychom si každý den ve stejnou dobu zacvičili a nebyli nemocní. Jsou rádi, když jsme zdrávi a naše návštěvy odcházejí spokojené. Doufám, že dnes budu mít taky návštěvu.

Na té vojně nebylo nejhorší dívat se, jak mi kamarádi umírají; nejhorší bylo vidět, jak žijí. Slyšel jsem různá vyprávění o lidském těle a duchu, o tom, jakým podmínkám se přizpůsobí, jakými způsoby dokáže přežít. Slyšel jsem vyprávět o lidech, co jim slunce sežehlo kůži a narostla jim nová, tlustá a černá jako škraloup na převařené kaši. A o jiných, co se naučili nespat, aby je nepozřela divá zvěř. Tělo se drží života jako klíště, ať to stojí, co to stojí. Třeba i stravuje samo sebe. Když není co do úst, stane se z něho kanibal a požírá vlastní tuk, pak svalovinu, nakonec kosti. Viděl jsem vojáky, šílené hladem a zimou, jak si uřezávají vlastní paže a vaří si je. Jak dlouho může člověk takto vyžít? Uřežeš si obě ruce. Obě nohy. Uši. Vykrajuješ kousky trupu. Můžeš se okrájet do mrti a zbyde jen tlukoucí srdce ve svém vypleněném paláci.

Kdepak. Vyřízni srdce jako první. Pak už nebudeš tolik vnímat tenchlad. Tu bolest. Bez srdce není důvod zadržet ruku. Oči hledí na smrt a ani se nezachvějí. To srdce nás zrazuje, nutí nás k pláči, nutí nás zakopat přítele, když bychom měli mašírovat dál. To srdce nás v noci plní hnusem a říká nám, abychom se nenáviděli za to, co jsme. To srdce zpívá staré popěvky, zavane k nám vzpomínku na slunné dny a přiměje nás potácet se další míli k další doutnající vesnici.

Abychom přežili tu mrazivou zimu a vůbec celou tu vojnu, postavili jsme svým srdcím pohřební hranici a navždy na ně zapomněli. Srdce se nedá dát do zastavárny. Nemůžeš ho vzít a nějaký čas ho tam nechat v čistém šátku, a až nastanou lepší časy, zase si ho jít vyzvednout.

Máš-li vášeň žít, nedává tváří v tvář smrti smysl. Jen když se té vášně vzdáš, můžeš začít přežívat.

A jestli se jí nevzdáš?

Kdyby ses trápil pro každého, koho jsi zabil, pro každý život, cos přeťal, pro každou v úmoru dobývanou úrodu, co jsi zničil, pro každé dítě, jemuž jsi uloupil budoucnost, šílenství by ti hodilo smyčku kolem krku a uvedlo tě do temných lesů, kde řeky jsou kalné a ptáci mlčí.

Když říkám, že jsem žil mezi lidmi, co neměli srdce, myslím to doslova.

Týdny se vlekly, my mluvili o návratu domů a domov už nebyl tím místem, kde nejen milujeme, ale také se vadíme. Už nebyl tím místem, kde vyhasíná v kamnech a kde nás obyčejně čeká nějaká nepříjemná práce. Domov se stal středobodem radosti a smyslu. Začali jsme si myslet, že v téhle vojně bojujeme za to, abychom mohli domů. Aby doma bylo bezpečno, aby to doma bylo dál takové, jak o tom sníme. Teď, když nás opustila srdce, nebyl k mání žádný spolehlivý orgán, který by postavil hráz tomu neutuchajícímu přílivu citu, co se nám napíchl na bajonety a živil naše sychravé ohníčky. Nebylo nic, o čem bychom nebyli přesvědčeni, že nám pomůže vším projít: Bůh je na naší straně, Rus je ďábel. Na této válce závisí osudy našich žen. I osud Francie. Není možné tuto válku nevést.

A ta nejhorší lež? Že až se vrátíme domů, navážeme tam, kde jsme přestali. Že na zápraží bude kromě psa čekat i naše srdce.

Ne všichni mají takové štěstí, jaké měl Odysseus.

Jak teplota klesala a my úplně přestali mluvit, držela nás při životě naděje, že dospějeme do Moskvy. Do velkoměsta, kde bude jídlo, oheň a přátelé. Bonaparte neměl pochyb o tom, že jakmile uštědříme rozhodující ránu, bude mír. Už sepsal vyhlášení kapitulace, celý papír počmáral ponížením a nechal jen na spodu stránky trochu místa, aby se car mohl podepsat. Asi si myslel, že vyhráváme, a my zatím byli na ústupu. Jenže on měl kožichy, a ty mu ohřívaly krev na optimistickou teplotu.

Moskva je město bání, postavené pro krásu, město náměstí a uctívání. Viděl jsem ho, na okamžik. Zlaté báně žlutě a oranžově svítily a po lidech ani stopy.

Zapálili ho. Plameny z něj šlehaly, ještě když přijel Bonaparte, celé dny před zbytkem armády, a šlehaly ještě dlouho potom. To město se nedalo jen tak lehce spálit.

Utábořili jsme se stranou ohňů a večer jsem mu servíroval hubené kuře ozdobené petrželí, co si ji kuchař světí v helmici po mrtvém vojákovi. Myslím, že právě té noci jsem poznal, že už nemohu dál zůstat. Myslím, že právě té noci jsem k němu pojal nenávist.

Nevěděl jsem, co je to nenávist, rozhodně ne ta nenávist, jež střídá lásku. Je nezměrná a zoufalá a touží po tom, aby se ukázala mylnou. Ale jak se den po dni ukazuje oprávněnou, je vždycky o kousek obludnější. Pokud nám láska byla vášní, pak nenávist se stává posedlostí. Potřebou vidět, jak kdysi milovaný je slabý, ušlápnutý, že ho ani není možno litovat. Má to blízko k opovržení a daleko k důstojenství. Nenávidíme však jen toho, koho jsme kdysi milovali, nýbrž i sebe sama - jak jsme jen mohli milovat něco takového?

Když pár dnů nato přimašíroval i Patrik, hledal jsem ho v tom žhnoucím mrazu a našel ho zabaleného do pytlů a s lahví jakési bezbarvé tekutiny po ruce. Dosud byl vyzvědačem, zde v Rusku měl vyhlížet nečekané přesuny nepřítele, ale nebyl ani chvilku střízlivý, a ne všechno, co svým zrakem zaznamenal, bylo možno brát vážně. Zamával na mě lahví se slovy, že ji vyměnil za život. Nějaký rolník ho prosil, zda by směl s rodinou zemřít důstojným způsobem, všichni společně v té zimě, a nabídl za to Patrikovitu láhev. Nevím, co v ní bylo, ale vyvolalo to u mého kamaráda pochmurnou náladu. Přičichl jsem si k ní. Voněla věkovitostí a senem. Rozplakal jsem se a slzy ze mne padaly jako diamanty.

Patrik jednu chytil a pravil, ať neplýtvám solí.

Zamyšleně ji snědl.

„Řek bych, že se chuťově dobře hodí k tomu špiritusu.”

Vjedné pohádce se vypráví o princezně, kterou vyhnali z království, a jak šla, její slzy se měnily v drahokamy. Letěla za ní straka, všechny je sezobala a odnesla na okenní římsu jednomu moudrému princi. Princ projezdil zemi křížem krážem, až princeznu našel, a jestli neumřeli, žijí šťastně až podnes. Straku povýšili na královského ptáka a dostala domovem doubravu. Princezna si nechala slzy navléci do náhrdelníku, který však nenosila, ale podívala se na něj vždycky, když jí bylo teskno. Jakmile se na něj zahleděla, hned se rozveselila.

„Patriku, chci dezertovat. Půjdeš se mnou?”

Zasmál se. „Teď jsem možná polomrtvej, ale vsadím boty, že kdybych s tebou utek do tý divočiny, budu mrtvej docela.”

Ani jsem ho nezkoušel přemlouvat. Seděli jsme spolu, svorně se halili do pytlů a svorně si zavdávali z lahve, a snili každý o tom svém.

Co takhle Domino, šel by?

Od té doby, co byl raněn, toho moc nenamluvil, protože přišel

opůlku obličeje. Obvazoval si kolem hlavy hadr, aby zakryl jizvy a vysušil krvácení. Když zůstal dlouho na mrazu, rány se otevřely a ústa se mu naplnila krví a hnisem. Doktor mu to vysvětloval - prý že se mu rány po sešití zanítily. Doktor krčil rameny. Je válka, udělal, co mohl, uvážíme-li, že se všude válí ruce a nohy a na úlevu od bolesti a zklidnění ran není k mání nic než vínovice. Raněných je mnoho, bylo by lépe, kdyby vypustili duši. Domino byl stulený do klubíčka v Bonapartových saních pod hrubým stanem, kde je schovávali, a spal. Měl štěstí, že se mohl starat o Napoleonovu výzbroj, stejně jako já měl štěstí, že jsem pracoval v oficírské kuchyni. Bylo nám tepleji a měli jsme lepší stravu než ostatní vojsko. Ne, to zní skoro přívětivě…

Vyhnuli jsme se těm nejničivějším oznobeninám a každý den jsme měli co do úst. Ale plátno stanu a brambory jsou mrazivé zimě chabými soupeři. Jestli něco, pak nám upřely to blaženézapomnění, jež provází smrt umrznutím. Když si voják konečně lehne na zem, s vědomím, že už nevstane, většinou má na tváři úsměv. Usnout na sněhu přináší zvláštní útěchu.

Nevypadal dobře.

„Chci dezertovat, Domino. Půjdeš se mnou?”

Toho dne vůbec nemohl mluvit, bolest byla příliš krutá, ale napsal mi odpověď do sněhu, který se stále v jemných nánosech kupil pod stanem.

BLÁZNÍŠ.

„Neblázním, Domino, a ty se mi směješ už od té doby, co jsem narukoval. Už osm let se mi směješ. Ber mě taky jednou vážně.”

Napsal: PROČ?

„Protože tady nemůžu zůstat. Tahle vojna nikdy neskončí. A až se dostaneme domů, začne nová. Myslel jsem si, že Napoleon skoncuje jednou provždy se všemi válkami, to přece říkal. Prý už jen jedna a bude mír, ale ona vždycky přišla další. Už s tím chci skoncovat.”

Napsal: BUDOUCNOST. A pak to slovo proťal čarou.

Co tím myslel? Svou budoucnost? Nebo mou? Vzpomněl jsem si na ty solí prosycené dny, kdy slunce zbarvilo trávu do žluta a vojáci se oženili s mořskými pannami. Tenkrát jsem si začal psát deník, který stále mám, a Domino nazval budoucnost snem. Je jenom teď, Henri.

Nikdy nehovoříval o tom, co by chtěl, kam půjde, nikdy se nezapojil do toho bezcílného tlachání o tom, že jednou bude líp. Nevěřil v budoucnost, jen v přítomný čas, a já mu, jak se rok s rokem scházel a naše budoucnost se tak neúprosně měnila v stále tytéž časy přítomné, začínal rozumět. Uběhlo osm let a já byl pořád na vojně, vařil kuřata, čekal na to, jak se nadobro vrátím domů. Osm let tlachání o budoucnosti a přihlížení tomu, jak se mění v přítomnost. Roky si myslím „Tak, napřesrok už budu někde jinde”, a napřesrok jsem zas tam, kde jsem byl.

Budoucnost. Škrtnutá.

Tohle dělá válka.

Už ho nechci uctívat. Chci dělat své vlastní chyby. Chci umřít, až opravdu přijde můj čas.

Domino na mne hleděl. Sníh už mezitím jeho slova překryl.

Napsal: TY BĚŽ.

Pokusil se o úsměv. Ústy se smát nemohl, ale oči mu svítily a vyskočil jako dřív, když vyskakoval a trhal jablka z nejvyšších větví; vyskočil a ze zčernalého plátna stanu ulomil rampouch, který mi podal.

Byl překrásný. Vytvaroval ho mráz a uvnitř se třpytil. Pořádně jsem si ho prohlédl. Něco v něm bylo, něco se táhlo jeho středem od kořene po špičku. Byl to tenký zlatý řetízek, který Domino nosíval na krku. Říkal mu talisman. Co to s ním provedl a proč mi jej nyní dával?

Rukama mi vysvětlil, že už ho nemůže nosit na krku kvůli mokvajícím ranám. Vyčistil ho a pověsil tam, kde si ho nikdo nevšiml, a dnešního rána zjistil, že se zalil do ledu.

Obyčejný zázrak.

Chtěl jsem mu ho vnutit zpátky, ale odstrčil mne, až jsem musel přikývnout a říct, že si ho na odchodu pověsím za pás.

Myslím, že jsem věděl, že se mnou nepůjde. Neopustil by své koně. Oni znamenali přítomnost.

Když jsem se vrátil do stanu polní kuchyně, čekal tam na mě Patrik s nějakou ženou, kterou jsem nikdy neviděl. Byla to vivandiérka. Zbyla jich už jen hrstka a ta byla přísně vyhrazena vyšším šaržím. Oba hltali kuřecí stehno a nabídli i mně.

„Neboj se,” uklidňoval mě Patrik, když viděl mé zděšení, „ta stehýnka nepatří Našemu Pánu, sehnala je tadyhle kamarádka, a když jsem tě šel shánět, uvařila je.”

„Kde jste je sehnala?”

„Vyšukala jsem je. Rusové mají jídla spoustu a v Moskvě je pořád spousta Rusů.”

Zarděl jsem se a zamumlal cosi v tom smyslu, že Rusové přece prchli.

Zasmála se a opáčila, že Rusové se umí schovat pod sněhovou vločkou. A dodala: „Každá je jiná.”

„Co prosím?”

„Každá sněhová vločka. No představ si to.”

Představil jsem si to a zamiloval se do ní.

Když jsem řekl, že večer utíkám, zeptala se mě, jestli by nemohla jít se mnou.

„Můžu ti pomáhat.”

Vzal bych ji s sebou, i kdyby byla chromá.

„Jestli jdete oba,“ řekl Patrik, „tak to jdu s váma. Samotnýho by mě to tady nebavilo.”

Tím mě zaskočil a na chvilku se mě zmocnila žárlivost.

Co když ji Patrik miluje? Co když miluje ona jeho?

Láska. Uprostřed zimy pod bodem mrazu. Co mě to napadlo?

Zabalili jsme zbytek jejího jídla a nádavkem i pěkný díl Bonapartova.

Důvěřoval mi a nikdy jsem mu nezavdal příčinu k opaku.

No vidíte, i velikána může ještě ledacos překvapit.

Pobrali jsme, co jsme mohli, a ona se vrátila od hlavy k patě zahalená do obrovského kožichu, což byla další z jejích upomínek na Moskvu. Na odchodu jsem se vplížil do Dominova stanu a nechal mu tam tolik jídla, kolik jsem se nebál obětovat, a do sněhu na saních jsem naškrábal své jméno.

Pak jsme vykročili.

Šlapali jsme noc a den bez přestávky. Náš krok se ustálil na těžkopádném tempu a báli jsme se chůzi přerušit, aby nám plíce nebo nohy nevypověděly službu. Nemluvili jsme; nos a ústa jsme měli zavázané tak těsně, jak jen to šlo, a oči nám vykukovaly ven malými škvírkami. Čerstvý sníh nenapadl. Pod patami nám duněla tvrdá zem.

Vzpomněl jsem si na ženu s dítětem, jak jí podpatky jiskřily na dláždění.

„Šťastný nový rok, vojáčku.”

Čím to, že nám všechny šťastné chvíle připadají, jako by se staly včera, třebaže od nich uplynulo moře let?

Šli jsme stejnou trasou, jako jsme přitáhli, za hrůzné milníky nám sloužily vesnice spálené na uhel, ale postupovali jsme pomalu a báli se držet přímo na cestách, abychom nenarazili na ruské trupy či některé od nás, hladové a zoufalé. Pro dezertéry neboli zrádce, jak se jim častěji říkalo, neplatila žádná shovívavost a nedostávali příležitost se hájit. Tábořili jsme tam, kde jsme našli přírodní úkryt, a choulili se k sobě zimou. Chtěl jsem se jí dotknout, ale byla nabalená od hlavy k patě a já měl na rukou rukavice.

Sedmé noci, když jsme vyšli z lesa, jsme narazili na chatrč plnou zastaralých mušket - asi vojenský sklad ruských oddílů -, a nikde ani živáčka. Byli jsme utrmácení, a tak jsme se odvážili v ní schovata ze zbytků střelného prachu v sudech si rozdělali oheň. Byla to první noc, kdy nám náš úkryt skýtal možnost zout si boty. Patrikijá jsme si hned natáhli chodidla až k plamenům a koledovali si tak o nenapravitelnou újmu na zdraví našich nohou.

Naše společnice si rozvázala tkaničky, ale boty si nesundala, a když viděla můj údiv nad tím, že se vzdává toho nečekaného přepychu, vysvětlila mi: „Můj otec byl převozník. A ti se nikdy nezouvají.” Nic jsme na to neřekli, ať už z úcty k jejím zvykům, nebo z čirého vyčerpání, ale ona sama se nabídla, že nám bude vyprávět svůj příběh, budeme-li chtít naslouchat.

„Oheň a vyprávění,” prohodil Patrik, „teď už nám tady chybí jen kapka něčeho ostřejšího.” A ze dna své bezedné kapsy vylovil další zazátkovanou láhev zlého užívání.

A tady je ten její příběh.

Odjakživa jsem byla hráčka. Mám to od přírody, stejně jako schopnost krást a milovat. Co jsem neuměla sama od sebe, to jsem pochytila při práci v kasinu pozorováním hráčů a poznáváním toho, čeho si lidé nejvíc cení, a tedy co dávají všanc. Naučila jsem se vyzývat k sázce takovým způsobem, že dotyčný neodolal. Do hazardu se pouštíme s nadějí na výhru, ale ve skutečnosti nás vzrušuje to, co bychom mohli ztratit.

Jakou hru si člověk vybere, to závisí na jeho založení - karty, kostky, domino, drápky - to je jen podružná paráda. Všichni hráči se potí. Pocházím z města nekonečných možností, kde můžete všechno, ale vždy jen za nějakou cenu. V našem městě se dá za noc vyhrát pohádkové bohatství, ale také o ně přijít. Tak tomu bylo odevždy. Loď převážející koření a hedvábí se potopí ke dnu, sluha zradí pána, tajemství vyjde najevo a zvoní hrana dalšímu mrtvému, co zahynul nešťastnou náhodou. Ale u nás byli vždycky vítáni i ti dobrodruhové, co neměli ani vindru, protože přinášejí štěstí a často se na ně štěstí usměje. Někteří, co přišli po svých, odjíždějí na koni, a jiní, co vytrubovali do světa své bohatství, žebrají na Rialtu. Tak tomu bylo odevždy.

Prozíravý hráč vždycky myslí na zadní vrátka a ponechá si v záloze něco, co může vsadit příště - kapesní hodinky, loveckého psa. Ale ďábelský hráč, ten si v záloze ponechá pouze věc nesmírné hodnoty, něco, co se dá vsadit jen jedinkrát za život. Schovává sito za tajnými dvířky, tu nenahraditelnou drahocennost, o které nikdo jiný neví.

Jednoho takového jsem znala. Nebyl to opilec, co větří za každou sázkou, ani chorobný hráč, co vsadí i spodní prádlo, než aby šel domů. Byl to uvážlivý člověk, který prý vedl obchody se zlatem a smrtí. Utrpěl těžké prohry, jak už to u hráčů chodí; shrábl úžasné výhry, jak už to u hráčů chodí, ale nikdy na sobě nenechal nic znát, nikdy mi nezavdal důvod si myslet, že dává všanc něco podstatného. Hraje jen pro kratochvíli, řekla jsem si a pustila ho z hlavy. Já totiž ráda vášeň, jsem ráda ve společnosti zoufalců.

Zmýlila jsem se v něm však, když jsem ho pustila z hlavy. Na takovou sázku, která ho svede vložit do hry to, čeho si cení, totiž teprve čekal. Byl to skutečný hráč, byl hotov vsadit tu nenahraditelnou drahocennost, ale ne v jen tak ledajaké hře.

Jednoho tichého večera, kdy hrací stoly málem zely prázdnotou a kostky domina odpočívaly v krabičkách, se objevil, procházel hernou, chvěl se vzrušením, popíjel, flirtoval.

Já měla dlouhou chvíli.

Pak vstoupil do sálu muž, který nepatřil mezi naše stálé hosty a nikdo z nás ho neznal, a po několika vlažných pokusech vyzkoušet štěstěnu vyhledal zmíněného hráče a dal se s ním do hovoru. Mluvili spolu přes půl hodiny a tak zaujatě, že jsme si mysleli, že to musí být staří přátelé, a po chvíli jsme o ně ztratili zájem. Ale bohatec se svým podivně skloněným společníkem po boku požádal o svolení, zda by mohl vyhlásit nadmíru pozoruhodnou sázku, a tak jsme uvolnili střed sálu a on začal mluvit.

Jeho společník, onen cizinec, pocházel z pustých krajů Levanty, kde se rodí cizokrajné ještěrky a všechno je tam neobyčejné. V jeho rodné zemi se u hracího stolu nikdo nepiplal s nějakými ubohými sázečkami, tam se hrálo o vyšší ceny.

O život.

Tou sázkou byl život. Vítěz vezme život tomu, kdo prohraje, a vybere si způsob smrti dle libosti. Ať je to smrt jakkoli pomalá, způsobená jakýmkoli nástrojem. Jisté bylo jen to, že pouze jeden z nich vyvázne živ.

Náš přítel bohatec byl očividně nesmírně vzrušen. Hleděl kamsi za tváře a stoly herny do prostor, kam my jsme nepronikli, do prostor bolesti a ztráty. Co mu na tom záleží, že přijde o peníze?

Má jich tolik, že o ně může přicházet.

Co mu na tom záleží, že přijde o milenky?

Žen je na světě dost a dost.

Co mu na tom záleží, že přijde o život?

Život je jen jeden. Ten je mu vzácný.

Našli se té noci tací, kdo ho zapřísahali, ať vezme sázku zpět, kdo zahlédli zlověstné znamení v onom neznámém starci, kdo se možná báli, že dostanou stejnou nabídku a odmítnou.

To, co dáváš všanc, prozrazuje, čeho si ceníš.

A tak zněla úmluva:

Budou se hrát tři hry.

První ruleta, kde osud hraje prim.

Druhá karty, kde i um má své zastoupení.

Třetí domino, kde um má převahu a štěstěna je tu v převlečení.

Oblékne tvé barvy?

Toto město je město převleků.

Podmínky byly stanoveny a přísně se dohlíželo na jejich plnění. Zvítězí ten, kdo vyhraje ve dvou z her. V případě, že některý z přihlížejících vznese námitku, bude následovat odveta, kterou zvolí ředitel kasina.

Podmínky zněly spravedlivě. Ba víc než spravedlivě v tomto světě podvodu, ale přesto byli někteří z nás z neznámého muže nesví, jakkoli neškodně a nenápadně vypadal.

Kdyby ďábel hrál kostky, vypadal by nějak takhle?

Taky by se tak hezky tiše přikradl a šeptal do ouška?

Kdyby přišel jako anděl světla, měli bychom se ihned mít na pozoru.

Sázka byla uzavřena: hra začíná.

Při první hře jsme pili, sledujíce, jak se nám červená a černá točí pod rukama, jak si ten jasný proužek kovu pohrává s jedním číslem, pak s druhým, on sám bez viny na tom, kdo vyhraje či prohraje. Zprvu to vypadalo, že vyhraje náš přítel bohatec, ale v posledním okamžiku kulička vyskočila ze žlábku a odhodilo ji to jinam, za doprovodu toho nepříjemného vytrácejícího se zvuku, jenž značí poslední možnou změnu.

Kolo se zastavilo.

Štěstěna našla zalíbení v cizinci.

Na chvíli nastalo ticho, čekali jsme na náznak čehosi, snad trochu znepokojení u jednoho, trochu úlevy u druhého, ale oba muži, tváře bledé jak svíce, se zvedli a kráčeli k nadějně zelenému suknu. Karty. Nikdo na světě netuší, co v nich může být skryto. Člověk musí důvěřovat ruce.

Karty hbitě rozdány. Tihle dva nebyli žádní nováčci.

Hráli asi hodinu a my popíjeli. Pili jsme, abychom zvlhčili rty, rty, co vyschly o něco víc při každé kartě, jež padla, a cizinec se nezadržitelně o krok přiblížil vítězství. V sále panoval podivný pocit, že cizinec nesmí vyhrát, že pro všechno na světě musí prohrát. Silou vůle jsme nutili přítele bohatce, aby stmelil veškerý svůj um se štěstím ve hře. A tak se i stalo.

Vkartách vyhrál a výsledek byl nerozhodný.

Než se oba muži posadili k dominu, jejich pohledy se letmo setkaly a každému se nyní v tváři zračilo něco z toho druhého. Náš přítel bohatec jako by cosi chladně rozvažoval, zatímco tvář vyzyvatele byla nyní zahloubanější, už ne tak dravá jako předtím.

Od začátku bylo jasné, že i v tomto souboji si budou rovnými soky. Počínali si při hře obratně, hodnotili mezery a čísla, prováděli bleskové kalkulace, blafovali. Přestali jsme pít. Nepohnul se ani vlásek, neozvalo se šustnutí, bylo slyšet jen klapání kostek domina o mramorový stůl.

Přešla půlnoc. Slyšela jsem, jak pod námi pleská voda o kameny. Slyšela jsem sliny ve svém hrdle. Slyšela jsem, jak kostky domina klapou o mramorový stůl.

Žádné kostky už nezbyly. Žádné mezery.

Vyhrál cizinec.

Oba muži současně vstali, podali si ruce. Bohatec pak položil dlaně na mramor a my viděli, jak se mu třesou. Pěkné, klidné ruce, a teď se třesou. Cizinec si toho všiml a s lehkým úsměvem navrhl, aby dokonali zbývající část sázky.

Nikdo z nás se neozval, nikdo se ho nepokusil zadržet. Chtěli jsme, aby se tak stalo? Doufali jsme, že jeden život bude náhrada za všechny?

Netuším, co nás k tomu vedlo, prostě jsme mlčeli.

A taková měla být jeho smrt: rozřezání kousek po kousku, počínaje rukama.

Bohatec téměř neznatelně přikývl, uklonil se nám a ve společnosti cizince odešel. Nic víc jsme neslyšeli, nikoho z nich jsme už nespatřili, až jednoho dne, o několik měsíců později, když jsme se utěšovali, že to všechno byl jen žert, že se na nároží, jakmile nám zmizeli z dohledu, rozešli, že se navzájem jen tak strašili, nic víc, jsme obdrželi uřezané ruce, pěstěné a docela bílé, ve skleněné skříňce na zeleném sukně. Mezi palcem a ukazováčkem levé ruky byla kulička z rulety a mezi palcem a ukazováčkem pravé ruky kostka domina.

Ředitel pověsil skříňku na zeď a visí tam dodnes.

Už jsem řekla, že za tajnými dvířky má každý ukrytu nějakou nenahraditelnou drahocennost. Ne vždy o ní víme, ne vždy jsme si vědomi, co že to skrýváme před zvědavými zraky, nebo že ty zvědavé zraky mohou patřit i nám.

Jednou přišla noc - bylo to před osmi lety -, kdy čísi ruka nečekaně vytrhla tajná dvířka a dala mi poznat, co si to vlastně nechávám pro sebe.

Mé srdce je spolehlivý orgán, tak jak by to mohlo být mé srdce? To mé všední pracovité srdce, co si tropilo z života posměch a nic neprozradilo? Viděla jsem bábiky z východních zemí, co se složí jedna do druhé a jedna se v druhé ukryje, a tak vím, že i srdce se může skrýt.

Pustila jsem se do hazardní hry a v sázku dala své srdce. Taková hra se hraje jen jedenkrát.

A neměla by se hrát vůbec.

Zamilovala jsem se do ženy, a asi uznáte, že to není obvyklé. Znala jsem ji pouhých pět měsíců. Prožily jsme spolu devět nocí a už jsem ji nikdy nespatřila. Asi uznáte, že to není obvyklé.

Vždycky jsem dávala přednost kartám před kostkami, a tak mě nemělo udivit, že jsem si vytáhla špatnou kartu.

Pikovou dámu.

Žila tichým a elegantním životem a jejího muže čas od času povolali, aby se podíval na nějakou vzácnost (obchodoval s knihami a mapami). A krátce poté, co jsme se potkaly, ho zrovna povolali.

Devět dní a devět nocí jsme zůstaly v jejím domě, neotvíraly nikomu, nevyhlédly z okna.

Obě dvě jsme byly nahé, ale nestyděly jsme se.

A byly jsme šťastné.

Devátého dne jsem na chvíli osaměla, protože musela dohlédnout na některé domácí záležitosti, než se manžel vrátí. Toho dne déšť cákal do oken a plnil kanály dole, čeřil svinstvo pod hladinou, co se jím živí krysy a vyhnanci v svých temných bludištích. Bylo to zkraje nového roku. Řekla mi, že mne miluje. Nikdy jsem o jejím vyznání nepochybovala, protože jsem cítila, jak je opravdové. Když se mě dotýkala, věděla jsem, že jsem milována, a to s takovou vášní, jakou jsem doposud nikdy nepocítila. Ani u nikoho jiného, ani u sebe.

Láska se dnes nosí a v našem módním městě umíme brát lásku na lehkou váhu a držet svá srdce na uzdě. Měla jsem se za civilizovanou osobu, ale zjistila jsem, že jsem divoška. Kdykoli jsem pomyslela na to, že bych ji mohla ztratit, zachtělo se mi na nějakém odlehlém místě utopit sebe i ji, raději než si připadat jako osamělé a opuštěné zvíře.

Deváté noci jsme jako obvykle jedly a pily v domě samy, sloužící dostali volno. Ráda smažila omelety s bylinkami a tentokrát jsme k nim přikusovaly pálivé ředkvičky, které koupila na trhu. Hovor občas zakolísal a já spatřila v jejích očích zítřek. Zítřek nás rozdělí a znovu nám nastane život neosobních schůzek v cizím prostředí. Obyčejně jsme zašly do jedné kavárny, plné studentů z Padovy a umělců hledajících inspiraci. Tam ji nikdo neznal. Tam nemohla narazit na nikoho ze svých přátel. Takto jsme se scházely, i v hodinách, jež nepatřily nám, až přišel ten dar devíti nocí.

Nedokázala jsem čelit jejímu smutku - byl příliš hluboký.

Nemá smysl milovat člověka, vedle něhož se neprobouzíte, leda náhodou.

Hráče vede naděje na výhru, vzrušuje ho strach z prohry, a když vyhraje, věří, že štěstí je na jeho straně a vyhraje zas.

Když to šlo po devět nocí, proč ne i desátou?

A tak týdny ubíhají v čekání na noc desátou, v čekání na opětovnou výhru, a mezitím kousek po kousku ztrácíš tu vzácnou drahocennost, za niž není náhrady.

Její manžel obchodoval s unikáty, nikdy nekoupil nic, co by mohl vlastnit někdo jiný.

Koupil by tedy mé srdce a daroval jí je?

Po devět nocí jsem je dávala v sázku. To ráno, když jsem odcházela, jsem jí neřekla, že se už nikdy neuvidíme. Prostě jsme se nedohodly na další schůzce. Netlačila mne k tomu, často říkávala, že s přicházejícím věkem si bere od života to, co nabízí, ale čeká jen málo.

A odešla jsem.

Pokaždé, když na mě přišlo pokušení jít za ní, jsem raději zamířila do kasina a sledovala, jak se tam nějaký hlupák ponižuje u hracích stolů. Mohla bych vsadit další noc, zase ztratit něco ze sebe, ale po noci desáté by přišla jedenáctá a pak dvanáctá, a tak dál, až bych se ocitla v tom tichém prostoru trýzně, že nikdy nemám dost. Tichém prostoru plném hladovějících dětí. Milovala svého muže.

Rozhodla jsem se vdát.

Jistý pán už měl o mě delší dobu zájem, pán, kterého jsem odmítla, proklela a který se mi hnusil. Boháč s masitými prsty. Měl rád, když jsem se převlékala za chlapce. Občas se ráda převlékám do chlapeckého. To nás spojovalo.

Chodil do kasina každý den, hrál o vysoké částky, ale nikdy nevsadil nic, co by mu bylo příliš drahé. Nebyl to hlupák. Sevřel mě těma svýma strašnýma rukama, s konečky prstů, co na dotek připomínaly prasklé nežity, a zeptal se mě, zda jsem si to s jeho nabídkou nerozmyslela. Řekl, že sjezdíme celý svět. On, já a můj falešný poklopec.

Město, z nějž pocházím, je proměnlivé. Je každou chvilku jinak velké. Přes noc se vám v něm objeví nebo zmizí ulice, souší si razí cestu nové vodní kanály. V některé dny nepřejdete z jednoho konce na druhý, tak daleká je to cesta, a v jiné dny vás kroky provedou celým královstvím jako princ z Nemanic.

Začínal se mě zmocňovat pocit, že v našem městě jsou jen dvě osoby, a ty navzájem cítí svou přítomnost, ale nikdy se nesetkají. Kdykoli jsem vyšla ven, doufala jsem a zároveň se děsila toho, že tu druhou osobu potkám. Ve tvářích všech lidí jsem spatřovala jedinou tvář a v zrcadle svou vlastní.

Svět.

Svět je přece dost velký, aby po něm mohl člověk kráčet beze strachu.

Oddali nás bez velkých obřadů a ihned jsme se vydali do Francie, Španělska a dokonce až do Cařihradu. V tomto ohledu nezklamal a každý měsíc jsem pila kávu někde jinde.

Vjednom městě s vlídným podnebím žil židovský mladík, který rád popíjel kávu u stolku před kavárnou a sledoval cvrkot okolního světa. Viděl námořníky a cestovatele a ženy, co měly ve vlasech labutě, a jiné roztodivné věci.

Jednoho dne kolem prolétla mladá žena, šaty za ní vlály.

Byla krásná, a on, protože věděl, že krása nás zušlechťuje, ji požádal, zda by se na chvilku nezastavila a nepopila s ním kávu.

„Jsem na útěku,” pravila ona.

„Před kým utíkáte?”

„Sama před sebou.”

Ale souhlasila a na chvilku si přisedla, protože jí bylo teskno.

Jmenoval se Salvátor.

Rozmlouvali spolu o horách a opeře. Rozmlouvali o zvířatech s kovovou srstí, která proplují pod vodou celou řeku, aniž se jedinkrát nadechnou nad hladinou. Rozmlouvali o nenahraditelné drahocennosti, již každý z nás vlastní a každý ji střeží coby tajemství. „Pohleďte,“ pravil Salvátor, „na toto,“ a vyňal emailovou krabičku, uvnitř hebce vystlanou hedvábím, a v ní leželo jeho srdce.

„Dejte mi výměnou vaše.”

To však nemohla, neboť je nevzala s sebou na cesty, tlouklo jinde.

Poděkovala mladíkovi a vrátila se k svému manželovi, jehož ruce se po jejím těle plazily jako mořští měkkýši.

A mladík si začasté vzpomněl na krásnou ženu jednoho slunného dne, kdy vítr povlával jejími náušnicemi jako ploutvemi.

Cestovali jsme po dva roky, pak jsem mu ukradla hodinky a peníze, co měl u sebe, a utekla mu. Aby mne nikdo nevypátral, oblékla jsem se do chlapeckého, a zatímco on s břichem nacpaným husou a nalitým červeným vínem vyspával a chrápal, ztratila jsem se do tmy, která mi vždycky byla přítelkyní.

Nechávala jsem se porůznu najímat k práci na lodích a ve vznešených domech, naučila se mluvit pěti jazyky a to osudové město potři roky nespatřila. Pak jsem z chvilkového rozmaru - a taky proto, že jsem chtěla získat nazpět své srdce - nasedla na loď domů. Měla jsem si to rozmyslet a nepokoušet osud v tom smršťovacím městě. Brzy mě vyslídil a jeho zuřivost nad tím, že byl okraden a opuštěn, dosud nevyprchala, třebaže už tou dobou žil s jinou.

Jeden jeho přítel, muž světaznalý, nám navrhl, ať uzavřeme malou sázku, a tak vše srovnáme. Měli jsme hrát karty: když já vyhraji, budu se moci svobodně a dle libosti pohybovat a on mi k tomu účelu bude poskytovat tolik peněz, kolik bude třeba, vyhraje-li on, provede se mnou, co bude chtít, jen mě nesmí zabít či zohavit.

Měla jsem na vybranou?

Tehdy jsem si myslela, že jsem špatně hrála, ale později jsem přišla na to, že karty byly falešné, že celá ta hra byla od samého začátku domluvená. Jak už jsem říkala, manžel nebyl žádný hlupák.

Nachytala jsem se na srdcového kluka.

Když jsem prohrála, myslela jsem, že mě přinutí zůstat doma a tím to skončí, ale on mě nechal tři dny čekat a pak si pro mě poslal.

Když jsem přišla, byl s ním jeho přítel a ještě jeden pán, vysoká vojenská šarže, Francouz, z něhož se vyklubal generál Murat.

Tenhle oficír si mě nejdřív prohlédl od hlavy k patě v ženských šatech a pak mne požádal, abych se převlékla do svého kratochvilného převleku. Celý se tetelil obdivem, pak se otočil ke mně zády, vytáhl zpod svršků naditý váček a položil ho na stůl mezi sebe a mého muže.

„Tady je obnos, na němž jsme se dohodli.“

A můj muž si peníze chvějícíma se rukama přepočítal.

Prodal mne.

Měla jsem jít k armádě, pro povyražení generálům.

A to byla, jak mne Murat ubezpečil, veliká pocta.

Nedali mi dostatek času, abych si vyzvedla své srdce, jen zavazadla. Ale jsem jim za to vlastně vděčná - tady není pro srdce místo.

Umlkla. Já ani Patrik, kteří jsme nevydali hlásku a pohnuli se, jen abychom si ochránili sežehlé nohy, jsme nebyli schopni slova. Ticho prolomila opět ona.

„Hoďte sem to čertovo pití, příběh si zaslouží odměnu.”

Vypadala lehkovážně a stíny, jež jí brázdily tvář, když vypravovala, se rozplynuly. Já však nyní cítil, jak začínají zahalovat mne.

Nikdy mě nebude milovat.

Nalezl jsem ji příliš pozdě.

Chtěl jsem se jí ještě vyptávat na to její vodní město, co nikdy není stejné, abych viděl, jak se jí láskyplně rozzáří oči, třebaže to nebude láskou ke mně, ale ona už si rozkládala kožešiny a chystala se k spánku. Opatrně jsem jí položil ruku na tvář a ona se usmála, jako by mi četla myšlenky.

„Až vybředneme z tohohle sněhu, vezmu tě do města převleků a ty si najdeš nějaký, který se ti bude líbit.“

Další převlek! Vždyť tenhle mundúr taky není nic jiného než maska.

Chci domů.

Vnoci, zatímco jsme spali, se opět začal sypat sníh. Ráno jsme nemohli otevřít dveře, ani Patrik, ani já, ani všichni tři dohromady. Museli jsme vylomit dřevo v místě, kde bylo naštípnuté, a protože jsem pořád ještě hubený, prostrčili mě hlavou napřed do závěje vyšší než dospělý muž.

Začal jsem rukama odhazovat tu vražednou divou masu, co mne vábila, abych se do ní střemhlav zabořil a už se nikdy nesnažil vylézt. Sníh nevypadá studený, nevypadá, že by vůbec měl nějakou teplotu. A když padá a ty chytáš do dlaní ty kousky ničeho, zdá se tak nemožné, že by mohly člověku ublížit. Zdá se tak nemožné, že prostým zmnožením vznikne takový rozdíl.

A třeba to není tak nemožné. Dokonce i takovému Bonapartovi začalo svítat, že množství se počítá. V téhle obrovské zemi míle, muži a sněhové vločky daleko převyšují naše zdroje.

Sundal jsem si rukavice, aby se nepromáčely, a sledoval, jak mi ruce červenají, pak bělají, až zmodrají do nádherné mořské modři, a žíly nabíhají skoro fialové, skoro do barvy sasanek. Cítil jsem, jak mi začínají umrzat plíce.

Doma na farmě půlnoční mráz rozjasní zem a zatvrdí hvězdy. Chlad tě šlehá jak důtky, ale nikdy není taková zima, abys měl pocit, že umrzáš zevnitř. Že vzduch, jejž vdechuješ, se zmocňuje tekutin a par a proměňuje je v ledová jezera. Když jsem nabral dech, připadalo mi, jako by mne balzamovali.

Odklidit takové množství sněhu, aby šly otevřít dveře, mi trvalo skoro celé dopoledne. Vzali jsme s sebou střelný prach a malinko jídla a zkoušeli si hledat cestu dál do Polska, či - jak ho pojmenoval Napoleon - Varšavského knížectví. Měli jsme v plánu držet se podél hranic, pak sejít dolů do Rakous, přes Dunaj směrem na Benátky či Terst, pokud nebude blokáda v přístavech. Tedy nějakých tisíc tři sta mil cesty.

Villanella uměla používat mapu a kompas - prý jedna z výhod toho, že spávala s generály.

Kvůli závějím jsme teď postupovali pomaleji než předtím, a nebýt menší zacházky, která nás dovedla k shluku domů mimo trasu armád, mohli jsme necelé dva týdny po vykročení na cestu umřít hlady. Když jsme zahlédli stoupat v dálce k nebi kouř, domnívali jsme se, že je to další ze zpustošených obětovaných vesnic, ale Patrik se zapřísahal, že vidí střechy a ne ohořelé trosky, a museli jsme věřit, že nás nevede jen ten jeho čertův špiritus. Kdyby to byla vypálená vesnice, vojenské oddíly by totiž byly za humny.Na radu Villanelly jsme se vydávali za Poláky. Hovořila polsky i rusky a vyložila ostražitým venkovanům, že nás zajali Francouzi, abychom jim sloužili, ale my zabili stráže a uprchli. To proto máme francouzské uniformy, které jsme ukradli, aby nás hned nevypátrali. Jakmile ruští rolníci uslyšeli, že jsme zabili Francouze, ožily jim obličeje radostí a hned nás hnali do chalupy, že nás pohostí a poskytnou nám střechu nad hlavou. Dozvěděli jsme se od nich - Villanella nám tlumočila -, že jen malý kus země byl ušetřen, jinak byla důkladně spálena. Jejich domy unikly zpustošení, protože leží hodně stranou a hlavně proto, že se jedna ruská vysoká šarže zamilovala do dcery pasáka koz. Podivný příběh náhodného svedení, které vybudilo srdce i fantazii. Tento Rus slíbil, že vesnici ušetří, a přesměroval podle toho své jednotky, takže když jsme je pak my Francouzi následovali, také jsme změnili směr.

Láska, zdá se, přežije i ve válce a v zimě pod bodem mrazu. Jako maliny na sněhu, vykládal náš hostitel, taková je láska, a vyprávěl, jak se tyto křehké pochoutky objeví vždy v únoru, počasí nepočasí, ať jsou vyhlídky jakékoli. Žádný neví proč, když borovice od kořene chřadnou a drsné ovce musí přebývat v chalupě, a ty skleníkové pápěrky rostou.

Dcera pasáka koz se stala místní celebritou.

Villanella řekla, že jsme manželé, a tak nás uložili do jedné postele, zatímco chudák Patrik musel sdílet lože s jejich synem, dobromyslným idiotem. Druhého dne ráno jsme z Patrikova podkroví uslyšeli křik a našli ho na zádech zavaleného pořízkem velkým jak valach. Chlapec měl dřevěnou píšťalu a pískal na ni, zatímco Patrik pod ním úpěl. Nemohli jsme s ním hnout, až musela přijít hostitelova žena, která ho přetáhla hadrem a poslala plačícího a chroptícího ven na sníh. Nějakou chvilku nato se vplížil zpátky do chalupy, lehl si matce k nohám, oči dokořán, a civěl.

„Je to hodný chlapec,“ řekla Villanelle.

U kolébky ho prý navštívil duch a dal mu na vybranou buďto rozum, nebo sílu. Hostitelova žena pokrčila rameny. K čemu by mu byl rozum tady, kde jsou jen ovce a kozy, co je třeba pást, a stromy, co je třeba kácet? Poděkovali duchovi a vybrali si sílu, a nyní syn, který je teprve čtrnáct roků stár, unese pět chlapů a na ramenou krávu, jako by to bylo jehně. Jíst mu dávají z vědra, protože nemají misku tak velkou, aby ukojila jeho chuť k jídlu. A tak jsme u stolu seděli my tři s miskou, rolník a jeho žena s krajícem tvrdého chleba, a na konci stolu synek, co rameny zaclonil celé okno, nabíral lžící jídlo z vědra.

„Ožení se?“ zeptala se Villanella.

„Inu ovšem,“ odvětil náš hostitel, udiven tou otázkou. „Takového siláka by si přála za muže každá. Najdeme mu nevěstu, až přijde čas.“

Vnoci jsem ležel vedle Villanelly a naslouchal jejímu dechu. Spala zády ke mně, stočená do klubíčka a jediným náznakem nedala najevo, že by si přála, abych se jí dotkl. Dotkl jsem se jí, až když jsem si byl jist, že tvrdě spí. Přejel jsem jí rukou nahoru po zádech a přemýšlel, zda jsou všechny ženy tak hebké a pevné. Jedné noci se náhle otočila a řekla, abych ji pomiloval.

„Když já nevím jak.“

„Tak pomiluju já tebe.“

Když pomyslím na tu noc, tady na tomto místě, kde budu žít nadosmrti, ruce se mi chvějí a svaly bolí. Úplně ztrácím pojem o tom, zda je noc či den, ztrácím pojem o své práci, tedy psaní tohoto příběhu, kterým vám chci sdělit, co se skutečně stalo. A přílišsi přitom nevymýšlet. Ta noc se mi vybaví třeba nechtěně, před zrakem se mi zamží zapsaná slova, pero se zastaví a zůstane viset ve vzduchu, myslím na ni celé hodiny, a přece myslím vždy jen na jediný okamžik. Na její vlasy, jak se nade mnou skláněla, rezavé s pramínky zlata, její vlasy na mé tváři a hrudi a na to, jak jsem se na ni díval přes ty vlasy. Padaly na mě a já měl pocit, že ležím v dlouhé trávě, v bezpečí.

Když jsme z té vesnice odcházeli, zakreslili nám hostitelé do mapy několik zkratek a dali nám na cestu tolik jídla, že jim pak muselo chybět. Bylo mi stydno, neboť nás kromě Villanelly měli přece spíš zabít.

Kamkoli jsme přišli, tam všichni, muži i ženy, Francouze nenáviděli. Muži a ženy, o jejichž budoucnosti kdosi rozhodl bez nich. Nebyli to lidé obdaření výřečností a bystrým uvažováním, byli to lidé země, kteří se spokojili s málem a horlivě ctili zvyky a Pánaboha. Třebaže se jejich život příliš nezměnil, připadali si ponížení, protože i jejich vládci byli poníženi, připadali si, že nemají nad ničím vládu, a měli odpor vůči armádě a loutkovým vladařům, jež po sobě zanechal Bonaparte. Ten vždycky prohlašoval, že ví, co je pro lid dobré, že ví, co vylepšovat, jak lid vychovávat. A to taky činil - kudy chodil, tudy vylepšoval, jenom pořád zapomínal na to, že i prostí lidé chtějí svobodně dělat své chyby.

Bonaparte nechtěl vůbec žádné chyby.

VPolsku jsme dělali, že jsme Italové, a setkali se s porozuměním, jaké zavládne mezi příslušníky dvou porobených národů. Když Villanella prozradila, že pochází z Benátek, vylétly jim dlaně před ústa a pobožné ženy se křižovaly. Benátky, město satanovo. Je opravdu takové, jak se o něm říká? A i ti největší odsuzovači se k ní přitočili a tázali se jí, zda je pravda, že tam žije na jedenáct tisíc nevěstek a všechny jsou bohatší než samotní králové.

Villanella, která vždycky s oblibou vyprávěla, jim toho navykládala, že to předčilo jejich nejdivočejší sny. Vyprávěla dokonce i o tom, že převozníci mají na nohou plovací blány, a zatímco já s Patrikem jsme stěží zadrželi smích, Poláci třeštili oči a jeden z nich si dokonce koledoval o vyobcování z církve, když mínil, že snad Kristus dokázal kráčet po vodě díky této vrozené vadě.

Jak jsme putovali, dozvídali jsme se o Grande Armée, kolik tisíc lidí zahynulo, a mně bylo špatně z toho, kolik zkázy se naprosto bezúčelně natropilo. Bonaparte pravil, že každého nahradí jedna noc v Paříži s děvkami. Snad, ale uběhne sedmnáct let, než dorostou.

Dokonce i samotných Francouzů se začínala zmocňovat únava. I ženy bez ctižádosti chtěly víc, než jen vyrábět chlapce, kteří zahynou, a dívky, které budou vyrábět další chlapce. Začínalo nás to vysilovat. Talleyrand napsal carovi: Francouzi jsou civilizovaní, jejich vůdce nikoli…

Nejsme nijak zvlášť civilizovaní, moc dlouho jsme chtěli to, co jsme chtěli. Chtěli jsme slávu a dobytá území a otroky a vynášení do nebes. Jeho touha hořela déle než ta naše, protože mu nikdy nehrozilo, že za ni zaplatí životem. Měl svou nenahraditelnou drahocennost v úkrytu za tajnými dvířky až do poslední chvíle, kdežto my, kdo jsme kromě vlastního života vlastnili tak málo, jsme od samého počátku dávali v sázku vše.

Věděl, co jsme cítili.

Znevažoval naše ztráty.

Měl stany plné jídla, když my jsme umírali hlady.

Chtěl založit dynastii. My bojovali o holý život.

Není konečného vítězství. Jedno dobytí nevyhnutelně vede k dalšímu, aby se uhájilo, co bylo dobyto. Cestou jsme nenarazili na jediného člověka, který by byl přítelem Francie, jen na zdrcené nepřátele. Nepřátele, co byli lidi jako my, se stejnými tužbami a strachy, ani dobří, ani špatní. Naučili mě očekávat obludy a ďábly, a přitom jsem narazil jen na samé obyčejné lidi.

Ale i tito obyčejní lidé hledali ďábly. Zejména obyvatelé Rakouska byli přesvědčeni, že Francouzi jsou zavrženíhodní surovci. I u nich jsme se vydávali za Italy, a oni k nám byli štědří až hanba a vynášeli, jaké máme oproti Francouzům v každém ohledu přednosti. A kdybych odhodil svou masku? Proměnil bych se před jejich zraky v pekelníka? Strachoval jsem se, aby mne neodhalili, aby jejich nosy, tak nenávistně nastavené vůči všemu, co zavánělo Bonapartem, okamžitě nevyčmuchaly, co jsem zač. Jenže zdá se, že jsme to, zač se vydáváme. V jak nesmyslném světle se jeví naše nenávisti, když své nenáviděné poznáme jen za těch nejzřetelnějších okolností.

Byli jsme nedaleko Dunaje, když se Patrik začal nějak divně chovat. To už jsme putovali dva měsíce a nyní jsme se ocitli v údolí obklopeném borovými lesy. Připadali jsme si v něm jako mravenci v obrovské zelené kleci. Postupovali jsme teď hezky rychle, protože jsme utekli sněhu a nejhoršímu mrazu. Byli jsme veselé mysli - ještě takové dva týdny a budeme v Itálii. Patrik si už od Moskvy prozpěvoval. Nesrozumitelné popěvky bez melodie, ale už jsme si na ně zvykli a pochodovali jsme v jejich rytmu. Teď však už asi den nezpíval, skoro nevzal do úst a nepromluvil. Když jsme v noci seděli v údolí u ohně, začal vyprávět o Irsku, říkal, jak rád by byl doma. Přemýšlel, zda by nemohl přemluvit biskupa, aby mu zase přidělil farnost. Měl farářování rád, „a nejen kvůli těm děvčatům,ikdyž to v tom taky bylo, to uznávám”.

Říkal, že má smysl chodit do kostela, ať věříš či nevěříš, a mysletina toho, kdo není tvůj příbuzný nebo nepřítel.

Namítl jsem, že je to pokrytectví, a on na to, že Domino měl pravdu - že jsem v jádru puritán a nemám pochopení pro slabosti, zmatek a prostou lidskost.

To mě nesmírně ranilo, ale myslím, že měl pravdu a takovou chybou opravdu trpím.

Villanella nám vyprávěla o benátských kostelech, o všudypřítomných malovaných výjevech andělů a ďáblů a zlodějů a cizoložných žen a zvířat. Patrik pookřál a řekl si, že by mohl zkusit štěstí nejprve v Benátkách.

Probudil mě uprostřed noci. Blouznil. Chtěl jsem ho udržet v klidu, ale je to silák a ani já, ani Villanella jsme se neodvažovali vydat se všanc jeho zmítajícím se rukám a nohám. Navzdory chladu byl celý zpocený a na rtech měl krev. Naložili jsme na něj naše přikrývky a vykročili do tmy, která mě stále strašila, abychom nasbírali ještě nějaké suché dřevo na větší oheň. Postavili jsme mu pec ohnivou, a on ne a ne se zahřát. Potil se a třásl a křičel, že umrzne, že si mu do plic vlezl čert a srší do něj zatracení.

Za úsvitu vypustil duši.

Neměli jsme lopatu, nic, čím bychom prorazili černou zem, a tak jsme ho donesli na kraj borového lesa a přikryli ho chvojím, kapradím a listím. Pohřbili jsme ho jako ježka, co čeká na nové jaro.

Pak jsme dostali strach. Na jakou nemoc to umřel a nedostanemeji taky? I když byla zima a my potřebovali jít dál, sešli jsme k řece, umyli se a vyprali si šaty a pak se třásli za slabého odpoledního slunce u ohně. Villanella zasmušile vyprávěla o kataru, ale to jsem o tom benátském neduhu, který mě teď listopad co listopad napadá, neměl ani potuchy.

S Patrikem jsme nechali za zády i náš optimismus.

Začínali jsme věřit, že naše putování se chýlí ke konci, ale teď už nám to tak jisté nepřišlo. Když může jeden, proč ne tři? Snažili jsme se vtipkovat, vzpomínali, jak se tvářil, když na něm seděl ten buvolí chlapec, vzpomínali na to, jaká míval zběsilá vidění - jednou prý zmerčil samotnou Pannu Marii, jak se projíždí po nebesích na zlatém oslíku. On pořád něco viděl a bylo jedno, jak a co vidí, hlavně že viděl a vyprávěl nám o tom. Příběhy byly to jediné, co jsme měli.

Vyprávěl nám o svém oku a jak to přišlo, že objevil jeho zázračné schopnosti. Stalo se to jednoho horkého rána v hrabství Cork. Dveře kostela byly dokořán, aby se vyvětralo horko a pach potu, co nesmyje ani pořádná koupel, když někdo lopotí šest dní na poli. Patrik měl pěkné kázání o pekle a nástrahách těla a očima bloudil po shromážděných věřících - tedy alespoň pravým okem, protože si uvědomil, že levé oko upírá přes tři pole daleko na párek farníků, kteří právě cizoložili pod Božím nebem, zatímco jejich druhé polovičky klečely v kostele.

Po mši byl Patrik celý popletený. Viděl je doopravdy, nebo jako svatý Jeroným podléhal chlípným vidinám? Odpoledne za nimi zašel a po několika nenápadných poznámkách z jejich provinilých tváří usoudil, že opravdu dělali to, z čeho je podezříval.

Ve farnosti žila velice zbožná žena, s poprsím, které šlo dva kroky před ní, a Patrik jednou zjistil, že jí ze své malé fary vidí až do komůrky i bez hloupého dalekohledu. To se ví, že se tu a tam podíval, jenom aby si ověřil, že nežije v hříchu. Koneckonců, Pánbůh mu to oko určitě nadělil pro konání spravedlnosti.

Cožpak Samsonovi nenadělil sílu?

„A Samson byl taky na ženský.“

Vidí nás teď? Shlíží dolů ze svého místečka po boku Panny Marie a vidí, jak na něj za pochodu myslíme? Třeba má teď bystrozrakéobě oči. Přál jsem si, aby byl v nebi, i když jsem nevěřil, že by takové místo mohlo vůbec být.

Chtěl jsem, aby nás doprovázel domů.

Mnoho mých přátel zemřelo. Z těch pěti chlapců, co se posmívali červené stodole a kravám, kterým jsme pomáhali na svět, zbyl už jen jeden. Ostatní, jež jsem za ta léta poznal a na něž jsem si zvykl, byli buď smrtelně raněni, nebo pohřešováni na tom či onom bitevním poli. Voják si dává pozor, aby se k nikomu nepoutal. Viděl jsem, jak dělová koule roztrhla vejpůl jednoho kameníka, chlapce, kterého jsem měl rád, a já jsem chtěl ty dvě půlky odtáhnout z pole. Když jsem se však vrátil pro nohy, nemohl jsem je rozeznat od jiných párů nohou. Jednoho tesaře zastřelili, že si z pažby muškety vyřezal zajíčka.

Smrt v poli se zdála hrdinná, dokud jsme v poli nebyli. Ale muži, co prolili krev či byli zohaveni, co museli vbíhat dusivým dýmem mezi šiky nepřítele, kde číhaly bajonety, považují smrt v poli za to, co doopravdy je: smrt. Vrtá mi ale hlavou, proč jsme do toho vždycky šli znova. Grande Armée měla víc rekrutů, než stihla vycvičit, a jen málo dezertérů, alespoň donedávna. Bonaparte prohlásil, že máme válčení v krvi.

Je na tom něco pravdy?

Jestli ano, pak tyhle války nikdy neskončí. Ani teď, ani nikdy. Kdykoli křičíme Mír! a pospícháme domů za svou milou a obdělávat zem, nebudeme žít v míru, jen v přestávce mezi dvěma válkami. V budoucnu se vždycky povede nějaká válka. Přeškrtnutá budoucnost.

To přeci nemůžeme mít v krvi.

Proč by národ, který miluje slunce a vinnou révu, hynul v mrazivé zimě pro jednoho chlapa?

Proč jsem to dělal já? Protože jsem ho miloval. Byl mou vášní. Když jdeme do války, už nemáme ten pocit, že bychom byli vlažný národ.

A co si myslela Villanella?

Že muži jsou surovci. To je vše.

Vedle ní si člověk připadal, jako by přiložil oko k nadmíru živému krasohledu. Měla všechny základní barvy, a ačkoliv rozuměla lépe než já spletitostem srdce, mysl měla jasnou.

„Pocházím z města bludišť,” řekla, „ale když se mě zeptáš na cestu, pošlu tě správným směrem.”

Došli jsme do italského království a ona pojala plán jet lodí do Benátek, kde bychom mohli, než se budu moci beze strachu vrátit do Francie, bydlet u jejích rodičů. Na oplátku si ode mě vyžádala laskavost, a tou bylo, že jí pomohu získat zpět její srdce.

„Dosud je vlastní má milenka. Nechala jsem je u ní. Pomůžeš mi dostat je zpátky.”

Slíbil jsem jí pomoc, ale sám jsem také něco žádal: aby mi pověděla, proč si nikdy nezouvá boty. Proč si je nesundala ani tehdy, když jsme nocovali u ruského rolníka? Ani v posteli?

Zasmála se a odhrnula si vlasy z čela, oči jí svítily a mezi obočím dvě hluboké rýhy. Byla to pro mě nejkrásnější žena, kterou jsem kdy spatřil.

„Vždyť už jsem ti to vysvětlovala. Táta byl převozník, a ti si nikdy boty nesundávají.” Nic víc k tomu nedodala, ale já jsem si umanul, že až dojedeme do toho čarovného města, dozvím se o převoznících a jejich botách víc.

Přálo nám štěstí, plavba byla dobrá a na klidném, třpytivém moři mi válka a mrazivá zima připadaly na hony vzdálené. Jako by to ani nebyla má minulost, ale někoho cizího. A tak se stalo, že jsem v květnu roku 1813 poprvé spatřil Benátky.

Když se přijíždí do Benátek po moři, což se musí, vypadá to, že před vámi z moře povstalo pohádkové město a chvěje se nad hladinou. Tento klam je způsoben ranním světlem, domy se mihotají, jako by byly neustále v pohybu. Město není vybudováno v rovných čarách, jež by bylo možno určit, spíše jako by bez ladu a skladu nestoudně vypučelo. Vzkypělo jako kvásek do tvaru, jaký si samo zvolilo. Nemá předsunuté výspy, nejsou tu přístaviště pro menší plavidla, loď zakotví v laguně a v tu ránu jste na Náměstí svatého Marka. Sledoval jsem, jak se Villanella tváří, měla výraz člověka, co se vrací domů, ve tváři nic než návrat domů. Očima těkala z chrámů na kočky, objímala, co se dalo, a předávala tichou zprávu, že je doma. To jsem jí záviděl. Sám jsem byl dosud vyhnanec.

Vylodili jsme se a ona mě za ruku vedla neuvěřitelným bludištěm, minuli jsme místo, jehož název jsem si přeložil jako Most pěstí, a ještě neuvěřitelnější Toaletní kanál, až jsme došli k tiché bráně.„Tady je náš dům zezadu,“ řekla, „vchod je nad kanálem,“

Cožpak se tady z domů vychází do vody?

Její matka a otčím nás přivítali s tak bujarým nadšením, jaké jsem si vždycky představoval u scény návrat ztraceného syna. Přitáhli židle k sobě a sesedli jsme se tak blízko, že jsme se dotýkali koleny, a matka pořád vyskakovala a odbíhala pro podnosy s koláči a džbánky vína. U každé z našich historek mě Villanellin otec plácl po zádech a pochechtával se, zatímco matka vzpínala ruce k madoně se slovy „Jaká milost, že jste zpátky.“

To, že jsem Francouz, je vůbec nevyvedlo z míry. „Ne každý Frantík je Napoleon Bonaparte,” prohlásil Villanellin otec. „Já sám jsem znal pár fajnových Francouzů, i když manžel tadyhle Villanelly se mezi ně počítat nedal.“

Polekaně jsem se po ní podíval. Nikdy mi neřekla, že ten její tlusťoch byl Francouz. Domníval jsem se, že tak výborně mluví mým jazykem proto, že většinu života prožila mezi vojskem.

Pokrčila rameny, což bylo její obvyklé gesto, když nechtěla nic vysvětlovat, a zeptala se, co se s jejím manželem stalo.

„Občas je vidět, pak zase zmizí - jako vždycky -, ale schováš se mu.“

Pomyšlení, že by nás, běžence z rozdílných příčin, mohli ukrývat, Villanelliným rodičům učarovalo.

„Když jsem ještě měla za muže převozníka,” řekla její matka, „to se každý den děly věci, ale lidi od vody drží při sobě, a teď, když mám za muže pekaře,” ďoubla ho do tváře, „si oni hledí svého a já taky.” Oči se jí zúžily, naklonila se ke mně, až jsem ucítil, co měla k snídani. „Já bych ti mohla vyprávět historky, Henri, že by ti vlasy vstávaly hrůzou na hlavě,” a plácla mě do kolena takovou silou, že mě to vymrštilo do opěradla židle.

„Nech ho, prosím tě,” nabádal ji manžel, „vždyť se sotva přitrmácel z Moskvy.”

„Madonna!“ vykřikla žena. „Co to jen plácám?” a vnutila mi další koláč.

Když už jsem ze samého vína a koláčů vrávoral a málem padal vysílením, vzala mě na prohlídku domu a zejména mi ukázala mřížované okénko se zrcátkem umístěným v takovém úhlu, aby se dalo poznat, kdo k nim jde.

„Nebudu vždycky doma, a než někomu otevřeš, musíš se pokaždé přesvědčit, kdo to je. A jako další ochranné opatření bych ti radila, aby sis oholil vousy. My Benátčané nejsme moc zarostlí a zbytečně bys na sebe upozorňoval.“

Poděkoval jsem jí a prospal dva dny.

Třetího dne jsem procitl v tichém domě, v naprosté tmě, protože okna mého pokoje byla zabedněna okenicemi. Zprudka jsem je otevřel a vpustil dovnitř žluté světlo, které mě hladilo po tváři a na podlaze se lámalo v šípy. Ve slunečních paprscích bylo vidět prach. Pokoj měl nízký strop a křivé zdi, v malbě byla zašlá místa po obrazech. Stál tu stojan s umyvadlem a džbánem s ledovou vodou, ale po tom všem chladu, co jsem přestál, a teď v takovém teple jsem nesnesl než smočit si v ní konečky prstů a vytřít ospalky z očí. Bylo tu i zrcadlo. Velké, na dřevěném otočném stojanu. Bylo místy zakalené, ale viděl jsem se v něm, kost a kůže, příliš velká hlava a divý vous. To měli pravdu. Než půjdu ven, musím se oholit. Z okna, které vedlo nad kanál, jsem viděl celý svět hemžících se loděk. Zelinářské čluny, loďky převozníků, loďky s baldachýnem, chránícím bohaté dámy, a loďky tenounké jako ostří nože, se zdviženou zašpičatělou přídí. Ty byly ze všech nepozoruhodnější, neboť jejich majitelé na nich veslovali vstoje. Kam oko dohlédlo, celý kanál lemovaly v pravidelných rozestupech vesele pruhované stožáry, u některých byly zádí přiraženy loďky, jiné se zlatými špičkami se třpytily ve slunci.

Vylil jsem špinavou vodu s pozůstatky svého vousu do kanálu a modlil se za to, aby má minulost nadobro klesla ke dnu.

Hned jsem se v tom městě ztratil. Kam vkročí Bonaparte, nechá za sebou rovné ulice, budovy jsou řešeny rozumně, názvy ulic se sice mohou změnit podle nově vyhraných bitev, ale jsou vždy jasně označené. Zato tady, když už se někdo obtěžuje s cedulí, strašně rád si volí jedny a tytéž ulice pořád dokola. V Benátkách by nezavedl rozumný pořádek ani Bonaparte.

Je to město bláznů.

Každou chvíli jsem narazil na nějaký kostel a někdy to vypadalo, že jsem došel na stejné náměstí, ale s úplně jinými kostely. Možná tady kostely raší přes noc jako houby po dešti a taky se stejněrychle vypaří. Postavili je Benátčané přes noc? Na vrcholu své vlády postavili denně jednu celou galeonu se vším všudy, tak proč ne kostel se vším všudy? Jediným rozumným místem v celém městě je veřejný park, a dokonce i v něm se za chladné noci noří z mlhy čtvero truchlivých kostelů, že vedle nich špalíry borovic úplně zaniknou.

Celých pět dní jsem se nevrátil do pekařova domu, protože jsem zabloudil a styděl se promluvit na zdejší lidi francouzský. Chodil jsem, hledal pekařské stánky, čenichal jak pes slídič v naději, že mi vzduch přivane nějaké znamení. Ale narážel jsem jen na samé kostely.

Nakonec jsem zahnul za roh, a přísahal bych, že už jsem za ten samý roh zahnul nejmíň stokrát, a spatřil Villanellu, jak si na loďce splétá vlasy.

„Už jsme si mysleli, že ses vrátil do Francie,” řekla. „Mojí máti krvácelo srdce. Chtěla by tě za syna.“

„Potřebuju mapu.”

„Ta by ti nepomohla. Tohle město je živé. Všechno se tu mění.“

„Villanello, města se takhle nemění.”

„Ale mění, Henri.”

Řekla mi, ať si nastoupím k ní do loďky, že se cestou najíme.

Vloďce to páchlo zelím a močí a já se jí zeptal, čí ta loďka je. Řekla, že patří jednomu medvědáři, který je jejím ctitelem. Pomalu jsem si zvykal moc se jí na nic nevyptávat - ať už odpověděla pravdu nebo lež, odpověď byla většinou neuspokojivá.

Sjeli jsme ze slunce, pluli mrazivými tunely, kde jsem zatínal zuby, a kolem vlhkých dělnických loděk převážejících svůj bezejmenný náklad.

„Tohle město samo sebe halí do dalších a dalších vrstev. Každý kanál v sobě tají ještě jiný, uličky se cikcak křižují a rozplétají, takže dokud tu člověk nežije celý život, neví, která je která. I když už ovládáš různá náměstí a trefíš bezpečně z Rialta do Ghetta a na lagunu, pořád ještě budou místa, která nikdy nenajdeš, a i kdybys je nakrásně našel, už nikdy nemusíš spatřit svatého Marka. K čemukoli se chystáš, nech si vždycky hodně času, a buď připravený jít jinudy a dělat něco, cos vůbec neplánoval, když už tě ulice zavedou jinam.”

Připadalo mi, že loďkou opisujeme tvar osmičky a jedeme po této křivce už poněkolikáté. Když jsem podotkl, že Villanellase dělá schválně tajemnou a veze mne cestou, kterou si nikdy nezapamatuji, usmála se a pravila, že mě veze starodávnou stezkou, kterou si zapamatuje jenom převozník.

„Města vnitrozemí nejsou zakreslena v žádné mapě.“

Míjeli jsme zpustlé paláce, z oken s ulámanými okenicemi povlávaly závěsy, a tu a tam jsem zahlédl na některém rozbitém balkóně hubenou postavu.

„To jsou vyděděnci, lidi, co je vyhnali Francouzi. Jsou mrtví, ale nezmizeli z povrchu světa.”

Minuli jsme hlouček dětí s tvářemi starců, v nichž měly zapsáno zlo.

„Vezu tě na návštěvu k jedné přítelkyni.”

Zabočila na kanál, kde se to hemžilo odpadky a krysami plujícími růžovým břichem nahoru. Chvílemi byl tak úzký, že jsme jím sotva projeli, a Villanella se musela odrážet o zeď, veslem seškrabovala celá pokolení slizu. Tady přece nemůže nikdo žít.

„Jakýpak máme čas?”

Villanella se zasmála. „Čas na návštěvu. Přivezla jsem vám kamaráda.”

Přirazila loďkou k smrdutému výklenku a tam, na vachrlaté plující římse z beden seděla na bobku ženština tak vyzáblá a špinavá, že bych byl skoro nepoznal, že jde o lidské stvoření. Vlasy jí plály, měla v nich nějakou podivnou světélkující hmotu, a vypadala jako rarach z podzemní říše. Oděna byla v jakousi nařasenou těžkou látku, u níž se nedala odhadnout barva ani vzorek. Na jedné ruce měla jen tři prsty.

„Byla jsem na cestách,” pravila Villanella, „moc dlouho, ale teď už zůstanu. To je Henri.”

Ženština nespouštěla z Villanelly oči. Pak promluvila. „Říkáš, žes byla na cestách, a já tě mezitím vyhlížela a někdy jsem zahlédla, jak se tudy ubírá tvůj duch. Ocitla ses v nebezpečenství a další tě ještě čeká, ale už neodejdeš. V tomto životě už ne.”

Tísnili jsme se v naprosté tmě. Domy po obou stranách vody se nám nad hlavami zavíraly jako oblouk. Byly tak blízko u sebe, že se zdálo, jako by se jejich střechy místy dotýkaly. Jsme snad ve stoce? „Přinesla jsem vám rybu.” Villanella vytáhla balíček, který stařena napřed očichala a pak ho strčila pod sukně. Nato se otočila ke mně.

„Střež se starých nepřátel v novém kabátě.”

„Co je zač?” zeptal jsem se, když jsme se ocitli v bezpečné vzdálenosti.

Villanella pokrčila rameny a já věděl, že se opravdové odpovědi nedočkám. „Vyděděnec. Kdysi žila tamhle.” Ukázala na opuštěný dům, který se už tak propadl, že v pokojích v přízemí šplouchala voda. Horní patra se používala jako skladiště a z jednoho okna visela dolů kladka.

„Když ještě žila tady, světla tu prý nikdy nezhasínala před úsvitem a ve sklípcích měli vína tak vzácná, že když někdo vypil víc než jednu sklenku, mohl umřít. Měla na oceánech lodě a ty jí dovážely zboží, které z ní učinilo jednu z nejbohatších žen Benátek. Lidé o ní mluvili jen s úctou, a jejího manžela nikdy nenazvali jinak než ,choť té zámožné dámy‘. Zámožná být přestala, když v jejím majetku nalezl zalíbení Bonaparte, a říká se, že její šperky teď nosí Josefína.”

„Josefína nosí šperky po většině lidí,” řekl jsem.

Vypluli jsme ze skrytého města na prosluněná náměstí a široké kanály, kam se napříč vměstnalo osm i devět loďek a ještě zbylo místo pro kratochvilné výletní skořápky návštěvníků města. „Tohle je jejich roční doba, a jestli zůstaneš do srpna, můžeš s námi oslavit Bonapartovy narozeniny. Ale do té doby už možná bude po něm.

Vtom případě do srpna určitě zůstaň a oslavíme jeho funus.”

Pak složila vesla před vznosnou rezidencí, jež se tyčila do výšky šesti poschodí na překrásném místě toho čistého a elegantního kanálu.

„V tomhle domě najdeš mé srdce. Musíš se do něj vloupat, Henri, a to srdce mi přinést zpátky.”

Zbláznila se? Mluvili jsme přece jen obrazně. Srdce měla v těle stejně jako já. Snažil jsem se jí to vysvětlit, ale ona mě vzala za ruku a položila si ji na hruď.

„Sáhni si.”

Sáhl jsem si a bez jakýchkoli postranních úmyslů jsem jí přejel rukou po hrudi nahoru a dolů. Nic jsem necítil. Položil jsem jí na prsa ucho a zůstal tiše skrčený na dně loďky, až se na nás kolemjedoucí gondoliér znalecky usmál.

Nic jsem neslyšel.

„Ale Villanello, vždyť kdybys neměla srdce, byla bys mrtvá!”

„A ti vojáci, mezi kterými jsi žil - myslíš, že měli srdce? Myslíš, že ten břichopas, co jsem se za něj vdala, měl někde v tom svém sádle srdce?” Teď jsem zase pokrčil rameny já. „To se jenom tak říká, vždyť víš.”

„Vím, ale už jsem ti přece vysvětlovala: tohle město je neobyčejné, tady je všechno jinak.”

„Ty tedy chceš, abych se vloupal do toho domu a hledal tam tvé srdce?”

„Ano.”

Neuvěřitelné.

„Henri, když jsme utíkali z Moskvy, dal ti Domino rampouch se zlatým řetízkem uvnitř. Kde je mu konec?”

Řekl jsem jí, že nevím, co se s ním stalo, asi že mi v tlumoku roztál a řetízek se ztratil. Styděl jsem se, že jsem ho ztratil, ale když umřel Patrik, na nějaký čas jsem se přestal starat o věci, co jsem měl rád.

„Mám ho já.”

„Ty ten řetízek máš?” Nevěřícně jsem si oddychl. Asi ho našla, a já tím pádem přece jen Domina neztratil.

„Mám ten rampouch.” Zalovila v mošně a vytáhla ho, tak studený a tvrdý jako v den, kdy ho ulomil z plátna stanu a vyslal mne samotného. Převracel jsem ho v ruce. Loďka se trhaně pohupovala nahoru dolů a rackové létali svou každodenní pouť. Podíval jsem se na ni, v očích tázavý pohled, ale ona jen povytáhla ramena a obrátila tvář opět k tomu domu. „Dnes večer, Henri. Dnes večer budou v opeře. Dovezu tě sem a počkám na tebe, ale sama se dovnitř bojím, protože bych odtamtud nemusela odejít.”

Vzala si ode mne rampouch. „Když mi přineseš srdce, dám ti ten tvůj zázrak.”

„Miluji tě,” řekl jsem.

„Jsi můj bratr,“ na to ona a pluli jsme pryč.

Povečeřeli jsme společně - ona, já a její rodiče, kteří se mě vyptávali na mou rodinu.

„Pocházím z vesnice mezi horami, které se rozprostírají do dálky jasnou zelení a jsou posety pampeliškami. Krajem protéká řeka, co se rok co rok zjara vylije z břehů a v létě bývá rozbahněná. Naté řece jsme závislí. Jsme závislí na slunci. Tam, odkud pocházím, nejsou ulice a náměstí, jen malá stavení, většinou přízemní, a mezi nimi cestičky vyšlapané spoustou párů nohou, a ne narýsované něčíma rukama. Kostel nemáme, modlíme se ve stodole a v zimě se tam musíme vměstnat i se vším senem. Revoluce jsme si vůbec nevšimli. Překvapila nás stejně jako vás. Myslíme na dříví, co projde našima rukama, na osivo, co zaséváme, a tu a tam na Pánaboha. Má matka byla zbožná a otec říkal, že když vypustila duši, upínaly se její ruce k svaté Bohorodičce a tvář měla ozářenou vnitřním světlem. Zemřela nešťastnou náhodou. Padl na ni kůň a zlomil jí kyčel, a na takové věci u nás není žádná medicína, jen na bolení břicha a šílenství. To se stalo před dvěma roky. Otec dosud chodí za pluhem a chytá krtky, co nám rozrývají pole. Budu-li moci, pojedu o žních domů a pomůžu mu. Patřím tam.“

„A co všechen tvůj rozum, Henri?” zeptala se Villanella napůl jízlivě. „Člověk jako ty, co dostal vzdělání od kněze, co cestoval a bil se v poli? Nač budeš myslet, až budeš zpátky mezi dobytčaty?”

Pokrčil jsem rameny. „K čemu je nám rozum?”

„Mohl bys zkusit štěstí tady,” řekl její otec, „tady má mladý muž spoustu možností.”

„Mohl bys bydlet u nás,” přisadila si její matka.

Ale Villanella nic neříkala a já tu nemohl zůstat coby její bratr, když mé srdce křičelo láskou k ní.

„Podívej,” pokračovala její matka a chopila se mé paže, „tohle není jen tak ledajaké město. Paříž? Na tu ti pliju.” A uplivla si. „Co je to Paříž? Pár bulvárů a sem tam nějaký ten drahý kšeft. Zato tady, tady jsou tajemství, která znají jen mrtví. Třeba převozníci, ti mají na nohou plovací blány. No nesměj se, je to pravda. Já měla jednoho takového za muže, tak o tom něco vím, a měla jsem s ním syny.” Vystrčila nohu do vzduchu a snažila se chytit za prsty. „Mezi všemi prsty jsou blány a s pomocí těch blan umějí kráčet po vodě.”

Její muž teď nezačal hlomozit a bouchat džbánkem s vodou o stůl jako vždycky, když mu něco přišlo k smíchu. Podíval se na mě, až se naše oči setkaly, a usmál se tím svým polovičním úsměvem.

„Správný chlap musí být otevřený všemu. Zeptej se tadyhle Villanelly.”

Ale ta mlčela jako škeble a za chvilku z místnosti odešla.

„Potřebovala by nového manžela,” pravila její matka téměř úpěnlivým tónem, „jakmile bude ten člověk z cesty… Tady v Benátkách se často přihodí nějaká nehoda, je tu taková tma a voda je hluboká. No divil by se někdo, kdyby zas jednou někoho zabili?”

Manžel jí položil ruku na rameno. „Nepokoušej duchy.”

Po jídle, když otec podřimoval a matka vyšívala ubrus, dovedla mne Villanella dolů do loďky a temně jsme pluli po temné vodě. Loďku páchnoucí po zelí a moči vyměnila za gondolu a vestoje se ladně odrážela bidlem. Vysvětlila mi, že tak jsme lépe maskováni - gondoly se prý často ometají kolem vznešených domů, protože jim tam občas kyne práce. Už jsem se jí chtěl zeptat, kde k té loďce přišla, ale slova mi zmrzla na rtech, neboť jsem zpozoroval emblémy na přídi.

Byla to pohřební gondola.

Noc byla chladná, ale nepříliš temná; jasná zář luny vrhala na hladinu naše pitvorně zkreslené stíny. Brzy jsme se ocitli u kýženého domu, a jak Villanella slibovala, zdál se být prázdný.

„Jak se dostanu dovnitř?” zašeptal jsem, když uvazovala gondolu k železnému kruhu.

„Tímhle si odemkneš.” A podala mi klíč. Hladký a plochý jako klíč žalářníka. „Nechala jsem si ho pro štěstí. Ale štěstí mi nepřinesl.”

„A jak to tvé srdce najdu? Vždyť ten dům má šest poschodí.”

„Poslouchej, zda ho neuslyšíš bít, a prohledávej neobvyklá místa. Kdyby něco, zakřičím jako racek nad vodou a ty si pospíšíš zpátky do loďky.”

Zanechal jsem ji tam, vkročil do široké haly a stanul tváří v tvář obrovité šupinaté stvůře, jíž z hlavy trčel roh. Slabě jsem vykřikl, ale byla vycpaná. Přede mnou se zdvihalo dřevěné schodiště, které se vpůli stáčelo a mizelo v domě. Rozhodl jsem se, že budu postupovat odshora dolů. Nečekal jsem, že něco najdu, ale pokud nebudu s to Villanelle popsat každý z pokojů, požene mě sem znovu. Tím jsem si byl jist.

Vprvním pokoji, jehož dveře jsem otevřel, stálo pouze cembalo.

Ve druhém patnáct oken vykládaných barevnými skly.

Třetí pokoj byl bez oken a na podlaze ležely vedle sebe dvě rakve s odklopenými víky, vyložené bílým hedvábím.

Ve čtvrtém pokoji se nacházely od země ke stropu police plné knih, umístěných ve dvou řadách za sebou. Stál u nich žebřík.

Vpátém pokoji hořela lampa a po celé jedné stěně se táhla mapa světa. Mapa s velrybami v oceánech a příšernými nestvůrami, které ukusovaly souš. Byly tu zakresleny cesty, které jako by končily v nitru země a jindy zas byly náhle přerušeny mořem. V každém rohu seděl kormorán, jemuž se v zobáku mrskala ryba.

Všestém pokoji - šicím salónu - visela v rámu ze tří čtvrtin dokončená tapiserie. Zobrazovala mladou ženu sedící v tureckém sedu nad paklíkem karet. Poznal jsem v ní Villanellu.

Sedmým pokojem byla studovna. Psací stůl pokrývaly deníky psané tenkým pavoučím písmem. Neuměl jsem v nich však číst.

Vosmém pokoji stál pouze biliárový stůl a po straně malá dvířka. Ta upoutala mou pozornost, a když jsem je otevřel, ocitl jsem se v obrovské šatně, kde viselo šatstvo nejrůznějšího druhu a vonělo to tam pižmem a kadidlem. Dámská šatna. Tady mne veškerá bázeň opustila. Toužil jsem pohřbít svou tvář v těch šatech, lehnout si na zem a nechat se obklopit tou vůní. Vzpomněl jsem si na Villanellu a její vlasy na mém obličeji a přemýšlel, zda totéž cítila ona ve společnosti té dámy se svůdnou vůní. Po stranách komory stály ebenové truhlice s vyznačeným monogramem. Jednu jsem otevřel a byla v ní spousta skleněných lahviček. V nich esence rozkoše a nebezpečí. Každá lahvička obsahovala nanejvýš pět kapek, a tak jsem usoudil, že jde o výtažky nesmírně vzácné a mocné. Bez valného rozmýšlení jsem jednu z nich strčil do kapsy a otočil se k odchodu. A pak mě zarazil zvuk. Žádné štrachání myšky nebo brouka. Pravidelný, soustavný zvuk, jako je tlukot srdce. Mně samému přitom srdce na chvilku vynechalo a začal jsem zběsile šacovat róbu po róbě, a ve spěchu rozhazoval po zemi střevíce a prádlo. Sedl jsem si na paty a znovu se zaposlouchal. Bylo kdesi dole, ukryté.

Po čtyřech jsem dolezl pod jeden věšák a našel indigovou nádobku omotanou hedvábnou spodničkou. Nádoba tepala. Neodvažoval jsem se ji odzátkovat. Netroufal jsem si pokoušet tu nenahraditelnou drahocennost a snesl ji, ještě zabalenou v hedvábí, zbývající dvě patra dolů a pak ven do pusté noci.

Villanella se hrbila v gondole a upřeně hleděla do vody. Když mě uslyšela, pomohla mi nastoupit a bez jediné otázky nás hbitě odvážela daleko na lagunu. Když konečně zastavila - pot na ní ve svitu měsíce bledě zářil -, podal jsem jí balíček.

Vzdychla a ruce se jí chvěly, pak mi řekla, ať se otočím.

Slyšel jsem, jak nádobku odzátkovala, a ozvalo se cosi, co znělo, jako když uniká plyn. Pak začala polykat, až se hrozivě zalykala, a jenom strach mi bránil hnout se z místa na druhém konci loďky a naslouchat, jak možná umírá.

Potom nastalo ticho. Dotkla se mých zad, a když jsem se otočil, vzala opět mou ruku a přiložila si ji k hrudi.

Srdce jí tlouklo.

Nemožné.

Říkám vám, že její srdce tlouklo.

Požádala mě, abych jí vrátil klíč, a když ho i s hedvábnou spodničkou vložila do nádobky, hodila to všechno do vody a vrhla na mě tak zářivý úsměv, že být tohle všechno jen pošetilá hra, stálo by to za to. Zeptala se mě, co všechno jsem viděl, a já jí vyprávěl o každém pokoji, a ona se u každého pokoje ptala na další, až jsem se dostal k té tapiserii. Tvář jí zbledla.

„Říkáš, že nebyla dokončena?”

„Jen ze tří čtvrtin.”

„A byla jsem na ní já? Nepleteš se?”

Proč ji to tak rozrušilo? Protože kdyby tapiserie byla dokončena a ta žena do ní vetkala i srdce, byla by navždy uvězněna.

„Já tomu celému vůbec nerozumím, Villanello.”

„Tak už na to nemysli, mám své srdce, ty máš svůj zázrak. Teď se můžeme veselit.” Rozpustila si vlasy a v tom rudém lese mne vezla domů.

Špatně jsem spal, zdálo se mi o slovech té stařeny: „Střež se starých nepřátel v novém kabátě”, ale ráno, když mě Villanellina matka probudila na kávu a vajíčka, noc pominula a její přízraky se zdály jen součástí stejného bludu.

Toto město je městem bláznů.

Villanellina matka si sedla k mému loži, klábosila a ponoukala mě, ať požádám její dceru o ruku, až bude volná.

„V noci jsem měla sen, Henri,” řekla, „že někdo umřel. Požádej ji, Henri.”

Když jsme byli spolu odpoledne venku, požádal jsem ji o ruku, ale zavrtěla hlavou.

„Nemohu ti darovat srdce.”

„Nemusím je vlastnit.”

„To možná ne, ale já je musím darovat. Ty jsi můj bratr.”

Když jsem její matce řekl, co se stalo, přestala hníst těsto. „Jsi pro ni moc spořádaný, ona je na blázny. Hučím do ní, aby se umoudřila, ale ona si nedá říct. Chtěla by, aby každý den byly Letnice.”

Pak zamumlala cosi o nějakém strašlivém ostrově a že je to všecko její vina, ale já se těchhle Benátčanů radši na nic neptám, když si něco pro sebe mumlají - je to jejich věc.

Začal jsem uvažovat o návratu do Francie, a třebaže při každém pomyšlení na to, že ji dennodenně neuvidím, mě mrazilo u srdce víc než v celá ta mrazivá zima, připomínal jsem si její vlastní slova, slova, která vyřkla, když jsme všichni tři s Patrikem leželi v chatrči v Rusku a popíjeli čertovo mazání…

Nemá smysl milovat někoho, vedle koho se neprobouzíš, leda náhodou.

Říká se, že toto město pojme kohokoli. A opravdu se zdá, že je tu každý národ nějak zastoupen. Jsou tu snílkové a poeti a malíři krajinomaleb a poutníci jako já, co se sem dostali náhodou a už neodešli. Ti všichni za něčím jdou, cestovali přes hory a doly, a hledají důvod zůstat. Já za ničím nejdu; už jsem to své našel, ale není mi dopřáno to mít. Zůstanu-li, pak ne kvůli naději, nýbrž ze strachu. Z obav před samotou, před odloučením od ženy, která už jen tím, že je, halí zbytek mého života do stínů.

Říkám, že ji miluji. Co to znamená?

Znamená to, že pohlížím na svou budoucnost i minulost ve světle tohoto citu. Jako bych byl psal v cizím jazyce, a najednou jsem schopen to i přečíst. Beze slov mi ozřejmuje, kdo jsem. A jako každý génius neví, co činí.

Byl jsem špatný voják, protože jsem se příliš staral o to, co bude dál. Uprostřed kanonády, uprostřed vřavy a nenávisti, jsem se neuměl bezhlavě vrhnout do boje. Mysl mi ubíhala napřed a viděla pole mrtvol, viděla, jak během jediného dne přichází vniveč, co se vytvářelo léta.

Zůstal jsem, protože jsem neměl kam jít.

To už nechci nikdy udělat.

Připadají si všichni milenci v přítomnosti milovaného člověka bezmocní i mocní? Bezmocní, neboť nikdy nemají daleko k tomu, lísat se jako pejsánek. Mocní, neboť vědí, že bude-li třeba, skolí lítého draka kapesním nožíkem.

Když sním o tom, jak žiju svůj život v jejím náručí, nevidím temné dny, ba ani zimu, a třebaže vím, jaký je to nesmysl, skutečně věřím, že bychom byli napořád šťastni a naše děti by změnily svět.

Teď si připadám jako ti vojáci, co snili o domově…

Ne. Zmizela by na dlouhé dny a mně by zbyly jen oči pro pláč. Zapomněla by, že máme děti, a nechala by mě, ať se o ně starám. Prohrála by v kasinu dům, a kdybych ji odvedl do Francie, začala by mě nenávidět.

To všechno vím, a není to nic platné.

Nebyla by mi věrná.

Vysmívala by se mi.

Vždy budu mít strach z jejího těla, neboť to vládne velkou mocí.

A všemu tomu navzdory, kdykoli pomyslím na odjezd, hruď mi zkamení.

Poblouznění. První láska. Chtíč.

Má vášeň se dá ospravedlnit. Ale jedno je jisté: kamkoli ta žena sáhne, vyjeví tajemství.

Často myslím na její tělo. Ne na to, jak se ho zmocňuji, ale jak se vlní ve spánku. Chvilku neposedí, ať pluje v gondole nebo se žene s náručí plnou zelí. Není nervózní, jen jí klid není vrozený. Když jsem jí vyprávěl, jak rád líhám na jasně zeleném poli a hledím na jasně modrou oblohu, pravila: „To přece můžeš, až umřeš, jen musíš říct, aby ti v rakvi nepřiklápěli víko.”

Ale i ona ví, co je obloha. Vídám ji někdy z okna, jak pohání loďku velice zvolna, hledí na čisté modré nebe a čeká, kdy se objeví první hvězda.

Usmyslela si, že mě naučí s loďkou. A nejen veslovat. Veslovat po benátsku. Za úsvitu jsme vyrazili v červené gondole, již používala policie. Ani jsem se jí neptal, jak k ní přišla. Byla v těch dnech tak šťastná, co chvíli mě vzala za ruku a přiložila si ji na srdce, jako by byla nemocná a náhle vstala z mrtvých.

„Jestli sis přece jen umanul, že budeš pást kozy, pak tě aspoň domů propustím s jedním opravdovým kumštem. V přestávkách mezi pastvou si můžeš stavět loďku a pak se v ní vozit po té vaší řece, jak jsi mi o ní vyprávěl, a vzpomínat na mě.“

„Kdybys chtěla, mohla bys jet se mnou.“

„Jenže já nechci. Co bych si tam počala, když by na obzoru nebyl jediný hrací stůl, jen samé pytle krtků?”

To vím taky, ale nemusela to takhle říkat.

Veslování mi nebylo vlastní a párkrát jsem naklonil loďku takovým způsobem, že jsme z ní vypadli, a Villanella se mě chytila za límec a křičela, že se utopí. „Vždyť žiješ na vodě!“ bránil jsem se, když mě stahovala dolů a ječela, co jí hrdlo stačilo.

„No právě! Žiju na vodě - ne pod ní!“

Byl to div, ale neuměla plavat.

„Převozníci nemusejí umět plavat. Žádný z nich by se nepřevrhl. Nemůžeme domů, dokud neuschneme, smáli by se nám.“

Ani její nadšení mi nepomohlo osvojit si ten um, až večer popadla znovu vesla sama, vlasy stále ještě mokré, a řekla, že radši půjdeme do kasina.

„Tam ti to třeba půjde líp.“

V kasinu jsem ještě nikdy nebyl, a zklamalo mě to tam, asi jako mě tenkrát před lety zklamal ten bordel. Doupata neřesti jsou vždycky mnohem neřestnější ve fantazii než ve skutečnosti. Červený plyš není tak dráždivě červený jako v představách. Ženy nemají tak dlouhé nohy, jak bys čekal. A v hlavě jsou tahle místa vždycky zadarmo.

„Nahoře je mrskací místnost,“ řekla mi, „kdyby tě to zajímalo.” Ne. To by mě tedy nezajímalo. Bičování jsem znal. Vyprávěl mi o něm můj přítel farář. Svatí se rádi bičují a viděl jsem habaděj obrazů, na nichž se toužebně rozplývali nad svými šrámy. Ale dívat se, jak bičují obyčejné lidi, to není totéž. Těla světců jsou hebká a bílá a skrytá dennímu světlu. Když na ně dopadne šleh, nastává okamžik slasti, okamžik, kdy je odhaleno, co bylo skryto.

Nechal jsem ji svému osudu, a když jsem viděl, co k vidění bylo - chladný mramor, orosené sklenky, zvrásněné zelené sukno -, uklidil jsem se na sedátko k oknu a konejšil se pohledem na třpytící se kanál pode mnou.

Tak minulost pominula. Unikl jsem. Takové věci se stávají.

Vzpomínal jsem na naši ves a na vatru, kterou zapalujeme ke konci zimy, abychom skoncovali s tím, co už nepotřebujeme, a oslavili život, jenž nás čeká. Osm let vojny pojmula voda v kanálu spolu s tím vousem, který mi neslušel. Osm let bonapartování. Spatřil jsem v okně svůj obraz - touto tváří jsem se stal. A za tím obrazem jsem uviděl Villanellu, přimáčknutou ke zdi, a muže, který jí svým tělem zatarasil cestu. Hleděla na něj klidně, ale z jejích pozvednutých ramen se dalo vyčíst, že má strach.

Muž byl velmi rozložitý, obrovská černá clona jako plášť matadora.

Stál doširoka rozkročen, jednou rukou jí tarasil cestu a druhou měl zasunutou do kapsy. Odstrčila ho, hbitě a nečekaně, ale jemu stejně hbitě vystřelila ruka z kapsy a udeřila Villanellu do tváře. Slyšel jsem, jak to plesklo, a když jsem vyskakoval ze židle, prosmekla se mu pod nataženou paží a seběhla kolem mě po schodech. Nemyslel jsem na nic jiného, než jak se k ní dostat dřív než on, a on už jí byl v patách. Otevřel jsem tedy okno a skočil do kanálu.

Vynořil jsem se nad hladinu, prskal kolem sebe, obličej pokrytý žabincem, doplaval k naší loďce a odvázal ji, takže když do ní skočila jako kočka, křikl jsem na ni, ať vesluje, a sám se snažil vyškrábat přes postranici dovnitř. Nevšímala si mě, veslovala a loďka mne táhla za sebou jako ochočeného delfína, kterého chová jeden pán na Rialtu.

„To je on,“ řekla, když jsem jí konečně žuchnul k nohám. „Myslela jsem, že je ještě pořád pryč, mám dobré zvědy.”

„Tvůj manžel?”

Uplivla si. „Ano, můj manžel, ten slizák jeden.”

Posadil jsem se. „Jede za námi.”

„Vím, kudy jet, jsem převozníkova dcera.”

Veslovala závratnou rychlostí a brala zatáčku za zatáčkou, až se mi začala točit hlava. Svaly na pažích jí vystupovaly a já se bál, že protrhnou kůži, a když jsme projížděli pod lucernou, viděl jsem, jak má naběhlé žíly. Prudce oddychovala a tělo měla za chvilku stejně mokré jako já. Mířili jsme pásem vody, který se neustále zužoval a zužoval, až úplně skončil u bílé, prázdné zdi. V posledním okamžiku, když už jsem slyšel, jak se naše loďka tříští jako tříska,

vystřihla Villanella neuvěřitelnou zatáčku a zaplula do malé úžiny, která vedla kapajícím tunelem.

„jen klid, Henri, za chvilku jsme doma.”

To bylo poprvé, kdy jsem ji slyšel vyřknout slovo klid.

Přirazili jsme k jejímu domu, a když jsme se chystali uvázat loďku, zezadu k nám tiše proklouzla příď jiného člunu, a já hleděl do tváře kuchaři.

Našemu kuchaři.

Maso kolem úst se mu stáhlo do čehosi, co mělo znamenat úsměv. Byl ještě tlustší, než jak jsem ho pamatoval, laloky pod bradou z něj visely jak mrtví krtci, a hlavu mu držel na ramenou tlustý špalek pokrytý kůží. Oči mu zapadly a obě obočí, odjakživa huňatá, na mě nyní hrozila jako vojáci na stráži. Opřel si spojené ruce o postranici loďky, ruce, na které nacpal přes tlusté klouby prsteny. Zarudlé ruce.

„Henri,” pravil, „to mě ale těší.”

Villanellin výraz se zmítal mezi tázavým pohledem, upřeným na mě, a pohledem vyjadřujícícm čirý hnus, který patřil jemu. Všiml si jejího zmatku, zlehka se jí dotkl, až ucukla, a řekl: „Dalo by se říct, že Henri mi přinesl štěstí. Díky němu a jeho kejklím mě vykázali z Boulogne a poslali do Paříže dohlížet na sklady zásob. Nikdy mi nevadilo nic, co mi přineslo prospěch. No nemáš radost, Henri, že ses shledal se starým kamarádem a vidíš, jak dobře se mu daří?”

„S vámi já nechci mít nic společného,” řekl jsem.

Opět se usmál, takže jsem spatřil i jeho zuby. Či jejich pozůstatky. „Ale ano, chceš, vždyť vidím, jak chceš mít něco společného s mou ženou. Mou ženou,” a vyslovil ta slova velmi pomalu. Pak jeho tvář nabyla starého výrazu, který jsem moc dobře znal. „To mě udivuje, že tě vidím zrovna tady, Henri. Neměl bys být u svého pluku? Teď přece není čas dovolených, ani pro ty, kdo patří mezi Bonapartovy oblíbence.”

„Do toho vám nic není.”

„To věru ne, ale nebude ti vadit, když se o tom zmíním před několika přáteli, že ne?”

Pak se otočil k Villanelle. „A mám další přátele, a ty bude zajímat, co se stalo s tebou. Přátele, kteří zaplatili pěknou sumičku, aby tě poznali. Bude jednodušší, když půjdeš teď hned se mnou.”

Plivla mu do tváře.

Co se stalo pak, mi není tak úplně jasné, ačkoli mám možnost o tom přemítat dlouhá léta. Klidná léta bez sebemenšího rozptylování. Pamatuji si, že když plivla, naklonil se nad ni a chtěl ji políbit. Vzpomínám si, jak se k ní s otevřenými ústy přibližuje, zvedá ruce z postranice loďky, sklání tělo. Jeho ruka se hrubě otřela o její ňadro. Jeho ústa. Ta ústa vidím ze všeho nejjasněji. Bledě růžová ústa, masitá propast, a pak jazyk, co vypadal zrovna tak jako žížala, když leze z hlíny. Strčila do něj a on ztratil mezi loďkami rovnováhu a padl na mne, málem mě rozmačkal. Chytil mě pod krkem a já uslyšel, jak Villanella vykřikla a hodila mi svou dýku. Benátskou dýku, tenkou a krutou.

„Do slabin, Henri.”

Chopil jsem se dýky a zabodl mu ji do boku. Jak se kácel, bodl jsem ho ještě do břicha. Slyšel jsem, jak mu nasála vnitřnosti. Vytáhl jsem ji, tu dýku rozzlobenou za to, že je tak drásána, zabodl ji znovu, a ona prošla lety dobrého bydla. To maso živené husami a červeným vínem brzy padlo. Košili jsem měl zbrocenou krví. Villanella ho ze mě odtáhla, alespoň zpola, já se postavil, a nestál jsem vůbec jistě. Požádal jsem ji, aby mi ho pomohla otočit, což udělala, nespouštějíc ze mě oči. Ležel na zádech, krev z něj crčela, roztrhl jsem mu košili od límce dolů a hleděl na jeho hruď. Bílou, bez jediného chloupku, jako těla svatých. Mohou si svatí a ďáblové být tak podobni? Bradavky měly stejnou barvu jako jeho rty.

„Říkalas, že nemá srdce, Villanello. Přesvědčme se.”

Natáhla ke mně ruku, ale to už jsem svou stříbrnou přítelkyni, dychtivou čepel, zabodl do masa. Zhruba v tom správném místě jsem vyřízl trojúhelník a nabral ten tvar dlaní, jako bych odstraňoval jaderník z jablka.

Srdce měl.

„Chceš ho, Villanello?”

Zavrtěla hlavou a rozplakala se. Nikdy jsem ji neviděl plakat, po celou tu mrazivou zimu, ani nad smrtí našeho kamaráda, ani při ponížení, ani když o něm jen vyprávěla. Teď však plakala a já upustil srdce mezi nás, sevřel ji v objetí a vyprávěl jí příběh o princezně, jejíž slzy se proměnily v drahé kamení.

„Umazal jsem ti šaty,” řekl jsem, když jsem si všiml, že má na sobě šmouhy od krve. „Podívej na moje ruce.”

Přikývla a ta modrokrvavá věc ležela mezi námi.

„Musíme se zbavit těch loďek, Henri.”

Při tom zápolení se však ztratila obě naše vesla a jedno jeho. Vzala mi hlavu do dlaní a potěžkala ji, pevně mne svírala pod bradou. „Seď tiše, už jsi udělal, cos mohl, teď udělám zas já, co umím.”

Sedl jsem si s bradou na kolenou, oči upíral na dno loďky, které se koupalo v krvi. Nohy jsem si máchal v krvi.

Kuchař, tváří vzhůru, upřeně hleděl k Bohu.

Loďky se daly do pohybu. Viděl jsem, jak se jeho člun ubírá vpřed a moje loďka je přivázaná za ním, jako si děti přivazují k sobě dětské lodičky na rybníce.

Pluli jsme. Ale jak?

Zvedl jsem hlavu, kolena stále přitažená k sobě, a spatřil Villanellu, jak zády ke mně, přes ramena provaz, kráčí po vodě a táhne obě loďky za sebou.

Boty měla pečlivě srovnané jednu vedle druhé. Vlasy rozpuštěné.

Ocitl jsem se v rudém lese a ona mě vedla domů.

čtyři

SKÁLA

Říká se, že mrtví nemluví. Že mlčí jako hrob. Tak to ale není. Mrtví mluví bezustání. Když se tady na skále zvedne vítr, já je slyším.

Slýchám Bonaparta, ten na té svojí skále dlouho nepobyl. Pohubl a nastudil se, a pak, ten, který přežil rány Egyptské a mrazivou zimu, umřel na mírné vlhko.

Rusové vtrhli do Paříže a my ji nespálili na popel, nýbrž jsme se vzdali; jeho odvezli a byla znovunastolena monarchie.

Zpívalo mu srdce. Na větrném ostrově, mezi racky, mu zpívalo srdce. Čekal na ten správný okamžik a pak se jako třetí syn, který ví, že ho úskoční bratři nemohou přelstít, se slaným konvojem tichých lodí na sto dní vrátil, až se dočkal svého Waterloo.

Co si s ním měli počít? Ti vítězní generálové a samolibé národy?

Hraješ, vyhraješ, hraješ, prohraješ. Hraješ.

Každá hra končí rozčarováním. Pocity, které jsi očekával, se nedostaví; cos považoval za důležité, už důležité není. To hra sama je vzrušující.

A když vyhraješ?

Není konečného vítězství. Musíš hájit, cos vyhrál. Musíš to brát jako závazek.

Když už vítěze unavuje vyhrávat, prohrávají. Možná toho později litují, ale nutkání vsadit do hry nenahraditelnou drahocennost je příliš silné. Nutkání být zas lehkomyslný, chodit bos jako dřív, dokud jsi nepodědil tolik párů bot.

Nespal, měl žaludeční vřed, rozvedl se s Josefínou a místo ní si vzal sobeckou potvoru (ačkoli si ji vlastně zasloužil), potřeboval dynastii, která by hájila jeho impérium. Přátele neměl. Pohlavní akt mu trval tři minuty a postupem doby už si při něm ani nenamáhalodepínat šavli. Evropa ho nenáviděla. Francouze už unavovalo vstupovat věčně do války a do války a do války.

Byl nejmocnějším mužem světa.

Když se poprvé vracel z toho ostrova, cítil se znovu jako kluk. Zas byl tím hrdinou, který nemá co ztratit. Spasitel, co má jedny náhradní šaty.

Když podruhé hladce zvítězili a vybrali mu tentokrát temnější skálu, kde zuří vlnobití a společnost je nevlídná, pohřbili ho zaživa.

Třetí koalice. Umírněné síly proti šílenci.

Nenáviděl jsem ho, ale oni nebyli o nic lepší. Mrtví jsou mrtví, ať už bojují na kterékoli straně.

Tři šílenci proti jednomu. Rozhodují čísla. Nikoli spravedlnost.

Když se zvedne vítr, slyším ho plakat a přichází za mnou, ruce dosud mastné od poslední večeře, a ptá se mě, jestli ho mám rád. Jeho tvář mě úpěnlivě prosí, ať řeknu ano, a já myslím na ty, kdo s ním šli do vyhnanství a jeden po druhém nasedali na loďku domů.

Většinou s sebou měli zápisník. Příběh jeho života, pocity, jež se ho na skále zmocňovaly. Chystali se vystavováním toho zchromlého zvířete vydělat jmění.

I jeho sloužící se naučili psát.

O své minulosti mluví s posedlostí, protože mrtví nemají budoucnost a v přítomnosti jen vzpomínají. Ocitli se ve věčnosti, protože čas se zastavil.

Josefína dosud žije a nedávno zasadila ve Francii první gardénii. Zmínil jsem se o tom před ním, a on na to, že nikdy neměl květiny rád.

Pokojík tu mám malý. Když si lehnu, což se snažím nedělat a potom vám povím proč, a roztáhnu ruce i nohy, dosáhnu do všech rohů. Ale mám tady okénko, které - na rozdíl od většiny zdejších oken - nemá mříž. Je pořád otevřené. Není v něm totiž sklo. Mohu se z něj vyklonit přímo nad lagunu a někdy vidím Villanellu v loďce.

Mává mi kapesníkem.

Vzimě si do okna dávám tlustý dvojitý závěs z pytlů, který dole u podlahy přichytím stoličkou s nočníkem. Je to docela účinné, když se navíc ještě zabalím do deky, ale katar mě stejně nikdynemine. Což dokazuje, že je teď ze mě pravý Benátčan. Na podlaze je sláma jako u nás doma, a když se někdy probudím, cítím ovesnou kaši, hustou a černou. Takové dny vítám, protože to znamená, že přišla maminka. Vypadá přesně jako dřív, možná i o něco mladší. Při chůzi trošku kulhá - to jak na ni padl ten kůň ale v téhle komůrce toho moc nenachodí.

K snídani dostáváme chleba.

Postel nemám, jen dva velké polštáře, které byly vycpané senem. Za ty roky jsem je nacpal racčími peříčky a spím tak, že si na jeden sednu a druhý dám ke zdi a opřu se o něj. Je to pohodlné a nemůže mě uškrtit.

Když jsem sem přišel - nevím, kolik let už tu jsem -, chtěl mě každou noc uškrtit. Ulehl jsem na společném pokoji a v tom okamžiku jsem ucítil na krku jeho pracky a jeho dech, co páchl zvratky, a viděl jeho masité růžové rty, oplzlé růžovočervené rty, jak mě chtějí políbit.

Po nějakém čase mě dali na samotku. Protože jsem ostatní strašil.

Ještě jeden tu má pokoj sám pro sebe. Je tu snad odjakživa a párkrát utekl. To ho vždycky přivedou poloutopeného, protože je přesvědčen, že dokáže kráčet po vodě. Je majetný, takže pokoj má velice pohodlně zařízen. Taky bych mohl mít peníze, ale nevzal bych je od ní.

Loďky jsme schovali v jednom páchnoucím postranním kanálu pro vlečné lodě na odpadky a Villanella si obula boty. To bylo jedinkrát, co jsem viděl její nohy, a nejsou to ledajaké nohy. Dokáže rozprostřít prsty jako vějíř a zase je stejným způsobem složit. Chtěl jsem si na ně sáhnout, ale měl jsem ruce od krve. Jeho jsme nechali, jak tam ležel, na zádech, srdce vedle sebe, a Villanella mne cestou celým tělem objímala, aby mě utěšila a schovala můj zakrvácený oděv. Když jsme někoho potkali, přitiskla mě ke zdi a vášnivě mě líbala, aby ze mě nebyl ani kousek vidět. Takto jsme se milovali.

Rodičům vylíčila, co se stalo, a všichni tři nanosili horkou vodu, umyli mě od hlavy k patě a šaty spálili.

„Vždyť se mi zdálo, jak někdo umřel,“ řekla Villanellina matka.

„Kuš,“ na to její otec.

Zabalili mě do ovčího rouna a uložili u kamen na slamník jejího bratra, a já spal spánkem spravedlivých a vůbec nevěděl, že Villanella nade mnou celou noc drží tichou vigilii. Ze spaní jsem je slyšel: „Co si počneme?”

„Přijdou se sem na něj ptát. Jsem jeho žena. Nechte to celé na mně.“

„A co Henri? Je to Francouz, i když nic neprovedl.”

„O Henriho se postarám.”

A když jsem tohle slyšel, tvrdě jsem usnul.

Myslím, že jsme věděli, že nás chytnou.

Následujících několik dnů jsme oblažovali svá těla rozkoší. Každé ráno jsme vyrazili časně a užívali si v kostelech. To znamená, že Villanella se slunila v barvách a dramatu Božím, aniž ovšem na Boha pomyslela, a já vysedával na schodech a hrál mlýnek.

Hladili jsme dlaněmi vše, co bylo na povrchu teplé, a nasávali slunce z kovu a dřeva a vyhřátého kožíšku miliónů koček.

Jedli jsme čerstvě ulovené ryby. Povozila mě kolem ostrova v gondole vypůjčené od biskupa, co se s ní jezdí na procesí.

Druhé noci zaplavil Náměstí svatého Marka nepřetržitý letní déšť a my stáli na kraji a sledovali párek Benátčanů, jak se krkolomně berou přes náměstí pomocí dvou židlí.

„Vylez mi na záda,” řekl jsem.

Nevěřícně se na mě podívala.

„Po vodě kráčet neumím, ale umím se brodit,” a vyzul jsem si boty a podal jí je, aby mi je nesla, a pak s ní pomalu klopýtal přes široké náměstí. Měla tak dlouhé nohy, že je musela mít skrčené, aby si je nemáchala ve vodě. Na druhou stranu jsem došel úplně vyčerpaný.

„Tak tenhle mladý muž šel pěšky až z Moskvy,” dobírala si mě.

Zavěsili jsme se do sebe a šli hledat, kde by se dalo najíst, a po večeři mi ukázala, jak se jedí artyčoky.

Rozkoš a nebezpečí. Rozkoš na hranici nebezpečí blaží nejvíc. To možnost prohry činí z vítězství milostný akt. Pátého dne, když nám srdce téměř přestalo bušit, jsme byli o slunce západu skoro klidní. Tupá bolest v hlavě, která mě sužovala od chvíle, kdy jsem ho zabil, pominula.

A šestého dne si pro nás přišli.

Přišli časně zrána, v čase, kdy čluny zelinářů vyplouvají na trh. Přišli bez varování. Byli tři, v nablýskané černé gondole s vlajkou. Ze prý nám jen položí pár otázek, nic víc. Ví Villanella, že je její manžel mrtev? Co se stalo potom, co jsme tak spěšně opustili kasino?

Sledoval nás? Viděli jsme ho?

Villanella, coby jeho zákonná manželka, teď měla zdědit značné bohatství, pokud ovšem, samosebou, nebyla vražedkyní. Musela podepsat několik lejster ohledně jeho majetku a oni ji odvedli, aby potvrdila totožnost těla. Mě upozornili, že mi není radno opouštět dům, a aby si mě pojistili, nechali jednoho muže hlídat u dveří, vyhřívat si pleš na sluníčku.

Kéž bych tak ležel na jasně zeleném poli a hleděl na jasně modrou oblohu.

Tu noc se nevrátila a nevrátila se ani následující noc, a muž u dveří stále čekal. Když se třetího rána konečně vrátila, přišli s ní zbývající dva muži a ona mě očima varovala, jenže mluvit nemohla, a tak mě odvedli v tichosti. Kuchařův advokát, lstivý hrbáč s bradavicí na tváři a krásnýma rukama, mi bez okolků sdělil, že považuje Villanellu za vinnou a mě za spoluviníka. Podepíšu přiznání? Pokud ano, mohl by se dívat jinam, až budu utíkat.

„My, Benátčané, nejsme nikterak neuznalí,” pravil.

Ale co by se stalo s Villanellou?

Kuchařova závěť stanovovala prazvláštní podmínky: vůbec se nepokoušel zbavit svou ženu práv ani přidělit část majetku někomu jinému. Pouze stanovil, že pokud nebude žena moci z jakékoli příčiny dědit (například pro nepřítomnost), odkazuje veškeré jmění církvi.

Vždyť ale musel předpokládat, že už ji nikdy neuvidí, pak proč si zvolil zrovna církev? Byl snad někdy jejím stoupencem? Údiv na mně musel být znát, neboť advokát, jak už byl v rozpoložení nic nezastírat, pronesl, že se kuchař rád díval na kůrové zpěváčky v červených hábitkách. Pokud se jeho tváří mihl náznak úsměvu, narážejícího na cokoli jiného nežli schvalování náboženského založení, okamžitě ho skryl.

Co on z toho má? přemítal jsem. Co je mu po tom, kdo dostane

peníze? Nevypadal na člověka, který má nějaké svědomí. Poprvé v životě jsem si uvědomil, že mám v rukou moc. Že v ruce držím trumf.

„Zabil jsem ho já,” řekl jsem. „Zapíchl jsem ho a pak mu vyřízl srdce. Mám vám ukázat, jaký tvar jsem mu vyřízl v hrudi?”

Nakreslil jsem ho na zaprášenou okenní tabuli. Trojúhelník s ostrými cípy. „To srdce bylo modré. Víte, že srdce je modré? Není vůbec červené. Modrý kámen v rudém lese.”

„Jste blázen,” on na to. „Nikdo duševně zdravý by nezabil takovýmto způsobem.”

„Nikdo duševně zdravý by nežil tak jako on.”

Oba jsme mlčeli. Slyšel jsem jeho dech, ostrý jako brusný papír. Položil ruce na doznání, které jsem měl podepsat. Krásné pěstěné ruce, bělostnější než papír, na němž spočívaly. Kde k nim přišel? Ty mu přece po právu nepatřily.

„Pokud mluvíte pravdu…”

„Věřte mi.”

„Pak zde musíte zůstat, dokud si pro vás nepřijdu.”

Vstal a zamkl za sebou dveře. Nechal mě ve své pohodlné kanceláři vonící tabákem a kůží s bustou Césara na stole a rozervaným srdcem na okenní tabuli.

Večer přišla Villanella. Přišla sama, neboť už vládla mocí svého dědictví. Vzala s sebou láhev vína, bochník chleba z pekařství a košík nevařených sardinek. Usadili jsme se na podlahu jako děti, které strýček omylem zapomněl ve své pracovně.

„Víš, co děláš?” zeptala se mě.

„Řekl jsem mu pravdu, nic víc.”

„Henri, vůbec netuším, co se teď stane. Piero - ten advokát - si myslí, že jsi blázen a bude navrhovat, abys byl podle toho souzen. Nemůžu si ho koupit. Byl to přítel mého muže. Pořád je přesvědčený, že za to můžu já, a ani všechny rezavé vlasy na světě, ani všechny moje peníze mu nezabrání, aby ti ublížil. Nenávidí, jen aby nenáviděl. Takoví lidé na světě jsou. Mají všechno. Peníze, slávu, ukojení. A protože mají všechno, musejí hrát o vyšší částky než my ostatní. Toho chlapa už nic nenadchne. Ten se nikdy nezaraduje jen proto, že vyšlo slunce. Nikdy nezabloudí v cizím městě a nebude se muset ptát na cestu. Toho si nekoupím. Toho neobloudím. Chce život za život. Tebe nebo mě. Tak ať to jsem já.”

„Vždyť tys ho nezabila, já jsem ho zabil. A nelituju toho.”

„Já bych to udělala taky, a je jedno, čí dýka nebo čí ruka to byla. Zabils ho kvůli mně.”

„Ne. Zabil jsem ho kvůli sobě. Pošpinil všechno, co je na světě dobré.”

Vzala mě za ruce. Oba jsme páchli rybinou.

„Henri, jestli tě usvědčí jako blázna, pak tě buď pověsí, nebo pošlou do San Servela. To je ten blázinec na ostrově.”

„Ten, jak jsi mi ukazovala? Ten, co je z něj výhled na lagunu a svítí na něj sluníčko?”

Přikývla a já se zamyslel, jaké by to bylo, žít opět někde nastálo.

„Co budeš dělat ty, Villanello?”

„S těmi penězi? Koupím dům. Cestování už jsem se nabažila. Budu hledat způsob, jak tě osvobodit. Tedy v tom případě, že se rozhodneš žít.”

„Budu mít na vybranou?”

„To málo si můžu dovolit. To totiž nezáleží na Pierovi, ale na soudci.”

Byla tma. Zapálila svícen a přitiskla si mě ke svému tělu. Položil jsem jí hlavu na srdce a slyšel, jak bije, tak vytrvale, jako by bylo vždycky na svém místě. Takto jsem nikdy s nikým neležel, než s maminkou. S maminkou, která si mě přivinula k hrudi a šeptala mi do ucha Písmo svaté. Chovala naději, že tak se ho naučím, jenže já neslyšel nic než praskání ohně a páru syčící z hrnce, v němž ohřívala otci vodu na mytí. Neslyšel jsem nic než její srdce a necítil nic než její hebkost.

„Mám tě rád,” řekl jsem tehdy i teď.

Dívali jsme se, jak s nadobro temnící oblohou svíčky vrhají na strop stále větší a větší stín. Piero měl ve své pracovně palmu (kterou dostal nejspíš od nějakého servilního vyděděnce, co se mu chtěl zavděčit), a ta vrhala na strop obraz džungle, spleť širokých listů, mezi nimiž by se ukryl i tygr. César na stole měl úctyhodný profil, a z mého trojúhelníku nebyl vidět ani kousek. V místnosti to vonělo rybami a voskem. Leželi jsme chvilku na zádech na podlaze a já řekl: „Tak vidíš, teď už chápeš, proč jsem rád v klidu a hledím na nebe.”

„Já jsem klidná, jen když jsem nešťastná. Neodvažuji se pohnout, protože pohyb přispíší další den. Představuju si, že když budu úplněnehybná, nestane se to, čeho se děsím. Poslední noc, co jsem strávila s ní, tu devátou, jsem se, zatímco ona spala, zkusila vůbec nehýbat. Někdo mi vyprávěl, že na mrazivých pláních dalekého severu trvá noc půl roku, a já doufala, že se stane zázrak a něco nás odnese v ty kraje. Ubíhal by čas, kdybych si ho odmítala připustit?”

Té noci jsme se nemilovali. Těla nám příliš ztěžkla.

Druhý den jsem šel před soud a odehrávalo se to tak, jak Villanella předvídala. Prohlásili mne za šílence a odsoudili na doživotí do San Servela. Měl jsem se tam odebrat hned téhož dne odpoledne. Piero vypadal zklamaně, ale ani já, ani Villanella jsme se na něj nedívali.

„Asi tak do týdne tě budu moct navštívit a budu pracovat na tom, abych tě odtamtud dostala. Podplatit se dá každý. Odvahu, Henri. Vždyť jsme ušli celou cestu z Moskvy. Umíme kráčet po vodě.”

„Ty umíš kráčet po vodě.”

„Oba to umíme.” Objala mne a slíbila, že až ten ponurý člun odrazí od břehu, bude na laguně. Mé jmění bylo nevelké, ale chtěl jsem s sebou Dominův talisman a obrázek Panenky Marie, který mi vyšila její matka.

San Servelo. Bývalo vyhrazeno bohatým bláznům, ale Bonaparte, který byl rovnostář alespoň v oblasti šílenství, je otevřel pro široké vrstvy a vyhradil fondy na jeho udržování. Uvnitř to dosud vonělo zašlou slávou. Bohatí blázni si potrpí na pohodlí. Byla tu prostorná návštěvní místnost, kde si mohla urozená dáma dopřát šálku čaje, zatímco naproti ní seděl synáček ve svěrací kazajce. Zřízenci kdysi oblékali livreje a nablýskané holínky, a chovanec, který jim je poslintal, strávil týden na samotce. Málokterý z chovanců tu však slintal. Byla tu zahrada, o kterou se už nikdo nestaral. Zarostlý kus půdy se skalkou a zvadlými květinami. Dnes tu byla dvě křídla. Jedno pro stávající bohaté blázny a druhé pro neustále vzrůstající zástup chudých bláznů. Villanella poslala zřízencům pokyny, aby mě dali do prvního křídla, ale když jsem zjistil, co to stojí, odmítl jsem.

Stejně jsem radši mezi obyčejnými lidmi.

VAnglii mají bláznivého krále, a nikdo ho nikam nezavře.

Jiřího III., který oslovuje Horní komoru jako „Mí pánové a pávové.”

No kdo pochopí Angličany s tím jejich věčným křenem?

Nebál jsem se v té podivné společnosti.

Začal jsem se bát, až když začaly ty hlasy a po nich když mě začali navštěvovat mrtví, kráčeli po chodbách a sledovali mě prázdnými očními důlky.

Těch prvních pár návštěv jsme s Villanellou mluvili o Benátkách,

oživotě a ona chovala velké naděje, že se mnou všechno dobře dopadne. Pak jsem jí vyprávěl o těch hlasech a o tom, jak mě kuchař škrtí.

„To se ti všechno jen zdá, Henri, vzmuž se, vždyť za chvilku budeš volný. Žádné hlasy ani duchové nejsou.”

Ale jsou. Pod tamhletím kamenem, na okenní římse. Hlasy jsou a musíme je vyslechnout.

Když Henriho odvezli tím ponurým člunem do San Servela, hned jsem začala pracovat na jeho propuštění. Snažila jsem se vypátrat, na základě čeho tam blázny zavírají a jestli je vůbec někdy vyšetřuje doktor, aby stanovil, zda nedošlo ke zlepšení. Vyšetřuje, ale propustit mohou jen ty, kteří nepředstavují obecnou hrozbu. To je ovšem směšné, když tolik těch, co představují obecnou hrozbu, klidně chodí po světě a žádný doktor je nikdy nevyšetří. Henriho zavřeli na doživotí. Neexistoval jediný zákonný prostředek, jak dosáhnout jeho propuštění, alespoň dokud do toho měl co mluvit Piero.

Dobrá, pak mu tedy budu muset dopomoct k útěku a zajistit cestu do Francie.

Prvních pár měsíců, co jsem ho navštěvovala, vypadal vesele a plný naděje, vzdor tomu, že spal na cimře se třemi muži odpudivého vzhledu a děsivých návyků. Říkal, že si jich nevšímá. Že má svoje deníky a že se zabaví. Možná, že jevil známky své proměny už mnohem dříve, než jsem ji sama zpozorovala, ale v mém životě došlo k neočekávanému obratu a nebyla jsem dost pozorná.

Nevím, jaké bláznovství mi nakukalo pořídit si dům naproti tomu jejímu. Dům o šesti poschodích, jako má ona, s dlouhýmiokny, která vpouštěla dovnitř světlo a zrcadlila se v kalužích. Přecházela jsem z poschodí do poschodí, aniž jsem se namáhala některé z nich zařídit, a nahlížela do jejího přijímacího pokoje, do salónu, do šicího salonku a nespatřila ji, jen tu její tapiserii, na níž jsem byla zobrazena, v mladším věku, když jsem ještě chodila jako nevycválaný kluk.

Když jsem ji konečně spatřila, zrovna jsem na balkóně vyklepávala kobereček.

Všimla si mě taky a stály jsme tam jako sochy, každá na svém balkóně. Upustila jsem kobereček do kanálu.

„Jsme sousedky,” řekla. „Měla byste mě poctít návštěvou.” A tak bylo dohodnuto, že ji téhož večera před večeří navštívím.

Uběhlo přes osm roků, ale když jsem klepala na její dveře, nepřipadala jsem si jako ta bohatá dědička, co přišla pěšky z Moskvy a dočkala se vraždy manžela. Připadala jsem si jako děvče z kasina ve vypůjčené uniformě. Maně jsem si sáhla na srdce. „Dospěla jsi,” řekla.

Ona byla stále stejná, ačkoli už nezastírala, že má vlasy prokvetlé, na což bývala dřív nesmírně háklivá. Jedly jsme u oválného stolu; posadila nás opět vedle sebe a láhev postavila doprostřed. Nebylo lehké mluvit. Nikdy se nám lehce nemluvilo, buď nás příliš zaměstnávalo milování, nebo jsme se bály, aby nás někdo tajně neposlouchal. Proč jsem si myslela, že vše bude jiné, jen proto, že uběhlo tolik času?

Kde je dnes její manžel?

Opustil ji.

Ne pro jinou. Jiných žen si nevšímal. Opustil ji docela nedávno, když se vydal na výpravu za Svatým grálem. Věřil, že už má definitivní mapu. Věřil, že poklad bude úplný.

„Vrátí se?”

„Možná se vrátí, možná ne.”

Trumf. Ta nevyzpytatelná karta, kterou si nikdy nevytáhneš, když ji potřebuješ. Kdyby padla dřív, o několik let dřív, kde bych byla? Podívala jsem se na své dlaně, abych z nich vyčetla ten druhý, souběžný život. Ten bod, kdy se mé já rozbilo vejpůl a jedna část si vzala břichopase a druhá zůstala zde, v tomto elegantním domě, a večer co večer jedla u tohoto oválného stolu.

Vysvětluje to snad, čím to je, že někdy potkáme někoho neznámého a máme dojem, že ho známe odjakživa? Že nás jeho zvyky nepřekvapí? Možná se kolem nás naše životy rozprostírají jako vějíř a my můžeme poznat jen jeden, a omylem získat pojem o těch druhých.

Když jsem ji potkala, cítila jsem, že je mým osudem, a ten pocit mám pořád, i když na povrchu to vidět není. Vydala jsem se do širých pustin světa a milovala znovu, a přece nemohu popravdě říct, že bych ji kdy opustila. Někdy, když jsem pila kávu s přáteli nebo si sama vyšla k přeslanému moři, ocitla jsem se na chvíli v tom druhém životě, dotkla se jej, viděla, že je stejně skutečný jako můj vlastní. A kdyby v tom elegantním domě žila sama, když jsem ji potkala? To bych možná své druhé životy nikdy nezakusila, protože by jich nebylo třeba.

„Zůstaneš?” zeptala se.

Ne, ne v tomto životě. Ne teď. Vášni se nedá poručit. Není to džin, který nám splní tři přání, když ho pustíme z lahve. To ona velí nám a jen málokdy tak, jak si sami přejeme.

Cloumal mnou hněv. Do kohokoliv se poprvé zamilujete, koho opravdu milujete, ten vás pořád něčím rozčiluje, a nemůžete vzhledem k němu myslet jasnou hlavou. Usadíte se jinde, můžete být třeba i šťastni, ale ten, kdo vás připravil o srdce, třímá v rukou nejvyšší moc.

Cloumal mnou hněv, protože ona mě tehdy chtěla a přiměla mě, abych i já chtěla ji, a přitom měla strach přijmout vše, co to obnáší - víc než jen krátká setkání po kavárnách a v parcích a vypůjčené noci. Vášeň lopotí pro milovanou bytost sedm let na poli a dalších sedm, je-li oklamána, ale protože je vznešená, nespokojí se už s tím, co zbylo po někom jiném.

Měla jsem jiné lásky. A budu mít další, ale vášeň, ta je pro zapálené.

Zeptala se znovu: „Zůstaneš?”

Když vášeň přichází prvně ve zralém věku, hůř se s ní loučí. Kdo se s tou saní střetne ve své zralosti, stojí před ďábelskou volbou. Dá vale všemu, co dobře zná, a zvedne kotvy vstříc neznámému moři, aniž si je jist, že znovu dopluje na pevninu? Zřekne se každodenností, jež mu činily život snesitelným, a zapomene na přátele, a třeba i na milence? Zkrátka a dobře, budese chovat, jako by mu bylo o dvacet míň, když je za kopcem země zaslíbená?

Většinou ne.

A pokud ano, musíte ho při odplutí přivázat ke stěžni, neboť volání Sirén je příšerné, a mohl by se pominout na rozumu, kdyby si připomněl, oč přichází.

To je jedna volba.

A druhá je naučit se žonglovat, dělat to jako my po těch devět nocí. Jenže to se vám brzy unaví ruce, ne-li srdce.

Dvě volby.

Třetí volbou je vášeň zavrhnout, jako by každý rozumný člověk zavrhl nápad pustit si domů leoparda, jakkoli může na první pohled vypadat krotce. Mohli byste si sice říct, že ho hravě nakrmíte a máte přece velkou zahradu, ale přinejmenším ve snu si uvědomíte, že leopard nikdy nemá dost. Po devíti nocích nadejde desátá a po každém zoufalém setkání si jen zoufale přejete další. Vaše láska nikdy hlad neutiší, nikdy jí není zahrada dost velká.

A tak ji zavrhnete, načež shledáte, že vám v domě straší duch leoparda.

Když vášeň přichází ve zralém věku, je těžké ji unést.

Další noc. To pokušení. Jak nevinně to vypadá. Cožpak bych nemohla dnes zůstat? To už je přece jedno, zda přibude noc další. Ne. Jestli ucítím vůni její kůže, najdu němé křivky její nahoty, natáhne ruku a vyjme mi srdce z těla, jako by vybírala ptačí vejce. Neměla jsem dosud čas opevnit srdce klecí, aby na ně nemohla. Pokud se vášni poddám, pak skutečný život, ten na pevných základech, ten důvěrně známý, se rozplyne a já se budu opět živit stíny jako ti smutní duchové, jimž unikl Orfeus.

Popřála jsem jí dobrou noc, pouze jí podala ruku a byla vděčná za tmu, jež jí clonila oči. Tu noc jsem nešla spát, bloudila jsem neosvětlenými uličkami, utěšovala se chladem zdí a pravidelným šploucháním vody. Ráno jsem dům zabednila a už se tam nikdy nevrátila.

A Henri?

Jak už jsem vám říkala, v prvních měsících jsem měla za to, žeje to pořád ten starý Henri. Řekl si mi o věci na psaní, protože si chtěl zaznamenávat, co všechno se stalo za ta léta, co je pryč z domova, a taky to, co zažil se mnou. Miluje mne, to vím, a já mám ráda jeho, ale incestně jako bratra. Dotýká se mého srdce, ale nerozburácí ho tak, že se otřásá celé tělo. Uloupit by mi ho nikdy nemohl. Přemýšlím, zda by to s ním bylo jiné, kdybych mu mohla vášeň oplácet. Zatím mu ji nikdo neoplatil a on má srdce příliš veliké na takový hubený hrudníček. Někdo by mu ho měl uloupit, aby do něho vstoupil pokoj. Říkával, že miloval Bonaparta, a já mu to věřím. Bonaparta, co byl větší než život, co ho vyrval z domova a do Paříže, co natáhl ruku nad La Manche, a Henri spolu s ostatními prostými vojáčky měli pocit, že jim patří Anglie.

Slyšela jsem, že když káčátko otevře oči, přilne k tomu, koho prvního uvidí, ať je to kachna nebo ne. A tak to bylo s Henrim, otevřel oči a před ním stál Bonaparte.

To proto ho tolik nenávidí. Zklamal ho. Vášeň se se zklamáním nesmiřuje lehce.

Co může člověka pokořit víc, než když shledá, že jeho milovaný není hoden jeho lásky?

Henri je křehký člověk a ptám se sama sebe, zda jeho mysl nepošramotilo to, že zabil tlusťocha kuchaře. Na cestě z Moskvy mi vyprávěl, že byl sice v armádě osm let, ale nezranil jediného vojáka. Osm let na bitevním poli, a to nejhorší, čeho se dopustil, bylo povraždění takového množství kuřat, že už je nikdo nespočítá.

Ale zbabělý nebyl, to ne, znovu a znovu riskoval vlastní život, aby zachránil z pole jiné vojáky. To mi vyprávěl Patrik.

Henri.

Teď už ho nenavštěvuji, ale každý den zhruba touto dobou mu mávám z loďky.

Když mi řekl, že slýchá hlasy - matčin, kuchařův, Patrikův zkoušela jsem mu vysvětlit, že žádné hlasy nejsou, jen ty, které si sami vymyslíme. Vím, že mrtví někdy křičí, ale vím také, že mrtví lační po pozornosti, a tak jsem ho zapřísahala, ať je neposlouchá a soustředí se jen na sebe. V blázinci si člověk musí zachovat svou hlavu.

Pak už mi o nich nevyprávěl, ale od zřízenců jsem se dověděla, že se noc co noc budí s křikem, drží se za hrdlo, někdy polouškrcenývlastní rukou. Strašil tím své spolunocležníky, a tak ho přestěhovali na samotku. Pak už byl klidnější a věnoval se psaní u lampy, co jsem mu přinesla spolu s psacími potřebami. Tou dobou jsem stále ještě pracovala na jeho propuštění a věřila, že k němu dojde. Seznamovala jsem se se zřízenci a chtěla ho vykoupit penězi nebo láskou. Mé rezavé vlasy mají mocný vliv. To jsem s ním ještě spávala. Byl hubený jako chlapec a jeho tělo na mně spočívalo lehce jako přikrývka, a protože jsem ho sama lásce naučila, uměl mě pěkně milovat. Neměl ponětí o tom, co muži dělávají, neměl ponětí o tom, co dělá jeho vlastní tělo, dokud jsem mu to neukázala. Dával mi pocítit slast, ale když jsem se mu podívala do tváře, poznala jsem, že to pro něj znamená víc. Pokaždé, když mě to znepokojilo, nechala jsem to plavat. Naučila jsem se přijímat rozkoš a nepátrat po tom, odkud se bere.

Přihodily se dvě věci.

Řekla jsem mu, že čekám dítě.

A řekla jsem mu, že do měsíce bude volný.

„Tak se pak můžeme vzít.”

„To ne.”

Vzala jsem ho za ruce a snažila se mu vyložit, že už se podruhé nevdám, že on by nemohl žít v Benátkách a já zase ve Francii.

„A co dítě? To o něm nebudu nic vědět?”

„Přivezu ti ho, až to nebude nebezpečné, a ty přijedeš zase sem, až to nebude nebezpečné. Nechám otrávit Piera, nebo já nevím co, něco vymyslíme. Musíš domů.”

Mlčel, a když jsme se milovali, chytil mě rukama pod krkem a pomalu vystrkoval z úst jazyk, růžový jako žížala.

„Jsem tvůj muž.”

„Nech toho, Henri.”

„Jsem tvůj muž,” a nakláněl se nade mne stále níž a níž, oči kulaté a skelné, jazyk strašně růžový.

Odstrčila jsem ho, on se stočil v koutě do klubíčka a rozplakal se.

Nenechal mě, abych ho konejšila, a pak už jsme se nikdy nemilovali.

Už nikdy nechtěl.

Nadešel den jeho útěku. Pospíchala jsem pro něj, brala schody po dvou, otevřela mu vlastním klíčem, jak jsem to dělávala vždycky.

„Henri, jsi volný, pospěš.”

Zíral na mě.

„Teď tu byl Patrik. Zrovna jste se minuli.”

„Henri, no tak.” Pomohla jsem mu na nohy a zatřásla jím. „Jdeme pryč, podívej se z okna, tamhle je naše gondola. Jezdí se s ní na procesí, znovu jsem dostala toho lstivého biskupa.”

„Dolů je to hluboko,” pronesl.

„Vždyť nemusíš skákat.”

„Nemusím?”

Díval se ustaraně. „Stihneme to dolů po schodech? Aby nás nedohonil?”

„Nikdo nás nedohoní. Všechny jsem podplatila, jdeme, už to tady nikdy neuvidíš.”

„Vždyť tady jsem doma, nemůžu odejít. Co by řekla maminka?”

Sundala jsem ruce z jeho ramenou a chytla ho za bradu.

„Henri, jdeme. Pojď se mnou.”

Nešel.

Ani tehdy, ani za hodinu, ani druhý den, a když gondola odplouvala, jela jsem v ní sama. K oknu si nestoupl.

„Vrať se za ním,” řekla má matka, „příště to bude jinačí.”

Šla jsem tedy za ním znovu, nebo spíš - šla jsem do San Servela. Uctivý zřízenec z nóbl křídla se mnou vypil čaj a co nejzdvořileji mi oznámil, že Henri si mě už nepřeje vidět. Výslovně se vyjádřil, že už mě nechce vidět.

„Co se to s ním stalo?”

Zřízenec po benátském způsobu pokrčil rameny, čímž řekl všechno a nic.

Vypravila jsem se tam ještě tucetkrát a ani jednou nepochodila, pokaždé pila čaj s tím uctivým zřízencem, který se chtěl stát mým milencem, a není jím.

Dlouhý čas nato, když jsem plula po laguně a zaneslo mě to k té jeho opuštěné skále, jsem ho zahlédla, jak se vyklání z okna. Zamávala jsem na něj, on taky zamával, a tak jsem si myslela, že by mě mohl chtít vidět. Ale on nechtěl. Ani mě, ani dítě, holčičku se záplavou vlasů barvy ranního slunce a chodidly, jako má on.

Zajedu tam teď v loďce každý den a on mi zamává, ale z těch mých dopisů, co mi vracejí, jsem poznala, že jsem ho ztratila.

Snad se ztratil sám sobě.

A já, já se stále sluním v zimě v kostelech a v létě u vyhřátých zdí a moje dcerka je chytrá a už teď se ráda dívá, jak se kutálejí kostky, a hraje si s kartami. Před pikovou dámou ani jinou kartou ji neuchráním, sama si vytáhne osud, až přijde čas a bude hrát o své srdce. Jak taky jinak s tak zničující záplavou vlasů? Žiju sama. Vyhovuje mi to, ačkoli nejsem sama každou noc a čím dál častěji zajdu do kasina, setkat se se starými přáteli a podívat se na skleněnou skříňku na stěně, v níž jsou dvě bílé ruce.

Nenahraditelná drahocennost.

Už se nepřevlékám do mužského. Už žádné vypůjčené uniformy. Jen občas na mě sáhne ten druhý život, ten v stínech, kde nechci žít.

Toto město je město převleků. Ten, kým jsi jeden den, tě nebude svazovat den druhý. Můžeš svobodně poznávat, kdo jsi, a pokud na to máš rozum nebo jmění, nikdo ti nebude stát v cestě. Naše město je vybudováno na rozumu a jmění a máme zalíbení v obém, i když se nemusí vždy vyskytovat spolu.

Vezmu loďku, vyjedu si na lagunu, poslouchám racky a přemýšlím, kde mi bude konec za takových řekněme osm let. V té hebké tmě, která ukrývá budoucnost před zvědavci, se spokojím prostě jen s tímto: že budu jinde, než kde se nacházím nyní. Města vnitrozemí jsou nezměrná, neleží na žádné mapě.

A ta nenahraditelná drahocennost?

Teď, když ji už zase mám? Teď, když se mi dostalo omilostnění, jaké se vyskytuje jen v pohádkách?

Budu s ní opět hazardovat?

Budu.

Aprěs moi, le deluge.

To snad přece ne. Pár se jich utopilo, ale to nebylo poprvé. Přecenil se.

To je divné, že někdo může začít věřit mýtům, jež sám stvořil. Na téhle skále se mě skoro nedotklo, co se dělo ve Francii. Co promě ty události znamenají, když jsem doma v bezpečí u maminky a kamarádů?

Byl jsem rád, když ho poslali na Elbu. Rychlá smrt by z něj udělala hrdinu natotata. Mnohem lepší je, když pomalu prosakují zprávy o tom, jak tloustne a má špatnou náladu. Měli za ušima, tihle Rusové a Angličani, ani se nenamáhali mu ublížit, prostě ho ponížili.

Teď když je mrtev, pomalu se znovu stává hrdinou a nikomu to nevadí, protože už toho nemůže využít.

Už mě unavuje poslouchat horem dolem jeho životní osudy. Přijde si sem, prťous jeden, ani se předem neohlásí a zabere celou místnost. Rád ho vidím jedině tehdy, když je tady i kuchař, protože ten se ho bojí a hned se vytratí.

Po každém tu zůstane jeho pach: Bonaparte je cítit kuřetem.

Pořád dostávám dopisy od Villanelly. Posílám jí je zpátky neotevřené a neodpovídám na ně. Ne snad proto, že bych na ni nemyslel, ne proto, že bych ji den co den nevyhlížel z okna. Musím ji odhánět, protože mě strašně zraňuje.

Bývala doba, už je to asi pěkných pár let, kdy se mě snažila přemluvit, abych odtud odešel, ale ne abych žil s ní. Žádala po mně, abych byl opět sám, zrovna když jsem se cítil v bezpečí. Už nikdy nechci být sám a nikdy nechci vidět svět.

Města vnitrozemí jsou nezměrná a neleží na žádné mapě.

V ten den, kdy přišla, umřel Domino a já ho neviděl. Ten za mnou nechodí.

Toho rána jsem se probudil a přepočítal si své jmění, jak to dělávám: Panenka Marie, deníky, tento příběh, lampu a knoty, pera a talisman.

Talisman roztál. Zůstal jen zlatý řetízek, ležel v malé loužičce a třpytil se.

Zvedl jsem ho a omotal kolem dlaně, napjal ho mezi prsty a sledoval, jak se sune jako had. Poznal jsem hned, že je mrtev, i když jsem nevěděl, kde a jaký konec vzal. Pověsil jsem si řetízek kolem krku a pomyslel si, že až Villanella přijde, určitě si ho všimne, ale nevšimla. Oči jí svítily a rukama už byla na útěku. Už jsem s ní jedenkrát utíkal, jako vyděděnec přišel do jejího domu a zůstal z lásky. Jen pošetilci zůstávají z lásky. Já jsem pošetilec. V armádě jsem taky zůstal osm let, protože jsem někoho miloval. Řekli byste,že už bych toho mohl mít dost. A zůstal jsem i proto, že jsem neměl kam jít.

Tady zůstávám o své vůli.

To pro mě hodně znamená.

Jako by si myslela, že se dostaneme do loďky a nikdo nás nechytí. Zbláznila se? Vždyť bych musel znovu zabíjet. To už bych nemohl, ani pro ni.

Řekla mi, že bude mít dítě, ale že si mě nechce vzít.

Jak je to možné?

Já si ji vzít chci, a to nenosím její dítě.

Je lépe se s ní nevídat. Vždycky jí nezamávám - mám zrcátko, a když jede kolem a svítí slunce, postavím se kousíček vedle okna a chytám odraz jejích vlasů. Ozáří slámu na podlaze a tak to asi vypadalo ve svatém chlévě: skvostně, skromně a neuvěřitelně.

Někdy mívá v loďce dítě, musí to být naše dcera. Zajímalo by mě, jaké má nohy.

Kromě svých starých přátel se tu s nikým nebavím. Ne proto, že tu jsou jen blázni a já blázen nejsem, ale proto, že neudrží pozornost. Je těžké se s nimi bavit souvisle na jedno téma, a pokud se mi to přece jen podaří, pak mě to téma většinou nezajímá.

A co mě zajímá?

Vášeň. Posedlost.

Obé jsem zakusil a vím, že dělicí čára mezi nimi je tenounká a krutá jako benátská dýka.

Když jsme v mrazivé zimě pochodovali z Moskvy, věřil jsem, že se ubírám někam, kde bude líp. Věřil jsem, že beru život do svých rukou a všechen smutek a špínu, co mě tak dlouho sužovaly, nechávám za zády. Svobodnou vůli, pravil můj přítel farář, máme všichni. Vůli měnit. Nedám příliš na věštění z karet a jiná kouzla a čáry. Nejsem jako Villanella, nevidím v dlani skryté světy ani neumím vyčíst budoucnost ze zamžené křišťálové koule. A přece, co si mám myslet o tom, jak se na mě v Rakousích přilepila cikánka, udělala mi na čele křížek a pravila: „Smutek v tvém konání a opuštěný kout světa.”

To, co jsem učinil, skutečně bylo smutné, a nebýt maminky a přátel, co tu se mnou přebývají, bylo by to tady vskutku zoufale nehostinné místo.

Za oknem mi pokřikují rackové. Dřív jsem jim záviděl volnost, jim a taky polím, co se táhnou do dálky, přelévá se v nich jedna dálava v druhou. Všemu z přírody, čemu se dobře daří na svém místě. Míval jsem za to, že vojenský kabátec mi zajistí volnost, protože vojáci jsou všude vítáni a váženi, vždycky vědí, co se stane na druhý den, a nemučí je nejistota. Myslel jsem si, že prokážu světu službu, že ho osvobodím, a při tom osvobodím i sebe sama. Přešly roky, já zcestoval takový lán světa, o jakém se lidem na vsi nikdy ani nesnilo, a v každé zemi jsem dýchal vlastně tentýž vzduch.

Jedno bitevní pole jako druhé.

O svobodě a volnosti se toho spoustu napovídá. Je to jako se Svatým Grálem, v dětství o něm slýcháme, jsme si jisti, že existuje, a každý z nás má jinou představu o tom, kde ho hledat.

Můj přítel farář, vzdor vší své světskosti, nacházel svobodu v Bohu, a Patrik zas v rozházené mysli, kde mu dělali společnost skřítkové. Domino ji nacházel v přítomnosti, v jediném okamžiku, kdy může být člověk svobodný, vzácně a nečekaně.

Bonaparte nás učil, že svoboda tkví v ruce bojovníka, ale v legendách o Svatém Grálu nikdo nic nezískal silou. Vždyť přece Percival, ten mírný rytíř, přišel ke zborcené kapli a našel, co jiní přehlédli, jen díky tomu, že tiše seděl. Teď už vím, že svoboda neznamená mít moc, bohatství či vážené postavení nebo být bez povinností, ale tkví ve schopnosti milovat. Milovat někoho tak, že byť i jen na okamžik zapomeneš na sebe, znamená být svobodný. Mystikové a kněží kážou odhodit tělo a jeho touhy, nebýt už otrokem těla. Neříkají, že jsme osvobozeni skrze tělo. Že naše touha po druhém nás pozvedne ze sebe samých důkladněji než cokoli nadpozemského.

Jsme vlažný lid a touha po svobodě je toužením po lásce. Kdybychom našli odvahu milovat, necenili bychom si tolik našich válečných činů.

Za oknem mi pokřikují rackové. Měl bych je nakrmit, nechám si chleba od snídaně, abych jim měl co dát.

Láska prý člověka zotročuje a vášeň je démon a mnohý už na lásku zašel. Vím, že je to pravda, ale vím také, že bez lásky tápeme v tunelu života, aniž zahlédneme slunce. Když jsem se zamiloval, jako bych se poprvé podíval do zrcadla a uviděl sebe sama. V údivu jsem pozvedl ruku a sáhl si na tvář, hrdlo. Tohle jsem já. A kdyžjsem se na sebe vynadíval a zvykl si na to, jaký jsem, nebál jsem se některé své stránky nemít rád, protože jsem chtěl být hoden toho, kdo to zrcadlo nastavil.

A pak, když jsem se poprvé prohlédl, prohlédl jsem si i svět kolem sebe, a viděl, že je mnohem rozmanitější a krásnější, než bych se byl nadál. Těšil jsem se jako většina lidí z vlahých večerů a vůně jídla a ptáků, co čeří povětří, ale nebyl jsem mystik či Boží muž a nepocítil to vytržení, o jakém jsem slýchal. Toužil jsem po citu, ale to jsem vám nedokázal říci. Slova jako vášeň a vytržení, ta se naučíme, ale zůstávají placatě ležet na stránce. Někdy se je snažíme otočit, zjistíme, co je na druhé straně, a každý může dát k dobru nějakou tu historku o ženské či bordelu, o noci v opiovém doupěti nebo o válce. Bojíme se jí. Bojíme se vášně a smějeme se přemíře lásky a těm, co milují příliš.

A přece toužíme po citu.

Začal jsem tady pracovat na zahradě. Celé roky se jí nikdo ani nedotkl, ačkoli se říká, že tu kdysi rostly krásné růže, které tak voněly, že za příznivého větru se nesla jejich vůně až na Náměstí svatého Marka. Teď je z nich pichlavá změť trní. Ptáci už tu nehnízdí. Je to nehostinný kout a kvůli soli se těžko vybírá, co tu pěstovat.

Sním o pampeliškách.

Sním o širém poli, kde květiny rostou, jak se jim zlíbí. Dneska jsem lopatou odházel hlínu kolem skalky a pak ji tam znovu naházel a upěchoval. K čemu je skalka na skále? Kamení je tu už tak dost.

Napíšu si Villanelle o nějaká semínka.

To je divné, když pomyslím, že nebýt toho, že se Napoleon rozvedl s Josefínou, nepěstovala by se ve Francii gardénie. Vedle něj by měla pořád co na práci a nemohla by rozvíjet své nesporné botanické vlohy. Říká se, že už k nám dovezla přes sto různých druhů rostlin, a když si jí někdo řekne, pošle mu zadarmo semínka.

Napíšu si Josefíně o nějaká semínka.

Maminka sušila na střeše makovice a na Vánoce z nich stavěla výjevy z Bible. Tu zahrádku dělám zčásti pro ni, říká, že je to tu tak pusté, samé moře.

Patrikovi zaseju kus trávníku a pro Domina chci náhrobní kámen, takový, aby ho nikdo neobjevil, jen kámen na nějakém teplém místě po všem tom mrazu.

A pro sebe?

Pro sebe zasadím cypřiš, který mě přežije. Přesně to mi chybí na polích - znamení budoucnosti a přítomnosti zároveň. Že jednoho dne náhle vyraší, cos zasel - výhonek, stromek, zrovna když ses díval jinam a myslel na něco jiného. Mám rád ten pocit, že mě život přežije, to je štěstí, které Bonaparte nikdy nechápal.

Je tu jeden ptáček, malé ptáčátko bez maminky. Já mu ji nahrazuji a ptáček mi sedává na rameni, za uchem a zahřívá se. Krmím ho mlékem a červy, které vyhrabu v zemi. Včera poprvé vzlétl. Vznesl se ze země, kde jsem sázel, na trnitý keř. Zazpíval a já mu nastavil prst, abych ho odnesl domů. V noci spí v mém pokoji. Jméno mu žádné nedám. Nejsem Adam.

Vůbec to tady není opuštěné. Villanella, která se umí na věci dívat nejmíň dvakrát, mě naučila radovat se i na těch nejprapodivnějších místech a divit se i tomu obyčejnému. Dovedla vám báječně zvednout náladu jen tím, že řekla: „Hele, podívej se!“ a vždycky tím znovu oživila nějakou obyčejnou věc. Umí naplnit kouzlem i trhovkyně.

A tak ráno vyjdu z cimry a pomalu kráčím k zahradě, dlaněmi ohmatávám zdi, vnímám jejich povrch, tkanivo. Dávám si záležet, abych dobře dýchal, nasávám vzduch, a když už vyšlo slunce, obrátím k němu svou tvář, aby mne zažehlo.

Jednou v noci jsem tančil v dešti nahý. To jsem ještě nikdy nedělal, nepocítil jsem kapky ledové jako šípy, ani to, co to udělá s kůží za změnu. V armádě jsem byl promáčený na kůži bezpočtukrát, ale ne z vlastní vůle.

Pobíhat v dešti z vlastní vůle je něco docela jiného, ačkoliv zřízenci tento můj názor nesdílejí. Pohrozili mi, že mi vezmou mé ptáčátko.

Když není moc velká zima, hrabu se na zahradě v zemi rukama, i když mám vidle a rýč. Rád cítím v rukou hlínu, drtím ji v dlaních nebo drolím mezi prsty.

Tady je čas milovat pomalu.

Ten pán, co umí kráčet po vodě, mě požádal, zda bych nevybudoval na zahradě jezírko, aby si mohl nacvičovat.

Je to Angličan. Co byste od něj chtěli.

Jeden zřízenec mě tady má rád. Neptám se ho proč, naučil jsem se brát, co se nabízí, a neptat se, odkud se to bere. Když měvidí, jak lezu po čtyřech a rýpám se v zemi, tak nazdařbůh, že to vypadá docela znalecky, jako když do něho píchne, přikluše ke mně s rýčem, že mi bude pomáhat. Nejradši má, když ryju rýčem.

Nechápe, že chci mít svobodu činit vlastní chyby.

„Ven se nikdy nedostaneš, Henri, jestli si budou myslet, že jsi blázen.“ Proč bych se měl chtít dostat ven? Pořád se tak zabývají tím, jak se dostat ven, že přicházejí o to, co se jim nabízí zde. Když denní zřízenci odjíždějí v člunech, nestojím a nezírám za nimi. Přemýšlím, kam jedou a jaký život žijí, ale neměnil bych. I za těch nejslunečnějších dní, kdy vítr pro potěšení bičuje skálu, mají obličej šedý a nešťastný.

Kam bych se poděl? Tady mám pokoj, zahradu, společnost a čas sám pro sebe. Cožpak právě po tom lidé netouží?

A lásku?

Stále ji miluji. Jediný rozbřesk neuplyne, abych na ni nepomyslel, a v zimě, když zčervená svída, vztahuji k ní ruce a představuji si její vlasy.

Miluji ji. Nikoli chiméru či mýtus nebo vybájené stvoření.

Ji. Člověka, kterým nejsem já sám. Bonaparta jsem si vybájil, stejně jako on si vybájil sebe sama.

Vášeň, kterou jsem k ní choval, ačkoliv ona ji nemohla opětovat, mi ukázala rozdíl mezi vybájenou láskou a láskou skutečnou.

V prvním případě jde o sebe sama, v tom druhém o jiného člověka.

Dostal jsem dopis od Josefíny. Pamatuje si na mě a chce mě tady navštívit, ale já myslím, že je to nemožné. Vůbec se nepozastavila nad mou nynější adresou a přiložila k dopisu spoustu různých semínek, z nichž některá je nutno pěstovat v pařeništi. Mám k tomu i pokyny a dokonce u některých i obrázky, i když například nevím, co s baobabem. Ten totiž zřejmě roste vzhůru nohama.

Možná je tohle pro něj nejvhodnější místo.

Vypráví se, že když Josefína za vlády teroru čekala v slizké temnici na smrt, pečovala spolu s ostatními srdnatými dámami o plevel a lišejník, co rostl na kamenných zdech, a podařilo se jim vytvořit ne-li zrovna zahrádku, pak alespoň zelený koutek, jenž jim přinášel útěchu. Snad je to pravda, snad není.

Na tom nesejde.

Za vodou, v tom městě bláznů, se chystají na Vánoce a příchod Nového roku. S Vánocemi příliš humbuku nenadělají, jenom s Jezulátkem, zato na Nový rok mívají procesí, že vyšňořené gondoly hravě vidím i já ze svého okna. Pochodně poskakují nahoru dolů a voda pod nimi se leskne jako olej. Zůstanu celou noc vzhůru, naslouchám vzdechům mrtvých kolem skály a hledím na hvězdy, jak putují oblohou.

O půlnoci se z každého kostela rozezní zvony, a že je tu kostelů přinejmenším nějakých sto a sedm. Zkoušel jsem je spočítat, ale město je moc živé a nikdo vlastně neví, jaké domy tu vyrostou třeba za jedinou noc.

Nevěříte?

Tak tam běžte.

I tady v San Servelu máme bohoslužbu a je to pěkně přízračná záležitost, protože většina chovanců je v řetězech a zbytek se ošívá a drmolí, takže těch pár z nás, které mše svatá zajímá, vůbec neslyšíme. Už tam nechodím, nedá se tam pořádně slunit. To radši zůstávám na cimře a dívám se z okna. Vloni přijela Villanella v loďce, co nejblíž to šlo, a udělala ohňostroj. Jedna světlice vyletěla tak vysoko, že jsem se jí téměř dotkl, a na okamžik jsem si představil, jak kloužu po těch padajících paprscích dolů k ní a dotýkám se i jí, ještě jednou. Ještě jednou, co by to mělo za smysl ocitnout se opět vedle ní? Jenom jeden. Že když se rozpláču, už nikdy nepřestanu.

Dnes jsem si znovu četl svůj deník a našel jsem tam:

Říkám, že ji miluji, co to však znamená?

Znamená to, že pohlížím na svou budoucnost i minulost ve světle tohoto citu. Jako bych byl psal v cizím jazyce, a najednou jsem schopen to i přečíst. Beze slov mi ozřejmuje, kdo jsem. A jako každý génius neví, co činí.

Píšu dál, abych měl pořád co ke čtení.

Dnes večer je mráz, co rozjasní zem a zatvrdí hvězdy. Zrána, až přijdu do zahrady, najdu ji opředenou ledovými pavučinamia všude tam, kde jsem ji dnes přelil, budou popraskané kaluže. Jen zahrada takto zamrzá, zbytek je moc slaný.

Hledím na pochodně na gondolách a Patrik, který je tu se mnou, vidí až dovnitř do dómu svatého Marka. Oko má dosud zázračné, zvlášť teď, když už mu nestojí v cestě žádné zdi. Popisuje mi chrámové zpěváčky v červených hábitkách a biskupa v karmínově zlatém a na klenbě, jak se vede věčný boj dobra se zlem. Na té malované klenbě, kterou miluji.

Je to už přes dvacet let, co jsme šli do kostela v Boulogne.

Na lagunu nyní vyplouvají gondoly s pozlacenou přídí a slavnostními pochodněmi. Pestrá stuha, talisman pro Nový rok.

Napřesrok budu mít rudé růže. Celý les rudých růží.

Na takové skále? V tomhle podnebí?

Mně můžete věřit, mým báchorkám.

Poznámka překladatelky:

Citát z Eurípidovy Médei je uveden v překladu Ferdinanda Stiebitze (Antické tragédie, Odeon, 1970)

OBSAH

Jedna - Císař 11

Dvě - Piková dáma 51

Tři - Zima pod bodem mrazu 77

Čtyři - Skála 123

Edice anglo-amerických autorů svazek 44

Jeanette Wintersonová Vášeň (mirv1)

Z anglického originálu ThePassion (vydaného v nakladatelství Bloomsbury, Londýn 1987)

přeložila Lenka Urbanová. Přebal s použitím ilustrací Venduly Císařovské navrhl a graficky upravil Libor Batrla. Odpovědná redaktorka Eva Slámová. Technický redaktor Milan Dorazil. Vydalo nakladatelství Argo, Milíčova 13,130 00 Praha 3, e-mail: argo@comp.cz, http://www.kosmas.cz/argo, roku 2000 jako svou 420. publikaci. Sazba Studio Marvil, s. r. o. Vytiskly Těšínské papírny, s. r. o.

Vydání první. Náklad 1 800 výtisků. ISBN 80-7203-314-X